EGMONT

www.egmont.cz

DIANĚ, SE VŠÍ MOU LÁSKOU, A MÝM DĚTEM,

BRYANOVI, GENOVI A CAITLIN,

DÍKY NIMŽ JE PRO MĚ SNADNÉ VCÍTIT

SE DO HANA SOLA!

© 1999 Lucasfilm Ltd. & ™. All Rights Reserved.

Used Under Authorisation.

Translation copyright © 2007 Lucasfdm Ltd.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, archivována nebo přenášena v jakékoli formě i jakýmikoli prostředky, ať už elektronicky, mechanicky, fotograficky, zvukově nebo jinak, bez předchozího písemného svolení majitele autorských práv.

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., v Praze roku MMVII jako svou 1771. publikaci

Ilustrace na obálce Cliff Nielsen.

Mapa galaxie Daniel Wallace a Chris Barbieri

Z anglického originálu Star Wars – New Jedi Order. Vector Prime přeložili Jana Zejmanová a Milan Pohl

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Art-D, s.r.o.

První vydání.

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

ISBN 978-80-252-0652-2

Navštivte také www.starwars.com a www.egmont.cz

Poděkování:

Tato kniha byla týmovým projektem víc než cokoli jiného, co jsem kdy dělal, a nebylo by fér, kdybych nepoděkoval těm, kdo si to zaslouží. Zaprvé Shelly Shapirové, která vedla mou ruku bludištěm Hvězdných válek a vdechla nový život do staré ságy. Jenni Smithové za její podporu, nadšení a oko znalce. Lidem v Lucasfilmu – Sue Rostoniové, Lucy Autrey Wilsonové a Howardu Roffmanovi – za upřímné a nepolevující nároky na kvalitu, které mě přiměly vydat ze sebe to nejlepší. A dvěma kolegům spisovatelům: Mikovi Stackpolovi za to, že mě zásoboval informacemi o světě, do něhož jsem vstupoval, a Terrymu Brooksovi, díky kterému jsem si uvědomil, že by byla neuvěřitelná hloupost říct Hvězdným válkám ne!

KAPITOLA PRVNÍ

Rozklad

Tady venku, v náruči vzduchoprázdna vesmíru, vládl až příliš velký klid, rušený jen nepřetržitým hukotem páru iontových motorů. Ačkoli tyto okamžiky ticha Leia Organa Solo milovala, také je považovala za emocionální past. Nebyla už žádný nováček, a proto věděla, jaký ji na konci této cesty čeká zmatek.

Jako v poslední době na konci každé cesty.

Leia se na okamžik zastavila, než vstoupila na můstek Jade Sabre, nové lodi, kterou její bratr Luke nechal postavit pro svou ženu Maru Jade. Aniž by si uvědomovaly její přítomnost, Mara a Jaina pohodlně seděly vedle sebe u řízení, povídaly si a smály se. Leia se soustředila na svou dceru Jainu, šestnáctiletou dívku, která však měla klidné a dospělé vystupování zkušeného pilota. Jaina se Leie hodně podobala, její dlouhé tmavé vlasy a hnědé oči ostře kontrastovaly s jemnou a bělostnou pletí. Leia v té dívce skutečně viděla hodně ze sebe – ne, ne v dívce, opravila se v duchu, ale v mladé ženě. Tutéž jiskru v hnědých, rozpustilých a odhodlaných očích dobrodružky.

Ta představa přenesla Leiu o něco zpátky do minulosti, protože si v tu chvíli uvědomila, že když se dívá na Jainu, nevidí zrcadlový odraz sebe sama, ale obraz dívky, kterou kdysi bývala. Pocítila bodnutí smutku, když se zamyslela nad svým současným životem: diplomatka, byrokratka, prostřednice, která se stále snaží uklidňovat situaci a usiluje o mír a blaho Nové republiky. Jestli se jí stýskalo po dobách, kdy nejčastějším zvukem, co ve své blízkosti slýchala, byl ostrý třeskot výstřelů z blasterů nebo bzučení světelného meče? Jestli litovala, že ty bouřlivé dny vystřídalo hučení iontových motorů a ostré tahanice s jedním domýšlivým vyslancem za druhým?

Možná, musela si přiznat Leia, ale pohled na Jainu a ty její planoucí tmavé oči ji naplňoval přinejmenším stejným potěšením.

Další bodnutí – snad žárlivosti – ji překvapilo, když Mara a Jaina propukly v smích nad nějakým vtipem, který se Leie nepodařilo zaslechnout. Když si však prohlížela svou švagrovou, Lukovu ženu a Jaininu jediskou učitelku (na Jaininu vlastní žádost), ten absurdní pocit zahnala. Mara Jaině nenahrazovala matku, ale spíše starší sestru, a když vzala v úvahu plamínky, které neustále hořely v Mařiných zelených očích, chápala, že ta žena dokáže dát Jaině to, co Leia nemůže, a že ta výuka a přátelství budou pro její dceru neocenitelné. A tak odložila svou žárlivost stranou a už se jen radovala z toho, že si Jaina našla takovou přítelkyni.

Už chtěla vejít na můstek, ale znovu se zastavila, když za sebou vycítila pohyb. Věděla, ještě než se ohlédla, že je to Bolpuhr, její noghrijský tělesný strážce, a sotva mu věnovala pozornost, když se postavil vedle ní. Pohyboval se tak lehce a ladně, že jí připomněl krajkovou záclonu volně vlající ve vánku. Přijala mladého Bolpuhra za svůj stín právě proto, že byl tak nenápadný, jak jen tělesný strážce může být. Mladý Noghri svou ladností a tichostí, za nimiž se skrývaly dokonalé smrtící schopnosti, uváděl Leiu v úžas.

Zvedla ruku a naznačila Bolpuhrovi, aby zůstal, kde je, a třebaže se jeho jindy bezvýraznou tváří mihl výraz zklamání, věděla, že poslechne. Bolpuhr i ostatní Noghriové by pro Leiu udělali cokoli. Skočil by za ní ze skály nebo do žhavého ústí iontového motoru a jediný náznak nespokojenosti s jejími příkazy, který u něj kdy postřehla, souvisel s tím, že si myslel, že ho tím staví do obtížné situace a on ji nebude moct pořádně chránit.

Stejně jako tomu bylo teď, usoudila Leia, ačkoli proč se pro všechno na světě Bolpuhr bál o její bezpečí i na palubě soukromého raketoplánu její švagrové, bylo mimo její chápání. S obětavostí to občas Noghriové trochu přeháněli.

Kývla na Bolpuhra, otočila se opět k můstku a vešla. „Jak dlouho ještě?“ zeptala se. Pobavilo ji, když Jaina a Mara při jejím náhlém příchodu obě nadskočily.

Jaina v odpověď zvětšila záběr na obrazovce a místo nenápadných světelných bodů se objevil obraz dvou planet: jedné skoro celé modrobílé a druhé zbarvené do ruda. Obě byly na první pohled tak blízko sebe, že se Leia musela divit, jak je možné, že ta větší z obou, modrobílá, nestrhla druhou svou gravitací a nezměnila ji ve svůj měsíc. V půli cesty mezi oběma planetami, ve vzdálenosti zhruba půl milionu kilometrů od každé z nich, se ve stínu modrobílé planety se zářícími palubními světly vznášel moncalamarský bitevní křižník Mediator, jedna z nejnovějších lodí novorepublikové flotily.

„Teď jsou k sobě nejblíž,“ poznamenala Mara.

„Promiňte prosím,“ ozval se melodický hlas a na můstek vkráčel protokolární droid C-3PO. „Ale myslím, že to není přesné.“

„Dostatečně,“ řekla Mara. Otočila se k Jaině. „Jak Rhommamool, tak Osarian má především pozemní techniku –“

„Rhommamool téměř výhradně!“ dodal pohotově C-3PO, což u všech tří žen vyvolalo zamračený pohled. Aniž si toho všiml, vedl si dál svou. „I osarianská flotila se dá považovat přinejlepším za zanedbatelnou. Pokud se ovšem neřídíte Pantangovou stupnicí aerotechnologického pokroku, podle níž je i jednoduchý landspídr na stejné úrovni jako hvězdný destruktor. Naprosto absurdní stupnice.“

„Díky, Threepio,“ řekla Leia, jejíž tón dával tušit, že už slyšela víc než dost.

„Obě planety však mají střely, jimiž se mohou zasáhnout i na takhle krátkou vzdálenost,“ pokračovala Mara.

„Ó ano!“ zvolal droid. „A za dané blízkosti jejich vzájemných eliptických oběžných drah –“

„Díky, Threepio,“ zopakovala Leia.

„– zůstanou nějakou dobu na dostřel,“ nenechal se umlčet C-3PO. „Nejméně několik měsíců. Ve skutečnosti se za dva standardní týdny k sobě přiblíží ještě více, vlastně nejvíce pro následujících deset let.“

„Díky, Threepio!“ řekly Mara i Leia zároveň.

„A nejvíce za uplynulých deset let,“ neodpustil si droid, než se ženy stačily vrátit k načatému rozhovoru.

Mara potřásla hlavou a snažila se rozpomenout, co chtěla Jaině říct. „Právě proto se tvá matka teď rozhodla přiletět.“

„Čekáte, že dojde ke konfrontaci?“ zeptala se Jaina a ani Leie, ani Maře neunikl záblesk v jejích očích.

„Mediator je udrží v patřičných mezích,“ doufala Leia. Bitevní křižník byl skutečně působivá válečná loď, vylepšená a mnohem lépe vyzbrojená a opancéřovaná verze moncalamarského hvězdného křižníku.

Mara opět pohlédla na obrazovku a zavrtěla hlavou, přesvědčená o opaku. „Bude to chtít víc než jen ukázku síly, abychom zabránili katastrofě,“ odtušila.

„To vskutku, podle všech hlášení napětí narůstá,“ pípl C-3PO. „Začalo to jako prostý spor kvůli těžebním právům, ale teď by bylo mnohem přesnější označit to za jakýsi druh svaté války.“

„Může za to ten rhommamoolský vůdce,“ poznamenala Mara. „Nom Anor. Ve svých následovnících probudil ty nejnižší pudy a obrátil spor s Osarianery v mnohem zásadnější otázku tyranie a útlaku. Nepodceňuj ho.“

„Mohla bych ti vyjmenovat celý seznam tyranů, jako je Nom Anor, se kterými jsem jednala,“ opáčila Leia a odevzdaně pokrčila rameny.

„Zrovna tu mám ten seznam k dispozici,“ vyhrkl C-3PO. „Tonkoss Rathba z –“

„Díky, Threepio,“ řekla Leia snad až příliš zdvořile.

„Není zač, princezno Leio,“ odpověděl droid. „Velice rád pomohu. Kde že jsem to skončil? Ach, ano. Tonkoss Rathba z –“

„Teď ne, Threepio,“ zarazila ho Leia a potom dodala směrem k Maře: „Jemu podobné jsem viděla často.“

„Jemu ne,“ řekla Mara a ztlumila trochu hlas. To náhlé zeslábnutí jejího hlasu připomnělo Leie a Jaině, že Mara je navzdory své hrané statečnosti a nadbytku energie vážně nemocná a trpí zvláštní a naštěstí vzácnou chorobou, která už zabila desítky dalších lidí a proti níž byli i ti nejlepší lékaři Nové republiky zcela bezmocní. Z těch, kdo se nakazili molekulární poruchou, zůstala naživu pouze Mara a jeden další pacient, a ta druhá osoba, která žila pod bedlivým dohledem na Coruscantu, rychle umírala.

„Daluba,“ pokračoval C-3PO. „A potom to byl samozřejmě Icknya –“

Leia se začala obracet k droidovi v naději, že ho zdvořile, ale přísně umlčí, jenže ji zastavil Jainin náhlý výkřik a Leia se prudce otočila zpátky k obrazovce.

„Blíží se k nám lodě!“ hlásila Jaina s překvapením v hlase. Na jejích senzorech se jakoby odnikud zjevily nezaměnitelné svítící body.

„Jsou čtyři,“ potvrdila Mara. Sotva to řekla, výstražné sirény začaly utichat. „Z Osarianu.“ Se zvláštním výrazem ve tváři se otočila k Leie. „Oni vědí, kdo jsme?“

Leia přikývla. „Vědí i proč jsem tady.“

„Tak by měli vědět, že nás mají nechat na pokoji,“ uvažovala Jaina.

Leia opět přikývla, ale chápala to lépe. Přiletěla do soustavy, ne aby se setkala s Osariánci – alespoň ne hned – ale s jejich úhlavním protivníkem, Nomem Anorem, uctívanou osobností, která roznítila nepokoje na Rhommamoolu. „Řekni jim, ať se stáhnou,“ nařídila Maře.

„Zdvořile?“ zeptala se s úsměvem a nebezpečným zábleskem v očích Mara.

„Novorepubliková lodi,“ zapraskal ve vysílačce trhaný hlas. „Hovoří kapitán Grappa z Osarianské první armády.“

Mara cvakla spínačem a pustila kapitánův obraz na obrazovku. Leia si povzdechla, když se na ní objevila zelená hlava s hřebínkem z bodlin a tapířím čenichem.

„Nádhera,“ poznamenala sarkasticky.

„Osariánci si najali Rodiany?“ otázala se Jaina.

„Nic nepřispěje k uklidnění situace tak, jako najmout si pár žoldáků,“ odpověděla suše Leia.

„Ach, jemine,“ poznamenal C-3PO a nervózně se odšoural stranou.

„Poletíte s námi,“ nařídil Grappa a jeho fasetové oči se leskly dychtivostí. „Do Osa-Prime.“

„Zdá se, že Osariánci si s tebou chtějí promluvit první,“ prohodila Ma-ra.

„Mají strach, že moje setkání s Nomem Anorem posílí jeho postavení jak mezi Rhommamoolany, tak v celém sektoru,“ vysvětlovala Leia, což byla celkem oprávněná připomínka, o níž vedla, než se sem rozhodla přiletět, nekonečné diskuse.

„Ať už mají jakýkoli důvod, rychle se blíží,“ odpověděla Mara. Ona i Jaina hleděly na Leiu a čekaly na instrukce, protože, i když Jade Sabre byla Mařina loď, tohle byl Leiin úkol.

„Princezno Leio?“ ozval se očividně znepokojený C-3PO.

Leia se posadila do křesla za Marou a pozorně zkoumala obrazovku, kterou Jaina opět přepnula na běžný výhled do kosmu. Čtyři blížící se stíhačky byly vidět zcela zřetelně.

„Setřeste je,“ řekla rozhodně. Ani jedna z pilotek nepotřebovala, aby se jí to říkalo dvakrát. Mara už se skutečně nemohla dočkat, až naostro otestuje výkonné motory a špičkové manévrovací systémy své lodi.

Mara s jiskřícíma zelenýma očima a širokým úsměvem sáhla po řízení, ale potom ruce zase stáhla a složila je do klína. „Slyšela jsi ji, Jaino,“ řekla.

Jaina otevřela ústa naprázdno a Leia stejně tak.

„Myslíš to vážně?“ zeptala se Jaina.

Místo odpovědi se však Mara jen zatvářila téměř znuděně a slabě zívla, jako by celá ta věc nic neznamenala a rozhodně nebyla něčím, co by Jaina snadno nezvládla sama.

„Ano!“ zašeptala Jaina, zatnula ruce v pěst a roztáhla tvář do úsměvu, který se rozléval téměř od ucha k uchu. Zamnula si ruce, potom se natáhla doprava a přejela prsty po řídicí kouli inerciálního kompenzátoru. „Připoutejte se,“ nařídila a nastavila kompenzátor na 95 procent, jak to často dělávali piloti stíhaček, aby cítili sebemenší pohyb lodi. Jaina slýchala, že se tomu říká čtení géček, a vždycky ráda létala tak, že ji prudké otočky a mocná akcelerace vmáčkly do křesla.

„Nepřeháněj to,“ řekla starostlivě Leia.

Ale věděla, že její dcera je teď ve svém živlu a vytáhne z lodi maximum. Leia ucítila náklon, když Jaina provedla obrat vpravo, pryč od blížících se lodí.

„Jestli se pokusíte uniknout, sestřelíme vás!“ ozval se Grappův přeskakující hlas.

„Z-95 Headhuntery,“ prohlásila Mara posměšně o blížící se lodi, zastaralé stíhačce, vypnula vysílačku a otočila se dozadu k Leie. „Nesestřelíš, co nedohoníš,“ poznamenala. „Nahoď je,“ dodala k Jaině, pokynula k hlavním tryskám a myslela na to, jak zážeh výkonných motorů vystřelí Jade Sabre přímo za zmatené Rodiany a jejich zastaralé stíhačky.

Sotva to však dořekla, na senzorech se objevily další dva svítící body. Vyklouzly ze stínů kolem Rhommamoolu a letěly souběžně s Jade Sabre.

„Maro,“ řekla ustaraně Leia. Mara sáhla po řízení, ale jen na okamžik, a potom zpříma pohlédla na Jainu a kývla na ni, aby pokračovala.

Když Jaina zařadila zpětný chod a strhla kormidlo doprava, Leia se naklonila v křesle dopředu, držena na místě pouze bezpečnostním pásem. Za zády se jim ozvalo kovové zadunění – C-3PO narazil do stěny, hádala Leia.

Sotva Jade Sabre prudce zabrzdila, přídí natočená napravo, Jaina znovu přešla na plný výkon a smýkla lodí doleva a pak znovu ostře doprava, otočila loď o 180 stupňů a usilovnými a trochu trhanými pohyby nutila Jade Sabre k přímému ústupu. Když dokončili obrat, před přídí jim proletěla laserová střela.

„Takže, pověsili se na nás první čtyři,“ informovala je klidně Mara. Jade Sabre se otřásla po zásahu do zádi, který však štíty bez potíží vstřebaly.

„Zkus –“ začala Mara, ale nedořekla a málem se jí obrátil žaludek, když Jaina provedla rychlý výkrut a hned po něm další.

„Ach, je po nás!“ ozval se ze dveří hlas C-3PO. Leie se podařilo otočit k němu hlavu a spatřila, jak se droid opírá o kovovou zárubeň a vzápětí s žalostným výkřikem odletěl, když se Jaina opět opřela do kormidla a strhla loď do dalšího náhlého obratu.

Dvojice Headhunterů se mihla za průzorem, ale jen na zlomek vteřiny, protože Jaina zamířila jiným směrem na plný výkon jednoho motoru, který vmáčkl Leiu do křesla. Leia chtěla Jaině v tu chvíli něco říct, něco povzbudivého nebo jí udělit nějakou radu, ale slova jí uvízla v hrdle. A nebylo to kvůli gravitačním silám.

Byl to pohled na Jainu, na ten oheň v jejích hnědých očích, odhodlaně semknuté rty a naprosté soustředění. V té chvíli si to Leia uvědomila.

Její dcera už byla ženou a měla veškerou kuráž svého otce i matky dohromady.

Mara se ohlédla přes pravé rameno, mezi Leiu a Jainu, a obě sledovaly její pohled, až uviděly, že dvě z původních čtyř stíhaček přizpůsobily svůj kurz, rychle se přibližují a pálí po nich z laserových kanónů.

„Držte se,“ varovala je Jaina. Přitáhla páku k sobě a zvedla příď Jade Sabre, potom páku zatlačila dopředu a loď se řítila v obráceném loopingu dolů.

„To je náš konec!“ vykřikl z chodby C-3PO – přesněji ze stropu chodby, uvědomila si Leia.

Jaina přerušila looping v polovině rychlým výkrutem, přibrzdila zadními tryskami a znovu loď otočila na původní kurz, až na to, že první čtyři stíhačky se nyní ocitly za ní. Potom zapnula oba iontové motory, jako by chtěla čirou rychlostí protnout mezeru mezi dvěma blížícími se stíhačkami.

Obě náhle uhnuly do stran a pak se stočily zpátky. Tímto manévrem sice rozšířily Jaině únikovou cestu, ale zároveň získaly možnost delší palby na Jade Sabre a kratšího obratu před zahájením pronásledování.

„Jsou dobří,“ poznamenala varovně Mara, ale stejně jako Leie, i jí slova uvízla v hrdle, když Jaina se skřípajícími zuby prudce zapnula zpětný chod.

„Princezno –“ žalostný výkřik z chodby náhle zanikl v hlasitém rachotu.

„Letí přímo na nás!“ vykřikla Mara, když postřehla stíhačku rychle se blížící k jejich levoboku.

Jaina ji neviděla, ani neslyšela Maru; byla teď ponořená do svého nitra, cítila, jak jí proudí Síla. Vnímala každý pohyb nepřátel a reagovala instinktivně, stále o tři kroky před nimi. Než Mara stačila něco říct, Jaina pomocí předních polohových trysek zvedla příď, zvýšila výkon na maximum a opřela se do kormidla. Jade Sabre poskočila vzhůru a doprava, přímo proti blížícímu se Headhunteru.

Dychtivý Rodian také zamířil přímo proti nim a obranné systémy Jade Sabre varovně zakvílely a rozblikaly se. Headhunter je zaměřil.

„Jaino!“ vykřikla Leia.

„A má nás!“ přidala se Mara.

Poté však bližší loď na levoboku proletěla přímo pod Jade Sabre a Jaina zapnula repulzory, čímž odrazila Jade Sabre vzhůru a divoce roztočila bezmocný Headhunter.

Loď přilétající zprava vypustila třaskavou střelu, ale jak projektil, tak Headhunter prolétly těsně pod stoupající Jade Sabre.

Než všechny tři ženy stačily popadnout dech, přiřítila se další loď, X-wing, nová XJ verze této stíhačky, a pálila z vlastních laserových kanónů na koncích křídel. Nikoli však na Jade Sabre, ale na Headhunter, který je právě minul.

„Kdo je to?“ zeptala se Leia a Jaina, neméně zvědavá, prudce obrátila Jade Sabre směrem k němu.

Headhunter provedl rychlý výkrut vlevo a dolů, avšak mnohem dokonalejší X-wing se ho držel, zasahoval ho jedním výstřelem za druhým, čímž vyčerpával jeho štíty, a nakonec Headhunter rozstřílel na milion kousků.

„Jedi,“ řekly Mara a Jaina současně a Leia, když načerpala dojmy ze Síly kolem sebe, jim dala za pravdu.

„Rychle k Mediatoru,“ nařídila své dceři Leia a Jaina znovu otočila Jade Sabre.

„Netušila jsem, že jsou v tomhle sektoru nějací Jediové,“ řekla Leia Maře, která jen pokrčila rameny, zrovna tak zmatená.

„Právě vyřadil dalšího,“ informovala je Jaina sledující body na své senzorové obrazovce. „A dva další letí pryč.“

„Nechtějí provokovat Jediho ochotného opětovat jejich palbu,“ poznamenala Mara.

„Možná jsou Rodiani chytřejší, než jsem si myslela,“ odtušila Leia suše. „Srovnej to,“ nařídila své dceři, odepnula si pás a nejistě se postavila na nohy.

Jaina zdráhavě vytočila inerciální kompenzátor zpět na maximum.

„Už za námi letí jen jeden,“ informovala je Jaina, když si Leia razila cestu ke dveřím.

„Ten X-wing,“ dodala Mara a Leia přikývla.

V chodbě před můstkem Leia našla C-3PO zhrouceného u stěny. Nohy mu trčely vzhůru a hlavu měl ohnutou dopředu, s bradou vraženou do hrudního plátu.

„Příště se musíš něčeho držet,“ poradila mu Leia a pomohla mu vstát. Při tom se poohlédla po Bolpuhrovi a zjistila, že Noghri stále tiše stojí přesně tam, kde mu přikázala.

Nějak ji to nepřekvapovalo.

Jaina zamířila svižnou, ale setrvalou rychlostí ke vzdálenému Mediatoru.

Pravidelně kontrolovala, jestli je někdo nepronásleduje, ale brzy bylo zřejmé, že Rodiané se ve svých zastaralých Headhunterech nechtějí do této bitvy pouštět.

O chvíli později se Leia opět vrátila na můstek a našla Jainu, jak pilotuje zcela samostatně, zatímco Mara se zavřenýma očima odpočívala v křesle. Když se Jaina zeptala své tety na přistávací proceduru, žena jí neodpověděla, ani neotevřela oči.

„Oni tě navedou,“ vložila se do toho Leia a opravdu, ze zapnuté vysílačky se ozval praskající hlas z Mediatoru a zadal jim jasné instrukce pro přibližovací vektor.

Jaina bez problémů navedla loď do hangáru – a po té ukázce létání, kterou jim právě předvedla s Headhuntery, už Leiu ani trochu nepřekvapila její schopnost hladce a přesně přistát v doku s tak velkou lodí, jako byla Jade Sabre.

Poslední otřes, když Jaina vypnula repulzory a posadila loď na palubu hangáru, Maru probral. Otevřela oči, a když uviděla, kde se nacházejí, rychle vstala.

A hned se zapotácela a vypadalo to, že upadne.

Leia a Jaina byly v mžiku u ní, zachytily ji a narovnaly.

Mara získala zpět rovnováhu a zhluboka se nadechla. „Příště bys snad mohla stáhnout inerciální kompenzátor na devadesát sedm místo na devadesát pět,“ zažertovala a nutila se do úsměvu.

Jaina se zasmála, ale v Leiině tváři se zračila velká starost. „Jsi v pořádku?“ zeptala se Mary.

Mara na ni upřeně pohlédla.

„Možná bychom měly najít nějaké místo, kde by sis mohla odpočinout,“ navrhla Leia.

„Kde bychom si všechny mohly odpočinout,“ opravila ji Mara a její tón Leie naznačil, aby se stáhla, a připomněl jí, že se pouští na Mařinu soukromou půdu, na místo, kam všem svým přátelům, dokonce i svému manželovi, výslovně zakázala vstupovat. Svou nemoc Mara vnímala jen a jen jako svůj vlastní osobní boj, jako bitvu, která ji nutila přehodnotit přístup k životu, minulosti, současnosti i budoucnosti a především přístup ke smrti.

Leia vydržela Mařin pohled ještě o chvilku déle, ale její vlastní ustaraný výraz vystřídala smířlivost. Mara si nepřála, aby se s ní jednalo jako s dítětem.

Rozhodla se žít svůj život dál, aniž by v něm nemoc hrála hlavní roli, žít tak jako doposud a nemoc odsunout do pozadí jako pouhou nepříjemnost.

Leia samozřejmě chápala, že to bylo mnohem horší: víření v útrobách vyžadovalo, aby Mara věnovala celé hodiny a ohromnou energii Síly jen k tomu, aby ho zvládala. Ale to byla Mařina věc.

„Doufám, že se zítra setkám s Nomem Anorem,“ vysvětlovala Leia, když všechny tři s C-3PO a Bolpuhrem v patách zamířily ke spodnímu průlezu a následně sestoupily do hangáru. Čekala tam na ně čestná stráž Nové republiky spolu s velitelem Ackdoolem, Mon Calamarianem s velkýma zkoumavýma očima, rybím obličejem a lososově zbarvenou pletí.

„Podle toho, co jsem slyšela, bychom si všichni měli odpočinout, než s ním začneme jednat.“

„Tomu, cos slyšela, můžeš klidně věřit,“ potvrdila Mara.

„A nejdříve se, jak se zdá, setkám s naším jediským zachráncem,“ dodala Leia suše a ohlédla se dozadu za Jade Sabre, kde ladně přistával X-wing.

„Wurth Skidder,“ poznamenala Jaina, která poznala označení na stíhačce pod kokpitem.

„Proč mě to nepřekvapuje?“ zeptala se Leia a hlasitě vzdychla.

Potom k nim přišel Ackdool a formálně své významné hosty pozdravil, ale Leiina reakce ho usadila – samozřejmě že to vyvolalo několikeré pozdvihnuté obočí u členů čestné stráže Mediatoru.

„Proč jste ho poslali ven?“ vyštěkla Leia a ukázala na přistávající X-wing.

Velitel Ackdool chtěl odpovědět, ale Leia hned pokračovala. „Kdybychom potřebovaly pomoc, požádaly bychom o ni.“

„Jistě, princezno Leio,“ řekl s uctivou úklonou velitel Ackdool.

„Tak proč jste ho poslali ven?“

„A proč myslíte, že Wurth Skidder letěl ven na můj příkaz?“ odvážil se odpovědět klidný velitel Ackdool. „Proč předpokládáte, že Wurth Skidder poslouchá mé rozkazy?“

„Jestli ti Rodiani měli štěstí, nad Osarianem se vznáší pár padáků,“ zahlaholil Wurth Skidder. Ten domýšlivý mladík se rychle blížil, stáhl si helmu a za chůze si prohrábl své blonďaté vlasy.

Leia vykročila, aby se s ním střetla, a udělala ještě jeden rychlý krok jenom proto, aby přinutila Jediho náhle zastavit. „Wurthe Skiddere,“ řekla.

„Princezno,“ odpověděl s úklonou muž.

„Užil jste si to tam venku aspoň trochu?“

„Víc než jen trochu,“ odpověděl se širokým úsměvem a odfrknutím Jedi – a zdálo se, že si pokaždé odfrkne a jeho vlasy vždycky vypadaly, jako by právě prošel tatooinskou písečnou bouří. „Já jsem se bavil, což se nedá říct o těch Rodianech.“

„A cena za vaše pobavení?“ zeptala se Leia.

Wurth Skidder se přestal usmívat a zvědavě na Leiu pohlédl. Očividně nechápal, kam tím míří.

„Cena,“ vysvětlovala Leia. „Co stál váš malý výlet?“

„Pár protonových torpéd,“ odpověděl s pokrčením ramen Wurth. „Trochu paliva.“

„A jeden rok diplomatického úsilí, abychom Osariánce uklidnili,“ dodala ostře Leia.

„Ale oni vystřelili první,“ namítl Wurth.

„Uvědomujete si vůbec, že vaše hloupost pravděpodobně vystupňovala už takhle dost neudržitelnou situaci?“ Leia mluvila tím nejpřísnějším a nejchladnějším hlasem, jaký u ní kdy všichni přítomní slyšeli. Skutečně tak chladným, že i vždy přehnaně starostlivý Bolpuhr, obávající se potíží, proklouzl blíže k ní a držel se těsně za jejím levým ramenem, aby případně mohl proti Jedimu rychle zasáhnout.

„Útočili na vás,“ odsekl Wurth Skidder. „Bylo jich šest!“

„Chtěli nás dostat dolů na Osarian,“ vysvětlovala ostře Leia. „Což není nic nečekaného, vezmeme-li v potaz mé ohlášené záměry. A tak jsme se jim chtěly vyhnout. Vyhnout! Rozumíte, co to slovo znamená?“

Wurth Skidder mlčel.

„Vyhnout se jim a zároveň nezavdat příčinu ke vzniku dalších problémů a nepřátelství,“ pokračovala Leia. „A tak bychom to také udělaly a nežádaly bychom žádné vysvětlení od Shunty Osariana Dharrga a všichni bychom se tvářili, že se vůbec nic nestalo.“

„Ale–“

„A to, že bychom se laskavě nezmínili o této nešťastné události, by mi poskytlo prostor k vyjednávání, který potřebuji, abych přiměla Osarian ke smíru s Rhommamoolem,“ pokračovala Leia, jejíž hněv s každým slovem narůstal. „Ale to teď nepadá v úvahu, viďte? Takže jenom kvůli tomu, aby si Wurth Skidder mohl namalovat na bok svého X-wingu další lebku, musím já řešit následky.“

„Oni vystřelili první,“ opakoval znovu Wurth Skidder, když už bylo jasné, že Leia skončila.

„A bylo by lepší, kdyby také vystřelili poslední,“ odpověděla Leia. „A jestli bude Shunta Osarian Dharrg požadovat odškodné, my mu ho poskytneme se všemi patřičnými omluvami a všechny peníze zaplatí Wurth Skidder ze svých soukromých fondů.“

Jedi se při té poznámce napřímil v ramenou, ale Leia ho uzemnila poslední drtivou ranou. „Můj bratr na to už dohlédne.“

Wurth Skidder se opět uklonil, pohlédl na Leiu a na ostatní kolem, potom se otočil na patě a rychle odkráčel.

„Omlouvám se, princezno Leio,“ řekl Ackdool. „Ale nad Jedim Skidderem nemám žádnou pravomoc. Považoval jsem to za štěstí, když před dvěma týdny dorazil. Jeho jediské schopnosti by se rozhodně hodily v případě teroristického útoku – a už jsme o mnoha slyšeli – proti Mediatoru.“

„A vy se skutečně nacházíte v dostřelu planetárních střel,“ dodal C-3PO, ale ihned se zarazil, když tentokrát zachytil spoustu nesouhlasných pohledů jeho směrem.

„Nevěděl jsem, že bude Jedi Skidder tak…“ Ackdool se odmlčel a hledal to správné slovo. „Nezvladatelný.“

„Myslíte paličatý,“ řekla Leia. Všichni se vydali na cestu z hangáru. Leia se konečně usmála, když zaslechla, jak Mara za jejími zády říká Jaině: „Možná Nom Anor narazil na sobě rovného.“

*

C-9P0, protokolární droid, jehož měděné zbarvení mělo červený nádech od neustále poletujícího rhommamoolského prachu, se plížil postranní uličkou k hlavní třídě Redhavenu a opatrně vykoukl na vřavu v dáli. Fanatičtí následovníci Noma Anora, Rudí rytíři Života, opět vyrazili řádit, projížděli městem nikoli na zavržených landspídrech, nýbrž na svých tutakanech, osminohých ještěrech s ohromnými kly, které se jim zvedaly přímo nad černé oči a stáčely se k sobě jako bílé obočí.

„Jezděte na zvířatech, která stvořil Život!“ křičel jeden Rudý rytíř na nějakého nebohého civilistu, když vrásčitého dressellianského obchodníka násilím vytáhli z kokpitu, tloukli ho a přitiskli k zemi.

„Zkaženost!“ vykřiklo sborově několik dalších Rudých rytířů. „Předstírači Života!“ Zaútočili na landspídr svými dutými železnými obušky a rozbili čelní sklo, boční lišty, volant a ostatní ovládací prvky. Dokonce vytrhli z držáků jeden ze zadních válcových motorů.

Spokojeni, že vozidlo je nadobro zničené, postavili Dresselliana na nohy, cloumali jím dopředu a dozadu a napomínali ho, aby jezdil na živých tvorech, nikoli na strojích – anebo ještě lépe chodil po svých, když ho příroda obdařila nohama.

Srazili ho zpátky na zem a pokračovali v cestě. Někteří se vyhoupli zpátky na tutakany, další běželi vedle nich.

Landspídr dál visel ve vzduchu, i když už mu fungovalo jen pár repulzorů. Vypadal spíše jako pokroucený kus pomláceného kovu než jako dopravní prostředek, nakloněný na bok kvůli nerovnoměrnému rozložení hmotnosti a poničeným repulzorům.

„Ach, jemine,“ hlesl protokolární droid a přikrčil se, když se průvod prořítil kolem.

Cink, cink, cink, ozvalo se zvonění kovu o kov na droidově hlavě. C-9P0 se pomalu otočil a spatřil lem nezaměnitelných černých plášťů a rudě nabarvených kožešin.

Droid se zaječením vstal a pokusil se utéct, avšak z boku ho do nohy zasáhl obušek a on se zřítil tváří do rudého prachu. Zvedl hlavu, ale když se vzepřel na rukou, jenom tím dvěma blížícím se Rudým rytířům umožnil, aby ho lépe uchopili. Každý chytil droida pod jedním ramenem a táhli ho s sebou.

„Máme Ninepio,“ zavolal jeden z těch dvou na své druhy na ještěrech a zvedla se vlna jásotu.

Nešťastný droid věděl, kam ho vlečou: na náměstí Spásného vykoupení. C-9P0 byl rád, že není naprogramován, aby cítil bolest.

*

„Byla to hloupost,“ řekla přísně Leia.

„Wurth si myslel, že nám pomáhá,“ připomněla jí Jaina, ale Leia byla neoblomná.

„Wurth hledal nějaké povyražení,“ opravila ji.

„A ten jeho ztřeštěný přístup posílí důvěryhodnost slovních výpadů Noma Anora proti Jediům,“ dodala Mara. „Na Osarianu má své stoupence.“

Když domluvila, pohlédla na stůl na hromádku letáků, které jim poskytl velitel Ackdool. Byla to pestrá propaganda brojící proti Nové republice, proti Jediům a proti čemukoli mechanickému a technickému, svým způsobem spojující všechny tyto údajné špatnosti s kulturní nákazou, která zachvátila společnost planety Osarian.

„Proč ten Nom Anor tolik nenávidí Jedie?“ zeptala se Jaina. „Co máme společného s tím sporem mezi Osarianem a Rhommamoolem? Nikdy jsem o těchhle planetách neslyšela, dokud ses nezmínila, že sem poletíme.“

„Jediové nemají s tímto sporem nic společného,“ odpověděla Leia. „Nebo aspoň neměli, dokud tomu Skidder nedal na frak.“

„Nom Anor nenávidí Novou republiku,“ mínila Mara. „A nenávidí Jedie jako symboly Nové republiky.“

„Existuje vůbec něco, k čemu by Nom Anor nechoval nenávist?“ zeptala se suše Leia.

„Nepodceňuj ho,“ varovala ji už podruhé Mara. „Hlásá náboženství, které přikazuje oprostit se od techniky a strojů, hledat pravdu v přírodě a existenci vesmíru a bránit se sdružování planet do falešných spolků. U mnoha lidí má hlubokou odezvu, zvlášť u těch, kteří se stali oběťmi takových planetárních aliancí, jako horníci z Rhommamoolu.“

Leia s tím chtě nechtě musela souhlasit. Než se vydala na tuto cestu, strávila mnoho hodin pročítáním skutečných dějin obou planet a věděla, že situace na Rhommamoolu je mnohem složitější. Ačkoli mnoho horníků létalo na nehostinnou rudou planetu dobrovolně, existoval určitý počet těch, kteří byli potomky původních „kolonistů“ – nedobrovolných imigrantů, jež sem byli posláni pracovat do dolů kvůli zločinům, které spáchali. Ale ať už byla skutečnost jakákoli, Leia nemohla popřít, že Rhommamool je dokonalou líhní fanatiků druhu Noma Anora. Žilo se tam obtížně – dokonce i základní potřeby jako voda byly těžko dostupné – zatímco prosperující Osariánci si žili v pohodlí na bílých písčitých plážích a u křišťálově čistých jezer.

„Pořád nechápu, jak se to týká Jediů,“ poznamenala Jaina.

„Nom Anor rozněcoval hněv vůči Jediům dávno předtím, než vůbec přišel na Rhommamool,“ vysvětlovala Mara. „Tady jenom našel pro svůj hněv úrodnou půdu.“

„A protože Jediové jsou roztroušení po celé galaxii a mnoho jich sleduje své vlastní cíle, Nom Anor snadno najde pádné argumenty,“ dodala zachmuřeně Leia. „Jsem ráda, že můj bratr uvažuje o obnovení Rady Jediů.“

Mara přikývla, ale Jaina se netvářila moc přesvědčeně. „Jacen si myslí, že to není až tak dobrý nápad,“ připomněla své matce.

Leia pokrčila rameny. Její starší syn, Jainino dvojče, skutečně vyjádřil vážné pochybnosti o směru, jímž se ubírají rytíři Jedi.

„Jestli nedokážeme vnést do galaxie trochu pořádku, a to zejména na izolované planety jako Osarian a Rhommamool, nejsme o nic lepší než Impérium,“ prohlásila Mara.

„Jsme lepší než Impérium!“ odporovala jí Leia.

„V očích Noma Anora ne,“ podotkla Jaina.

A Mara znovu zopakovala Leie své varování, aby toho muže nepodceňovala. „Je to ten nejpodivnější člověk, jakého jsem kdy potkala,“ vysvětlovala a s ohledem na její předchozí zkušenosti s dobře známými typy jako Jabba Hutt a Talon Karrde to už něco znamenalo. „I když jsem se pokusila použít Sílu, abych ho lépe pochopila, cítila jsem…“ Mara se odmlčela, jako by hledala způsob, jak co nejpřesněji vyjádřit svůj pocit, „prázdnotu,“ usoudila. „Jako kdyby s ním Síla neměla nic společného.“

Leia s JainOu na ni zvědavě pohlédly.

„Ne,“ opravila se Mara. „Spíš jako by on neměl nic společného se Sílou.“

Ideolog, dokonale odtržený od zbytku světa, pomyslela si Leia. Své pocity vyjádřila jediným sarkastickým slovem: „Nádhera.“

*

Stál na pódiu obklopen svými fanatickými Rudými rytíři. Před ním se na každém možném volném místečku velkého náměstí Redhavenu tísnilo deset tisíc Rhommamoolanů. Město Redhaven kdysi bývalo planetárním vesmírným obchodním přístavem, ale přístavní budovy byly srovnány se zemí hned v počátcích povstání, během něhož Rhommamoolané vyhlásili svou nezávislost na Osarianu. A o něco později, když se Nom Anor stal vůdcem revoluce, bylo místo přejmenováno na náměstí Spásného vykoupení.

Sem přišli občané vyhlásit svou nezávislost na Osarianu.

Sem stoupenci přišli odmítnout Novou republiku.

Sem věřící přišli odmítnout Jedie.

A sem fanatikové přišli zpochybnit pokrok a technologii a volat po prostších časech, kdy síla lidských nohou, nikoli velikost peněženky určovala, jak daleko se člověk dostane, a síla jeho paží, nikoli velikost peněženky mu umožnila sklízet plody budoucnosti.

Nom Anor to všechno miloval, ten nekritický obdiv a fanatismus hraničící se sebevražednou oddaností. Pranic se nestaral o Rhommamool ani jeho obyvatele, nezajímalo ho pošetilé volání po nějakých směšných „prostých časech“.

Ale což teprve, jak miloval chaos, který jeho slova a stoupenci vnesli do pořádku v galaxii. Jak miloval ten sílící spodní proud odporu vůči Nové republice a jemně klokotající hněv namířený proti rytířům Jedi, těm superbytostem galaxie.

Nepotěšilo by to jeho nadřízené?

Nom Anor si přehodil svůj lesklý černý plášť přes rameno a zvedl zaťatou pěst do vzduchu, což vyvolalo uznalé výkřiky. Uprostřed náměstí, kde kdysi stál pavilon správce přístavu, nyní zela obrovská jáma, třicet metrů široká a deset metrů hluboká. Z ní se ozývalo hvízdání a hučení spolu s prosbami o milost a uboze zdvořilými protesty – to byly hlasy droidů, jež polapil rhommamoolský národ a svrhl pod zem.

Ze všech koutů náměstí se ozývaly radostné výkřiky, když z jedné široké ulice dorazila na náměstí dvojice Rudých rytířů vlekoucí mezi sebou protokolárního droida 9P0. Došli k okraji jámy, napočítali do tří a nebohého 9P0 za ruce a nohy hodili na hromadu kovu sestávající z astromechanických droidů, důlních krtků, městských úklidových droidů a osobních droidích sluhů bohatších rhommamoolských občanů.

Když vřava utichla, Nom Anor rozevřel dlaně a odhalil jediný kamínek. Potom opět zatnul pěst, stiskl kámen ve své ruce obrovskou silou a rozdrtil ho, až se mu z pěsti po stranách sypal prach a úlomky.

Znamení, aby začali.

Dav se jako jeden muž hrnul vpřed a zvedal velké kusy kamenů z trosek pavilonu. Jeden po druhém přicházeli k okraji jámy a vrhali své těžké střelivo na hromadu droidů.

Kamenování pokračovalo celé odpoledne, dokud se rudý sluneční žár neztenčil na jasně červený pruh na obzoru a dokud z desítek a desítek droidů nezbylo nic než zmačkaný kov a jiskřící dráty.

A Nom Anor to celé s tichou důstojností zachmuřeně sledoval, přijímaje tento velký hold, který mu jeho následovníci skládali, tuto veřejnou popravu nenáviděných droidů.

KAPITOLA DRUHÁ

Intergalaktické oči

Danni Quee hleděla ze západní terravěže ExGalu 4, osamělé základny na planetě Belkadan v sektoru Dalonbian na Vnějším okraji. Danni sem v tuto denní dobu – pozdě odpoledne – chodila často, ráda sledovala, jak belkadanské slunce zapadá za třicetimetrovými dallorallovými stromy. Poslední dobou byly západy slunce z nějakého důvodu ještě nádhernější než dřív; typické růžové a karmínové odstíny nyní podbarvoval též nádech oranžové a zelené.

Na Belkadanu byla jako jedna z původních členů ExGalu 4 už tři roky, ale pro společnost ExGal, trpící neustálým nedostatkem financí, pracovala ještě o tři roky déle, už od svých patnácti let. Její rodný svět, jedna z planet Jádra, byl příšerně přelidněný a pocitu, že se bez ustání tísní mezi příliš mnoha lidmi, se nezávislá Danni nedokázala zbavit ani při výletech na ostatní přilehlé světy. Nebyla fanynkou žádné vlády, ani imperiální, ani novorepublikové; nebyla fanynkou ničeho, co zavánělo byrokracií. Ve skutečnosti považovala nastolení jakéhokoli galaktického „řádu“ za hroznou věc, která okrade lidi o vzrušení a dobrodružství a pohřbí jedinečné kultury pod deku společné civilizace. Představa toho, že za hranicemi galaxie existuje život – představa něčeho neznámého – tedy mladou ženu vzrušovala.

Alespoň kdysi.

Když tu nyní stála a shlížela na stále stejnou krajinu stromů tyčících se do výše a záplavu nekonečné jednotvárné zeleně, opět se ptala sama sebe, jestli si svou životní dráhu zvolila správně. Ve svých jednadvaceti letech byla nejmladší z patnáctičlenného týmu ExGalu 4 a v něm jednou z pouhých čtyř žen. Vyrostla z ní velmi atraktivní mladá žena štíhlé postavy, s dlouhými plavými vlnitými vlasy a zelenýma očima, které si všechno zkoumavě prohlížely, a poslední dobou jí připadalo, že odmítáním několika mladých mužů strávila víc času než pozorováním galaktického okraje.

Danni to těm mladíkům neměla za zlé. Všichni sem přišli plní naděje a dobrodružství, pionýři na okraji galaxie. Zanedlouho vybudovali základnu, přesněji řečeno obezděnou pevnost, která měla zadržet divokou belkadanskou zvěř, a zprovoznili naslouchací a pozorovací zařízení: obrovské antény a teleskopy, včetně snímačů na oběžné dráze. První rok byl plný snů, těžké práce a nebezpečí – dva původní členové utrpěli těžká zranění, když rudohřbetý kuguár přeskočil ze sousedního stromu za zeď.

A tak práce pokračovala; kolem základny vymýtili třicetimetrový pruh, aby ji zabezpečili ještě lépe.

Všechna ta práce už ovšem dávno skončila, ExGal 4 byl zajištěný a soběstačný, měl svou vlastní studnu s čistou vodou a několik zahrad. Hladce fungující vědecká základna.

Danni se po těch starých časech stýskalo.

Zevšedněly jí dokonce i tváře lidí kolem ní, ačkoli polovina členů nebyli původní kolonisté, ale přišli sem z jiných předsunutých stanovišť ExGalu nebo z domovské základny nezávislé společnosti ExGal.

Spodní okraj slunce sklouzl za daleký obzor a od severu až k jihu se rozprostřely oranžovozelené stíny. Odkudsi z džungle se ozvalo táhlé, hluboké zavytí rudohřbetého kuguára, zvěstující příchod soumraku.

Danni to všechno vnímala a pokoušela se oddat snění, ale vzhledem k všeobjímající nudě, vzhledem k nekonečnému čekání na signály, které se neozývaly, a nekonečnému pozorování téhož intergalaktického oparu, si nebyla vůbec jistá, o čem by ten sen měl vlastně být.

*

Z okna ústřední budovy za zády mladé ženy sledoval Yomin Carr každý její pohyb. Byl na této stanici nový, k posádce se přidal až jako poslední. Přesto mu netrvalo dlouho, aby zjistil, že k Danni Quee ostatní vzhlížejí, a že ji mnoho mužů považuje za velmi atraktivní.

Yomin Carr vůbec nechápal, co je na ní tak přitažlivého. Danni mu stejně jako všichni lidé připadala odpudivá, protože ačkoli příslušníci jeho vlastního národa, Yuuzhan Vongové, svým zevnějškem lidi připomínali – třebaže byli v průměru o nějakých deset centimetrů vyšší, o něco rozložitější a neměli tolik vlasů a vousů –, jejich obyčeje nebyly podobné ani v nejmenším. I kdyby byl Yomin Carr ochotný připustit, že je Danni atraktivní fyzicky – ale jak by mohl, když dívka neměla jedinou jizvu ani tetování, označující její vzestup k božství! –, odlišnosti v názorech a odlišnosti v zásadách ho přiměly pohlížet na jakoukoli formu sblížení s odporem. Nebyl člověk, ale Yuuzhan Vong, a navíc válečník. Jak ironické bylo, že ho tito ubozí lidé považovali za jednoho z nich!

Navzdory své nechuti však Danni sledoval, a to často, neboť to byla především ona, kdo tuto demokratickou skupinu vedl. Podle ostatních to byla právě ona, kdo minulý rok dokázal zabít kuguára, který pronikl za zeď; byla to ona, kdo před pouhými několika měsíci vzal rozvrzaný starý raketoplán Spacecaster na oběžnou dráhu, aby opravil poškozený teleskop, a byla to ona, kdo přišel na to, jak ten teleskop vůbec opravit.

Všichni k ní vzhlíželi.

Ona byla tím, koho Yomin Carr nemohl brát na lehkou váhu.

„Zase sis přivstal?“ ozvalo se za Yominem Carrem.

Otočil se za hlasem, ačkoli podle žertovného tónu poznal, že je to Bensin Tomri.

„Anebo tu jsi ještě od včerejška?“ pokračoval Tomri a zasmál se.

Yomin Carr se usmál, ale neodpovídal – věděl, že se od něj žádná odpověď nevyžaduje, protože tito lidé často plýtvali slovy, jen aby slyšeli svůj vlastní hlas. Za těmi slovy se navíc skrývalo víc pravdy, než Bensin Tomri mohl tušit. Yomin Carr zde sice od konce své včerejší směny nebyl nepřetržitě, ale i tak zde strávil většinu času. Ostatní členové posádky to jednoduše považovali za „nováčkovské“ vzrušení, pocit, který měli všichni, když sem přiletěli poprvé; naději, že prchavý mimogalaktický signál může dorazit každou chvílí. Yomin Carr sice možná v jejich očích zacházel v tomto vzrušení do krajností, ale byl si jistý, že neudělal nic, čím by vzbudil skutečné podezření.

„Brzy ho to omrzí,“ prohodil Garth Breise, další z kontrolorů, kteří měli noční směnu. Seděli na vyvýšené úrovni širokého sálu, na níž se nacházela pohodlná křesla, hrací stolky a jídlo. Sál měl tvar elipsy. Na hlavní stěně byla široká obrazovka, před níž se nacházelo sedm kontrolních modulů uspořádaných do dvou trojic kolem ústředního stanoviště uprostřed, a zadní čtvrtinu sálu vyplňoval vyvýšený jídelní kout.

Yomin Carr se při té poznámce přiměl k dalšímu úsměvu a vykročil k přední části sálu na své obvyklé stanoviště u Modulu 3, který stál v první řadě nejvíc vlevo. Zaslechl, jak si o něm Garth a Bensin vzadu nahoře něco šeptají, ale nevšímal si jich a útok na svou hrdost – který by za normálních okolností vedl k souboji na život a na smrt – přešel mlčením. Věděl, že brzy je ten humor přejde.

Vstoupila Danni Quee a přešla k Modulu 4, ústřednímu stanovišti, jehož skenery monitorovaly i kvadranty všech ostatních modulů. Potom vešla poslední členka noční směny, Twi’lečka Tee-ubo Doole. Pokud bylo ostatním známo, z patnácti členů posádky stanice byla jediný nečlověk.

Tee-ubo obdařila Yomina Carra potutelným pohledem, téměř mrknutím, pomalu se protáhla a zavlnila svými lekku, párem chapadel, která Twi’lekům vyrůstala ze zadní části hlavy. Svým zájmem o nováčka se nijak netajila, což Yominu Carrovi působilo nemalé pobavení. Začínal totiž tyto lidi chápat, i jejich věčnou nestálost. Za jiných okolností by se twi‘lecká žena s exotickými lekku, nazelenalou kůží a charakteristickým sporým oblečením stala středem mužské pozornosti kdekoli mimo její rodnou planetu Ryloth – a nebylo žádným tajemstvím, že twi’leckým ženám se tento obdiv opravdu zamlouval! – ale Tee-ubo našla více než rovnou soupeřku v Danni.

Twi‘lečka nespouštěla z Yomina Carra oči, pozvedla malou ampulku a zatřásla s ní.

Yomin Carr věděl, že je to ryll, relaxační intoxikant, kterým si několik členů týmu pomáhalo od nudy.

Neuniklo mu, že Danni při tom pohledu ohrnula nos odporem a dokonce zavrtěla nesouhlasně hlavou. Danni dlouho trvala na tom, že Tee-ubo se nesmí s tou látkou ke kontrolnímu sálu ani přiblížit, ale nakonec i rázná Danni ustoupila – i když nyní dala Twi’lečce pohybem ruky jasně najevo, že na hlavní plošině nemá intoxikant co dělat.

Bensin i Garth měli z toho příkazu očividně radost. Twi‘leččiny zásoby ryllu se tenčily, Tee-ubo s ním začala skrblit a ostatním ho dávala čím dál míň. Nákladní raketoplány měly přiletět až za několik měsíců a navzdory značnému úsilí, jež Twi’lečka vyvíjela, neexistovala žádná záruka, že se na příští raketoplán nelegální droga vůbec dostane.

Zaujali svá obvyklá stanoviště. Danni z ústředního modulu rychle zkontrolovala všechny systémy a nastavila hlavní obrazovku, aby se na ní střídaly menší záběry z jednotlivých modulů, a pak si přisedla k ostatním v jídelním koutě. Právě si dali ryll a byli samý smích. Na její návrh začali hrát ve čtyřech dejarik, stolní hru, v níž holografická monstra s různou silou putovala po šachovnici a snažila se nad svými protivníky získat taktickou výhodu.

Yomin Carr na svém stanovišti ztlumil zvuk, aby jen on zaslechl případné signály, a stejně jako každou noc a většinu dnů, kdy se mohl nenápadně zdržovat u svého modulu, tajně natočil svou anténu na sektor L30, místo, o němž věděl, že bude vstupním bodem: Prvotní vektor.

„Nechceš si taky zahrát?“ zavolal na něj o hodinu později Bensin Tomri a Yominu Carrovi bylo z jeho tónu jasné, že si ve strategickém klání nevede příliš dobře.

Část Yomina Carra chtěla jít nahoru a zapojit se do hry, hlavně proti Danni, která byla zdatným stratégem. Takovéto soutěže jsou dobré; mysl válečníka udržují bystrou a soustředěnou.

„Ne,“ odpověděl stejně jako posledních několik týdnů každou noc. „Mám práci.“

„Práci?“ ušklíbl se Bensin Tomri. „Jako kdyby k největšímu vědeckému objevu posledního tisíciletí mohlo dojít každou chvíli, přímo před tvýma očima.“

„Když myslíš, že to pravda není, příštím raketoplánem odletět neměl bys radši?“ opáčil Yomin Carr zdvořile, a z jejich zvědavých výrazů poznal, že už zase pokazil slovosled. Udělal si v duchu poznámku, aby později prověřil své tizowyrmy.

„Nováček,“ sarkasticky zamumlal Bensin pod vousy.

„Vždyť má pravdu,“ řekla Danni. Bensin zvedl ruce a odvrátil se od stolku.

„Určitě se k nám nepřidáš?“ zeptala se Danni Yomina Carra.

„Tohle mě baví,“ odpověděl pomalu, dávaje pečlivý pozor na každé slovo, a pak se pohodlně opřel do křesla modulu. Danni už ho dál nepře-mlouvala; Yomin Carr dobře věděl, že má k jeho nadšení úctu a že by byla ráda, kdyby někteří z ostatních následovali jeho příkladu.

A tak to šlo dál, zatímco noc pomalu stárla. Bensin Tomri brzy spokojeně chrápal, zatímco Tee-ubo a Garth Breise se dohadovali a smáli všemu a zároveň ničemu a Danni dál hrála dejarik, tentokrát proti třem počítačovým protivníkům.

A pak se to stalo.

Yomin Carr zachytil koutkem oka slabou tečku na samém okraji své obrazovky. Ztuhl, upřel zrak na monitor a nepatrně zvýšil hlasitost. Tečka se objevila znovu, tentokrát doprovázená rytmickým signálem, který mohl pocházet pouze z vesmírné lodi.

Yomin Carr se málem ani neodvažoval dýchat. Po všech těch letech příprav…

Yuuzhanvongský válečník si vyhnal takové rozptylující myšlenky z hlavy. Ještě chvíli vyčkával, dokud nepotvrdil pozici Prvotního vektoru, předem určeného vstupního bodu do galaxie, a pak rychle otočil anténu na druhou stranu k sektoru L1. Tím na této obrazovce získá několik hodin času. Znovu pohlédl na hlavní displej, který ukazoval záběr z ústředního modulu, a vydechl úlevou, když spatřil, že zobrazovací systém se právě dostal za Modul 3 a nevrátí se k němu dřív než za hodinu – tou dobou se jeho anténa nedostane ještě ani k L25 a signál už bude daleko za vstupním bodem.

Když Yomin Carr změnil úhel antény, znovu vrátil hlasitost do normálu. Povstal a protáhl se, čímž na sebe upoutal pozornost Danni.

„Projít se –“ začal vysvětlovat, ale vtom si uvědomil, že opět kazí slovosled. „Potřebuju se projít,“ opravil se.

Žena přikývla. „Všude je klid,“ odvětila. „Na zbytek směny si můžeš dát pohov, jestli chceš.“

„Ne,“ odpověděl. „Potřebuju se pou-pouz-jenom trochu protáhnout.“

Danni přikývla a znovu se dala do hry. Yomin Carr vykročil ke dveřím kontrolního sálu. Jakmile se za ním zavřely dveře, stáhl si své těžké boty a plnou rychlostí se rozeběhl pryč.

Když vtrhl do svého soukromého pokoje, musel dlouhou chvíli zůstat stát, dokud se mu nezklidnil dech. Nebylo by dobré, kdyby ho vykonavatel viděl takhle rozrušeného.

A ještě horší by bylo, kdyby ho vykonavatel viděl v tomhle ohavném převleku za člověka, připomněl sám sobě. Nešlo jen o to, že lidé si většinou nemalovali kůži příslušnými barvami a nezohavovali svá těla, aby se tím poklonili božskému panteonu – lidské oči pod sebou neměly přitažlivé namodralé vaky jako ty yuuzhanvongské, a lidské čelo bylo ploché, nikoliv svůdně šikmé jako čelo Yuuzhan Vonga. Dokonce i nyní, po všech těch měsících, které strávil jako předsunutý agent Praetorite Vongů, se Yominu Carrovi při pohledu na nevěřící dělalo zle.

Sundal ze sebe svůj oděv a přistoupil k vysokému zrcadlu na stěně. To, co mělo následovat, v něm pokaždé rád sledoval; pomocí vizuální stimulace ještě umocňoval pocity výtečné agónie.

Sáhl si rukou k nosu, k drobné rýze vedle levé nosní dírky, a pak po tomto nepatrném švu, kontaktním místě maskovacího ooglitha, přejel prsty. Tvor, dobře vycvičený a citlivý na dotek, zareagoval okamžitě.

Yomin Carr zaťal zuby a usilovně se snažil udržet chvějící se tělo pod kontrolou. Tisíce droboučkých úponků se uvolnily z jeho pórů, maskovací ooglith se mu sloupl z nosu a odtrhl od lící. Trhlina se mu postupně rozšiřovala na bradě, krku i přední straně těla, falešná kůže se z něj loupala a skládala na podlahu, až z ní konečně vystoupil celý.

Maskovací ooglith se odplazil po zemi k tmavému přístěnku, při pohybu vydával mlaskavé, srkavé zvuky, a Yomin Carr stál před zrcadlem, obdivně hleděl na svou pravou podobu, na silné svaly, propracované tetování pokrývající už téměř celé tělo a symbolizující vysoké postavení v kastě válečníků a hlavně na úmyslné znetvoření, několikrát přeražený nos, rozťaté koutky úst a rozseknuté oční víčko. Teprve nyní, v plné kráse ornamentálního tetování a zohavení, byl připraven předstoupit před vykonavatele v této nanejvýš důležité záležitosti.

Odešel stranou ke skříni a tolik se třásl, že se mu nedařilo zadat správnou kombinaci. Konečně se mu povedlo skříň otevřít, horní část se odklopila a vnitřní plošina vyjela vzhůru. Na plošině ležela hnědá látka zakrývající dvě kulovité hroudy.

Yomin Carr látku jemně nadzvedl a zahleděl se na obě hroudy, na své villipy. Málem sáhl po tom nalevo, který byl spojený s villipem prefekta Da’Gary, ale znal protokol a neodvažoval se neposlechnout.

Obrátil se tedy k tomu napravo a jemně poklepal na jeho hrbolatý vršek, dokud se ve svraštělé membráně neobjevila kulatá mezírka připomínající oční důlek.

Yomin Carr na tvora ťukal dál, aby skrz jeho vědomí probudil druhého villipa více než půl galaxie odtud. Okamžik nato ucítil pod prsty jeho odezvu a poznal, že vykonavatel uslyšel jeho volání a také už probouzí svého villipa.

Yomin Carr rychle stáhl ruku zpět; ústřední otvor se svraštil a prudce rozšířil, membrána se ohrnula kolem celé hroudy, a villip získal vzezření vykonavatelovy hlavy.

Yomin Carr se uctivě uklonil. „Je čas,“ řekl a byl rád, že opět může mluvit svým rodným jazykem.

„Umlčel jsi stanici?“ zeptal se vykonavatel.

„Právě se k tomu chystám,“ vysvětloval Yomin Carr.

„Jdi tedy,“ řekl vykonavatel, a aniž by se zeptal na podrobnosti o přicházejícím signálu, s typickou disciplínou přerušil spojení. Villip Yomina Carra zareagoval tím, že se znovu obalil membránou a opět nabyl podoby nevýrazné hrbolaté koule.

Válečník znovu odolal pokušení aktivovat druhého villipa. Připomněl si, že musí postupovat rychle; vykonavatel by v tomto kritickém bodě žádné selhání nestrpěl. Honem přešel na druhou stranu místnosti zpátky ke skříni a vytáhl z ní malou truhličku. Než ji otevřel, dvakrát ji políbil a zašeptal krátkou modlitbu. Uvnitř seděla soška tvora; podle Yomina Carra i všech yuuzhanvongských válečníků to bylo to nejnádhernější stvoření ze všech. Jeho tělo připomínalo mozek s jediným velikým okem a našpulenou tlamou. Vybíhalo z něj mnoho chapadel, některá tlustá a krátká, jiná útlá a dlouhá. Byl to Yun-Yammka, Ničitel, yuuzhanvongský bůh války.

Yomin Carr se znovu pomodlil, tentokrát celý chvalozpěv Yun-Yammky, potom sošku jemně políbil a vrátil truhličku do skříně.

Měl na sobě pouze koženou bederní roušku, jaká se nosila za lepších dnů na úsvitu jeho válečnického národa a která odhalovala všechna jeho pozoruhodná tetování a dmoucí se svaly. Vyzbrojil se jen kufejem, hrubým, ale velice účinným dlouhým dvojsečným nožem, další obřadní připomínkou raných časů válečnických Yuuzhan Vongů. Yomin Carr se domníval, že jeho poslání, salva, která propojí předsunutou jednotku se skutečnou invazí, si všechny ceremoniální náležitosti zaslouží. Vyhlédl do chodby a rozběhl se napříč komplexem základny; jeho holá chodidla nevydávala na podlaze sebemenší zvuk. Věděl, že dostat se odsud bez lidského převleku bude možná obtížné, ale také si uvědomoval, že když ho lidé z týmu zastihnou bez maskovacího ooglitha, nepoznají, že jde o jejich společníka. A kdyby ho někdo odhalil, napadlo ho, získal by tím alespoň záminku zabíjet a Yun-Yammka by této významné noci dostal náležitou oběť.

Noc byla chladná, ale Yomina Carra osvěžovala. Krev mu vřela v žilách vzrušením, nebezpečím jeho poslání i vědomím, že Velká doktrína je konečně na cestě. Přihnal se ke zdi, vylétl po žebříku vzhůru, přehoupl se přes okraj a bez nejmenšího zaváhání seskočil na vymýcenou plochu pod hradbou.

Vzdálený řev rudohřbetého kuguára ho nijak neznepokojil. Sice se právě ocitl v živlu stočtyřicetikilové šelmy s deseticentimetrovými tesáky, obrovskými drápy a ocasem zakončeným kostěnou koulí pevnou jako jakýkoli uměle vyrobený kyj, jenže i on byl lovec. Možná, že jedno z těch zvířat mu této noci poskytne povyražení. A Yomin Carr byl na takovou výzvu připraven. Krev mu hučela v uších a silné srdce bilo jako o závod. Ukrutný boj by byl úžasným odreagováním.

Ale teď ne, napomenul sám sebe, když v touze po setkání s rudohřbetým kuguárem bezděčně odbočil pod hustou klenbu džungle. Zamířil původním směrem a co nejrychleji doběhl k vysoké věži z kovových traverz, jediné stavbě mimo základnu. Zahleděl se na tlustý kabel, který vedl ze základny do spodní části věže, a málem se po něm rozehnal svým kufejem.

Opravit by to šlo příliš snadno, uvědomil si a obrátil zrak výš a ještě výš. Jednotlivé traverzy naštěstí nebyly daleko od sebe, a tak Yomin Carr vyrazil vzhůru a ručkoval z traverzy na traverzu. Jeho silné, vypracované svaly jen kmitaly a rychle ho vynášely na vrchol stometrové věže. Dolů se nepodíval. Neměl strach, nikdy neměl strach. Soustředil se pouze na spojovací skříň a na kabel.

Ledový vítr, který ho bičoval, mu vnukl nápad a Yomin Carr začal pole-houčku odpojovat kabel od skříně, uvolnil jediný nýt, vyšrouboval jediný šroubek. Pokud se sem ostatní při opravách vůbec dostanou, budou si myslet, že poškození způsobil neustálý vítr a drsné belkadanské podnebí.

Když se Yomin Carr ujistil, že spojení je přerušeno, začal slézat z věže dolů, i tentokrát tak rychle, jak jen to šlo. Uvědomoval si, že přicházející signál už se nejspíš blíží k L10 a že jemu samotnému ještě zbývá dlouhá cesta. Posledních několik metrů seskočil a přistál v kotoulu přímo u kabelu. Tentokrát už neodolal; věděl, že v něm jsou jen komunikační dráty bez vysokého napětí. Strčil si kabel do úst a divoce se do něj zahryzl, a když se prokousal izolační vrstvou a do úst i tváře mu vybuchly jiskry, zvrhle se vyžíval v bodavé bolesti.

Jen ať tuhle poruchu najdou a spraví, pomyslel si – po návratu dovnitř stejně zjistí, že jejich systém nefunguje!

Se zakrvácenými ústy, tvářemi a bradou a s oboustranně rozervaným nosem – který byl už předtím natrvalo zdeformovaný a zkroucený k jedné straně – vyrazil válečník zpátky k základně, ale vtom postřehl nedaleko odtud pohyb a ztuhl na místě. Přikradl se blíž, padl na kolena a pak se široce pousmál. Zvedl ze země rudohnědého brouka se zahnutými kusadly a vystrčeným sosákem. „Můj mazlíčku,“ zašeptal, neboť tyto brouky neviděl od chvíle, co přiletěl na Belkadan, od chvíle, co je na Belkadan přivezl, a potěšilo ho, že už se dostali po povrchu planety tak daleko.

Danni Quee se brzy dozví, proč její milované západy slunce získávají novou barvu.

Yomin Carr položil dweebita zpátky na zem, znovu si připomněl, jak je otálení nebezpečné, a vyrazil k opevnění. Jediným mohutným skokem se vyhoupl na třímetrovou zeď a pospíchal dál, zpátky do hlavní budovy. Tiše se plížil potemnělými, tichými chodbami. Jakmile se vrátil do svého pokoje, zamířil k přístěnku a přivolal k sobě maskovacího ooglitha.

Tvor ho obalil a zabodl mu do kůže tisíce drobných úponků. Bolest to byla dokonalá, vytříbená, a rozechvělému Yominu Carrovi působila jednu vlnu potěšení za druhou. Zběžný pohled do zrcadla mu ukázal, že přestrojení je dokončeno.

Potom vytáhl další truhličku a opatrně odklopil víko. Uvnitř bylo maličké kroutící se stvoření, droboučký červ. Yomin Carr si zvedl truhličku k uchu a naklonil ji a červ zareagoval, vylezl ven a zavrtal se přímo do Yuuzhan Vongova ušního otvoru. Yomin Carr si okamžik nato šťouchl do ucha prstem, aby se ujistil, že tizowyrm zalezl až úplně dovnitř, a také aby tím dal tvorovi znamení, že se má pustit do práce. Vzápětí ucítil slabé vibrace. Tizowyrmi byli dekodéři, tvorové vyšlechtění yuuzhanvongskými alchymisty k tlumočení z cizích jazyků. Navzdory své nepatrné velikosti dokázali pojmout obrovské množství informací a vysílat tyto informace do podvědomí. Když tedy Yomin Carr odcházel z místnosti, právě dostával další lekci z jazyka, který byl v této galaxii nejrozšířenější.

O několik minut později se ocitl zpátky v kontrolním sále. Zjistil, že Tee-ubo a poněkud vrávorající Garth se shlukli kolem Modulu 3, zatímco Danni horečně přepínala Modul 4 do stejného nastavení.

„Yomine,“ zvolala Danni, když ho spatřila, „pojď sem, honem. Nechápu, jak jsi to mohl přehlédnout!“

„Přehlédnout?“ opakoval Yomin Carr.

„Signál!“ vysvětlovala Danni jedním dechem.

„Statická elektřina,“ nadhodil Yomin Carr, když k ní přispěchal.

Opravdu to tam bylo, jak na obrazovce, tak ve zvukovém doprovodu; zřetelný signál čehosi – čehosi velmi velkého – proplouvajícího galaktickým okrajem dovnitř.

„Je to z jiné galaxie,“ řekla Danni vážně.

Yomin Carr se sklonil těsně nad přístroje, prohlížel data, přepočítával vektor, ačkoli samozřejmě věděl, že Danni má pravdu. Slavnostně k ní vzhlédl a přikývl.

V tom okamžiku do sálu vtrhl Bensin Tomri spolu s několika dalšími členy týmu a vzápětí už jich tu bylo všech patnáct, upravovali záběry modulů, zesilovali signál počítačem a porovnávali ho s miliony dalších signálů v databázích ve snaze získat co nejvíc informací o předmětu, který právě pronikl do jejich galaxie.

A potom, jak se dalo čekat, vypukla diskuse. Yomin Carr nepřestával žasnout nad tím, jak dlouho se tito lidé dokážou dohadovat a přít prakticky o čemkoli, a pouze ho to utvrzovalo ve víře v přísně hierarchické uspořádání jeho vlastní společnosti. On by nikdy neodporoval prefektovi a prefekt by nikdy neodporoval vrchnímu prefektovi, jako se tito hlupáci právě hádali s Danni.

Nikdy – a v tom, jak věřil, tkvěla slabina, kterou jeho páni využijí.

Zpočátku se debata točila kolem složení blížícího se asteroidu. Jelikož nevysílal žádné zjevné technologické signály, nezdálo se pravděpodobné, že jde o plavidlo. Takže tedy asteroid; nějakým způsobem našel cestu nezměrnou prázdnotou mezi galaxiemi; nějakým způsobem překonal turbulence, jež podle některých vědců existovaly za úzkým pásem prázdného prostoru kolem galaxie, a během toho jej cosi očividně popohnalo velkou rychlostí vpřed – možná průlet kolem nějakého obrovského gravitačního pole. Přesvědčení, že se jedná pouze o mimogalaktický kus skály, možná dokonce jen o kus skály z jejich vlastní galaxie, kterému se nějak podařilo uniknout a pak ho zase cosi vtáhlo zpátky, ovšem jejich nadšení příliš nezchladilo. Až do této chvíle ještě nikdo neměl důkaz, že do galaxie vniklo něco zvenčí, o očitém svědectví mimogalaktického průniku nemluvě. Mnoho vědců tvrdilo, že něco takového ani nelze provést. Jistě, v průběhu několika posledních desetiletí se vyskytlo několik odvážných průzkumníků a hrstka zoufalých psanců na útěku před zákonem, kteří se vydali do turbulencí galaktického okraje, ale nikoho z nich už nikdo víckrát nespatřil. Tento asteroid by mohl přinést odpověď. A také otázky. Jaké prvky obsahuje? Jaké známky života? Až ho zachytí a prohlédnou, vydá jim tento asteroid nové odpovědi na otázky vesmíru, snad dokonce i na stvoření vesmíru, anebo pouze vyvolá mnoho, mnoho dalších otázek, možná i takových, které otřesou samotnými základy jejich astrofyzikálních znalostí?

A pak se diskuse stočila k méně závažnému, avšak neméně spornému problému. Začalo to tím, když Bensin Tomri prohlásil, že sepíše hlášení a pošle ho na ústředí ExGalu.

„Ještě ne,“ přel se jiný vědec nesmlouvavě.

„Musíme to oznámit,“ opáčil Bensin. „Musíme co nejrychleji přivolat lodě, chytit tu věc a prostudovat ji.“

„Copak nám uletí?“ odsekl druhý muž sarkasticky.

„Teď je v naší galaxii, a když to bude nutné, můžeme ji sledovat až na druhý okraj,“ dodal další člen týmu.

„Nejsme autonomní jednotka,“ připomněla žena jménem Lysire.

„Jak to, že ne?“ nesouhlasil další.

„Víme, co vlastně sledujeme?“ zeptal se Yomin Carr a všechny oči se upřely na něj s výrazy většinou nechápavými.

„Víme to?“ zeptal se znovu smrtelně vážně.

„Něco mimogalaktického,“ odpověděl další.

„Nikdy to já netvrdil jsem,“ řekl Yomin Carr a znovu zachytil jejich zvláštní pohledy.

„Zatím to nevíme jistě,“ vložila se do řeči Danni. Očividně se postavila na stranu Yomina Carra. „Přece už jsme se shodli, že je to nejspíš asteroid, který unikl nebo téměř unikl z naší vlastní galaxie a zase se do ní vrátil.“

„Skutečně by to mohlo být něco z naší galaxie,“ pokračoval Yomin Carr a v duchu se pousmál nad ironií dvojsmyslu z naší galaxie. „Dokonce bych řekl, že je to velmi pravděpodobné.“

„O co ti jde?“ zeptal se Bensin Tomri poněkud popuzeně.

„O co mi jde?“ opakoval Yomin Carr, hlavně proto, aby získal čas zjistit s pomocí tizowyrma, co ten zvláštní obrat znamená. „Jde mi o to, že ani nevíme, jestli je vůbec mimogalaktický,“ odpověděl Yomin Carr.

„Viděl jsi ten vektor,“ namítl Bensin.

„To jsem opravdu viděl,“ potvrdil Yomin Carr. „Vektor, který mohl vzniknout zpětným odražením.“

„To je směšné,“ odsekl Bensin.

„Tak jak to, že jsme ho nezaznamenali, když vylétal ven?“ zeptal se další.

„Možná jsme ho přehlédli,“ řekl Yomin Carr. Zvedl ruce na obranu proti případným dalším útokům. „Jen říkám, že bychom si měli být absolutně jistí, než zburcujeme zbytek galaxie.“

„Každá zpráva, kterou pošleme, unikne na veřejnost dřív, než se vůbec dostane do ústředí ExGalu,“ souhlasila Danni.

„Ano,“ řekl Yomin Carr, „a potom zjistíme, že signál je pouze poruchou našeho sledovacího zařízení nebo kusem vesmírného smetí z naší vlastní galaxie. Jak chytře pak budeme v očích velitelů z ExGalu vypadat?“

„Tady nejde jen o nás,“ odpověděl Bensin Tomri.

„Nejde,“ souhlasila Danni. „Ale oni nás sem poslali, abychom pracovali nezávisle. Možná že má Yomin Carr pravdu. Kdybychom předčasně zburcovali celou galaxii, vypadali bychom jako hlupáci.“

„A každá chyba, která zalarmuje polovinu flotily, by mohla ohrozit financování ExGalu,“ přikývla Tee-ubo.

„Ale i pokud máme pravdu a je to něco, co uniklo a vrátilo se, nebo něco z jiné galaxie či z domněle prázdného prostoru mezi galaxiemi, opravdu jsi připraven jít s tím na veřejnost?“ zeptal se Yomin Carr Bensina na rovinu.

Bensin na něho pohlédl, jako by mu nerozuměl.

„Chceš, aby se sem slétlo hejno novorepublikových vědců nebo dokonce rytířů Jedi?“ zeptal se Yomin Carr ironicky. Výrazy některých tváří kolem něho naznačovaly, že ostatní příliš nechápou, co má ta věc společného s Jedii, ale Yomin Carr se tím nenechal ovlivnit. „Tohle je naše chvíle. Zasloužíme si to, vždyť jsme obětovali měsíce života – v případě většiny z vás dokonce roky – lopocením na tomhle proklatém místě. Dlužíme to přinejmenším sami sobě, buď abychom zabránili ostudě, nebo abychom po zásluze sklidili uznání, pokud je náš nález mimogalaktický. Abychom ho prostudovali jako první. Abychom vypočítali, odkud přiletěl, a ujistili se, že nepochází odsud. Abychom určili jeho současnou trajektorii a pokusili se získat o něm tolik informací, kolik jenom půjde.“

„Moje řeč, nováčku,“ zakřenil se Garth Breise.

Debata skončila stejně rychle, jako začala. Danni bezvýhradně podpořila Yominovy argumenty, a dokonce ani Bensin už dál neodporoval.

Yomin Carr se v duchu znovu pousmál. Pokud na tyto paličaté, podřadné kacíře rozumné argumenty nezabíraly, apel na jejich přebujelou pýchu zabral vždycky. Rozhlédl se kolem sebe po pracujících vědcích, po jejich tvářích plných nadšení, pocitů úlevy a úspěchu. Kdyby jen tušili…

*

Více než půl galaxie daleko seděl Nom Anor tiše před svým villipem a přemítal o slovech svého agenta Yomina Carra. Začalo to.

KAPITOLA TŘETÍ

Úloha politiky

Jacen Solo následoval svého strýce Luka do sněmovní síně váhavým krokem, který prozrazoval jeho nepříjemné pocity. Jacen samozřejmě znal nového prezidenta i jeho šest radních, ale jednání s nimi se většinou omezovala jen na společenské příležitosti. Tohle byla jiná věc, vážná věc, soudě podle chůze Luka Skywalkera. Přiletěli na Coruscant, aby Luke mohl přijmout pozvání oslovit Vládní radu Nové republiky ve věci svých plánů na obnovení Rady Jediů, avšak Luke nepochybně myslel na to, že se ten návrh setká s velkou vlnou odporu, a to i u těch radních, které považoval za své přátele.

Ale ze všeho nejhorší na tom bylo to, že Jacen si ve skutečnosti přál, aby oponenti jeho strýce Luka v této záležitosti vyhráli.

Šest radních s prezidentem Borskem Fey’lyou uprostřed sedělo u půlkruhového stolu čelem ke dveřím. Před dlouhým stolem stála dvě křesla –Jacen si všiml, že o něco níže, a připadalo mu to jako poněkud chabě maskovaný pokus vyzdvihnout postavení radních nad jejich ohlášenými hosty.

V tomto konkrétním případě to působilo naprosto absurdně. Obzvláště co se týkalo Borska Fey’lyi. Jacen byl s Lukem a se svou matkou Leiou u toho, když přišla zpráva, že Borsk coby služebně nejstarší člen rady, „zkušený státník“ Nové republiky, byl zvolen prezidentem, což bylo postavení, v němž si intrikánský Bothan nepochybně liboval.

Před pouhými několika lety Borsk jen díky velkorysé amnestii unikl dlouhému trestu vězení. Vždy to byl suverénní politik, který vynášel informace, aby oslabil své protivníky, a jednou málem připravil o prezidentské křeslo Leiu nactiutrhačnými a vesměs lživými obviněními. I přesto, že se ocitl v tak ošemetné situaci, podařilo se Borskovi jako vždy najít způsob, jak celou věc politicky ustát. Vyšplhal se na dosah ruky k vrcholu, sloužil radě jako důvěryhodný poradce prezidentky Mon Mothray a potom klesl až na dno, čelil obviněním, jež ho mohla poslat za mříže nebo dokonce do doživotního exilu, kdyby byl usvědčen z velezrady.

A přesto byl opět zde, nezdolný jako findriská chřipka, usazený mezi novou generací radních, kteří ho pokládali za věkem zmoudřelého státníka a hrdinu Nové republiky.

Onehdy, když zprávy o jeho posledním vzestupu utichly, Jacenova matka se upřímně ptala sama sebe, jestli udělala správnou věc, když jako prezidentka rezignovala. Leia dokonce otevřeně prohlásila, že se možná do politiky vrátí.

Byl to Luke, kdo ji od toho zrazoval a připomínal jí, že v roce, kdy rezignovala, se hodně změnilo, víc než jen nálada vlády, a že známé a přátelské tváře odešly. I uznávaní a věrní admirálové Drayson a Ackbar vzali zjevné utužení Nové republiky jako signál k tomu, aby odešli na odpočinek, a ani jeden z nich nejevil snahu zůstat politicky aktivní.

Když Borsk zahajoval jednání, zdvořile citoval program a vítal hosty, Jacen si prohlížel radní, zkoumal jejich vážné výrazy ve světle informací, které mu poskytl jeho strýc Luke ohledně jejich postojů vůči Lukovi a navrhované Radě Jediů. Na opačném konci, po Jacenově pravici, seděl Niuk Niuv ze Sullustu. Niuk Niuv vypadal se svými sullustanskými rysy, velikýma kulatýma ušima a širokými lícemi spíše jako hračka pro děti než radní, ale Jacen znal Sullustany dobře a věděl, že dokážou být věrnými spojenci a nebezpečnými nepřáteli. Niuk Niuv byl podle Luka jeho nejhlasitějším kritikem.

Vedle Niuka Niuva seděl Cal Omas z Alderaanu, muž nakloněný Lukovým plánům a pravděpodobně jeho nejsilnější spojenec v radě. Poté, co jeho domov zničilo Impérium, Cal Omas spolu s povstaleckou Aliancí prošel všemi úskalími a dobře znal hodnotu Jediů.

Mezi Calem a Borskem seděl další Lukův potenciální spojenec, Wookiee Triebakk, ale tvor s hlavou připomínající oliheň po Borskově pravici, Quarren Pwoe, byl nejspíše Lukovým největším nepřítelem v této skupině. Pwoe, tvrdošíjný jako většina jeho vodních bratří z Mon Calamari, byl úplně prvním Quarrenem, který kdy zasedal ve Vládní radě, a rozhodně nečekanou volbou. Planeta Mon Calamari měla samozřejmě v radě vždy své zastoupení, protože její hvězdné křižníky i její podpora se při svržení Impéria a založení Nové republiky ukázaly neocenitelnými, ale dosud – a všeobecně se předpokládalo, že ta tradice bude pokračovat věčně – to byl vždy Mon Calamarian, ne Quarren, kdo zasedal v radě. Logickou volbou by byl rozhodně admirál Ackbar, který zastupoval Mon Calamari v době, kdy vznikla první Prozatímní rada, ale když vypukla kampaň za prosazení Pwoea – kampaň, v níž měl podle Lukova podezření prsty Borsk – Ackbar mávl nad úmyslem znovu kandidovat do rady rukou a odešel na odpočinek.

Zbývající dva členové byli oba lidé. Fyor Rodan z Commenoru a Chelch Dravvad z Corellie. Jacen věděl, že právě Fyor Rodan požádal Luka, aby předstoupil před radu, a podle jeho strýce nebyl Rodan žádný přítel a nedalo se mu věřit.

To všechno měl Jacen na paměti, všechny informace, které mu Luke poskytl o těchto radních, když seděl a všechno bedlivě sledoval.

Když si odbyli poněkud pokrytecké zdvořilosti a formality, které, jak Jacenovi připadalo, trvaly celou věčnost, Borsk Fey’lya pohlédl Lukovi zpříma do očí a nesmírně vážně se ho zeptal: „Už jste slyšel první zprávy z Mediatoru?“

„Bylo mi řečeno, že Leia se už brzy setká s Nomem Anorem,“ odpověděl Luke vyhýbavě.

„Setkání už se zkomplikovalo,“ pronesl Borsk.

„Prosím všechny radní, které to překvapilo, aby zvedli ruku,“ vložil se do toho Fyor Rodan, a dokonce i šestnáctiletému Jacenovi připadal jeho sarkasmus poněkud dětinský a v této chmurné síni rozhodně nemístný.

„Slyšel jsem o… jakémsi zásahu,“ připustil Luke.

„Osariánci udělali chybu, když se pokusili zadržet vyslance Nové republiky,“ poznamenal Cal Omas.

„Příhodná záminka, aby náš jediský hrdina přispěchal na pomoc,“ vypálil Fyor Rodan.

„Příliš rychle sahají po zbrani,“ řekl Pwoe a vyčítavým pohledem spočinul na Lukovi.

Jacen skoro nemohl uvěřit tomu nedostatku úcty a špatně skrývaným záměrům za tím vším. Nová republika procházela bolestivým obdobím růstu a po celé galaxii propukaly drobné rozmíšky. Mnohé z nich měly příčinu v dávných sporech, které Impérium dlouhá léta drželo pod pokličkou, ale nyní, když to jednotlivým planetám a druhům nově nabytá svoboda umožnila, znovu propukaly. A tak samozřejmě Nová republika a její radní a zástupci zažívali poslední dobou mnoho slovních útoků, stejně jako rytíři Jedi, a tak se vzájemné obviňování mezi těmito dvěma skupinami stupňovalo.

A tak to šlo dál, jedna zpráva za druhou, tu občanská válka, jinde krevní msta, stížnosti z jedné zemědělské planety a stávka dělníků, která se rozšířila na několik důlních planet, a dokonce i Wookiee Triebakk vyl na Pwoea nějaké stížnosti na selhání jednoho z navigačních systémů nejnovějších moncalamarských bitevních křižníků.

Jacenovi to všechno připadalo jako spousta nesmyslů, banda žvanilů s hromadou stížností a žádným řešením, a zároveň mu to opět připomnělo jeho obavy týkající se strýcových plánů na uzákonění určité kontroly nad rytíři Jedi. Na dlouhé minuty ztrácel v jednání přehled, upadal do jakési tiché meditace, kterou se snažil dovést k dokonalosti, dokud se Borsk opět nepodíval zpříma na Luka a bez obalu se ho nezeptal na jeho plány ohledně Rady Jediů. Luke se na chvíli odmlčel. „Ještě jsem nedospěl k žádnému konečnému rozhodnutí,“ odpověděl a Jacena to poněkud překvapilo, protože jeho strýc se zdál být zcela rozhodnutý, že by se Rada měla skutečně obnovit.

„Ať už sám nebo s pomocí Rady, tyto potulné Jedie musíte nějak zkrotit,“ prohlásil s nezvyklým zápalem radní Niuk Niuv.

Triebakk zavyl na protest a Cal Omas se k tomu vyjádřil v podobném duchu. „Zkrotit?“ opakoval nevěřícně. „Musím vám připomínat, že mluvíte o rytířích Jedi?“

„Nebezpečná skupina,“ poznamenal ponuře radní Pwoe a vodnatý nádech jeho hlasu ještě dodal tomu prohlášení na tíživosti.

„Působí zmatky v celé galaxii,“ dodal pohotově Fyor Rodan.

Jacen si všiml, že jeho strýc pozoruje nejtiššího člena rady, Chelche z Corellie, jehož hlas, jak věřil, mohl zvrátit rozhodnutí týkající se Jediů v jeho prospěch či neprospěch a který se v tuto chvíli vůbec neprojevoval, takže se jeho úmysly nedaly odhadnout.

„Poněvadž já jsem slyšel o bojích na Vnějším okraji až k soustavě An-gor,“ pokračoval Fyor Rodan, vstal a mával zatnutou pěstí. „Jediové útočí a metají torpédy po nevinných občanech.“

„Chcete říct pašerácích,“ opravil ho Cal Omas.

„Z nichž mnozí pomáhali svrhnout Impérium!“ odsekl Fyor Rodan.

„A to podle vás ospravedlňuje jejich současnou nezákonnou činnost?“

„Rytíři Jedi nejsou zákon,“ zdůraznil Niuk Niuv.

„Tak by se jim to mělo dát na vědomí,“ řekl Fyor Rodan. „Prezidente Fey’lyo, možná bychom měli uvažovat o nějaké rezoluci proti Jediům. O důrazné výzvě této rady, aby ukončili veškerou policejní činnost, kterou výslovně neschválila tato rada či regionální velvyslanci.“

Borsk Fey’lya se otočil k Lukovi, který na něho upíral vážný pohled, zbledl a poškrábal se na chlupaté tváři. „Jen se neunáhleme,“ řekl.

Jacenovi neuniklo, že Bothan jakoby ustoupil před mocnou přítomností jeho strýce.

„Unáhlit se?“ opakoval se smíchem Fyor Rodan. „Těm divochům při udržování pořádku v Nové republice poněkud narostl hřebínek. Budeme to trpět?“

„Odmítneme jejich pomoc ve věcech, pro něž jsou nejzpůsobilejší?“ opáčil zlostně Cal Omas, což vyvolalo u Fyora Rodana pohrdavé odfrknutí, u Triebakka souhlasné zavytí, u Pwoea nesouhlasné reptání a u čím dál tím popuzenějšího Niuka Niuva proud ostrých odpovědí.

A tak opět a s novou vervou propukl křik a Jacen se od toho všeho honem stáhl. Zdálo se, že Jediové jsou kritizováni na každém kroku a ještě ke všemu lidmi, kteří na to podle Jacenova názoru neměli žádné právo.

O chvíli později spolu s Lukem opustili zasedací síň, zatímco za nimi zuřila slovní přestřelka o všem a o ničem zároveň. K Jacenovu překvapení se Luke spokojeně usmíval.

„Jak Fyor Rodan, tak Niuk Niuv se při poslední výměně názorů prozradili,“ vysvětloval zjevně zmatenému Jacenovi.

„Narážíš na ty pašeráky?“

Luke přikývl a usmál se.

„Ty myslíš, že jsou s nimi ve spolku?“ zeptal se nevěřícně Jacen.

„Na tom by nebylo nic neobvyklého,“ řekl Luke. „Zeptej se svého otce,“ dodal se širokým úsměvem, který Jacena usadil. Kořeny Hana Sola nebyly pro mladíka žádným tajemstvím.

„Takže ty si myslíš, že jejich stížnosti na Jedie mají něco do činění s jejich vlastními zisky?“ zeptal se Jacen. „Myslíš, že někteří z radních spolupracují s pašeráky, kterým Jediové dávají co proto?“

Luke pokrčil rameny. „To nevím,“ přiznal. „Ale sedělo by to.“

„A co s tím uděláš?“

Luke se zastavil. Jacen také, a oba stáli proti sobě a hleděli si do očí.

„Po celé galaxii máme stovku rytířů Jedi, kteří sledují své vlastní cíle,“ vysvětloval Luke. „V tom je ta potíž.“

„Ty si nemyslíš, že ti Jediové na Vnějším okraji pronásledují pašeráky oprávněně?“ zeptal se Jacen.

„To není podstatné,“ odpověděl Luke. „To vůbec není podstatné. Podstatné je, že roztroušenost rytířů Jedi po celé galaxii brání jednotnému postupu.“

Jacen nepřítomně hleděl do dáli, jako by Luke ztratil jeho pozornost.

„Je tu Wurth Skidder a jeho hloupý čin při obraně Mařiny lodi a Osariánci, další Jediové zřejmě pomstychtivě pronásledují pašeráky na Vnějším okraji a slyšel jsem o problémech i v dalších sektorech,“ vysvětloval Luke. „Je obtížné to všechno sledovat a někdy si připadám, jako bych neustále léčil příznaky, aniž bych se opravdu dostal k samotné chorobě.“

Jeho výběr slov přiměl Jacena, aby se odmlčel, a Luka také, když se nad svými slovy zamyslel v souvislosti se svou ženou.

„Proto potřebujeme Radu Jediů,“ zdůraznil Luke vzápětí. „Jeden směr a jeden cíl.“

„Tohle tedy znamená být rytířem Jedi?“ zeptal se Jacen na rovinu. Tu otázku už Luke za uplynulých několik měsíců slyšel mnohokrát – od Jacena, ne však od jeho mladšího bratra Anakina.

„Proč se staráš, co si myslí radní?“ zeptal se Jacen jednak proto, aby změnil téma, a také proto, že ho to skuteěně zajímalo. „K tomu, abys obnovil Radu Jediů, je přece nepotřebuješ. Proč bys po nich a jejich hloupém hašteření měl něco chtít?“

„Já je nepotřebuju,“ připustil Luke. „Jediové se nezodpovídají radě, i když si to Fyor Rodan, Niuk Niuv a dokonce i Borsk Fey’lya asi myslí. Ale když nebudu mít v této věci jejich souhlas, prosazení mých plánů, jak s akademií, tak i s Radou Jediů, bude mnohem obtížnější, přinejmenším ve vztahu k veřejnosti. Musíš se v tom naučit chodit, Jacene. Říká se tomu umění diplomacie.“

Ale o to právě jde, pomyslel si v duchu Jacen. Všechny ty formality týkající se Jediů, od akademie až po případnou novou Radu, mu připadaly jako vrstvy byrokracie přidávané k něčemu duchovnímu a osobnímu, k něčemu, co by se nemělo nijak řídit. Z idealistického pohledu šestnáctiletého Jacena by si jednotliví rytíři Jedi už pouhým přijetím filozofie, nutné k ovládání jejich schopností v Síle, měli vládnout sami. Řádně vycvičený rytíř Jedi, kterého naučili vyhnout se temné straně a který dokázal, že umí odolat pokušením spojeným s takovou mocí, nepotřeboval žádné byrokraty, aby mu říkali, co má dělat, a Jacen měl strach, že pokud se do toho vloží řídicí vrstva, přijde řád o veškerou mystiku.

„Víme, že Rodan a Niuk Niuv jsou proti nám,“ pokračoval Luke už znovu za chůze. „Pochybuju, že Pwoe bude mít pochopení pro něco, co by podle jeho názoru mohlo ohrozit jeho postavení – Quarreni dlouho čekali na křeslo v radě. Triebakk mě podpoří ve všem, s čím přijdu, a Cal Omas, který se už dávno naučil mně i Jediům věřit, také. Zbývá tedy klíčový hlas Chelche Dravvada a myslím, že ho získám, když dokážu vyřešit některé z potíží, které zmínili Rodan a Niuk Niuv.“

„A co radní Fey’lya?“ zeptal se Jacen.

Luke mávl rukou, jako by na Bothanovi nezáleželo. „Borsk chce to, co je nejlepší pro Borska,“ vysvětloval. „Jestli se Chelch přidá k Rodanovi a jeho skupině a výsledek bude čtyři ku dvěma proti mně, potom je Borsk podpoří. Ale když budou ostatní nejednotní, tři proti třem, Borsk jim nedovolí nic podniknout, protože nebude chtít riskovat roztržku se mnou a s Leiou, anebo nás podpoří v naději, že mu tu laskavost oplatíme.“

„Máma by Borska nikdy v ničem nepodpořila,“ prohlásil Jacen suše a Luke s ním nemohl nesouhlasit. „Borsk Fey’lya by byl blázen, kdyby si myslel, že to udělá.“

„On žije ve světě, kde se spojenectví mění každou chvíli,“ vysvětloval Luke. „Borsk pokaždé udělá to, co musí, aby z toho měl prospěch. A je tou svou filozofií tak zaslepený, že si myslí, že všichni ostatní hrají podle těch samých pravidel.“

Teď byla řada na Jacenovi, aby se najednou zastavil. „A těmhle lidem se chceš zavděčit?“ zeptal se skepticky. „Usiluješ o to, aby takovíhle lidé soupeřili s tvou vlastní Radou?“

„Jistěže ne,“ odpověděl překvapeně Luke.

„Ale přesně to se stane,“ přel se s ním Jacen.

Luke se na něj dlouze a přísně zahleděl a Jacen mu ten pohled chladně opětoval. Tohle zažívali poslední dobou často a nikdy to k ničemu nevedlo. Rozpory v Jacenově vlastní hlavě ho činily vůči jeho strýci poněkud bezmocným. Jacen se na rytíře Jedi vycvičil v akademii, přesto však nabyl přesvědčení, že akademie není dobrá věc, že je příliš formální a školometská, zatímco růst v Síle je spíše osobní zkušeností. Přestože akademie zůstávala, Luke začínal s tímto názorem do jisté míry souhlasit. Cítil, že akademie byla nezbytným odrazovým můstkem ke starým způsobům, kdy měl každý učedník svého vlastního mistra, podobně jako Jaina měla Maru a Jacen s Anakinem zase jeho. Toto uspořádání předtím nebylo možné, protože Luke byl dlouho jediný Jedi, který měl nejblíže k titulu mistr. Nyní už tu byli i další a staré způsoby byly znovu objevovány, ale Luke věděl, že ten proces nějakou dobu potrvá.

Přesto Jacen prosil svého strýce, aby se Jediové co nejrychleji vrátili k modelu jeden mistr – jeden žák z dřívějška, ale také aby tento model vylepšili. Místo aby hledali děti nadané v Síle a cvičili je ve způsobech Jediů, chtěl Jacen, aby si tito slibní žáci našli svou cestu k Jediům sami. Luke považoval jeho argumenty za slovíčkaření, ale pro Jacena měly mnohem hlubší význam – dotýkaly se samotné podstaty toho, co znamenalo být rytířem Jedi.

„Ještě jsem svým představám nedal pevný tvar,“ řekl Luke a Jacen věděl, že je to jak zdvořilá odpověď, tak i jediný ústupek, kterého se mu kdy dostane. Věděl, čeho se jeho strýc obává: že potenciální rytíři Jedi nadaní v Síle by se mohli lapit do pasti temné strany dříve, než by vůbec našli cestu k mistrům Jedi. Přesto však pro Jacena toto niterní nadání pro Sílu zůstávalo osobní záležitostí a hlavně osobní volbou.

Víc už mezi nimi nepadlo ani slovo. Mlčky opustili senátní budovu a zamířili do doků, kde Han, Anakin a Chewbacca pracovali na Millennium Falconu.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Sémě sváru

„Jade Sabre vstoupila na oběžnou dráhu,“ informoval toho večera Shok Tinoktin Noma Anora. „Na palubě je Leia Organa Solo se svou dcerou a Marou Jade Skywalker.“

„A s Noghrii,“ dodal Nom Anor. „Kde je Leia Solo, Noghriové nejsou nikdy daleko.“

„Noghriové jsou úctyhodní protivníci,“ souhlasil Tinoktin. „Ale větší starosti mi dělají ty ženy. A vám by měly také.“

Nom Anor ho probodl zamračeným pohledem, aby mu připomněl, kdo je tu šéf a kdo pouhý služebník. Shok Tinoktin ustoupil a tvář mu zbledla jako křída. Noma Anora znal už dost dlouho na to, aby se toho pohledu bál přinejmenším stejně jako samotné smrti.

„Jsou to Jediové,“ vykoktal ve snaze objasnit Nomu Anorovi své varování a zároveň ho přesvědčit o tom, že ani trochu nepochybuje o jeho osobě. Pochybovat nahlas o Nomu Anorovi se pro několik předchozích poradců ukázalo být osudnou chybou.

„Leia není skutečná Jedi. Pokud vím, ještě nerozvinula své jediské schopnosti,“ odpověděl Nom Anor s mazaným úsměvem, který Shoka trochu uklidnil. „A ani její dcera dosud není Jedi.“

„Ale Mara Jade patří mezi nejsilnější rytíře,“ podotkl Shok Tinoktin.

„Mara Jade má své vlastní problémy,“ připomněl Nom Anor.

Shoka Tinoktina to příliš nepovzbudilo; zmínka o Mařině nemoci pouze umocnila jeho rozrušení z toho, že se s ní chce Nom Anor osobně setkat.

„Už měla být dávno mrtvá,“ odvážil se říct.

Nom Anor se pousmál a poškrábal se na hlavě. Svého maskovacího ooglitha měl na sobě už velmi dlouho, stvoření ho svědilo a on se nemohl dočkat, až si ho sundá. Jenže teď už na to nebyl čas a on navíc nechtěl, aby kdokoli – třeba i jen důvěřivá loutka Tinoktin – viděl jeho pravou, vlastníma rukama zohavenou tvář se zvláštním okem, symbolem nejvyšší oddanosti Noma Anora a památkou na den, kdy byl poctěn funkcí vykonavatele Yuuzhan Vongů a zároveň prvního předsunutého zvěda invazní armády Praetorite Vongů.

Oko si vydloubl zaostřeným koncem hořící hůlky. Díru ve tváři si pak samozřejmě vyplnil dalším úžasným organickým vylepšením, plaeryin bolem, stvořením, jež se podobalo normální yuuzhanvongské oční bulvě, avšak jeho zřítelnice byla ve skutečnosti ústním otvorem. Plaeryin bol dokázal s velkou přesností plivat jed až na vzdálenost deseti metrů. Stačilo, aby mu dal Nom Anor znamení mrknutím očního víčka.

„Schopnost Mary Jade vzdorovat sporám na mě udělala dojem,“ připustil.

„Všichni ostatní, na kom jste je zkoušel, zemřeli v několika týdnech,“ odvětil Shok Tinoktin. „Většina během několika dnů.“

Nom Anor přikývl. Jeho recept na spory coomby se skutečně dokonale osvědčil – spory rozkládaly molekulární strukturu obětí a velice rychle způsobovaly strašlivou smrt. Škoda že nedokázal najít způsob, jak změnit tento jednoduchý jed v chorobu, při které by se spory rozmnožovaly samy od sebe, šířily se z jedné bytosti na druhou a nakazily tak celé populace.

Nom Anor si povzdechl a znovu se poškrábal na hlavě. Spory – coomby, brollupy, tegnesty a desítka dalších forem – nebyly nic víc než jeho koníček, který se mu podařilo propašovat mezi své oficiální povinnosti při hledání způsobu, jak snadno zabít ty superbytosti, rytíře Jedi. Pokud budou tyto jeho chemické pokusy úspěšné, mohly by rovněž přispět k povýšení Noma Anora na vrchního prefekta. Jeho snažení však zřejmě nepřineslo žádné ovoce – alespoň prozatím – jelikož Maře Jade Skywalker se nějakým způsobem podařilo spory porazit, nebo je alespoň držet pod kontrolou.

„Máte čolka shlecho?“ otázal se.

Shok Tinoktin přikývl, sáhl do kapsy a vytáhl z ní malého oranžovohnědého plaza.

„Postarejte se, aby se dostal blízko k ústům Mary Jade,“ zdůraznil Nom Anor a Shok Tinoktin, který už tyto instrukce slyšel poněkolikáté, přikývl. Spory coomby, které Nom Anor použil ve svém smrtícím přípravku, byly oblíbenou pochoutkou čolka shlecho, a pokud po nich bude v dechu Mary Jade třeba jen stopa, malý tvoreček ji rozhodně objeví.

„Doprovodím je sem,“ nabídl se Shok Tinoktin, a když Nom Anor přikývl na souhlas, muž se otočil na patě a odkráčel z místnosti.

Nom Anor se opřel v křesle a zamyslel se nad blížícím se setkáním a potenciálním ziskem, který z něj mohl vytěžit. Připadalo mu docela zábavné, že se nepřátelé Rhommamoolu na Osarianu obávali toho setkání natolik, že si mysleli, že takovéto Leiino uznání autority Noma Anora posílí jeho věhlas a tím také moc. Protože Nom Anor v tuto chvíli o posílení svého věhlasu popravdě řeěeno vůbec nestál. Ve skutečnosti měl zájem o pravý opak. Měl veškerou emocionální sílu a vliv, potřebné k ovládání slabého lidu Rhommamoolu a všech ostatních planet, kde hodlal rozdmýchat potíže, ale mimo svou bezprostřední sféru vlivu dával Nom Anor přednost anonymitě.

Prozatím.

Kdepak, Nom Anor se na toto setkání těšil pouze proto, že mu dávalo příležitost změřit účinky nákazy na Maru Jade a dozvědět se něco víc o Jediích, včetně Leiy, ženy, o níž věděl, že v nadcházejících událostech sehraje klíčovou roli, a Jainy, která se možná ukáže být slabinou Leiy Solo, možná dokonce i Luka Skywalkera a Mary Jade. To byl jeden z jeho úkolů, identifikovat nejnebezpečnější nepřátele a nalézt způsob, jak jejich efektivitu minimalizovat. Příležitosti jako osariansko-rhommamoolský konflikt, v nichž Nom Anor mohl umocnit dopad vnitřních rozbrojů mezi lidmi a jejich spojenci, také mohly bruk tukken nom canbin-tu, neboli „oslabit veřeje nepřátelské pevnosti“, jak pravilo oblíbené rčení v jeho rodném jazyce. V galaxii bylo mnoho dalších agentů, kteří dělali přesně totéž, ačkoli podle odhadů Noma Anora to nebylo nijak zvlášť důležitou složkou celkového plánu Yuuzhan Vongů. Věděl totiž, že tyto národy a jejich ubozí spojenci by šířili své vnitřní rozbroje i bez nich; byli už prostě takoví. Neměli žádnou vnitřní strukturu ani řád, alespoň ne ve smyslu režimu a hierarchie, jichž se držel jeho vlastní národ. Byl svědkem dezinformačních kampaní vedených proti politickým protivníkům, včetně jedné, která v podstatě obvinila Leiu Organu Solo z velezrady. Byl svědkem pokusů o převrat na mnoha, mnoha světech, a častokrát viděl, jak takzvané vlády profitují z aktivit nepříliš legitimních obchodních kontaktů. Tito nevěřící nerozuměli zákonu ani tomu, proč je nutné bezvýhradně ho dodržovat.

Věděl, že poslání disciplinovaných Praetorite Vongů bude díky tomu o to snadnější a ospravedlnitelnější.

Potom si Nom Anor na jedné ze svých mnoha bezpečnostních holokamer všiml, že Shok Tinoktin už se vrací – společně s Tamaktisem Breethou, bývalým starostou Redhavenu a nynějším členem nezávislého senátu Noma Anora, a s Leiou, Jainou a Marou. Povšiml si i dvou dalších: jakéhosi zlatého droida – později bude muset Shoka Tinoktina potrestat, že do jeho komplexu vpustil droida! – a přízračného šedého stvoření, které téměř vypadalo, jako by se vznášelo za ostatními a drželo se těsně za Leiou, jako by nebylo nic víc než její stín. Nom Anor pochopil, že je to noghrijský tělesný strážce, přesně jak předpokládal. Přikývl a v duchu si umínil, že si na něj musí dávat dobrý pozor. Z mnoha důvodů choval Nom Anor k Noghriům, těmto smrtonosným válečníkům, mnohem větší úctu než k lidem, dokonce i Jediům.

Potom přenesl svůj pohled znovu na Maru; bedlivě sledoval každý její pohyb a snažil se odhalit sebemenší známku slabosti, důkaz toho, že bojuje s nemocí. Viděl, že čolek shlecho na rameni Shoka Tinoktina s vykulenýma očima zírá na Maru, jazyk mu kmitá z tlamičky a hlavu má rudou vzrušením.

Takže spory coomby skutečně pokračují v útoku na její organismus, přemítal Nom Anor, a jeho úcta k Maře ještě vzrostla.

Přistoupil ke skříni a vyňal z ní dlouhý černý plášť, přehodil si ho přes ramena, kápi si stáhl hluboko do čela a poté sáhl do skříně znovu, tentokrát pro černou masku, kterou si zcela zakryl tvář. Třebaže to byl jeho obvyklý veřejný oděv, Nom Anor se tiše zasmál, když se do něj oblékl. Znal minulost svých hostů a věděl, že když ho spatří takto oblečeného, mohlo by to u nich vyvolat zajímavou reakci, zvláště u Leiy, neboť bylo těžké přehlédnout podobnost Noma Anora s jiným nepřítelem, kterému kdysi Leia čelila.

V krabici na poličce hluboko ve skříni měl Nom Anor zbývající infekční spory a na okamžik ho napadlo, že by při této příležitosti mohl nakazit i druhé dva hosty. Jak by asi Novou republiku ochromilo, kdyby Leia Organa Solo zničehonic podlehla stejné nemoci, se kterou zápasila Mara Jade Skywalker? Jak by zasáhlo Leiu a Luka, Maru i nebezpečného Hana Sola, kdyby Jaina Solo onemocněla a zemřela?

Bylo to příjemné pomyšlení, to nepochybně, avšak Nom Anor nemohl riskovat, že si ho někdo se smrtelnou nákazou spojí. Vzápětí si uvědomil, že by byla chyba pustit Leiu a ostatní do těchto soukromých komnat, zvlášť vzhledem k vynikajícím smyslům Jediů a nenápadnosti Noghriů. Přiskočil ke dveřím a vyklouzl do haly právě v okamžiku, kdy se Shok Tinoktin spolu s ostatními vynořil za rohem v chodbě.

Když Mara zahlédla Noma Anora, vyčetl z její tváře, že ho poznala, a jakmile se rychle otočila k Leie, věděl, že ji informuje o jeho totožnosti. Tamaktis Breetha, který kráčel jako poslední, se uklonil a zůstal stát.

Nom Anor kývl na Shoka Tinoktina a muž ustoupil stranou, aby uvolnil Leie cestu k Nomu Anorovi.

Prudce zadržela dech; Nom Anor v její tváři spatřil poznání, překvapení, dokonce i děs. Vypadal jako Darth Vader!

„Přináším pozdravy od rady Nové republiky,“ pozdravila ho Leia formálně a skutečnost, že promluvila tak rychle a navíc pečlivě ovládaným, vyrovnaným hlasem, prozradila Nomu Anorovi, jak je tato žena silná. Zasloužila si jeho úctu.

„Pletete se do toho, do čeho vám nic není,“ opáčil.

Tamaktis Breetha zalapal po dechu, a dokonce i Shoka Tinoktina trochu zaskočila nenadálá nevrlost a příkrost Noma Anora.

„Přiletěly jsme, jak jste žádal,“ řekla Leia. „Pokud vím, dohodl jste se tak s Borskem Fey’lyou.“

„Souhlasil jsem, že smí přiletět emisar,“ připustil Nom Anor. „Ale za jakým účelem, to netuším. Čím můžete přispět, Leio Organo Solo, k vyřešení rozmíšky mezi Rhommamoolem a Osarianem? Můžete v srdcích Rhommamoolanů zažehnout plamen naděje, že jejich zoufalé volání po nezávislosti nezůstane Novou republikou, jež tvrdí, že svoboda je nejcennější hodnotou ze všech, nevyslyšeno?“

„Možná bychom to měli probrat někde, kde budeme mít víc soukromí,“ navrhla Leia. Tamaktis Breetha vypadal, že se chystá souhlasit, ale jediný pohled Noma Anora ho z toho sebevražedného nápadu vyléčil.

„Skrýváte snad něco?“ vysmíval se jí Nom Anor.

„Tak tedy někde, kde budeme mít víc pohodlí,“ nedala se žena.

„Bude vám pohodlněji v křesle?“ zeptal se Nom Anor. „Fyzicky možná ano, ale zpříjemní vám i pravdu?“

Leia na něho nedůvěřivě pohlédla.

„To je totiž vše, co vám mohu nabídnout,“ pokračoval Nom Anor. „Pravdu, že Osarian nemá právo rozkazovat lidem Rhommamoolu. Pravdu o křehkosti a úpadku vaší Nové republiky. Pravdu o falešných hrdinech, rytířích Jedi.“

„Vaši pravdu,“ vložila se do řeči Mara a Leia se na ni ohlédla.

Noma Anora potěšilo, že jeho tiráda začíná ženy vyvádět z míry. Ani se nesnažil skrýt svůj úsměv, i když přes černou obličejovou masku ho stejně nebylo vidět.

„Je jen jedna pravda,“ řekl tiše. „Když ji člověk nechce slyšet, vytváří si jiné, stravitelnější verze.“

„Pokud mohu něco říci, princezno Leio,“ spustil C-3PO a vykročil vpřed. „Existuje bezpočet záznamů dokládajících, že rytíři Jedi jsou skutečnými –“

„Ticho!“ obořil se Nom Anor na droida. Mocný humanoid se roztřásl, jako by se chystal fyzicky napadnout ubohého C-3PO, který se také chvěl, i když zdaleka ne hrozivě.

„Projednáme situaci mezi Osarianem a Rhommamoolem?“ zeptala se Leia mírným, diplomatickým tónem. Zatímco mluvila, jemně odstrčila C-3PO dozadu a kývla na Jainu, aby na droida dohlédla a postarala se, že bude mlčet.

„Myslel jsem, že to právě děláme,“ řekl Nom Anor, který se opět dokonale ovládal, a Leia se znovu otočila tváří k němu.

„Toto není jednání,“ prohlásila Leia. „Je to přednáška na chodbě.“

„A i to je víc, než si Borsk Fey‘lya zaslouží,“ odpověděl pohotově Nom Anor. „Nebo snad nesouhlasíte, bývalá radní Solo?“

„Tady nejde o Borska Fey’lyu,“ řekla Leia klidně, avšak Nom Anor poznal, že její klid se začíná na okrajích drolit. „Jde tu o osud dvou světů.“

„Které nepotřebují nic od pokrytecké Nové republiky,“ dopověděl Nom Anor. „Od Nové republiky, jež mluví o míru a prosperitě, přičemž za mír považuje situaci, kdy nižší třídy nemohou získat bohatství ani moc a prosperují pouze její elitní přátelé.“

Leia zakroutila hlavou a zadrmolila několik nesrozumitelných slov.

„Přikažte svému bitevnímu křižníku, ať připraví Osariánce o schopnost napadnout Rhommamool,“ vyzval ji Nom Anor se vší vážností. „Sestřelte jejich stíhačky, zneškodněte odpalovací zařízení a zakažte jim takovéto útočné zbraně znovu postavit.“

Leia na něho upřela svůj pohled a Nom Anor zjistil, že se v něm zračí nejen bezprostřední zklamání, ale také zkušenosti s mnoha předchozími nepřáteli.

„A až nás nechají na pokoji, konflikt skončí,“ vedl si Nom Anor svou. „Zavládne mír. A také prosperita.“ Odmlčel se, zvedl ruku ke své černé masce a zaujal zamyšlenou pózu. „Ach ano, zavládne prosperita, ale bude to prosperita Rhommamoolu, nikoli Osarianu, oblíbené elity Nové republiky.“

„Tomu snad ani sám nevěříte,“ prohodila Leia suše.

„Myslíte?“ otázal se Nom Anor hlasem, z něhož čišel sarkasmus. „Je to spolehlivý odhad situace. Vyjděte do ulic Redhavenu sama a zeptejte se lidí.“

„Kdyby vám záleželo na rhommamoolském lidu, zahájil byste vyjednávání a pokusil byste se této hrozící válce zabránit,“ řekla Leia bez obalu.

„Myslel jsem, že jsem to právě udělal,“ řekl Nom Anor.

Na Leiině tváři se znovu objevil nedůvěřivý výraz.

„Řekl jsem vám, jak to zastavit,“ pokračoval Nom Anor. „Stačí zavolat veliteli té vaší hrůzné zbraně…“

Leia pohlédla přes rameno na Maru a Jainu a zavrtěla hlavou.

„Tohle jste nečekala?“ zněla sarkastická, výsměšná otázka Noma Anora. „Ale je to víc, než si vy nebo Nová republika zasloužíte. Myslím, že naše postoje jsou zřejmé, a tak vám nařizuji vrátit se do té vaší směšné létající krabice a vypadnout z Rhommamoolu. Obávám se, že už mi došla trpělivost s vaší pošetilostí.“

Leia na něho upřela dlouhý pronikavý pohled, pak se prudce otočila a s Jainou a Marou v patách vyrazila rychlou chůzí pryč. Bolpuhr se také odvrátil, ale ještě předtím zpražil výhružným pohledem Noma Anora, který však odpověděl pouze širokým úsměvem.

C-3PO se rovněž obrátil k odchodu, jenže se o něco opozdil a krčil se pod zamračeným pohledem Noma Anora, dost možná nejmrazivějším pohledem, s jakým se kdy setkal.

„Promiňte, pane, smím se zeptat, zda je tu nějaký problém?“ zeptal se droid opatrně.

„Ano, ale dá se snadno odstranit,“ odpověděl zlověstně Nom Anor a výhružně vykročil vpřed.

„Snad jsem vás něčím neurazil?“ zeptal se droid zdvořile a celý se roztřásl strachem.

„Už jen tvá pouhá existence mě uráží!“ štěkl Nom Anor a C-3PO, který už toho slyšel dost – vlastně až příliš – se otočil jako na obrtlíku, pospíchal pryč a volal při tom na princeznu Leiu.

„Takovýto střet jsem neočekával,“ odvážil se říct Tamaktis Breetha, když přistoupil k Nomu Anorovi.

„Ani já ne,“ odtušil Nom Anor. „Myslel jsem, že setkání bude nudné, zdaleka ne tak zábavné.“ Pohlédl na svého bývalého starostu a v jeho tváři spatřil pochybnosti.

„Řekněte mi, co máte na srdci,“ vybídl ho Nom Anor. „Vaše otázky mě pouze posílí.“

„Rhommamool bude skutečně potřebovat pomoc Nové republiky,“ řekl Tamaktis Breetha po dlouhé odmlce.

Nom Anor se zasmál. Ten člověk nic nechápal. Vůbec tu nešlo o Rhommamool – Nomu Anorovi by bylo srdečně jedno, kdyby z téhle planety odletěl a později se dozvěděl, že ji Osarian kompletně zlikvidoval. Ale samozřejmě by to nikdy neřekl nahlas.

„Naše věc je větší než jen občanská válka mezi dvěma planetami,“ řekl Tamaktisovi. „Jde o základní svobody občanů Nové republiky a základní práva utiskovaných národů v celé galaxii. Až vyjde tato pravda najevo, Rhommamool najde všechny spojence, které potřebuje, aby rozdrtil zlotřilé vládce Osarianu.“

Když Nom Anor domluvil, bývalý starosta se hrdě napřímil. Na jejich větší, třebaže neskutečnou věc byl pyšný. „Dohlédnu na to, aby naši hosté okamžitě odletěli,“ uklonil se, a když ho Nom Anor mávnutím ruky propustil, odspěchal pryč.

Nom Anor přistoupil ke Shoku Tinoktinovi a zlehka pohladil hlavičku stále ještě vzrušeného čolka shlecho.

„Čolek v jejím dechu cítil silný zápach spor,“ poznamenal Shok Tinoktin.

„Kdežto ona už nebyla zdaleka tak silná,“ dodal Nom Anor. „Viděl jsem to v jejím postoji a chůzi.“ Vykonavatel byl sám se sebou navýsost spokojen. Vykročil ke svým soukromým pokojům a Shok Tinoktin ho následoval.

„Postarejte se, aby jejich zpáteční kurz vedl nad náměstím,“ řekl mu Nom Anor z náhlého popudu. „Chci, aby byli svědky rhommamoolské oddanosti.“

Shok Tinoktin se uklonil a odkráčel.

Nom Anor se odebral do svého pokoje. Nejprve zamířil ke dvěma villipům, které měl schované ve skříni, ale pak si to rozmyslel a přistoupil k obrazovce, na níž před okamžikem zapadlo slunce, a upřel zrak ke hvězdám, které právě začínaly vycházet. Došlo už ke kontaktu? přemítal. Založil yammosk řídicí základnu?

*

„Vypadal jako Darth –“ spustila Jaina.

„Radši o tom ani nemluv,“ přerušila ji Leia tónem, který nesnesl námitek. „Neloudej se, Threepio,“ řekla ostřeji, než zamýšlela, když se droid plnou rychlostí vypotácel zpoza rohu a málem vrazil do jednoho z podpůrných nosníků, které lemovaly chodbu jako veliký hrudní koš. „A neztrať se.“

„To by se mi nikdy nestalo, princezno Leio,“ řekl C-3PO, upřímný jako vždy, a přilepil se k Leiině boku.

Procházeli spletitým bludištěm chodeb, po schodištích a mnoha těžkými dveřmi a všechny je napadlo, jak důkladně zabezpečené toto místo je, spíš jako bunkr než vládní budova. Vzhledem k tomu, kolik schodů vystoupali a kde nakonec vyšli z budovy ven, si rovněž uvědomili, že soukromé pokoje Noma Anora se nacházely velice hluboko pod zemí. Tato skutečnost jim cestou dolů unikla, neboť předtím šli delší, klikatější trasou, chodbami, které – jak nyní věděli – zvolna, téměř nepostřehnutelně klesaly.

K Jade Sabre dorazili bez nehody a stráže před průlezem do lodi rychle ustoupily na stranu.

„Škoda že to setkání nedopadlo lépe,“ poznamenal Tamaktis Breetha k Leie, když Jaina, Mara a C-3PO vstoupili na palubu, aby zahájili přípravy k odletu.

„Možná byste to měl říct Nomu Anorovi,“ odvětila Leia a stařec s laskavýma očima se uklonil.

„Musíte pochopit, že Osarian nám vládl celá desetiletí, jako bychom byli jeho otroci,“ vysvětloval Tamaktis.

„Znám historii i současný stav,“ odpověděla Leia. „Váš zatvrzelý vůdce ničemu nepomůže.“

Tamaktis, očividně nepřesvědčený, neodpověděl.

Leia zavrtěla hlavou a vkročila do lodi. Bolpuhr vklouzl na palubu hned za ní, ale ani na okamžik při tom nespouštěl ostražitý pohled z Tamaktise a obou strážných.

„Máme změnit kurz,“ oznámila Mara, když se Leia přidala k ostatním na můstku a posadila se do svého obvyklého křesla za Jainou.

„Chtějí, abychom přelétli nízko nad městem a do vesmíru vystoupali na západě,“ vysvětlovala Jaina.

„Past?“ zbystřila Leia.

„Neřekla bych,“ odpověděla Mara. „Naši loď mohli zneškodnit, když jsme byly u Noma Anora, a snadno nás mohli zajmout v komplexu.“

„Pokud ovšem nechtějí, aby to vypadalo jako nehoda,“ vložila se do řeči Jaina.

Leia přikývla. Měla podobné obavy.

„Nemají nic, čím by nás dokázali sestřelit, jakmile budeme ve vzduchu,“ řekla Mara pevně.

„Nic, o čem víme,“ upřesnila Leia a Mara se zarazila.

„Mohly bychom požádat Mediator o doprovod,“ navrhla Jaina.

Leia zavrtěla hlavou. „Sledujte určený kurz,“ rozhodla. „Ale připravte se zmizet při první známce potíží.“

Zaslechly, jak Bolpuhr v chodbě tiše zasyčel; Leiino rozhodnutí se mu očividně vůbec nezamlouvalo.

„Možná si tvůj Noghri také všiml, jak byl Nom Anor podobný Darthu Vaderovi,“ řekla Mara s úsměvem, který měl prolomit napětí.

Avšak Leia se při tom strašném pomyšlení viditelně otřásla.

Jade Sabre odstartovala a klouzala nad městem, těsně nad střechami, jak jim přikázal dispečer. Okamžik nato si Leia uvědomila důvod této změny kurzu. Pod nimi se objevilo hlavní náměstí Redhavenu, kde plápolaly ohně, jako by tu právě byly v plném proudu jakési oslavy.

„Co je to?“ zeptala se Jaina, ukázala dolů na velkou jámu a Mara, která na to byla také zvědavá, sestoupila s Jade Sabre o něco níž.

C-3PO zakvílel a všechny tři ženy zkřivily tváře, když se ukázalo, co je ta jáma zač: spatřily potlučené, zubožené droidy. Někteří se dosud hýbali nebo jiskřili, a každý jejich pohyb měl za následek nový příval kamení ze šílícího davu, který se srotil kolem jámy.

„Barbarství!“ vykřikl C-3PO. „Jak nelidské!“

„Dostaň nás odsud,“ přikázala znechuceně Leia, ale Mara už otáčela Jade Sabre k obloze a přešla na plný výkon. Burácení dvojice motorů přimělo mnoho fanatiků na náměstí urychleně vyhledat úkryt. Z komunikátoru se ozvalo vřísknutí protestu, ale Mara ho prostě vypnula.

„No,“ řekla, když nechali planetu daleko za sebou, „já jsem vás před Nomem Anorem varovala. Pořád si myslíte, že jsem přeháněla?“

„Znám jen málo bytostí, které by byly nesnesitelnější,“ souhlasila Leia.

„A ani tentokrát se mi z něj pomocí Síly nepodařilo nic vyčíst,“ dodala Mara. „Vůbec nic. Dokonce jsem se na něj pokusila v duchu zavolat, ale vůbec nezareagoval – ani nevím, jestli mé volání vůbec slyšel – a naprosto mě ignoroval, takže jsem se o něm nemohla nic dozvědět.“

„Ani já ne,“ přiznala Jaina. „Jako by v něm vůbec nebyla přítomna Síla. A moc se mi nelíbilo ani to, co jsem cítila z toho druhého, Shoka Tinoktina.“

Mara přikývla. „Ale nezdálo se mi, že Nom Anor blufoval, když nás odmítl,“ řekla. „Pozval nás sem jenom proto, aby se nám vysmál. I kdyby na tom Osarian trval, pochybuju, že Nom Anor bude někdy ochotný vyjednávat.“

Leia vstala a protřela si oěi. S pocitem marnosti zavrtěla hlavou a bezmocně si povzdechla. „Obdivuju tě,“ řekla Maře. „Opravdu. Už ses s ním jednou setkala a dobrovolně jsi to podstoupila znovu. Jsi statečnější než já.“

*

Luke a Jacen našli Millennium Falcon na stejném místě, kde ho opustili, v hangáru 3733, a ze zvuků vycházejících z hangáru, řinčení kovového nářadí, hukotu turbomotorů a proudu tlumených kleteb usoudili, že Han a Chewie se pořád ještě snaží přijít na to, jak ten krám opravit.

Cestou na Coruscant pustil Han k řízení Anakina, který čím dál tím víc záviděl Jaině, že ji Mara často nechává pilotovat Jade Sabre samotnou, a jak se dalo čekat, patnáctiletý mladík během sestupu provedl několik krkolomných manévrů. Ale i když byl Millennium Falcon překvapivě obratný na loď, která vypadala spíš jako odpadkový kontejner než stíhačka, byl také mnohem, mnohem výkonnější. Falcon dokázal zvládnout všechny obraty, do nichž ho Anakin nutil – ačkoli měl inerciální kompenzátor ztlumený na pouhá dvě procenta, takže všichni na palubě kvůli gravitačnímu přetížení málem omdleli –, ale chlapec po několika obratech očividně zrychlil příliš prudce. Než Han stačil znovu převzít řízení před poslední fází letu do hangáru, Falcon se ošklivě nakláněl na stranu a jeden motor a několik repulzorů nevypočitatelně kolísalo. Dokonce ještě i teď v hangáru jeden z poškozených repulzorů každou chvíli zaprskal a nadzvedl jednu stranu lodi o několik stupňů vzhůru, aby vzápětí spadla zase dolů, když se repulzor znovu vypnul.

Luke a Jacen si vyměnili úsměvy, když se Falcon znovu zvedl, tentokrát výš, takže se téměř převrátil, a pak se prudce zřítil na podlahu.

„Vííííúúúú!“ vyjekl R2-D2.

„Chewie!“ křikl Han odkudsi zevnitř za spuštěnou rampou, načež se ozvala rána, zaklení a po rampě se do hangáru s řinčením skutálel montážní klíč.

Pak se objevil Han, klopýtal za klíčem a celou cestu si pro sebe něco mumlal. Sehnul se pro klíč, ale uprostřed pohybu se zarazil a vzhlédl ke svému přicházejícímu synovi a švagrovi.

„Teenageři,“ procedil mezi zuby.

„Myslel jsem, že touhle dobou už to budete mít opravené,“ odvětil Luke.

„Zbejvá už jen repulzor číslo sedm,“ vysvětloval Han. „Něco se při šílenejch kouscích toho kluka překřížilo a zkratovalo. Pořád se zapíná a vypíná, i když jsme vypnuli energii v celý lodi. Artoo dostal menší ránu, když se připojil k navigačnímu počítači.“

Luke se široce usmál. Už od první chvíle, co potkal Hana a spočinul očima na Falconu, mu připadalo, že ty dva, pilota a jeho loď, pojí téměř duševní pouto. Oba měli spoustu zdánlivě nesouvisejících dovedností a oba byli mnohem schopnější, než vypadali. A oba, uvědomil si nyní Luke, se při opravování zdánlivě hroutili a vzdorovali logice.

„Zkus to teď!“ ozval se zevnitř Anakinův hlas a vzápětí mu odpovědělo wookieeské zakvílení.

Falcon se s hučením probral k životu a repulzory se spouštěly v testovacím pořadí: jedna-deset, dva-devět, tři-osm, čtyři… sedm.

A sedmička naskočila bez problémů.

„Ten kluk má talent,“ poznamenal Han, ale sotva to dořekl, něco uvnitř Falconu vybuchlo, po rampě se začal valit hustý kouř a vzduch prořízlo další „Vííííúúúú!“ od R2-D2.

Chewie znovu zakvílel.

„Moc jsi na ně tlačil!“ zakřičel Anakin na Wookieeho a Chewieho kvílení přešlo ve vrčení. Okamžik nato se na rampě ukázal Anakin, běžel po ní dolů, máváním odháněl kouř a špinavý byl tak, jako by právě po hlavě skočil do tinuvianské dehtové jámy.

Prudce se zastavil před svým zamračeným otcem.

„Moc na ně tlačil,“ pokoušel se úzkostlivě vysvětlit Anakin.

„To ty jsi na to moc tlačil,“ opravil ho Han, ve kterém se vzmáhal hněv.

„Vždyť jsi říkal –“

„Řekl jsem, že můžeš pilotovat,“ přerušil ho Han a zahrozil na něj prstem. „Neřekl jsem, že můžeš zkusit trumfnout svoji sestru, sám víš, že to nedokážeš. A Falcon nemůžeš obracet jako nějakej landspídr!“

„Ale –“ Anakin se odmlčel a zkusil najít podporu u svého strýce a bratra, jenže i když už se ti dva neusmívali, proti Hanově tvrzení neměli žádný protiargument.

S povzdechem, který spíš připomínal zasyčení, Anakin rozčileně mávl rukou a vyběhl po rampě zpátky do lodi.

„Teenageři!“ vykřikl Han.

Luke se znovu usmál, protože si uměl představit mladšího Hana Sola přesně ve stejné situaci, jak slýchá rozhořčený křik „Teenageři!“ od každého dospělého kolem sebe. Anakin a Han se v mnoha ohledech lišili, syn býval mnohem hloubavější. Ale v řadě věcí, jako bylo třeba létání s Falconem, zdědil Anakin Solo nezkrotného ducha svého otce. V takových případech Lukovi téměř nahánělo hrůzu, jak moc je Anakin Hanovi podobný, jak vzhledem, tak povahou.

*

Chewie přivítal vracejícího se Anakina káravým zamručením.

„Opravíme to!“ odpověděl chlapec s povzdechem. „Je to jenom pitomá loď.“

Sotva to Anakin dořekl, ocitl se ve vzduchu s hlavou nepříjemně blízko změti drátů hlavní rozvodné sítě Falconu. Mohutný Wookiee ho jedinou rukou snadno držel ve výšce, zatímco druhou rukou sáhl Anakinovi za opasek a uvolnil jeho světelný meč.

„Co –“ spustil Anakin tázavě, ale pak jeho překvapení ještě mnohonásobně vzrostlo a vykřikl „Hej!“, když si Chewie vložil světelný meč do úst a zahýbal čelistmi, jako by se ho chystal rozkousnout.

Kromě toho, že rukojeť mohla při poškození vybuchnout a utrhnout Wookieemu hlavu, Chewieho hrozby, že poškrábe či poničí Anakinovu drahocennou zbraň, chlapce hluboce zneklidnily. Znovu na Chewieho zakřičel a natáhl se po světelném meči, ale Wookiee odstrčil jeho ruku loktem a pořádně mu vynadal.

„Dobře, chápu,“ odpověděl chlapec s hlavou sklopenou. Když Wookiee přirovnal Anakinův vztah ke světelnému meči ke svým vlastním citům k Falconu, Anakin musel připustit, že Chewie je v právu. „Chápu,“ zopakoval.

Chewie zavyl. Zřejmě ho to moc nepřesvědčilo.

„Opravíme to!“ ujistil ho podrážděný Anakin.

*

Luke si ještě několik okamžiků představoval nepříjemnosti, které mohl mladší Han způsobovat dospělým kolem sebe. Han pohlédl na Luka a naklonil hlavu ke straně – zřejmě si všiml jeho výrazu – a zakřenil se. „Jak dopadla tvoje schůze?“

„Báječně,“ odvětil Luke sarkasticky. „Jak jinak by mohla dopadnout schůze řízená Borskem Fey‘lyou?“

„Má svý vlastní problémy,“ pokrčil Han rameny. „Borsk a jeho přátelé pomalu zjišťují, že spravovat galaxii není tak jednoduchý, jak si mysleli.“

„A tak hledají obětní beránky,“ doplnil Luke.

„Jako třeba…?“ otázal se Han.

„Potíže na Vnějším okraji,“ vysvětloval Luke. „Někdo se na vlastní pěst pustil do pašeráků. Domnívají se, že Jediové, a to se vůbec nelíbí takovým jako Fyor Rodan nebo Niuk Niuv.“

„Nejspíš v tom mají celý jmění,“ ušklíbl se Han.

„Ať už je důvod jakýkoli, rada z toho není vůbec nadšená.“

„Což znamená, že to naložili na hřbet tobě,“ řekl Han. „Takže co s tím uděláme?“ Z Hanova tónu bylo jasné, že kdyby bylo po jeho, raději by do ničeho nezasahoval.

„Neříkal jsi, že Lando je tam na Okraji a těží něco na asteroidech?“ zeptal se Luke a Hanův výraz trochu zkysl.

„Jo, je tam,“ odpověděl Han. „Na dvojici planet Dubrillion a Destrillion blízko soustavy asteroidů, kterou skromně pojmenoval Landovo bláznovství.“

„Potřebuju něco, od čeho bych se mohl odpíchnout,“ vysvětloval Luke. „Například pár zasvěcených informací.“

„Tak na to by byl Lando ideální,“ souhlasil Han. Přesto se zdálo, že ho ten nápad příliš nenadchl.

Luke si povšiml jeho okaté zdrženlivosti a poznal, že ji Han jen předstírá. Han a Lando byli přátelé – dobří přátelé – ale oba se neustále zdráhali veřejně to připustit. „Možná,“ usoudil Luke. „Lando vždycky ví, co se děje, a kdyby se mi povedlo zjistit, jak se věci mají, snad pak dokážu přesvědčit pár radních, aby se na celou záležitost dívali z mého úhlu pohledu.“

Han už se chystal přikývnout, ale pak zamrkal a pátravě se zahleděl na Luka. „Vidím, že mám na tebe špatnej vliv,“ poznamenal. „Co je tu k smíchu?“ otázal se Jacena, který stál vedle Luka a usmíval se.

„Pás,“ řekl Jacen. „Jaina zajásá, až to uslyší.“

„Pás?“ opáčil Luke.

„Průlet pásem,“ upřesnil Jacen, ale Luke se pořád tvářil nechápavě.

„Lando má bokem malej podnik,“ vysvětloval Han. „Říká tomu průlet pásem. Je to hra – a nejspíš se v ní točí i spousta peněz ze sázek – při který piloti testují svý schopnosti v pásu asteroidů. Zkoušejí, jak dlouho v něm dokážou vydržet, dokud je asteroidy neodrazí.“

„Chceš říct nerozdrtí,“ řekl Luke. „Na malé kousíčky. Nezní to jako slibné povolání.“

„Zatím se zranil jen jeden pilot,“ vložil se do řeči Jacen. Luke na něj překvapeně pohlédl. „Vím to od Jainy,“ vysvětloval mladík. „Lando vybavil několik stíhaček TIE repulzorovými štíty, takže bez problémů snesou jeden, dva nebo třeba deset zásahů a prostě se od asteroidu odrazí pryč.“

„Má to bejt jedna z atrakcí galaxie,“ dodal Han. „Ale já se vsadím, že je to něco víc než jen hra.“

Luke přikývl. Ani se nepotřeboval ptát, co tím Han myslel. V minulosti už četl několik hlášení o pašerácích, kteří se pokusili ukrýt v pásu asteroidů před pronásledovateli. Landova hra pro ně mohla být zajímavým cvičením.

„Chceš k němu zaletět na návštěvu?“ zeptal se Han. „Poslední dobou není s Novou republikou zrovna zadobře.“

„A jindy snad ano?“

„Nejspíš provozuje pár vedlejších podniků, který by Nová republika nepovažovala za legální,“ dodal Han.

„A jindy snad ne?“

Han se zasmál, ale jen krátce. „A co Mara?“ zvážněl. „Ona a ostatní se brzy vrátí. Podle toho, co jsem slyšel, jejich mise nedopadla dobře.“

Poslední poznámka ťala Luka do živého. Připomínala mu – jako poslední dobou skoro všechno – že jeho milovaná žena je nemocná. Nejlepší lékaři v galaxii bezradně vrtěli hlavami, mohli pouze bezmocně sledovat, jak cosi uvnitř Mary neustále přeměňuje její molekulární strukturu. Žádný lék, žádná terapie nedokázala tuto vzácnou nemoc vyléčit a pouze Mařina životní energie, její moc v Síle, držela chorobu částečně pod kontrolou. Jiní, kteří se tou nemocí rovněž nakazili, takové štěstí neměli.

Takže co by s ní udělala cesta napříč galaxií? musel se Luke ptát sám sebe. Nebylo by to pro ni příliš náročné? Nevystavila by se tím zbytečnému nebezpečí?

„Teta Mara byla až na Rhommamoolu,“ připomněl jim Jacen. „Cesta trvala tři dny a vůbec si tam neměla kdy odpočinout.“

„To je pravda,“ řekl Han. „Výprava na Vnější okraj, daleko od rady, jí možná prospěje – a mojí ženě taky.“

Luke pokrčil rameny a přikývl; zdálo se, že je rozhodnuto.

Potom uslyšeli, jak se R2-D2 divoce rozpípal, Chewie zakvílel, a repulzor číslo sedm se probral k životu.

A pak se zevnitř Falconu ozvala další exploze a repulzor zakašlal a utichl.

Anakin se vyřítil na spuštěnou rampu. „Už toho mám dost!“ zavrčel. „Končím.“

Jenže ještě než ho Han stihl začít hubovat, chlapci přistála na rameni obrovská chlupatá tlapa a smýkla jím zpátky do lodi. Anakinovy marné protesty přehlušilo mohutné wookieeské zaryčení.

Han si dlouze povzdechl a hodil montážní klíč přes rameno. Nástroj zařinčel na kovové podlaze.

„Teenageři,“ poznamenal Luke a mrkl na Jacena.

KAPITOLA PÁTÁ

Válečný koordinátor

Danni Quee znovu a znovu prohlížela tabulky a ověřovala souřadnice a vektory. Byla v kontrolním sále. Nyní, když měli konečně něco zajímavého k pozorování, zde většina vědců trávila celou dobu, po kterou byli vzhůru, a dokonce i část doby, kdy měli spát. Momentálně jich bylo v sále devět z patnácti.

„V soustavě Helska,“ říkal jí Garth Breise. „Čtvrtá planeta.“

Danni přikývla; opravdu se zdálo, že jejich blížící se asteroid, letící rychleji než jakýkoli jiný přírodní objekt, jaký kdy viděli, brzy vnikne do soustavy Helska. A pak při svém současném kurzu a rychlosti – neexistoval důvod, proč by se jedno nebo druhé mělo změnit – se srazí se čtvrtou planetou.

„Co o té planetě vlastně víme?“ zeptala se Danni.

Garth Breise pokrčil rameny. „O soustavě Helska toho v databázích moc nemáme. Ani jedna ze sedmi planet není snadno obyvatelná a nikdo se je neobtěžoval kolonizovat. Dokonce ani nemají jména – říká se jim prostě Helska 1 až 7.“

„Pak tedy obraťte orbitální teleskopy k té čtvrté planetě,“ řekla Danni. „Zjistíme, z čeho se skládá.“

„Z ledu,“ ozval se Yomin Carr od Modulu 7, který nyní ukazoval polohu asteroidu nejpřesněji.

Všichni ostatní vědci se otočili k němu.

„Provedl jsem několik šetření a osobních pozorování,“ vysvětloval Yomin Carr. „Jakmile jsme zjistili, že asteroid prolétne blízko ní nebo se s ní srazí, pořídil jsem našimi orbitálními teleskopy několik snímků.“

„Takže je to jen kus zmrzlé skály?“ zeptal se Garth.

„Nebo spíš kus zmrzlé vody,“ odpověděl Yomin Carr. „Kromě ledu a páry se mi nepodařilo vypátrat žádnou látku. Vůbec žádné stopy minerálů.“ Yomin Carr toho o té planetě, čtvrté v soustavě Helska, samozřejmě věděl ještě mnohem víc. Byl tam a zkoumal ji. Venku u galaktického okraje zanechal villipové bóje, které k ní nasměrují jeho bratry, chloubu Praetorite Vongů.

„A jste si jistí, že ji asteroid opravdu zasáhne?“ zeptala se Tee-ubo.

„Už to tak vypadá,“ odpověděla Danni.

„Jak je ta planeta velká?“ zeptala se Tee-ubo.

„Moc ne,“ odpověděl Yomin Carr. „Pár tisíc kilometrů v průměru.“

„Jestli neobsahuje nic než led, pak ji ten asteroid rozdrtí,“ poznamenal Bensin Tomri a úsměv na jeho tváři se ještě rozšířil. Když zjistili, že blížící se asteroid se má srazit s planetou, všechny je to vzrušilo, protože nikdo z nich dosud nebyl tak vzácné události svědkem. Pokud měl Yomin Carr ohledně složení planety pravdu, pak to bude vskutku úžasná podívaná!

„Zkusíme tu planetu proskenovat lépe,“ navrhla Danni. „A myslím, že je načase, abychom přivolali vědce z ExGalu a Nové republiky.“

„A to rychle,“ přisvědčil Bensin Tomri. „Zbývá už jen několik dní, než –“ odmlčel se a široce se usmál, načež prudce rozhodil rukama a dořekl: „– bum!“

Tee-ubo bez váhání zamířila k vysílači ve vyvýšené části sálu a zkusila otevřít běžný kanál, aby se dostala do galaktické sítě a spojila se s ExGalem.

Nefungovalo to.

*

„Ať dovin basali zesílí tah k planetě,“ přikázal veliký a mocný prefekt Da’Gara své posádce – posádce asteroidu, který ovšem vůbec nebyl asteroid, nýbrž obrovský, desetikilometrový kus korálu yoriku, živoucí světoloď.

„Opravdu si přejete více rychlosti, prefekte?“ zeptal se další z potetovaných válečníků.

Da’Gara, který nebyl na zpochybňování svých rozkazů zvyklý, na něj zvědavě pohlédl.

„Belek tiu,“ řekl válečník, zkřížil ruce a udeřil se pěstmi do ramen, což bylo jednak výrazem omluvy, jednak žádostí o dovolení pokračovat.

Da’Gara kývl. Tenhle Tu Shoolb se cestou mezi galaxiemi projevil jako vynalézavý a prohnaný válečník.

„Změna rychlosti by mohla varovat ty, kdo nás pozorují,“ vysvětloval Tu Shoolb. „Neboť přírodní těleso by samo od sebe nezrychlilo.“

„Ty, kdo nás pozorují?“ opakoval Da’Gara. „Pochybujete snad o tom, že Yomin Carr vykonal své poslání?“

„Ne, prefekte,“ řekl Tu Shoolb, znovu se udeřil do ramen na znamení úcty a zopakoval: „Belek tiu.“

Da’Gara mu pohybem ruky naznačil, ať se věnuje svému úkolu s dovin basaly, organismy, které celou světoloď poháněly. Dospělí třímetroví kulovití dovin basali, kteří měli ojedinělou schopnost upnout se k určitým gravitačním polím, třeba i miliony kilometrů vzdáleným, fungovali jako nevyčerpatelné trysky. Čím víc své spojení s gravitačním polem zesilovali, tím rychleji se loď pohybovala. Podle pokynů villipové bóje Yomina Carra, zanechané se specifickými souřadnicemi u Prvotního vektoru, bodu průniku do galaktického okraje, se dovin basali nyní upínali k planetě, kterou obyvatelé této galaxie nazývali Helska 4.

Da’Gara na okamžik zvažoval, že svůj rozkaz Tu Shoolbovi zruší, protože pokyny Yomina Carra požadovaly plynulé přiblížení ke čtvrté planetě. Byl však netrpělivý, a pokud Carr odvedl svou práci pořádně, nikdo si ničeho nevšimne. Kvůli zrychlení bude ovšem možná potřeba provést na poslední chvíli i úpravu kurzu, aby se řádně střetli s planetou, ale budiž. Prefekt už to chtěl mít za sebou. Před chvílí zašel do hlavního úložného prostoru, aby se poradil s velikým yammoskem, válečným koordinátorem, a obrovský tvor, jehož odulá hlava rudě žhnula dychtivostí a nespočetná chapadla – některá tlustá a jiná tenká jako vlákno, ale zato stovky kilometrů dlouhá – se vlnila a svíjela, mu dal jednoznačně najevo, že si přeje začít.

Da’Gara byl prefekt, neměl tedy žádné bezvýznamné postavení a toto byla jeho loď, které velel, avšak vyšší poslání spadalo do působnosti válečného koordinátora, tvora, nástroje, stvořeného v průběhu staletí genetickým inženýrstvím, aby Da’Garovu lidu sloužil právě v takovémto dobyvačném tažení.

Yammosk hořel nedočkavostí.

A Da’Gara zrovna tak.

*

„Ohon,“ oznámil jeden z vědců na ExGalu 4, povstal a uhodil dlaní na okraj konzoly. „Já to věděl!“

Danni, Bensin a několik dalších přiskočilo k obrazovce Modulu 7 a přikývli, když za asteroidem také spatřili ocas. „Není nic moc,“ poznamenal jiný vědec, avšak stopa byla přesto jasně viditelná.

„Tak tedy kometa,“ přemítal Bensin Tomri a zároveň vypuklo několik diskusí, většinou o zřejmé nepřítomnosti tepla za galaktickým okrajem, protože kdyby tam sluneční teplo a energie skutečně byly, jak tvrdili mnozí astrofyzikové, žádná kometa by jím nepronikla s neporušeným ledem.

Danni a Bensin si vyměnili upřímné úsměvy. Dnešek byl dnem plným nečekaných objevů, o jakých snil každý vědec. Nejprve si všimli, že letící asteroid prudce zrychluje, a ačkoli dosud nevěděli, zda to zapříčinil odraz od galaktického okraje, nebo jakási gravitační síla, kterou zatím nedokázali určit, nyní zjistili, že se vůbec nejedná o asteroid, ale o kometu s malým, avšak zřetelným ohonem.

„Opravil už Garth komunikační systém?“ zeptala se Danni.

„Pracuje na tom,“ odpověděl Bensin Tomri. „Něco prokousalo naše kabely a on pro ně musí vyrobit dostatečně velký konektor.“

Yomin Carr to všechno pobaveně sledoval z druhé strany sálu. Nebyla to žádná kometa, žádný ohon. Vlající úponky světolodi tvořila obrovská membránovitá stvoření, jejichž konce držely pilotované koralskippery, menší stíhací verze plavidel z korálu yoriku. V oblastech se slabou gravitační přitažlivostí se tyto membrány doširoka roztáhly jako kosmické plachty na mezihvězdný vítr.

Pak vstoupil do sálu Garth Breise a vlekl s sebou velkou kovovou skříňku. „Dva dny,“ oznámil Garth Danni.

„Zkrať to na jeden,“ odpověděla. „Musíme jim dát čas, aby se mohli dostat na místo.“

Garth si povzdechl, ale přikývl a odspěchal pryč.

Yomin Carr se jen pousmál; věděl, jak je to všechno marné. Garth Breise opraví kabely, ale vzápětí zjistí, že systém stejně nefunguje. Jak dlouho jim asi potrvá, přemítal yuuzhanvongský válečník, než objeví druhý problém: nenápadně odpojené kabely na vrcholu věže?

Ano, tyto hloupé tvory čeká v nadcházejících dnech mnoho překvapení. Varovat kolegy se jim nepodaří a potom planetu kolem nich zachvátí plameny.

Západ slunce toho večera přetékal zelenou a oranžovou, což bylo jasné znamení, že smrtící magie malých dweebitů Yomina Carra začínala působit.

*

Da’Gara seděl ve své pestrobarevné kajutě a všude kolem sebe cítil vibrace i mnohem prudší pohyby. Nyní už bylo všechno na svém místě; před chvílí totiž přikázal zpomalit, aby se střetli se čtvrtou planetou, z níž on a yammosk učiní svou operační základnu.

Venku za světolodí se desítky koralskipperů s jednočlennými posádkami rozptýlily do stran spolu s cípy obrovské membránovité plachty. Obrátily plachtu do půlkruhu, přičemž světoloď se nacházela na jeho vrcholu, a dovin basali na rozkaz kormidelníků přestali táhnout ke gravitaci planety, zaměřili se na protilehlá pole a obrovské živé plavidlo začalo zpomalovat.

Koralskippery naváděly světoloď níž a níž. Srazila se s planetou, ne za velkého výbuchu, který očekávali ti, kdo ji sledovali z dálky, ale s tlumeným mlasknutím. Membrány náraz pohltily a ztlumily jako obrovská matrace.

Da’Gara, stejně jako pět tisíc dalších Yuuzhan Vongů na palubě, přistoupil ke své skříni a vytáhl z ní masitého, membránovitého tvora, variantu maskovacího ooglitha zvanou ochranný ooglith. Prefekt si tvora vyhrnul po nohou vzhůru, nechal ho, aby mu obalil celé tělo, a pak pocítil bodavou extázi splynutí, když mu miliony příchytných vláken vnikaly do všech pórů. Na rozdíl od maskovacího ooglitha byla obličejová ěást ochranného ooglitha průhledná a ukazovala znetvoření hostitele v plné kráse a slávě. Da’Ga-ra zůstal chvíli stát, aby si spojení plně vychutnal, a pak z vodní nádrže poblíž vylovil hvězdicovitého tvora a přitiskl si ho na tvář. Když se k ní tvor přisál, prefekt se začal dávit. Ústřední gnullithův úponek mu zajel do krku a vzápětí si prefekt musel z obou stran stisknout nos, aby mu gnullithova klepeta v nosních dírkách nezavřela přívod vzduchu.

Spojení však už bylo úplné a tvor pochopil. Nyní dýchal kyslík z vody v prefektově těle, zatímco Da’Gara stále nasával vzduch nosem.

Prefekt se vydal chodbami s hrubými zdmi na nejspodnější palubu, kde už čekali jeho početní vojáci i veliký yammosk.

Yammosk je vyvedl ze světolodi ven a roztáhl svá tlustší chapadla do stran, aby se mohl pevně zapřít do ledového povrchu. Potom odhalil svůj obrovský střední zub a se silou iontového kanónu ho zaryl do ledového příkrovu, bušil jím znovu a znovu a prokopával se stále hlouběji, přičemž ze zubu vypouštěl sekret, který pomáhal led rozrušit.

Po necelé hodině byl led proražen. Yammosk neztrácel čas, zkroutil své obrovské tělo bez kostí a klouzal dolů, stále dolů, do vodního světa pod nimi.

Da’Gara a jeho posádka ho vzápětí následovali. Závratnou rychlostí sklouzli dlouhým tunelem pod vodu, kde za ně začali dýchat gnullithové, přisátí na tvářích, a ochranní ooglithové je chránili před mrazivým chladem.

Yammoskův sekret se brzy rozložil a díra v ledu rychle zamrzala. Jenže ještě předtím další gigantické stvoření, nahnědlý trubicovitý červ, vysunul jeden svůj konec ze světolodě do vody. Vzduch uvnitř tohoto dutého tvora byl dost teplý, aby díra v ledu zcela nezamrzla, a trubice se tak stala záchranným lanem a komunikačním spojením mezi Da’Garovou posádkou a vesmírným plavidlem.

Pak se dali do práce piloti koralskipperů. Pečlivě složili membránu a uvolnili ji. Když skončili, vlétli do vrchního hangáru na lodi a čekali na pokyny válečného koordinátora.

*

„Gravitace planety ji přesto uchvátila!“ oznámil Bensin Tomri vzrušeně. V tu chvíli jich v sále bylo všech patnáct, a všichni doufali právě v tohle; aby zrychlení neodneslo kometu čtvrté planetě z cesty.

Všichni napjatě sledovali, jak se malá tečka blíží k planetě, a pak…

Nic. Ani exploze, ani vaporizace ledové planety.

Nic.

„Co to kruci znamená?“ vyhrklo zmateně několik vědců a jeden každý z nich se škrábal na hlavě. Dostupné údaje z komety byly neprůkazné, složení tělesa nejevilo známky ničeho, co by znali, a teď tohle.

„Opravil už jsi tu komunikační věž?“ zeptala se Danni poněkud ostře Gartha.

„Jediné, co jsem ještě nezkoušel, je vylézt až nahoru a zkontrolovat konektory na jejím vrcholu,“ odsekl muž stejně ostrým tónem.

Danni si ho změřila pohledem, který nepřipouštěl námitky.

„Dobře, dobře, už jdu na to,“ zvedl Garth odevzdaně ruce a vyběhl ze sálu.

„Máte někdo tušení, co jsme právě viděli?“ zeptala se rozčileně Danni, když znovu obrátila pozornost k obrazovce.

Nedostala žádnou odpověď.

„Musíme se spojit s ExGalem,“ poznamenal Bensin. „Buď pomocí věže, nebo z vesmíru.“

„Ty chceš vzít Spacecaster nahoru?“ zeptal se někdo další pochybovačně.

„Přesně to uděláme,“ prohlásila Danni. „Poletíme s ním nejen nahoru, ale až k té planetě a cestou se spojíme s ExGalem přes galaktickou síť.“

Neozvaly se žádné námitky, ale nikdo také nebyl tou vyhlídkou kdovíjak nadšen. Když použili zastaralý Spacecaster posledně, raketoplán stěží vyšplhal na oběžnou dráhu a představa, že s ním poletí až do soustavy Helska, jim působila nemalé obavy.

Až na Yomina Carra, kterému celá ta sebranka užvaněných, nedisciplinovaných vědců připadala velice poučná.

KAPITOLA šestá

Vezmi mě daleko, daleko odsud

Jade Sabre vystoupila z hyperprostoru. Zbývala jí už jen poslední část cesty na Coruscant. Jaina měla na starosti všechny výpočty, spouštění a vypínání hyperpohonu, Mara na ni dohlížela, a teď, když opět letěly podsvětelnou rychlostí, důvěřovala dívce natolik, že ji nechala na můstku samotnou.

Když Leia vstoupila na můstek, překvapilo ji, že vidí svou dceru pohodlně usazenou u řízení a Mara nikde. „Kde je teta?“ zeptala se.

Jaina se k ní otočila se širokým úsměvem. „Říkala, že je unavená.“

Leia se posadila do křesla vedle Jainy. „Jak je to ještě daleko na Coruscant?“ zeptala se.

„Dvě hodiny,“ odpověděla Jaina. „Mara mi řekla, abych kvůli hustému provozu v oblasti přešla na podsvětelnou rychlost o něco dřív. Chce, abych ji vzbudila před závěrečným přiblížením.“

Leia přikývla a opřela se. I ona byla unavená – unavená tím vším. Za poslední roky neustále odstupovala ze svých funkcí a pak se zase nechávala vtáhnout zpět, často s bolestivou připomínkou, že v sázce jsou miliony životů. Leia byla považována za jednoho z nejlepších diplomatů v hierarchii Nové republiky, za osobu, jejíž hrdinská pověst, vyjednávací schopnosti a skutečné nadání vcítit se do druhých jí umožňovaly zasáhnout při hrozících krizích.

Zavřela oči a kriticky se zasmála sama sobě, když si připomněla, že jí veškeré schopnosti a pověst byly při řešení osariansko-rhommamoolské situace k ničemu. Rhommamoolané vznesli proti Osarianu mnoho oprávněných stížností. Osariánci si žili mnohem lépe než jejich rhommamoolští protějšci, hověli si v přepychu na úkor chudých horníků a nebylo žádným tajemstvím, že Rhommamoolané měli v osarianské vládě minimální zastoupení. Nyní se však tyto stížnosti nahromadily a změnily v cosi fanatického a v podstatě náboženského. Co bylo původně bojem za práva horníků, hrozilo přerůst ve svatou válku.

Nebezpečí svaté války tu opravdu bylo, uvědomovala si Leia, neboť za všechny ty roky se jen výjimečně setkala s někým tak zatvrzelým jako Nom Anor, nebo alespoň tak zatvrzelým jako Nom Anor s přihlédnutím ke skutečnosti, že on i lid, jejž údajně zastupoval, budou nejspíš zničeni ve válce, kterou nemohou vyhrát. Po tom katastrofálním setkání mu Leia mnohokrát volala ze svého stanoviště na Mediatoru a on jí pokaždé odpověděl.

Obvykle jí však pouze sdělil, že nemá čas se s ní vybavovat.

S takovými nepříjemnými myšlenkami Leiu začala přemáhat dřímota.

„Páni,“ vydechla Jaina a Leia prudce otevřela oči, protože si myslela, že asi nastaly potíže.

„Co se děje?“ zeptala očividně vylekaná Leia.

„Moncalamarský hvězdný obránce,“ odpověděla Jaina a ukázala na pravý horní čtverec obrazovky. Pohybem druhé ruky změnila úhel pohledu, aby tu krásnou loď zabrala úplně celou.

A byl to velkolepý pohled. Stejně jako všechny moncalamarské lodě i tato byla jedinečným uměleckým dílem, ladná a hladká a zároveň strašná. Byla to zatím největší loď, jaká se kdy na vodním světě vyrobila. Bitevní křižník, který operoval mezi Osarianem a Rhommamoolem, překonávala svými rozměry téměř dvojnásobně. Navíc to byl úplně první moncalamarský hvězdný obránce vyrobený pro novorepublikovou flotilu.

„Viscount,“ poznamenala Leia. „Uvedený do provozu teprve před dvěma týdny. Zřejmě je tu na předváděcím letu, aby ho schválila rada.“

„Páni,“ vydechla opět Jaina a hnědé oči jí zářily. Leia se pro sebe tiše zasmála. Když uslyšela, jak se Jaina prudce nadechla, okamžitě se domnívala, že se něco přihodilo, a bála se, že to Jaina nezvládne. Zamyslela se nad svým zjevným nedostatkem rodičovské důvěry a na okamžik usoudila, že musí být hroznou matkou, když má o tom šikovném děvčeti tak nízké mínění.

Ne děvčeti, napomenula se Leia. Mladé ženě.

Když prve vstoupila na můstek, poté co dokončila hlášení o té pohromě, k níž se schylovalo na Rhommamoolu, a uviděla tam Jainu samotnou, na okamžik se jí zastavilo srdce. Ale Mara, jedna z nejschopnějších pilotek a nejzodpovědnějších dospělých, jaké kdy Leia poznala, přesto s klidem nechala Jainu, ať si poradí sama…

Proč Leia nedokázala svému vlastnímu dítěti také tak důvěřovat?

Pozorně si Jainu prohlížela, tu jistotu v jejích pohybech a klidný výraz ve tváři.

„Jak blízko už jsme?“ zeptala se.

Jaina pokrčila rameny. „Spala jsi něco přes hodinu,“ vysvětlovala. „Zbývá nám ještě asi půl hodiny. Záleží na tom, jaký nám přidělí kurz.“

„Dojdu pro Maru,“ nabídla se Leia, vstala z křesla a protáhla se, aby zahnala poslední zbytky ospalosti.

„Mohla bys ji nechat odpočívat,“ navrhla Jaina. „Dokážu s Jade Sabre přistát sama.“

Leia o tom chvíli přemýšlela. Ano, Jaina dokáže s lodí bez potíží přistát. Leia byla zkušená pilotka a mohla na ni celou dobu dohlížet a Mara si rozhodně potřebovala pořádně odpočinout. Málem souhlasila.

Málem – a opět se ozvaly ty nepříjemné pochybnosti o tom, jakým způsobem na Jainu dohlížela.

„Je to Mařina loď,“ zdůraznila Leia. „Přistát s ní bez jejího výslovného svolení by bylo trochu proti jejímu přání.“

Leia, vděčná za tuto záminku, se usmála a poplácala Jainu po rameni. „Vím, že bys s ní přistála tak lehce, že by to Mara na svém lůžku ani nepoznala,“ řekla, a když k ní mladá žena zvedla zrak, mrkla na ni.

To vyvolalo na Jainině tváři úsměv a Leia ji znovu poplácala po rameni a odešla z můstku, aby vzbudila Maru. Zastavila se přede dveřmi do její kajuty a zvedla ruku, aby zaklepala. Zaváhala však, když zaslechla zevnitř tiché zvuky. Leia přiložila ucho na dveře a pozorně naslouchala.

Slyšela jen občasné popotáhnutí a pochopila, že Mara pláče.

„Maro?“ zavolala tiše a zaklepala na dveře.

Nic. Leia stiskla tlačítko a dveře se otevřely. Mara seděla na lůžku zády k Leie s mírně svěšenými rameny, jako by se jí právě podařilo ovládnout své city.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Leia. Mara přikývla.

Leia přišla blíž, posadila se na lůžko vedle Mary, a jakmile si všimla vlhkých stop kolem ženiných očí, objala ji.

„Co se děje?“ zeptala se jemně.

Mara se v sedu napřímila, zhluboka se nadechla a nakonec se nuceně usmála. „Vůbec nic,“ řekla.

Leia se na ni pochybovačně zahleděla.

„Sen,“ vysvětlovala Mara. „A když jsem se probudila, jenom jsem zareagovala jako hlupačka.“

„Chceš si o tom promluvit?“

Mara pokrčila rameny.

Leia ještě chvíli čekala, ale druhá žena zjevně nechtěla mluvit. „Blížíme se ke Coruscantu,“ vysvětlovala Leia. „Mám Jaině pomoct přistát?“

„Já to zvládnu,“ ujistila ji Mara. Vstala a zamířila ke dveřím. Při prvním kroku zkřivila tvář bolestí.

Leia byla okamžitě na nohou a chytila Maru pod paží.

„Jenom jsem si špatně lehla,“ snažila se vysvětlovat Mara, ale Leia jí na to neskočila ani na chvíli a nepustila ji. Zastoupila Maře cestu a jemně ji přiměla, aby se posadila zpátky na okraj lůžka.

„To není tím, jak sis lehla,“ řekla. „Je to tou nemocí, viď?“

Mara k ní vzhlédla a jen tak tak přemáhala pláč. „Před chvíli se to zase vrátilo,“ přiznala.

Leia si povzdechla a zavrtěla hlavou. Přála si, aby mohla něco udělat, cokoli, co by její švagrové a blízké přítelkyni pomohlo.

„Říkala jsi, že je to normální,“ řekla. „Lišil se nějak tenhle záchvat od těch minulých?“

Mara odvrátila zrak.

„Musíš mi to říct,“ naléhala Leia přísněji, než měla v úmyslu, a pohled, který jí Mara věnovala, nikoli zlostný nebo ublížený, ale spíše nevěřícný, Leiu zarazil. Proč by jí to vůbec Mara měla říkat? Stejně pro ni Leia nemohla nic udělat. Všichni ostatní, kteří se touto nemocí nakazili, to nahlásili svým lékařům a následně byli posláni k nejlepším lékařským kapacitám Nové republiky. Podrobně popisovali každé píchnutí, každou bolest, a naléhavě žádali o jakoukoli pomoc. Všichni už zemřeli, nebo brzy zemřou.

„Promiň,“ omluvila se Leia. Ta nepříjemná myšlenka jí nešla z hlavy. „Nemusíš mi nic říkat.“ Sklonila se, políbila Maru na tvář a potom vstala a podala druhé ženě ruku.

Mara ji přijala, ale místo aby také vstala, stáhla Leiu zpátky na lůžko vedle sebe. Potom Leie dlouho hleděla do očí. „Tentokrát to bylo moje lůno,“ řekla.

Leia svraštila tvář, nerozuměla.

„Ta nemoc,“ vysvětlovala Mara. „Vrátila se ke mně ve spánku a tentokrát napadla mé lůno.“

Leie se rozšířily oči strachem. „Porazila jsi ji?“

Mara přikývla a podařilo se jí slabě se usmát. „Ještě mě nezabije,“ odpověděla s nepříliš uklidňujícím zasmáním.

Leia přikývla a cítila k této silné a stoicky klidné ženě nesmírný obdiv. Při každém ataku té nemoci Mara soustředila svou energii a Sílu na své nitro a odrazila ji. „Ale tentokrát to bylo mnohem těžší,“ poznamenala Leia a usoudila, že už zná příčinu Mařiny netypické plačtivé reakce.

Zena zavrtěla hlavou. „Samotný záchvat ani nebyl tak hrozný,“ odpověděla.

„Tak co tedy?“ zeptala se Leia.

Mara se zhluboka nadechla. „Moje lůno,“ pronesla významně.

A pak to Leie konečně došlo. „Bojíš se, že nebudeš moct mít děti,“ řekla.

„Už nejsem nejmladší,“ odpověděla Mara a sebekriticky se zasmála.

To byla pravda – Mara stejně jako Leia a Luke už měla po čtyřicítce, ale pokud bylo Leie známo, až na tuto nemoc byla dokonale zdravá a schopná mít děti. Leia však rozhodně chápala její obavy vzhledem k útoku nemoci na samotnou podstatu jejího ženství.

„Když jsem si vzala tvého bratra, mluvili jsme spolu o dětech,“ vysvětlovala Mara. „Sledoval, jak tvoje tři děti rostou do síly a krásy, a víc než cokoli jiného na světě jsme si oba přáli mít vlastní.“

„Pořád ještě je můžete mít,“ ujišťovala ji Leia.

„Snad,“ odpověděla Mara. „Ale kdo ví, Leio? Boj s tou nemocí mě vyčerpává a nezdá se, že by ustupovala.“

„Ale ani nemá navrch,“ připomněla jí Leia.

„Ještě jsem se nevzdala,“ ujistila ji Mara. „Ale teď nemůžu mít děti – vždyť ani nevím, jestli bych tu nemoc nepřenesla na ně nebo jestli by je ve mně nezabila. A kdoví, kdy pomine nebo jestli mě nepoškodí tak vážně, že už děti nikdy nebudu moct mít?“

Leia jí chtěla říct něco uklidňujícího, ale Mařiny obavy byly opodstatněné a nešlo nad nimi mávnout rukou. Položila jí dlaň na rameno. „Nesmíš přestat doufat,“ řekla.

Mara se přinutila k úsměvu. „Nepřestanu,“ slíbila. „Kromě toho mám teď pod svými křídly Jainu a to je skoro stejně tak dobré.“

Leiu prozradil krátký záblesk ve tváři.

„Co se stalo?“ zeptala se Mara znepokojeně.

Leia zrudla a hlasitě se zasmála.

„Co se stalo?“

„Jsou chvíle, kdy na tebe a Jainu strašně žárlím,“ přiznala Leia a nepřestávala se usmívat. „Vidím, že mezi vámi je pouto, a jsem šťastná, že si Jaina našla tak příkladnou přítelkyni a rádkyni, a zároveň je mi hrozně. Když vás vidím pracovat společně, chce se mi k vám přiběhnout, obě vás obejmout a uškrtit zároveň!“

Mara měla ve tváři skutečně starostlivý výraz, dokud se na ni Leia nevrhla a pevně ji neobjala. „Ty se s tím vypořádáš,“ řekla Leia. „Uvidíš. A budeš mít děti a možná brzy po tobě je bude mít i Jaina.“ Opět se od Mary odtáhla na délku paže. „No nebude to legrace?“ zeptala se. „Všechny tři budeme vysedávat a povídat si a Luke je zatím bude muset všechny hlídat.“

V tu chvíli to bylo to nejlepší, co mohla Leia říct, a koutky Mařiných úst sebou zacukaly v úsměvu a jejíma jasně zelenýma očima se mihl záblesk naděje.

Když však s Marou kráčely na můstek, Leia si uvědomila, že to je možná jen pomíjivá naděje, a představa jí samotné a Jainy, jak vyprávějí Jaininým dětem o jejich odvážné zesnulé tetě Maře, ji v tu chvíli málem rozplakala.

Málem, ale ubránila se slzám. Musela, všichni museli, kvůli Maře.

*

Když se Jacen blížil k hlavnímu sálu Millennium Falconu, uslyšel známé syčení a praskání elektřiny. Uvědomil si, že je to Anakin, který opět cvičil se svým světelným mečem.

Pořád cvičil.

Za jiných okolností by Jacen nechal svého mladšího bratra o samotě. Věděl, že oni dva se prostě za současného stavu jejich myslí na ničem neshodnou. Tentokrát však, po tom divadýlku při slyšení u rady, měl Jacen náladu na zdravou hádku, a tak vlezl průlezem dovnitř.

Anakin tam stál, zalitý potem, uhýbal a otáčel se, jeho meč se míhal, jak vykrýval jednotlivé energetické výboje od malého cvičného cíle, který poletoval kolem něj a hledal slabinu v jeho obraně.

Jeho bratříček se lepšil, musel připustit Jacen, když Anakin rychle švihl mečem šikmo doleva, nahoru doleva a opět doprava a s každým pohybem elegantně odrážel energetické střely.

Program skončil a Anakin vypnul světelný meč a ve stoje prudce oddychoval.

Jacen začal pomalu, téměř výsměšně tleskat.

„Dokážeš to taky?“ zeptal se Anakin, ještě než se k bratrovi otočil čelem.

„Záleží na tom?“ odpověděl mu otázkou Jacen.

Anakin se pohrdavě zamračil a odfrkl si.

„Polovinu života trávíš poskakováním s tou věcí,“ poznamenal Jacen.

„Jsme rytíři Jedi, nebo brzy budeme,“ odpověděl Anakin.

„A všichni Jediové by měli trávit celý den o samotě a poskakovat kolem cvičných cílů,“ pronesl uštěpačně Jacen.

„Ty přece taky cvičíš,“ namítl Anakin.

„A trávím o samotě víc času než ty,“ souhlasil Jacen.

Anakin na něj nedůvěřivě pohlédl, jako by se chtěl zeptat, v čem je tedy problém.

„Samota a cvičení mají své opodstatnění,“ snažil se mu vysvětlit Jacen.

„Abychom zdokonalili své schopnosti,“ dodal Anakin.

Ještě než jeho bratr stihl dokončit očekávanou odpověď, Jacen už vrtěl hlavou. „Abychom prohloubili své porozumění,“ řekl.

„Už zase?“

„Pořád,“ řekl přísně Jacen. „Na co myslíš, když cvičíš?“

Opět ten pochybovačný výraz.

„Představuješ si, jak pronásleduješ zlotřilé Gamorreany?“ zeptal se Jacen. „Jak zachraňuješ galaxii jako kdysi náš otec?“

„Když cvičím s mečem, moje mysl je prostá všeho zmatku,“ odpověděl Anakin, jenže Jacen opět zavrtěl hlavou, nespokojený s jeho odpovědí.

„Těsně předtím, než se plně ponoříš do Síly,“ upřesňoval, „a těsně potom. Na co myslíš?“

Anakinův výraz se změnil v hněvivý.

„Na co v té chvíli myslíš?“ naléhal Jacen. „Jaké fantastické bitvy zde svádíš?“

„Záleží na tom?“ odsekl Anakin.

„Ano, protože pravá podstata Síly je jiná,“ odpověděl stejně ostře Jacen. „Pořád na ni myslíš jako na nástroj, jako na zbraň ve tvé válce proti všemu, co považuješ za špatné. Ale to je omezená filozofie.“

„To je zbraň,“ odpověděl pomalu Anakin. „Mocná zbraň a obrovská zodpovědnost.“

Jacen zavrtěl hlavou. „To je jen jedna z vedlejších pravd o Síle,“ řekl. „Ta, na kterou se mnoho takových, jako jsi ty, soustředí, aby ukojili svůj osobní hlad po slávě.“

Anakin vypadal, že si každou chvílí odplivne.

„Podstatou Síly je hledání vyrovnanosti a pravdy, není to povrchní nástroj, který by se používal k prosazování toho, co považuje jednotlivec za dobré,“ poučoval ho Jacen.

„Myslíš, že Nová republika je špatná?“ ušklíbl se Anakin.

„Není ani dobrá, ani špatná,“ odpověděl klidně Jacen. „Ale nemůžu souhlasit se všemi jejími kroky. Některé komunity její vinou rozhodně utrpěly, stejně jako za vlády císaře.“

„Ale tentokrát to bylo v zájmu vyššího dobra,“ rozohnil se Anakin, kterého zjevně srovnání Nové republiky a starého Impéria nepotěšilo.

Jacen se jenom uchechtl. Ta jednoduchá výsměšná reakce obrátila význam Anakinových slov, takže mladšímu z bratrů nemohla uniknout nenápadná pravda v nich.

„Už mám těch řečí dost,“ poznamenal Anakin.

„Budeš je slýchat pořád, dokud nepochopíš pravdu,“ odpověděl ihned Jacen. „Je to má zodpovědnost.“

„To ti řekl strýček Luke?“

„S ním to nemá nic společného,“ řekl Jacen. „Týká se to tebe a mě.“

„Obnoví Radu Jediů,“ prohlásil Anakin, jako by mu ta slova zaručovala vítězství.

„Musí,“ řekl Jacen a z jeho tónu bylo znát, že z toho přiznání nemá žádnou radost. „Jinak by riskoval katastrofu, že galaxii budou brázdit i další rytíři Jedi s pokřiveným smyslem pro spravedlnost jako ty.“ Zamítavě mávl rukou na svého bratra a obrátil se k odchodu, ale neušel ani dva kroky, když ho Anakin chytil za rameno a otočil ho k sobě.

Anakin zvedl jílec svého meče. „Tohle,“ řekl důrazně, „je nástroj zákona.“

„Ne,“ zavrčel mu do tváře Jacen. „Je to nástroj, pomocí kterého může Jedi nahlédnout do svého nitra a nalézt vnitřní mír, je to měřítko jeho přijetí Síly.“

Anakinův výraz jasně dokazoval, že to vůbec nepochopil.

„Když se budeš při cvičení bránit úplnému splynutí se Sílou, oslabí to tvoji obranu a dostaneš ránu, a to často,“ vysvětloval Jacen. „Není to o vedení války, Anakine. Je to o hledání míru a tvého místa v galaxii.“

„Řečičky, které nic neznamenají, když dojde k boji,“ opáčil Anakin.

„Jedi, který dosáhl vnitřního klidu, je mnohem lepším bojovníkem,“ prohlásil Jacen.

„Dokaž to.“ Anakin zdůraznil svou výzvu aktivováním světelného meče, který se se zahučením a zábleskem probudil k životu přímo před Jacenovým obličejem.

„Tak dobrá, pokud ti to musím vtlouct do hlavy takhle,“ odpověděl klidně Jacen a prošel kolem něj. Otočil se tváří k Anakinovi a zažehl svůj vlastní světelný meč.

Anakin uzavřel přístupový průlez – strýčka Luka by nepotěšilo, kdyby je tady přistihl, jak spolu bojují, a jejich otce teprve ne! – a otočil se zpět ke svému bratrovi, který už se k němu blížil pečlivě odměřenými kroky. „Když tě porazím, snad uznáš, že mám pravdu,“ řekl Anakin, ale bylo zřejmé, že Jacen ho neposlouchá a už se začíná hluboce soustředit, což byl stav předcházející vědomému vyprázdnění mysli, jež bylo čistým přijetím Síly.

Oba se na dlouhou chvíli zastavili a pak se Anakin náhle vrhl vpřed, zamával světelným mečem nad hlavou a sekl Jacenovi po rameni. Jacen jeho útok hladce odrazil a Anakin to zkusil jinak a prudce zaútočil z druhé strany.

Jacen odrazil i tento útok, zachytil Anakinovu zbraň svojí vlastní a zatlačil ji stranou, pak svůj meč prudkým pohybem doleva uvolnil a srazil

Anakinův meč na druhou stranu. Když bratři opět drželi své čepele napřažené mezi sebou, Jacen ohnul zápěstí a znovu zaklesl svou čepel do Anakinovy.

Ale Anakin se nenechal zaskočit, škubl čepelí kolmo dolů, aby ji vyprostil z nebezpečí, a pak ji znovu rychle pozvedl a srazil Jacenovu čepel na stranu dřív, než mu ji mohl jeho bratr přiložit k hrdlu a dosáhnout tak rychlého vítězství.

Anakin mávl mečem dozadu za své rameno a pak prudce vpřed, zbraně se střetly a jiskry létaly. Anakin útočil znovu a znovu, jako by chtěl svého bratra zatlouct do stěny.

„Tvůj hněv tě zrazuje,“ varoval Jacen a Anakina z těch slov zamrazilo, neboť ta slova byla v té chvíli pravdivá a hovořila o temné straně Síly, o místě, kam by žádný Jedi nikdy neměl vkročit.

Anakin zmírnil své útoky a začal více používat lsti, chytrých výpadů a seků, klamných jemných pohybů k odražení všech Jacenových útoků.

A tak pokračovali dlouhé minuty, pohybovali se místností sem a tam, hned měl navrch jeden a hned zas druhý, když zareagoval hbitěji. Museli věřit jak sami sobě, tak i jeden druhému, protože jejich světelné meče neměly žádné výcvikové nastavení. Sebemenší chyba, špatný pohyb či příliš hluboký výpad jim mohly způsobit vážné zranění.

Ale oba stejně pokračovali dál, rozdíly v jejich filozofii se promítaly do jejich šermířského souboje a zanedlouho, navzdory Jacenovu varování, se jím oba nechali strhnout, útočili a uhýbali, podnikali nízké i vysoké výpady, a než aby své čepele jen odvraceli, prudce si je sráželi stranou. Jacen z toho zápalu procitl jako první, zmírnil své krytí do těch jemných a krásných úskoků a otoček a prováděl jen nemnoho útočných figur.

Ta náhlá pasivita Anakina jen vyburcovala k větší divokosti. Jednou, dvakrát, třikrát sekl mečem zleva, potom se otočil téměř o tři sta šedesát stupňů, přehodil si rukojeť do druhé ruky a jednou, dvakrát, třikrát sekl zprava.

Jacen vykryl první tři rány zleva a pak znovu a znovu odrážel údery zprava, a potom se… sehnul.

A Anakin, který se nechal příliš unést a čekal, že bude následovat třetí odražení a otočka na druhou stranu, švihl mečem naprázdno nad svým skrčeným bratrem a ztratil rovnováhu.

Jacen se narovnal a jemným šťouchnutím nečekaně vyrazil Anakinovi meč ruky. Mladší chlapec uskočil a chytil se za zasaženou ruku.

Jacen vypnul svůj meč. „Síla je moc skrytá v nitru, pro dobro nitra,“ řekl. „Nejsme žádná galaktická hlídka.“

Anakin dlouho upíral na svého bratra tvrdý pohled, zjevně překvapený, že ho Jacen, který cvičil mnohem méně než on, tak snadno porazil.

„Strýček Luke použil Sílu ke zničení Hvězdy smrti,“ připomněl Jacenovi Anakin.

„A teta Mara ji teď používá k boji se svou nemocí,“ opáčil Jacen. „Jedině když v našem nitru panuje mír, dokážeme přijít na to, jak nejlépe vybojovat bitvy v širší galaxii.“

Anakin neodpovídal, jenom stál, svíral si ruku a dlouhou, tichou chvíli strnule hleděl na svého bratra.

„Lepšíš se,“ řekl Jacen, mrkl na Anakina a zamířil ke dveřím.

„Příště tě porazím,“ zavolal za ním Anakin, přesně jak Jacen čekal, a Jacenův úsměv se rozšířil, když vyšel na chodbu vedoucí k žebříku. Dole slyšel řinčení kovu a klení svého rozčarovaného otce, který se stále těžce lopotil s opravou.

„Způsobíš zkrat!“ zakřičel Han.

Chewbacca zavyl, ozvalo se hlasité zapraskání a hned po něm Hanovo: „Au!“

Z odkrytého servisního panelu vykoukla Chewieho hlava.

„Zalez zpátky, chlupáči!“ křikl Han.

Chewbacca z otvoru vyskočil jediným ladným pohybem – Jacenovi to tak alespoň připadalo, dokud si nevšiml, že z otvoru za Wookieem vyčuhuje ruka jeho otce s jiskřícím kabelem, a chuchvalců kouře stoupajících z Chewieho pozadí.

Neubránil se tichému smíchu, ale velmi se snažil ho potlačit, když se k němu Wookiee přihnal a třel si zadek. „Aaaah, aeeeaaah!“ zlobil se Chewie.

„Já za to nemůžu,“ vyhrkl Jacen. „To Anakin.“

Chewie opět zavyl.

„Všichni nejsme stejní,“ bránil se Jacen.

Wookiee rozhodil rukama, takže na šířku zabral okolo tří metrů prostoru, a s vytím a vrčením vrtěl svou mohutnou chlupatou hlavou.

„Nikdy jsem netvrdil, že se s Falconem dají provádět krkolomné obraty,“ přel se s ním Jacen. „A nikdy jsem je s Falconem neprováděl. To říkej Anakinovi.“

„Aaaahh-aaah-aaa!“

„Myslíš, že bys sem mohl přijít a pomoct mi s tím kompenzátorem?“ zeptal se Han suše a znovu upoutal Wookieeho pozornost. Zvedl dva kabely, z jednoho občas vylétly jiskry, a tvář měl špinavou od maziva, takže oční bělmo a bílé zuby v ní ostře kontrastovaly.

Jacen se opět zasmál – nebo se začal smát, ale Chewie se k němu opět prudce otočil a zamračil se na něj. Z ničeho člověku nezmrzne úsměv na tváři tak rychle jako z hněvivého wookieeského pohledu.

„No?“ řekl Han a Chewie se s odevzdaným zamručením otočil a zamířil zpátky k odkrytému servisnímu panelu.

*

O něco později našli Mara, Jaina a C-3PO své přátele, jak pracují na Falconu, zatímco Leia šla podat úplné hlášení radě.

Jaina neotálela a rovnou si své bratry vzala stranou a oslnila je svou historkou, jak unikla před Z-95 Headhuntery. Anakin se při jejím vyprávění dmul spokojeností, protože to bral jako důkaz svého chápání Síly.

Jacen se nenamáhal a už se s ním nehádal.

Také C-3PO přispěchal k R2-D2 a zasypal ho veškerými podrobnostmi jejich dobrodružství s Nomem Anorem, „velmi nepříjemným člověkem“.

R2-D2 zacvakal a zahvízdal. Očividně ho to zaujalo, zvláště když mu C-3PO líčil své závěrečné střetnutí s rhommamoolským vůdcem, při němž mocnému Nomu Anorovi hrdinně vzdoroval.

Mara mezitím zasvětila Luka do osudného zásahu Wurtha Skiddera.

„Je to horká hlava,“ vysvětlovala.

„Víš jistě, že se jen nesnažil pomoct?“

„My jsme jeho pomoc nepotřebovali,“ odpověděla rozhodně Mara. „A on to věděl. Jade Sabre má víc než dost palebné síly k likvidaci několika Headhunterů. Kromě toho, když se k nám dostal, ty Headhuntery už nás ani neohrožovaly. Ne, Wurth se chtěl jen předvést a připsat si na účet pár dalších sestřelů.“

Luke pokrčil rameny a cítil se zcela bezradně. Galaxií se nyní toulala stovka rytířů Jedi – jak je měl všechny udržet na uzdě?

„Jeden po druhém,“ řekla Mara, a když se na ni Luke překvapeně podíval, jenom se na něj zamyšleně usmála. „Problémy se na tebe valí ze všech stran, ale to jen znamená, že je musíš řešit jeden po druhém. Tvá sestra Wurtha usadila – alespoň prozatím – takže si s ním podle mě nějakou dobu nemusíš dělat starosti.“

„Jak by se ti líbil výlet na Vnější okraj?“ zeptal se jí Luke. Tentokrát to byla Mara, komu se objevil na tváři překvapený výraz, a Luke se ironicky pousmál.

Potom ji pevně objal a od srdce se zasmál. Vždycky se cítil mnohem lépe, když měl svou ženu u sebe.

*

Chewie tiše stál před sněmovní síní a s rukama za hlavou se zády opíral o zeď. Když k Falconu přišly Mara s Jainou, Han poslal Wookieeho sem, aby vyzvedl Leiu, ale Chewbacca to chápal tak, že sem byl ve skutečnosti poslán proto, aby byl co nejdál od Hana a Falconu. Opravy neprobíhaly zrovna hladce a Han s Chewiem strávili poslední společnou hodinu tím, že na sebe řvali. Oba potřebovali přestávku a Chewie za to byl vděčný.

Ale když ze síně nečekaně vyšel radní Fyor Rodan z Commenoru a začal Chewiemu šermovat prstem před nosem a stěžovat si na nějaký táhlý spor o jisté obchodní výsady s Chewieho rodnou planetou Kashyyykem, Wookiee si uvědomil, že by dal raději přednost křičícímu Hanovi.

O něco později vyšla ze síně Leia a zabořila hlavu do dlaní. V šatníku na druhé straně chodby visel za límec Fyor Rodan.

„Dovolte, abych vám složil poklonu za to, jaké si vybíráte přátele,“ řekl suše radní.

„Chewie, sundej ho,“ nařídila Leia.

Chewbacca zavyl a zavrtěl hlavou.

„Radní Triebakk se o tom dozví,“ vyhrožoval Fyor Rodan. „Znáte Triebakka, že ano?“ provokoval Chewieho.

Chewie zavřel šatník.

„Takhle se k radním nemůžeš chovat,“ zlobila se Leia a vykročila vpřed. Potom se však zarazila, vzpomněla si na jednání, z něhož se právě vrátila, na nekonečné třenice kvůli maličkostem, na nepokryté pohrdání, které vůči ní dva radní projevovali za to, že selhala v osariansko-rhommamoolské záležitosti, což byla zcela jasná politická póza.

„Jdeme,“ řekla a zamířila chodbou pryč s Bolpuhrem v patách.

„Aaaaah?“ zeptal se Chewie, a když se Leia otočila, Wookiee ukázal k šatníku.

„Při troše štěstí ho najdou, až budeme dávno pryč,“ vysvětlovala Leia. Chewie souhlasně zavyl a společně se vydali pryč.

Když konečně dorazili k Falconu a Leia opět spatřila tu jiskru v oku svého manžela, okamžitě se jí zlepšila nálada. Po všech těch letech ten oheň mezi nimi dvěma stále hořel, ta hluboká upřímná láska a vzájemná úcta.

„Tak tě Chewie našel,“ poznamenal Han a šel Leiu pořádně obejmout. „Nejspíš tě slyšel ječet přes šest pater.“

„Takže ti Mara už vyprávěla o Nomu Anorovi,“ usoudila Leia.

„A o Wurthovi Skidderovi,“ dodal Luke, který zrovna scházel po přistávací rampě.

Leia si povzdechla a zavrtěla hlavou. „Musíš s ním něco udělat,“ odpověděla.

„Jeden problém po druhém,“ vysvětloval Luke.

„Co ještě?“ zeptala se podrážděně Leia.

„No, chystáme se na malej vejlet,“ oznámil jí Han.

„Doufám, že někam hodně daleko,“ řekla Leia.

Han se zasmál. „Tak daleko, jak se dá.“

„Stejně to pro mě ještě nebude dost daleko,“ řekla Leia, otočila se a zamračeně pohlédla směrem, v němž se nacházela senátní budova. „Dokázal by vůbec někdo udělat něco tak, aby byli spokojení?“

Luke se zasmál, protože znal odpověď. „Žádné řešení nedokáže uspokojit takové –“ Odmlčel se a hledal to správné slovo. „– takovou nesourodou skupinu.“

„Jak diplomaticky vyjádřeno,“ ocenila Leia. „Takže co máme za problém teď?“

„Povím ti to cestou.“

„Jediové?“

Hanův smích Leie prozradil, že hádala správně, a tak byla ještě nedočkavější. Z velké části si chtěla od všeho toho zmatku odpočinout, ale od té příhody s Wurthem Skidderem si začala brát tyhle jediské problémy osobně. Lukovým plánům na obnovení Rady Jediů dosud nevěnovala příliš pozornosti, skutečně to nepovažovala za svou starost, stačilo, že na ní spočívala veškerá zodpovědnost, kterou na ni nakládaly úřady Nové republiky, teď však začínala mít lepší představu a rozhodně by neuškodilo, kdyby Luke udělal mezi rytíři Jedi pořádek.

„Navštívíme jednoho starého přítele,“ prohlásil Han a Leia na něj zvědavě pohlédla. e

„Landa,“ vysvětloval Han.

Na odpočinek můžu zapomenout, uvědomila si Leia, protože pokaždé, když se do něčeho zapletl Lando, i když šlo o banální záležitost, situace se vždycky hrozně zkomplikovala, většinou nějakým velice nebezpečným způsobem. Upřímně řečeno, vyhlídka na to, že se její manžel pustí do něčeho s Landem, jí nepřipadala ani trochu lákavá; ten člověk Hana vždycky zatáhl do něčeho, co hraničilo s pohromou. To samozřejmě jen posílilo její odhodlání letět spolu s ním.

„A co Mara?“ zeptala se Luka a usilovně se snažila, aby v jejím výrazu nebyl patrný ani náznak hlubokých starostí.

„Poletí taky,“ odpověděl Luke. „S Jainou teď zrovna vypočítávají kurz. Za předpokladu, že se nám podaří s Falconem opět vzlétnout.“

Leia pohlédla na Hana.

„Anakin,“ vysvětlil a Leiu to kupodivu vůbec nepřekvapilo.

„Víš jistě, že to Mara zvládne?“ zeptala se Leia Luka.

„Zkus ji zastavit,“ odpověděl Luke.

Leia se usmála. Navzdory veškeré bolesti a hrozící smrti byla Mara rozhodnutá žít svůj život naplno, aniž by se tato neznámá nemoc stala středem její existence.

Díky samotné této skutečnosti si Leia ještě víc uvědomila, jak moc je ráda, že je Mara Jaininou učitelkou.

KAPITOLA SEDMÁ

Start

„Proč mě to nepřekvapuje?“ otázal se Bensin Tomri sarkasticky, když Danni oznámila, že to bude ona, kdo poletí se Spacecasterem ke zmrzlé čtvrté planetě v soustavě Helska.

„Nemůžeš letět sama,“ vložila se do řeči Tee-ubo a Danni neprotestovala. Nakonec se dohodli, že poletí celkem tři, včetně někoho, kdo má geologickou průpravu, a včetně Danni, která bude velitelkou mise a zároveň bude tu starou rachotinu pilotovat.

Zanedlouho kdosi zaťukal Yominu Carrovi na dveře, a když je Yuuzhan Vong otevřel, zjistil, že v chodbě stojí Danni s plachým úsměvem na tváři.

„Přišla jsi mě požádat, abych letěl s tebou,“ usoudil Yomin Carr.

„Za svou píli a těžkou práci si zasloužíš aspoň nějakou odměnu,“ odpověděla Danni. „Kometu jsi měl jako první spatřit ty.“

„A tak mi nyní nabízíš vědeckou příležitost, jaká se naskytne jednou za život?“ zeptal se se vší vážností Yomin Carr.

Danni přikývla a usmála se na něj, jako kdyby z toho měl mít radost.

„Obávám se, že musím odmítnout,“ prohlásil yuuzhanvongský válečník. Maličký tizowyrm v jeho uchu pokračoval ve svých vibracích; Yomin Carr se do nich pečlivě zaposlouchal a poznal, že možná nastal vhodný čas situaci trochu odlehčit. „Požádala jsi mě proto, že nikdo jiný není tak šílený, aby s tebou vlezl do toho porouchaného odpadkového kontejneru, kterému říkáš raketoplán,“ přinutil se k pokřivenému úsměvu.

Danni se zasmála, ale neodporovala.

„Ale nebylo by to správné,“ řekl Yomin Carr okamžik nato, opět s vážnou tváří. Dobře věděl, jaké by to mělo následky. Podle svých instrukcí se neměl za žádných okolností k planetě se základnou ani přiblížit. Pod trestem smrti, a navíc potupné, měl Yomin Carr zakázán jakýkoli fyzický kontakt s válečným koordinátorem a komunikovat nesměl jinak než zabezpečeným spojením pomocí villipa. „Nejsem v ExGalu dlouho,“ vykrucoval se. „Většina ostatních je na Belkadanu déle, než já jsem v organizaci. Nemohu jim upírat jejich příležitost.“

„Vždyť už jsi sám řekl,“ namítla Danni, „že ostatní ani nechtějí letět.“

„Ale chtějí,“ ujišťoval ji Yomin Carr. „Bojí se toho plavidla stejně jako já, a bát by ses měla i ty, ale i tak by po té příležitosti skočil každý vědec.“

„Každý vědec až na Yomina Carra,“ řekla Danni sarkasticky.

„Věřím v řád,“ odvětil Yomin Carr. Do jisté míry ho uspokojilo, že vzhledem k tomu, jak se od příletu na Belkadan choval, nemůže Danni s tímto tvrzením polemizovat. Yomin Carr přišel na směnu pokaždé včas. Yomin Carr setrvával na svém stanovišti hodinu co hodinu, den co den, týden co týden, zatímco všichni ostatní – a v menší míře i Danni – své povinnosti tu a tam zanedbávali.

„Najdi si posádku mezi těmi, kdo na to mají větší právo,“ uzavřel Yomin Carr.

Danni jeho zdvořilé odmítnutí přijala, a když od něj odcházela, oba byli samý úsměv; ale sotva byla pryč, sotva se za ní zavřely dveře jeho soukromé místnosti, Yomin Carr znepokojeně svraštil čelo. Přemítal, jestli by nebylo lepší zabít je všechny ve spánku a zbavit se tím hrozby potenciálního odhalení. Padl na kolena a prudce se předklonil, bil čelem do podlahy a vzýval Yun-Harlu, Zahalenou bohyni, a Yun-Yammku, Ničitele, aby ho vedli. Prsty mu zbělely, jak je zatínal do podlahy, zmítán válečnickými pudy.

A pak byl Yomin Carr znovu klidný a opět získal vládu nad svými myšlenkami. Musel zvážit, co je horší – zda hrozba odhalení, nebo potenciální katastrofa –, a uvést obě misky vah do rovnováhy. Sáhl do skříně pro truhličku, neboť tizowyrm už byl v provozu dlouhou dobu a nebezpečně se blížil naprostému vyčerpání. Kdyby si nechal potvůrku v uchu příliš dlouho, doslova by se uvibrovala k smrti.

Zanedlouho válečník opustil svůj pokoj, opět pod rouškou tmy, a přikradl se k malému Spacecasteru.

Toto byla skutečně nejodpudivější část rozsáhlého výcviku, který Yomin Carr podstoupil – tato práce se stroji, pří které se musel vzdát živých nástrojů, jež používal jeho národ. Připomínal si, že je to pro větší dobro, a stoicky přijímal svou úlohou, stejně jako se s ní smiřoval během dlouhých let svého výcviku. Dokonce byl svým způsobem hrdý na to, že nejlepším technikem z celého vojska Praetorite Vongů je nejspíš právě on.

Když se pustil do raketoplánu, vůbec se to nesnažil utajit – poblíž bylo příliš mnoho lidí, než aby mohl provést svůj záměr nepozorovaně –, a tak kolem rozvěsil pracovní světla a nijak se nepokoušel utlumit chřestění kovových nástrojů.

Za necelou hodinu za ním přišla Danni Quee, právě když usilovně zápolil s inerciálním kompenzátorem Spacecasteru.

„Těsnění tlakové pumpy se uvolnilo,“ vysvětloval Yomin Carr po pravdě, neboť yuuzhanvongský válečník v tuto chvíli raketoplán skutečně opravoval. Kdyby sem Danni přišla dřív, když Yomin Carr odpojoval poslední iniciátor signálu od komunikačního portu, mohla by si domyslet, že tu něco nehraje.

„Za tři hodiny odlétám,“ informovala ho.

„Pouze kontroluji hlavní systémy,“ odvětil Yomin Carr. „Hyperpohon je hluboko pod normou, ale donese tě tam, i když to nebude rychlá cesta. Iontový pohon běží hladce.“

Danni přikývla, neboť právě provedla tutéž kontrolu.

„A co kompenzátor?“ zeptala se.

„Závada byla pouze v těsnění,“ odpověděl Yomin Carr, přejel po obvodu kroužku laserovou svářečkou a prohlásil problém za vyřešený.

Danni přistoupila blíž, prohlédla si jeho dílo a pak uznale přikývla. „Určitě s námi nechceš letět?“ zeptala se. „Už jsem přemluvila Bensina Tomriho a Cho Badelega, ale udělali bychom ti místo.“

„Oba jsou vynikající volbou,“ řekl Yomin Carr. „Ale přibrat do Spacecasteru ještě někoho dalšího by ohrozilo úspěch mise. Jistě budeš chtít na planetě strávit nějaký čas, abys ji řádně prostudovala, ale na cestu tam i zpátky ti pro čtyři lidi nevystačí zásoby, zvlášť když hyperpohon není zrovna v nejlepším stavu.“

„Cítím tu baldavianského vakozajíce,“ odtušila Danni. Měla tím na mysli plaché zvířátko, které bylo často uváděno jako symbol zbabělosti.

Yomin Carr se pouze zasmál; bylo mu jasné, že ho v žertu urazila, i když tu narážku vůbec nepochopil. „Běž se prospat,“ navrhl jí a otočil se znovu ke svým nástrojům.

Danni mu položila ruku na rameno. „Moc si toho vážím,“ řekla.

Yomin Carr přikývl, ale svůj další úsměv si nechal pro sebe. Kdyby tak chápala ironii svých slov!

O chvíli později zapnul Yomin Carr dálkový komunikátor raketoplánu a zkusil se spojit s nedalekou stanicí ExGal 4. Údaje všech displejů potvrzovaly, že zpráva odešla, ale díky zásahu Yomina Carra to tak nebylo.

Poletí do vesmíru patřičně němí.

Obezřetného yuuzhanvongského agenta to však uspokojilo jen z poloviny.

Co když Danni a ostatní narazí cestou k základně válečného koordinátora na jiné plavidlo? V okolí soustavy sice neexistovala téměř žádná doprava, ale možné to bylo, zvlášť pokud přilétající světoloď zachytil i někdo další.

Proto Yomin Carr po návratu do svého pokoje zamířil rovnou k villipům a zvedl pokrývku z toho, který ho spojoval s prefektem Da’Garou.

Když se Da’Garův villip ohrnul, Yomin Carr spatřil, že prefekt má na tváři přisátého gnullitha; jejich symbióza byla tak dokonalá, že villip považoval tvora za součást jeho hostitele, a tak ho také zobrazil.

„Jen ať k nám přiletí,“ odvětil Da’Gara, když ho Yomin Carr informoval o chystané misi. „Udělal jsi dobře, že jsi je umlčel.“

„Mějte se na pozoru před ženou jménem Danni Quee,“ vysvětloval Yomin Carr. „Není radno ji podceňovat.“

Na villipovi zosobňujícím prefekta vykvetl úsměv, tak široký, že kolem gnullitha vykukovaly okraje prefektových rtů. „Mohli bychom ji obrátit na svou stranu?“

Yomin Carr se nad tím dlouze zamyslel. Z Danni by byl skutečně vynikající yuuzhanvongský válečník, jenže tento fakt ji zároveň diskvalifikoval; Yomin Carr totiž pochyboval, že její silnou vůli by bylo možné obrátit proti jejím vlastním lidem. Jeho výraz, do nejmenších podrobností napodobený villipem před prefektem Da’Garou, dával všechny tyto pocity a pochybnosti jasně najevo.

„Pak z ní tedy bude hodnotná oběť,“ odpověděl Da’Gara. „V pravý čas zemře důstojným způsobem.“

„Je mi velkou ctí, že dáte na mou radu, prefekte,“ pronesl Yomin Carr, neboť Da’Gara to opravdu udělal. Navíc se jednalo o svátost oběti, nejvýznamnějšího rituálu, jaký Yuuzhan Vongové vůbec měli. Zatímco téměř všechny vnímající bytosti chápaly, že smrt je nevyhnutelná, yuuzhanvongská kultura ji vítala a to až do té míry, že veškerý život považovala za přípravu na smrt. Yuuzhan Vongové věděli, že každý zemře, a důležité tedy bylo pouze to, jak zemře. Pro své nepřátele měli většinou pouze ty nejpotupnější způsoby umírání.

„Jak dlouho vydrží Belkadan ve svém současném stavu?“ otázal se prefekt.

„Dlouho ne,“ slíbil Yomin Carr. Ráno provedl několik měření a příslušných výpočtů. „Plyny dosáhnou kritického množství během několika málo dnů. Bouře by měly udeřit krátce poté.“

„Máš svého ochranného ooglitha?“ zeptal se Da’Gara. „Bylo by nešťastné, kdyby někdo tak schopný jako Yomin Carr zahynul bezvýznamnou smrtí na dalekém světě.“

„Jsem připraven, prefekte,“ odpověděl Yomin Carr, hrdě vzpřímený ve světle další veliké pochvaly. Jeho povinnosti už byly bohužel u konce, neboť po přeměně Belkadanu měl zůstat na planetě uprostřed skleníkových bouří, a invaze začne bez něho. „Pouze doufám, že pro mě najdete nějaké využití, zatímco budu čekat.“

„Snad ano,“ odpověděl Da’Gara. „Pomocí údajů z vaší stanice bychom mohli usnadnit přílet další skupině světolodí. Nom Anor se jistě dozví, jak dobrou práci jsi odvedl, a možná tě povolá, abys mu pomáhal se špionáží.“

Vtom se ozvalo zaťukání na dveře. Yomin Carr rychle zakryl villipa, vrátil ho do skříně, shodil ze sebe košili a přiskočil ke dveřím; cestou si protíral oči, aby vypadal, jako by se právě vzbudil.

V chodbě stál Garth Breise s kotoučem provazu na rameni. „Připraven?“ zeptal se.

„Venku je ještě tma,“ poznamenal Yomin Carr.

„Radši bych čelil nebezpečí nočního pralesa než hněvu Danni Quee,“ odvětil Garth Breise.

Yomin Carr se rychle vrátil pro košili. Všechno šlo hladce.

*

Ranní vzduch byl chladný, ale ne mrazivý, a prosycený zvláštní sirnatou vůní. Yomin Carr si s jistou úlevou všiml, že Garth Breise sice nakrčil nos, ale nijak vůni nekomentoval. Uvědomil si, že on sám je k tomu zápachu citlivější, protože ví, čeho je předzvěstí. Garth Breise si ho nejspíš skoro ani nevšiml.

„Nechceš se s nimi rozloučit?“ zeptal se Yomin Carr a pokynul rukou k hangáru, kde už se Danni a ostatní připravovali k odletu.

„Už jsem to udělal,“ odpověděl Garth. „Chci mít tuhle hloupou práci co nejdřív za sebou.“

„Věž je vysoká jenom sto metrů,“ poznamenal Yomin Carr.

„Jenom,“ opakoval mrzutý Garth sarkasticky. „A na vrcholu bude zima a vítr.“

„Možná budeme mít štěstí a potkáme pod věží rudohřbetého kuguára,“ pokračoval Yomin Carr, ale Garth Breise se nezasmál. „Aspoň bychom nemuseli šplhat nahoru.“

S touto znepokojivou představou před očima se Garth Breise zastavil u vnějšího perimetru kontrolní budovy a pomocí nejbližších reflektorů osvětlil celou oblast u základny věže. Vzal ze zbrojnice blaster, připnul si ho k opasku a pak vytáhl ještě jeden a nabídl ho Yominu Carrovi, který zdvořile odmítl.

Opustili opevnění, zavřeli za sebou bránu a vyrazili k věži. Když se k ní přiblížili, oba si u její paty všimli jakéhosi vlnivého pohybu, jako by se sama země probírala k životu.

„Co to sakra je?“ vyhrkl Garth Breise, když se sklonil, aby prozkoumal původce toho zvláštního pohybu: roj rudohnědých brouků.

„Možná příčina našich problémů s vysílačem,“ nadhodil Yomin Carr.

„Kabel překousalo něco většího než brouci.“ ,

„Ale pokud někteří vlezli dovnitř poté, co byl narušen…“ začal Yomin Carr a zbytek nechal na Garthově představivosti. On samozřejmě věděl, že to tak není, nebo že se alespoň nejedná o jedinou příčinu komunikačních potíží, jenže Garth to netušil – a pokud někteří brouci skutečně vlezli dovnitř, kabel bude zničený úplně.

„Když jsem objevil poškozené místo, žádní brouci tu nebyli,“ zabručel Garth.

Yomin Carr pohlédl vzhůru a ještě výš. „Opravdu si myslíš, že stojí za to tam lézt?“ zeptal se. „Neměli bychom nejprve prohlédnout celý kabel?“

Garth dlouho neodpovídal a Yomin Carr si už myslel, že ho přesvědčil, aby se výstupu na věž vzdal. „Lezeme nahoru,“ řekl Garth a sundal si kotouč lana z ramene. „Ať to máme z krku.“

Yomin Carr se s ním málem začal přít, ale pak si to rozmyslel. Vzhledem k jeho poslání by skutečně bylo lepší, kdyby Gartha od výstupu odradil, avšak Yomin Carr byl každou minutou vzrušenější a čím dál tím víc prahl po nějaké akci. On tam nahoru vylézt chtěl.

A tak lezli vzhůru, šplhali výš a výš, na každé traverze lano znovu uvázali a pak se s jeho pomocí soukali na další patro. Stále ještě byla tma, když dorazili na vrchol, Garth Breise jako první.

„Tak to vidíš,“ oznámil a píchl prstem k odpojené spojovací skříňce.

„Vítr.“

Yomin Carr vystoupil na vrchol vedle něj. „Asi ano,“ souhlasil.

Hromové zaburácení za jejich zády jim oznámilo, že Danni se dvěma společníky se právě vydali na cestu. Ohlédli se a sledovali, jak Spacecaster prudce stoupá k temné obloze. Ohnivé chocholy jeho zplodin ztlumily záři hvězd.

„Pořád jsem radši tady nahoře než tam,“ poznamenal Garth.

„Ale hrozba tady nahoře jsi,“ řekl Yomin Carr.

„Cože?“ zeptal se Garth a otočil se k němu s udiveným výrazem ve tváři.

Yomin Carr ho toho výrazu i dechu zbavil tím, že ho dvěma prsty prudce bodl do hrdla. Muž zachrčel a jednou rukou se popadl za krk. Yomin Carr ho týmiž dvěma prsty udeřil do zápěstí, čímž ho přinutil pustit se věže.

Garth se divoce oháněl kolem sebe, jak se snažil něčeho chytit, ale ruce Yomina Carra mu v tom pokaždé zabránily. A potom, jakoby odnikud, vytáhl yuuzhanvongský válečník malou lesklou čepel a výhružně jí švihl Garthovi proti tváři. Cílem však bylo pouze to, aby muž přitáhl ruce blíž k tělu, neboť Yomin Carr vzápětí změnil směr útoku, bodl ostrou čepelí vzhůru a přesekl napnutý provaz přímo v místě, kde ovíjel jednu z příčných traverz věže.

Garth kolem sebe zběsile mával rukama a zoufale zápasil o rovnováhu. „Proč?“ vyjekl.

Yomin Carr mohl svůj úkol dokončit jediným šťouchnutím, ale držel se zpátky a plnými doušky si vychutnával čirou hrůzu v mužově tváři a jeho zoufalé a marné úsilí.

A potom výkřik, když Garth Breise přepadl nazad, řítil se z věže dolů, narazil do příčné traverzy a v otočkách padal k zemi.

Yomin Carr byl rád, že předtím Garth přesměroval reflektory – díky nim nyní lépe viděl na závěrečnou část jeho pádu a drtivý dopad, který mu zpřerážel všechny kosti v těle. Protože jsi mi dal záminku, odpověděl Yuuzhan Vong v duchu na Garthovu poslední zoufalou otázku.

Lítost cítil jen na okamžik: to když si uvědomil, že Garth mohl rozdrtit některé z jeho milých dweebitů.

*

Daleko, daleko odtud vyhlédla Danni zadním oknem na zmenšující se Belkadan a její výraz se rychle změnil ze zamyšleného na překvapený. „Otoč to,“ přikázala Bensinovi Tomrimu, který seděl u řízení.

„Čím kratší cestou poletíme na Helsku, tím líp,“ opáčil Bensin, očividně znepokojený stavem plavidla. „Právě jsem chtěl skočit do hyperprostoru.“

„Ne, tohle musíte vidět,“ odvětila Danni.

Třetí člen týmu, podsaditý tmavý muž s vlnitými vlasy jménem Cho Badeleg, si stoupl vedle Danni. „Pěkná bouřka,“ prohodil, když stejně jako Danni spatřil kypící mraky na obzoru Belkadanu.

Když Bensin Tomri otočil Spacecaster, zalapal po dechu; všichni tři vyvalili oči hrůzou, když si všimli, jak je ta bouře rozsáhlá, a její žlutozelený nádech připomněl Danni nezvyklé západy slunce, jichž byla poslední dobou svědkem.

„Zavolejte na základnu a řekněte jim, ať všechno připevní a zajistí,“ nařídila.

„Věž nejspíš ještě nebude opravená,“ připomněl jí Cho Badeleg.

Danni vytáhla svůj přenosný komunikátor. „Leť blíž,“ rozhodla a Bensin Tomri souhlasil, ačkoli všichni tři toho vzápětí zalitovali, když se Spacecaster odrazil od svrchní atmosféry Belkadanu a otřásl se tak prudce, jako by se měl každou chvílí rozpadnout na kusy.

„Tee-ubo?“ zavolala Danni a trhla sebou, když na ni z komunikátoru zapraskala nezvykle silná statická elektřina. „Slyšíš mě?“

„Danni?“ ozvala se přerývaná odpověď, a pak Tee-ubo řekla ještě něco. Třem vědcům se zdálo, že zaslechli cosi o Garthu Breisovi, ale nerozuměli co.

„Od jihu se na vás žene bouře,“ řekla Danni pomalu a zřetelně. „Velká. Slyšíš mě?“ Několikrát to zopakovala a Tee-ubo odpovídala, jak se dalo, ačkoli sílící statickou elektřinou prošla jen jednotlivá slova, často jen pouhé slabiky.

„Asi to dělá ta bouře,“ poznamenal Cho Badeleg. Danni to vzdala a vypnula komunikátor.

Spočinula na druhých dvou svým pronikavým pohledem.

„Ty se chceš vrátit,“ usoudil Cho Badeleg.

„Pokud se vrátíme, nejspíš už znovu hned tak neodstartujeme,“ vložil se do řeči Bensin Tomri. „Zvlášť jestli se přižene ta bouře. Máme štěstí, že se tenhle krám vůbec vyškrábal na oběžnou dráhu.“

Cho Badeleg se dlouze zahleděl ven na rozbouřenou podívanou. „Nevypadá moc rozvinutá,“ podotkl. „Žádný vír ani výrazné oko.“

„Myslíte, že budou v pořádku?“ zeptala se Danni.

„Jakmile se dostaneme od tohohle rušení pryč, můžeme je informovat pomocí lodního komunikátoru,“ navrhl Bensin Tomri. „Rozhodnutí je na tobě. Poletíme dál, anebo zpátky?“

Danni se nad tím dlouze a pečlivě zamyslela. Byla však především svědomitou vědkyní, a navíc jí připadalo, že ona a druzí dva rozhodně podstupují větší riziko než ti, které nechali na planetě. „Tee-ubo říkala něco o Garthovi,“ uvažovala nahlas. „Nejspíš už opravil věž.“

„Tak tedy vpřed,“ řekl Bensin Tomri, obrátil Spacecaster a znovu zahájil výpočty pro skok do hyperprostoru.

A když nechali planetu daleko za sebou, Danni se odebrala k lodnímu komunikátoru, odeslala podrobné hlášení o bouři na západě a chvíli čekala na odpověď. Žádné se však nedočkala, a tak jí nezbývalo než doufat, že ji slyšeli a že neodpověděli prostě proto, že oprava věže dosud nebyla dokončena.

*

Oči Noma Anora se třpytily odleskem zářících střel, vypálených na nepřátelské město Osa-Prime v meziplanetárním útoku, který připravoval celé týdny. Tamaktis Breetha proti úderu protestoval, protože věděl, že povede k otevřené válce mezi oběma planetami, ale když bylo několik vysokých představitelů Rhommamoolu nalezeno zavražděných, bývalý starosta našel pro své argumenty jen minimální podporu.

Nom Anor doufal, že Mediator nezaregistruje útok včas a že nestihne vyslat své stíhačky, aby zadržely střely. Přesto ani tohle neponechal náhodě. Vykonavatel a Shok Tinoktin dlouhé hodiny studovali planetární dráhy a pozice novorepublikových lodí a vypustili střely z takového místa, aby bylo co nejobtížnější zpozorovat počáteční odpálení a následný zážeh. Jakmile střely dosáhnou oběžné dráhy, prakticky se deaktivují, a až se jejich trysky znovu zažehnou a střely vstoupí do atmosféry Osarianu, pro zákrok Mediatoru už bude pozdě.

Aby pravděpodobnost úspěchu ještě zvýšil, strávil Nom Anor toho rána několik hodin rozmluvami s velitelem Ackdoolem, hrál si na smířlivého a vysvětloval, že nyní, když je ta všetečná Leia Solo pryč, on a velitel by se mohli konečně dohodnout a konflikt ukončit. Dokonce naplánovali setkání na palubě Mediatoru mezi Nomem Anorem a jeho delegáty a diplomatickým týmem z Osarianu.

Nom Anor věděl, že veliteli Ackdoolovi se představa nečekaného diplomatického vítězství zamlouvá. Říkalo se, že Ackdool dostal velení především proto, že byl Mon Calamarian, kterých byl po odchodu Ackbara na odpočinek ve flotile nedostatek. Tiché nespokojené reptání týkající se jeho povýšení samozřejmě dolehlo k Ackdoolovu sluchu a probudilo v něm ještě větší horlivost. A co víc, velitel si byl svou mocnou lodí vzhledem k chabým silám obou planet tak jistý, že ho zrada docela jistě zaskočí.

Následky tohoto útoku budou samozřejmě obrovské a nejspíš Noma Anora přinutí z Rhommamoolu navždy uprchnout. To mu však vůbec nevadilo, neboť jeho zdejší poslání už bylo téměř splněno, a pokud ty střely zasáhnou Osa-Prime a zažehnou plamen války, Nom Anor se s radostí přesune jinam. Jeho současným úkolem bylo odvádět pozornost, zaměstnat Republiku výbuchy poblíž Jádra, aby neměla čas obrátit zrak směrem ven.

Čím déle bude moci prefekt Da’Gara operovat v skrytu, tím hlouběji zde lidé Noma Anora zakoření a tím více světolodí stihnou dopravit na místo určení.

O tři hodiny později zavolal Nomu Anorovi rozzuřený velitel Ackdool. V atmosféře Osarianu byly zachyceny zplodiny střel.

Nom Anor na sebe vzal plnou odpovědnost a odůvodnil útok jako reakci na zavraždění několika hodnostářů, které sám tajně přikázal zabít. Potom stroze přerušil spojení.

Spolu se Shokem Tinoktinem se soustředil na videoobrazovku, naladěnou na osarianský zpravodajský kanál. Sledovali, jak rozrušený reportér popisuje zmatek a paniku a pak po krátké pauze pochmurně oznamuje, že zahlédl stopy střel.

Holokamera se otočila vzhůru a zachytila ohnivé čáry, klesající noční oblohou.

Vylétly proti nim další střely a hejna stíhaček.

Ale nemohly je zastavit všechny.

Okamžik nato zachvátily Osa-Prime plameny.

Pro Noma Anora to byl skutečně velkolepý den.

KAPITOLA OSMÁ

Vrstvy

„Už zase ses střetnul s Anakinem,“ prohodil Luke k Jacenovi, když našel svého staršího učedníka sedět na zídce, která obtáčela přistávací plochu Millennium Falconu, nezastřešené nádvoří na planetě Reecee. Han a Chewie sem zamířili z Coruscantu. Svým pasažérům Jacenovi, Anakinovi, C-3PO a Leie vysvětlili, že před cestou na Vnější okraj musejí udělat ještě jednu zastávku. Leie se na Coruscantu podařilo setřást Bolpuhra; zanechala Noghriho v doupěti s jeho soukmenovci. Nestála o jeho přehnané ochranitelské chování – zvlášť teď, když si konečně potřebovala odpočinout od vrstev intrik a byrokracie, kterým musela ve svém postavení čelit. I když to s ní Bolpuhr myslel opravdu dobře – stejně jako celý noghrijský národ –, občas ji to poněkud unavovalo. Upláchnout Bolpuhrovi bylo pro ni malé soukromé vítězství, znamení toho, že se dokázala odpoutat od svého společenského postavení a odpovědnosti, třebaže jen na krátkou chvíli.

Jade Sabre s Marou a Lukem na palubě právě dosedla na přistávací plochu hned vedle Falconu a všichni nyní čekali, až dorazí Jaina, která ke svému nevýslovnému nadšení pilotovala společně s R2-D2 Lukův osobní X-wing.

„Našel jsem ho, jak cvičí se světelným mečem,“ odpověděl Jacen popravdě. „Chtěl zjistit, kolik už se toho naučil, a já také.“

„Neměl jsem na mysli šermířský souboj,“ řekl Luke, „i když si myslím, že váš otec by neměl radost, kdyby se dozvěděl, že jste na palubě jeho lodi bojovali se světelnými meči. Mluvil jsem o vaší slovní potyčce.“

Tohle Jacen nečekal. Upřeně pohlédl na svého strýce, svého mentora, a pokusil se zjistit něco z Lukových pocitů.

Nedokázal z něj vyčíst vůbec nic.

„Malá výměna názorů,“ prohodil Jacen a odvrátil se. „Nic víc.“

„Ohledně role Jediů,“ řekl Luke.

„Ohledně role Síly,“ upřesnil Jacen a opět se k němu otočil tváří.

„Podělíš se o to se mnou?“ zeptal se Luke. V jeho hlase nebyla po sarkasmu ani stopa; nijak se svému synovci nevysmíval, když tu otázku položil.

Jenže Jacen, kterého zdánlivá všemohoucnost jeho strýce naplňovala bázní, to tak nevnímal. Povzdechl si, zavrtěl hlavou a znovu se odvrátil.

Luke se vyhoupl na zeď a posadil se vedle něj. „Víš, jaké mě čeká rozhodnutí,“ řekl.

„Myslel jsem, že už ses rozhodl,“ prohodil Jacen.

Luke kývl. „Skoro,“ připustil. „Ale pokud mi potřebuješ něco sdělit, nějaký důvod, proč bych neměl znovu svolat Radu Jediů, nyní je vhodná chvíle promluvit.“

Jacen se dlouze a upřeně zahleděl na svého strýce. Překvapilo ho, když zjistil, že Luke mu pohled oplácí s upřímným respektem. Jacen byl šestnáctiletý mladík – ve sporu s dospělými se nacházel tak často, že nebyl zvyklý, aby si ho vážili. Dokonce i Luke, kterého nesmírně obdivoval, vystupoval v roli učitele – a jeho lekce byly často velmi tvrdé.

„Nevím, jak ti to říct,“ pokoušel se vysvětlit Jacen.

„Jednoduše mi pověz, co máš na srdci,“ vybídl ho Luke.

„Jenom to, že…“ Jacen se odmlčel a znovu si povzdechl. Pozorně si Luka prohlédl, spatřil klidnou spokojenost v mužově chlapecké tváři, zadumaný úsměv. Navzdory všem trýznivým zkušenostem, které měl za sebou, a navzdory očividným zkouškám, které ho čekaly, strýc Luke na Jacena působil především jako sídlo duševního klidu, sídlo harmonie. Zde seděl tento muž, ztělesnění všeho, co dělalo rytíře Jedi rytířem Jedi, a vedle něj Jacen, který ho sice jako takového uznával, ale přesto se s ním hodlal přít. „Pokládám Sílu za čistou, nezkalenou pravdu o tom, kdo jsem a kdo jsme my všichni,“ začal opatrně. „Já nevím; nadřadit vládní byrokracii Jediům je jako zavřít ptáka do klece, nebo ho dokonce zabít a vycpat, aby zůstal v bezpečí a člověk se z něj mohl stále těšit.“

Luke o těch slovech dlouhou chvíli přemítal. „Nejsem si jistý, jestli se mýlíš, nebo ne,“ řekl. „Jsou to stejné obavy, které jsem měl i já. Myslím, že oba vnímáme Sílu velmi podobně. Ale,“ pronesl a zvedl prst, aby umlčel Jacena dřív, než mu mohl mladík zapáleně skočit do řeči, „Jediové mají schopnosti, které se vymykají chápání i kontrole ostatních bytostí. A s těmito schopnostmi jde ruku v ruce odpovědnost.“

„Odpovědnost za bytosti, jako je Borsk Fey’lya?“ zeptal se Jacen ironicky.

„Ano,“ odvětil Luke prostě. „Za bytosti, které dělají rozhodnutí, jež ovlivňují životy mnoha ostatních.“

„Borsk Fey’lya si nezaslouží, abys kvůli němu marnil svůj čas,“ ušklíbl se Jacen, ale Lukova reakce ho překvapila.

„Tvá slova a způsob, jakým je pronášíš, mi nahánějí strach,“ řekl Luke naprosto vážně a pozoroval svého synovce s výrazem, ve kterém se zračily jeho upřímné starosti.

Jacen nerozuměl.

„Pýcha,“ vysvětlil Luke a potřásl hlavou.

Jacen to slovo nahlas zopakoval, a když ho vyslovil, spíš jako otázku než jako prohlášení, pomalu začínal chápat. „Pýcha?“ Tím, že se vysmíval Borskovi Fey’lyovi, se vlastně nad Bothana povyšoval.

„Nebezpečná vada,“ varoval ho Luke. „Všichni ji v sobě máme – většinou až příliš mnoho – a všichni musíme usilovat o to, aby nás nespoutávala.“

„Jen se bojím –“ začal Jacen.

„Sebeovládání,“ dokončil za něj Luke. „Kázně. Podle tvého bratra už se ti dokonce ani nelíbí v akademii.“

„Můj bratr moc mluví,“ odpověděl Jacen.

Luke se zasmál, ale rozhodně mu neodporoval.

„Akademii nemám rád,“ přiznal Jacen.

„Vděčíš jí za mnoho,“ připomněl mu Luke.

„Opravdu?“ opáčil mladík. „V Síle jsem byl mocný už předtím – mám to v krvi. O kolik bych mohl být mocnější, kdybych dostal individuální výcvik, jaký dal Yoda tobě?“

Luke se s Jacenem nepřel, pouze na něj obdivně pohlédl. Věděl, že je dobře, když Jedi pochybuje. Kázeň byla nutná, ale slepá poslušnost Jediho omezovala a nerozvíjela. Jacenova připomínka o individuálním výcviku navíc Luka zasáhla na slabém místě; i on už cítil, že se akademie od starého osvědčeného přístupu příliš odchýlila a mnoho potenciálních rytířů Jedi tak zůstalo bez vedení potřebného k tomu, aby naplno rozvinulo své schopnosti, a co bylo ještě důležitější, aby odolalo pokušení temné strany. Proto se Jediové vrátili ke starému systému mistr-učedník, a Luke byl nyní jedním z mála mistrů, kteří měli více než jednoho studenta.

„Nebudu tě přesvědčovat, že se mýlíš,“ řekl Luke a položil Jacenovi ruku na rameno. „Ale ujišťuju tě, že až dospěješ, možná se na to všechno budeš dívat jinak.“

„V širších souvislostech?“ zeptal se Jacen, v jehož hlase zazněla stopa ironie.

„Myslíš si, že mě baví jednat s Borskem Fey’lyou?“ zasmál se Luke, aby prolomil napětí. Poplácal Jacena po rameni a vykročil pryč, ale když se přiblížil ke spuštěné rampě Falconu, Jacenův hlas ho zastavil.

„Strýčku Luku!“ A když se Luke otočil, Jacen dodal se vší vážností: „Rozhodni se správně.“

*

„Prosím vás, buďte opatrná, lady Vader,“ řekl C-3PO Leie, přičemž svým tónem – třebaže ne formulací – napodobil Bolpuhra a použil i titul, kterým ji označovala většina Noghriů.

Leia se otočila k droidovi a zpražila ho pohledem, a když za sebou zaslechla Mařin smích, zamračila se ještě víc.

„Jestli mi tak ještě jednou řekneš, pošlu tě do olejové lázně s otevřeným ohněm,“ slíbila droidovi tiše.

„Ale vždyť jste mi sdělila, že na této výpravě mám být vaším noghrijským tělesným strážcem,“ protestoval C-3PO naprosto vážně.

„Jen proto, abys byl zticha a neprozradil Bolpuhrovi, že mu chci utéct,“ odsekla Leia, a třebaže droid nemohl měnit výraz svého kovového obličeje, vypadal opravdu zaskočeně. Leia se neubránila úsměvu. Někdy – ne, vždycky! – bral C-3PO její příkazy příliš doslova.

Mara, sedící na druhé straně místnosti na můstku Jade Sabre, Leiu chápala velice dobře. „Všechna ta pozornost už ti leze na nervy?“ zeptala se.

Leia se otočila a přikývla. „Nevím,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Možná jsem ve svém životě dospěla do bodu, kdy chci být jenom Leia. Ne princezna Leia, ne radní Leia, ne prezidentka Leia, a už vůbec ne –“ dodala a významně pohlédla na C-3PO, „lady Vader. Prostě jen Leia.“

Když se znovu otočila k Maře, druhá žena kývla, že rozumí.

„Myslíš, že je to sobecké?“ zeptala se Leia Mary.

Mařin úsměv se ještě rozšířil. „Myslím, že je to lidské,“ odpověděla. „Jakmile zachráníme galaxii, musíme si najít čas na to, abychom zachránili sami sebe.“

Od Mary, která balancovala na hraně života a smrti, zněl ten výrok o to naléhavěji.

„Ale ty jsi stejně stará jako já,“ odvážila se poznamenat Leia, „a přesto teď chceš dítě. Nedovedu si představit, že bych do toho šla znovu.“

„Protože ty už děti máš,“ odvětila Mara. „Dospěla jsem k přesvědčení, že tělesné stáří a fáze života jsou dvě různé věci.“

Leia se na chvíli odmlčela, aby se zamyslela nad pravdou těch slov, aby se zamyslela nad svým vlastním přístupem k vesmíru, nad tím, jak dobrovolně, ba přímo nedočkavě utekla před svými povinnostmi v Jádru, kde nechala dokonce i svého tělesného strážce, a uvědomila si, jak moc si přála, opravdu po tom toužila, ulehčit si od břemene své celoživotní práce, na chvíli si prostě jen tak sednout a vychutnávat si blahobyt, který galaxii přinesly i její činy a oběti. Potom porovnala své touhy s touhami Mary, která se chtěla pustit do dobrodružství výchovy dětí, chtěla zůstat čilá uprostřed víru života, učit Jainu, žít prostřednictvím Jainy.

Leia v tom okamžiku pravdy necítila žádnou žárlivost. Pouze smutek a přání, aby nějakým způsobem dokázala Maru zbavit té strašné nemoci a pomohla jí získat vše, po čem toužila – a co si zasloužila.

„Dostaneš to,“ řekla Leia tiše.

Mara na ni tázavě pohlédla.

„Vše, co chceš,“ dodala Leia. „Ta nemoc, nebo co to vlastně je, tě nezastaví.“

V Mařině úsměvu se zračil klid a statečnost. „Já vím.“

*

„Hlídej mi záda,“ prohodil Han k Chewiemu, když vstoupili do Rieboldovy Pěny a šumu, nechvalně známé putyky proslulé vraždami, podvody a výtržnostmi. V hospodě panoval hluk a vřava; kriminálníci z několika světů – lidé, Bothani, Rodiani, Tervigové, Vuvriani a Snivviani – se tu družili, uzavírali tu mezi sebou obchody a vzájemně se podřezávali. Pokud jste v Pěně a šumu zabili svého protivníka bez většího krveprolití a odstranili tělo, nikdo nic nenamítal; pokud jste během toho nadělali nepořádek, museli jste na barpult hodit pár mincí za úklid.

Han vzhlédl ke svému wookieeskému příteli. Uklidnilo ho, když v jeho očích spatřil tentýž starý oheň, tentýž dychtivý plamen, který se svým chlupatým přítelem sdílel v minulých letech tak často. On a Chewie rozhodně nebyli na takovém místě poprvé, ale nějaký čas už od té doby uběhl a oba začínali stárnout.

Přiklopýtal k nim jakýsi opilý Gamorrean a strčil do Hana, který se zapotácel a neúmyslně vrazil do Chewieho. Wookiee se nepohnul ani o centimetr. Shlédl na prasečího tvora a zavrčel. Gamorrean ucukl, zakopl a spadl na podlahu. Raději se ani nesnažil vstát a co nejrychleji se plazil od obrovského, hrozivého Wookieeho pryč.

Han byl rád, že má s sebou Wookieeho.

Chewie se k němu naklonil a vyrazil z hrdla dlouhý proud kvílivých protestů a námitek.

„Já vím, já vím,“ připustil Han. Tohle místo se mu nelíbilo o nic víc než jeho velkému chlupatému příteli. „Ale ještě než vyrazíme za Landem, potřebuju zjistit, co tam venku vlastně provádí. Musí v tom bejt něco víc než jen těžba – díky svejm kontaktům by mohl získat těžební práva na tisíc výnosnejch míst mnohem blíž k Jádru. On má něco za lubem, a než tam k němu vpadnu se svojí rodinou, musím vědět, co přesně to je.“

Han luskl prsty a tvář se mu roztáhla do širokého úsměvu. „Bagy,“ řekl a ukázal na Sullustana na druhém konci hospody.

Chewie poznal Hanův cíl, neblaze proslulého podvodníka jménem Dugo Bagy, a vyrazil ze sebe další nepříliš nadšené zaryčení.

Oba přátelé se začali proplétat putykou a prodírat davem, a když jim ve výhledu na Duga Bagyho konečně nic nebránilo – a Dugovi Bagymu nic nebránilo ve výhledu na ně – Sullustan se zašklebil do své sklenice, odvrátil se a začal se zvedat.

Han pokynul nalevo a Chewie vykročil tím směrem, zatímco Han zamířil napravo. Dugo Bagy se očividně soustředil na Hana, a tak vyrazil doprava, ale pak se prudce zastavil a vykročil zpátky doleva – jen aby vzápětí vrazil do Chewieho. Dugo Bagy sahal Wookieemu sotva po břicho a jeho setrvačnost nehnula mohutným Chewiem ani o píď.

„A, Han Solo,“ řekl Dugo Bagy, když se vedle něj vynořil Han. „Rád tě zase vidím.“

„Sedni si, Dugo,“ odvětil Han a přitáhl si židli od sousedního stolu.

„Ty platit, já sedět,“ řekl Dugo Bagy, nervózně se zasmál a posadil se. Han si vybral místo napravo od něj, Chewie nalevo.

„Proč jsi tak nervózní?“ zeptal se Han, když se usadili.

„Nervózní?“ opakoval Dugo Bagy pochybovačně.

Han po něm vrhl „Pohled“, jak tomu říkaly jeho děti – výraz naprostého znechucení tou očividnou lží, jež vyšla ze Sullustanových úst. Dugo Bagy zmlkl a začal se neklidně rozhlížet po servírce.

„Hej,“ křikl na něj Han a otočil ho znovu k sobě.

„Promiň,“ řekl Dugo Bagy o něco klidněji. „Překvapilo mě, že ses tu objevil, a nejsem sám. Budu vypadat podezřele už jenom proto, že s tebou mluvím.“

„Tak hluboko jsem neklesl,“ ujistil Han pašeráka, „a těmhle hochům jsem nikdy nezpůsobil žádný potíže. Během posledních pár let jsem dokonce několikrát zasáhnul v jejich prospěch.“ Poslední dvě věty řekl nahlas, aby je zřetelně slyšely všechny zdejší pochybné existence, které ho znaly.

„A žádný potíže neplánuju způsobit ani tobě,“ řekl vážně. „Jenom chci pár informací o jednom starým příteli.“

Dugo Bagy našpicoval uši a naklonil se nad stůl. Jeho náhlý zájem nenechal Hana na pochybách, že Sullustan očekává za svou spolupráci nějakou odměnu.

„Budu mít u tebe dluh,“ řekl Han, který měl u sebe jen málo peněz.

Dugo Bagy se opřel a bezradně pokrčil rameny. „Jsem obchodník,“ vysvětloval, ale pak se nad ním vztyčil Chewie a zavrčel.

„Dluh bude stačit,“ souhlasil pohotově Dugo Bagy.

„Letím za Landem,“ vysvětloval Han. „Chci vědět, co tam venku dělá.“

Dugo Bagy se viditelně uvolnil – byla to jednoduchá otázka. „Těží asteroidy,“ odpověděl.

Han na něj znovu upřel „Pohled“.

„Opravdu,“ trval na svém Dugo Bagy.

„A dál?“ vybídl ho Han.

„Proč by v tom mělo bejt něco víc?“ zeptal se Dugo Bagy. „Těžba je moc výnosná.“

„A dál?“ zopakoval Han.

Dugo Bagy se s povzdechem znovu naklonil kupředu. Han a Chewie to udělali také tak a trojice se pustila do důvěrnějšího hovoru.

„Lando hledá nový metody,“ vysvětloval Dugo Bagy. „Na prospektory čeká hotový bohatství, jen kdyby dokázali vykoumat, jak ho získat.“

„Co tím myslíš?“

„Keranovo bláznovství,“ řekl Dugo Bagy.

„Ten asteroid?“ zeptal se Han.

„V soustavě Hoth,“ potvrdil Dugo Bagy. „Je z čistý platiny, jenže v přístupu k němu brání spousta dalších asteroidů. Spousta lidí tam zahynula. Ale Lando už něco vymyslí.“

„Měl jsem zato, že se neví, kde přesně se ten asteroid nachází,“ poznamenal Han.

Dugo Bagy se ušklíbl.

„Takže Lando používá svůj odlehlej podnik jako zkušební areál, ve kterým vymejšlí lepší způsoby a nástroje k těžbě asteroidů, aby je pak mohl prodávat do celý galaxie,“ usoudil Han. Dávalo to smysl: podnikavému Landovi by to bylo podobné.

„Ještě něco,“ dodal Dugo Bagy a významně na Hana zamrkal; na sullustanské tváři ten výraz vypadal až příliš roztomile.

„Průlet polem?“ zeptal se Han. „Nějaká hra, ne?“

„Hra je to jen pro někoho,“ opravil ho Dugo Bagy. „Ale pro ostatní…“

„Cvičiště,“ dokončil Han, když mu to došlo. „Takže Lando spolupracuje s pašerákama, který při tý hře zdokonalujou svý schopnosti, aby se jim snáz prchalo před pronásledovatelama.“

„Před pronásledovatelama vycvičenýma Lukem,“ upřesnil Dugo Bagy a z jeho tónu bylo Hanovi okamžitě jasné, proč byl tak nervózní, když ho tu spatřil. Pašeráky očividně začínaly popuzovat potíže, které jim na Vnějším okraji působili ti draví Jediové – a Hanovo spojení s Jedii a akademií přes jeho švagra, ženu a dokonce i děti bylo nepopiratelné.

„Kdo jsou ty pronásledovatelé?“ zeptal se.

„Kyp Durron,“ odvětil Dugo Bagy. „A jeho idealistický kamarádíčci. Říkaj si Tucet a dva mstitelé,“ pronesl dramaticky a obrátil oči v sloup. „Problémy, který nadělaj, stojej peníze.“

Han přikývl, Kypa dobře znal. Najednou mu to začalo dávat smysl. Kyp byl vždycky tak trochu jako iontový kanón utržený ze řetězu a jeho rodiče navíc zahynuli vinou nechvalně proslulého pašeráka Morutha Doola.

„Proč letíš za Landem?“ zeptal se Dugo Bagy.

„Na dovolenou,“ odpověděl Han suše, vstal a Chewie s ním. Když se začal zvedat i Dugo Bagy, Chewie mu položil obrovskou tlapu na rameno a zatlačil ho zpátky na židli.

„Tohle bude zábava,“ řekl Han Chewiemu, když vyšli z Rieboldovy Pěny a šumu ven na ulici.

Chewie hlasitě zamručel, jako by chtěl Hanovi připomenout: „Jako vždycky, ne?“

KAPITOLA devátá

Čest zemřít

S těžkým batohem na zádech – co by dala za jednoduchý transportní disk! – vedla Tee-ubo čtyřčlenný tým ven ze základny. Za běžných okolností by ExGal 4 neopustili, protože odolná stanice dokázala přestát téměř jakékoli počasí, které si pro ni Belkadan mohl přichystat. Ze zprávy od Danni však bylo zřejmé, že tato bouře je výjimečná a bylo nutné ji řádně prošetřit.

A také, ačkoli se o tom nikdo z nich nezmínil nahlas, jim nová mise měla pomoct překonat smutek z nešťastné smrti Gartha Breise. Když sem poprvé přiletěli, všichni samozřejmě dobře věděli, jaká rizika obnáší ocitnout se v divokém, neprozkoumaném světě, ale ztráta člena týmu přesto mnoho z nich hluboce zasáhla, zvláště Tee-ubo. Věděla, že Bensina Tomriho ta zpráva zdrtí, pokud ji ovšem vůbec dokážou na vzdálený Spacecaster odeslat.

Twi‘lečka nechala svůj blaster v pouzdře, ale ostatní tři ne; vyšli ven se zbraněmi v rukou, přičemž Luther De’Ono, zasmušilý asi pětadvacetiletý muž s tmavýma očima a vlasy černými jako uhel, bedlivě hlídal levé křídlo; Bendodi Ballow-Reese, se svými třiapadesáti lety nejstarší člen ExGalu 4 a zároveň někdejší agent a sabotér ve službách rebelské Aliance, dával pozor na pravou stranu; Jerem Cadmir, Corellian, tvořil zadní voj, a když skupina vklouzla do husté džungle, šel prakticky pozpátku. Štíhlý, uhlazený Jerem měl očividně ze své zbraně nejmenší radost. Do válečníka měl daleko – pro výpravu do nebezpečné belkadanské džungle ho vybrali proto, že měl nejvíc znalostí z geologie a klimatologie. Pokud blížící se bouře, na kterou je z raketoplánu upozornila Danni Quee, skutečně představuje pro ExGal 4 nebezpečí, bude to právě Jerem Cadmir, kdo je dokáže varovat nejdříve a nejspolehlivěji.

„Nejnebezpečnější to bude v noci,“ poznamenal Bendodi téhož dne pozdě odpoledne. Tým postupoval spletitým porostem bolestně pomalu. „Rudohřbetí kuguáři jsou noční lovci. Stáhnou se k nám, půjdou za naším pachem.“ Ostatní pohlédli na Bendodiho drsnou, avšak pohlednou tvář zbrázděnou několika jizvami, utrženými v brutálních bojích. Jeho varování nešlo brát na lehkou váhu.

„Jakmile se dostaneme z džungle, můžeme použít raketové batohy,“ podotkla Tee-ubo.

„Tak si pospěšme,“ pobízel je nervózně Jerem.

„Pořád to jsou dva dny chůze,“ řekl Bendodi.

Tee-ubo si ho rozmrzele změřila pohledem. Tato debata už jednou proběhla, ještě na základně. Bendodi a Luther si chtěli připnout raketové batohy a odstartovat ze zdi základny navzdory nezpochybnitelným výpočtům, podle nichž by jim při pokusu přehoupnout se přes obrovské stromy rychle došlo palivo, a poté, co by nechali hlavní část lesa za sebou, by museli strávit chůzí téměř týden.

Podle druhého, rozumnějšího plánu, se kterým přišla Tee-ubo a na kterém se shodli všichni kromě obou rádoby válečníků, měli překonat džungli pěšky a raketové batohy si připnou až na okraji obrovské kotliny dvacet kilometrů jižně od základny. Vzhledem k jejich úhlu a předpokládanému směru větru by při přeletu tří set kilometrů široké kotliny spotřebovali stejné množství paliva jako při přeletu stromů na cestě ke kotlině.

Díky tomuto logickému argumentu Tee-ubo v debatě zvítězila, ale po opuštění základny z jejich reptání brzy poznala, že Luther a zvláště Bendodi se s tím dosud nesmířili.

A tak se probíjeli džunglí dál, rozpálení a zpocení v parném vzduchu, a než se snesla noc, objevili vysoko ve stromě širokou díru, ve které se utábořili.

Moc toho nenaspali, neboť v džungli se neustále ozývaly hrozivé zvuky, tiché vrčení a syčení. Zdálo se jita, jako by jejich původci byli přímo vedle nich. Třebaže se cítili ohrožení, žádný dravec na ně nakonec nezaútočil, avšak ty zvuky byly tak děsivé, že vyrazili na další cestu časně zrána, odhodláni dostat se ke kotlině, než přijde noc. A také se jim to podařilo; když se vynořili nad skalnatým srázem na okraji džungle, do soumraku zbývalo ještě několik hodin.

Tuto časovou rezervu nehodlali promarnit. Narychlo provedli závěrečnou kontrolu raketových batohů – stejně jako všechno ostatní terénní vybavení ExGalu 4, ani batohy nebyly zrovna v nejlepším stavu – a potom se vznesli z útesu a rozepjali umělá křídla, která zachytila prudký vítr, vanoucí jim do zad.

Prolétli houstnoucím soumrakem a pohltila je tma. Byli rádi, že tentokrát čelí pouze studenému větru a nikoli zvukům vycházejícím ze stromů hluboko pod nimi. Pokud věděli, na Belkadanu nežili žádní velcí létající predátoři. Tee-ubo počítala jejich postup v hodinách, nikoli kilometrech, a vzhledem k tomu, že je nesl vítr a spotřeba paliva byla minimální, odhadovala, že polovinu paliva vyčerpají asi za čtyři standardní hodiny.

Když přišel čas přistát, Bendodi vypálil do hustého listí pod nimi přenosnou raketovou světlici a v její záři se skupina snesla na zem. Přistáli bez nehody, navzdory velkým a oprávněným obavám, jež v nich vyvolal hlasitý ryk a vřískot, ozývající se z přilehlého okolí. Přístroje na určení polohy jim potvrdily, že překonali už téměř celou kotlinu. Pokud byly Danniny údaje správné, měli by na tu zuřící bouři narazit po několika dnech pochodu. S trochou štěstí se jim podaří provést potřebná měření, většinou rychlosti větru, uloží tam své přístroje a zase rychle zmizí. S úlevou se uložili ke krátkému nočnímu odpočinku.

Byl ještě kratší, než čekali.

Tee-ubo vytrhl ze spánku úporný, hlenitý kašel. V první chvíli si myslela, že se snesla hustá přízemní mlha, ale potom jí do nosu udeřil ten zápach, jedovatý puch zkažených vajíček, a ona si uvědomila, že je to něco jiného.

Než se Twi’lečka posadila, i ona už kýchala a vykašlávala hleny.

„Oblečte si enviro-obleky!“ zaslechla křiknout Bendodiho. V slzících očích ji štípalo, takže sotva viděla; poslepu zašátrala ve svém batohu a konečně nahmatala malou nádržku a plášť.

„Vemte si i rukavice!“ štěkl na ně Bendodi hlasem ztlumeným enviro-oblekem. „Všechnu kůži zakrýt, dokud nebudeme vědět, co to je.“

Když Tee-ubo okamžik nato přelezla k Bendodimu a Lutherovi po změti mohutných propletených větví, na kterých se utábořili, v očích ji stále ještě pálilo a v ústech dosud cítila odpornou pachuť, ale do plic už jí proudil čistý kyslík. Jerem Cadmir po jedné větvi poodlezl opodál, svítil si na ni a zřejmě si prohlížel její listy.

„Nejspíš je to nějaká sopka,“ poznamenal Luther. „To je to, co Danni viděla z oběžné dráhy. Sopka chrlící plyny. Musíme zavolat zpátky na ExGal a říct jim, ať celou základnu vzduchotěsně uzavřou.“

Bendodi a Tee-ubo přikývli. Nijak zvlášť je to neznepokojilo. Základna byla naprosto soběstačná, dokázala by odolat jakýmkoli plynům, které si pro ni Belkadan přichystá. Několik jiných stanic ExGalu, se stejným vybavením jako tato, se nacházelo na světech mnohem nepřátelštějších; jedna byla na otáčejícím se kusu holé skály, postrádajícím jakoukoli atmosféru. Pokud mrak opravdu vznikl sopečnou činností, byla to dobrá zpráva, protože pak se nejspíš nepřiženou žádné nebo téměř žádné potenciálně ničivé větry.

„Není to sopka,“ ozval se Jeremův hlas, a když se k němu ostatní tři otočili, seděl na větvi a v ruce držel list. „Je to ten strom,“ vysvětloval.

Jeho tvrzení vyvolalo překvapené pohledy, ale pak se podle Jeremových pokynů jeden po druhém přisunuli blíž a nadzvedli své kukly jen na tak dlouho, aby si stačili krátce přičichnout k listu, který svíral v prstech.

„Musíme slézt na zem,“ řekl Luther.

„Ne,“ zareagoval Bendodi nečekaně, právě když ostatní začali šplhat k hlavnímu kmeni. Tázavě se na něho podívali.

„Nenapadá mě bezpečnější místo, než je tohle,“ pronesl zjizvený starý válečník. „Zůstaneme v našich oblecích tady nahoře. Sem za námi nepoleze žádný kuguár.“

Znělo to logicky; v enviro-oblecích jim plyny nemohly ublížit.

„Za jak dlouho svítá?“ zeptal se Luther.

Tee-ubo se podívala na chronometr. „Ještě dvě hodiny.“

„Tak zůstaňte na místě,“ řekl Bendodi.

Poslechli ho, a když vyšlo slunce a rozzářilo celý východní obzor, jejich znepokojení ještě vzrostlo. Zdálo se totiž, jako by prales všude kolem nich hořel; do vzduchu z něj stoupaly oranžovozelené proužky dýmu. A všechny zelené listy zežloutly.

Brzy pochopili, že to není oheň, ale výpary, které vycházely přímo z listů a prosycovaly vzduch jedovatými parami.

„Jak je to možné?“ ptala se Tee-ubo. Ona, Bendodi i Luther tázavě pohlédli na Jerema.

Muž stále ještě držel list, hleděl na něj vyjevenýma očima a kroutil hlavou. „Že by molekulární přeměna?“ přemítal.

„Luthere, vylez výš a my ostatní slezeme na zem,“ vyzval je Bendodi a jako první začal šplhat ze stromu dolů.

Na úrovni terénu byl vzduch stejně zkažený a nedýchatelný, protože tráva, mech i květiny také vylučovaly husté výpary. Jerem rychle přistoupil k jedné malé rostlině a vytrhl ji i s kořeny, a když to udělal, z díry se vyrojilo několik zvláštních, rudohnědých brouků.

Na Jeremův příkaz Tee-ubo jednoho z nich chytila a zvedla ho do výšky –

„Co to má být?“ zeptal se Bendodi.

„Možná nic,“ odpověděl Jerem. „Možná stopa.“

Než se Bendodi stačil zeptat, jak to myslí, Luther sklouzl ze stromu takovou rychlostí, že se rozplácl na zemi, a málem upadl znovu, když se pokusil vstát.

„Přehnalo se to daleko za nás,“ vysvětloval a mával rukou zpátky na sever. „A žene se to dál – viděl jsem, jak stromy mění barvu a začíná se z nich kouřit!“

„Zmizíme odsud,“ navrhla Tee-ubo, strčila brouka do váčku na opasku a zatlačila ovládací páku svého raketového batohu vpřed. Na nic nečekala a nastartovala batoh.

Nebo se o to alespoň pokusila.

Zaškytal a zakašlal, jednou dokonce zabafal a vyhodil Tee-ubo do vzduchu. Jednou, a pak už nic.

Vypnul se.

„Nemá dost kyslíku,“ usoudil Bendodi.

Sotva to dořekl, zaslechli vedle sebe zašustění. Všichni ztuhli napětím – Luther a Bendodi sáhli po blasterech – když se z křovin vyplížil rudohřbetý kuguár. Vzápětí si uvědomili, že střílet není potřeba, neboť veliké zvíře sípavě lapalo po dechu, jeho plece se marně zvedaly a klesaly, a pokud je vůbec spatřilo, nijak na ně nezareagovalo. Přímo před jejich očima se šelma odplazila o několik dalších metrů dál a pak se svalila na zem a pošla.

„Musíme odsud vypadnout,“ opakovala Tee-ubo s pohledem upřeným na to důrazné varování. Začala si sundávat batoh, ale Bendodi jí zadržel ruku.

„Nech si ho,“ poradil jí. „Budeme je potřebovat, jestli dokážeme předběhnout tohle –“ Odmlčel se a bezradně pohlédl na ostatní. ,,– tohle dopuštění,“ dokončil.

Jerem Cadmir vytáhl komlink a pokusil se spojit se základnou, ale statická elektřina, která na něj zapraskala, byla příliš silná, než aby jí pronikla slova.

Vydali se pryč, jak nejrychleji to šlo. Po hodinové chůzi – během níž spotřebovali polovinu kyslíku – byl konec jedovatých výparů stále ještě v nedohlednu. Bendodi vyslal Luthera na další strom, zatímco on a ostatní se s komlinky v rukou rozptýlili do okolí ve snaze najít mezeru ve statické elektřině.

Nic. Znovu se sešli u paty stromu, a pak slezl sklíčený Luther dolů, vrtěl hlavou a vysvětloval, že skrz houstnoucí plyny nic neviděl.

Snesla se na ně beznaděj, stejně hustá jako samotné výpary.

A pak si k jejich překvapení Bendodi Ballow-Reese odepnul kyslíkovou nádrž a hodil ji Jeremu Cadmirovi. „Běž,“ přikázal. Nasál do chřípí vzduch a nakrčil nos odporem. „Běž. Někdo z nás se musí dostat zpátky a varovat je.“

Jerem zůstal stát jako opařený, stejně jako Luther a Tee-ubo.

„Utíkejte!“ naléhal Bendodi, a když se s ním Jerem začal přít, starší muž se otočil, poklusem vyrazil do džungle a zmizel jim z očí – ačkoli i pak slyšeli jeho hlasitý kašel.

„On se zbláznil,“ vykřikl Luther a vyrazil za ním. Sotva se dostal ke křoví, ozvalo se štěknutí blasteru, Luther padl na záda a z hrudi se mu kouřilo.

„Utíkejte!“ křikl Bendodi odkudsi zezadu.

Tee-ubo a Jerem přiběhli k Lutherovi, jenže příliš pozdě – už byl mrtvý. Tee-ubo sebrala jeho kyslíkovou nádrž, popadla omámeného a zdánlivě ztuhlého Jerema za paži, strhla ho za sebou a rozběhla se na sever, co jí nohy stačily.

A potom zaslechli další výstřel a věděli, že Bendodi je také mrtvý.

Po další hodině – konec biologické katastrofy byl stále v nedohlednu – si musel Jerem vyměnit nádrže. Pokynul Twi’lečce, aby si také zkontrolovala hladinu kyslíku.

Tee-ubo se nepohnula.

„Potřebuješ kyslík?“ zeptal se jí Jerem.

Tee-ubo mu hodila svoji druhou nádrž. „Běž,“ vyzvala ho. „Poslední hodinu jsem tě jen zdržovala. Jsi naše poslední naděje.“ Potom odepnula z opasku váček – ten s broukem – a také ho omráčenému muži hodila.

„Neopustím tě,“ prohlásil Jerem hlasem, který nesnesl odporu. S druhou nádrží v ruce vykročil ke Twi‘lečce, ale hned se zase zastavil, když Tee-ubo vytáhla blaster a namířila ho na něj.

„Jeden z nás musí pokračovat s oběma zbývajícími nádržemi,“ řekla. „Ty jsi rychlejší a – jsi lépe vyškolen k tomu, abys – zjistil, co se to – děje, a tak – ti tu možnost chci dát.“ Z toho, jak mezi řečí lapala po dechu, bylo jasné, že jí rychle dochází kyslík. „Máš poslední šanci,“ řekla a mávla blasterem na sever.

„Půjdeme oba,“ trval na svém Jerem.

Tee-ubo si stáhla kuklu a odhodila ji daleko od sebe. Pak se k Jeremově naprosté hrůze zhluboka nadechla jedovatých výparů. Její oči okamžitě zežloutly a zrudly, a z nosu jí začala vytékat pěna.

„Zbytečně plýtváš časem,“ vypravila z kašlajících úst. „A kyslíkem.“

Jerem vyrazil k ní, ona ale pozvedla blaster a vypálila ránu, která těsně minula jeho hlavu.

Rozběhl se na sever, oslepený hrůznou mlhou a svými vlastními slzami. Po pouhých několika skocích za sebou zaslechl třesknutí blasteru.

Jerem zoufale utíkal vpřed. Trochu ho povzbudilo, když si všiml, že výpary kolem něho začínají trochu řídnout, jenže současně musel načít poslední kyslíkovou nádrž. Krátce poté dorazil ke strmé stěně. Byla sice vysoká jen asi deset metrů, ale vylézt na ni nedokázal.

A neměl ani ěas hledat cestu okolo. Na pokraji beznaděje zatáhl Jerem za ovládací páku svého raketového batohu. Ale ještě než ho nastartoval, dostal spásný nápad.

Vzal kyslíkovou nádrž, vytrhl její trubici přímo ze své kukly a vrazil ji do sacího ventilu raketového batohu.

Motor naskočil. Škytal a kašlal, ale přesto ho zvedl do vzduchu a vynesl přes okraj stěny. Jerem zjistil, že vzduch je zde mnohem ěistší, jako by kamenná bariéra to zamoření zpomalila. Jenže když vylétl výš do vzduchu a ohlédl se, jeho naděje rychle povadla, protože vzadu za ním, v plné zelenožluté slávě, zuřila bouře, před kterou je varovala Danni. Ve skutečnosti to vůbec nebyla bouře, ale obrovský mrak jedovatých výparů, mrak, který každou vteřinou rostl a rozpínal se do všech stran.

Jerem pokračoval v letu a tu a tam se ohlédl přes rameno, aby zjistil, jak rychle se bouře pohybuje. Odhadoval, že se šíří rychlostí zhruba deset kilometrů za hodinu.

ExGalu 4 zbývaly necelé dva dny, než k němu bouře dorazí.

Jerem přepnul raketový batoh na plný výkon a navečer se vynořil na okraji kotliny. Nepřistál v džungli a nepokoušel se jít pěšky, ale zkusil štěstí ve vzduchu, překonával špičky stromů a uháněl dál. Když mu došlo palivo, zřítil se dolů, a to tvrdě; propadl větvemi a skončil potlučený v husté vegetaci. Při tom ztratil blaster.

Byl sám v džungli, beze zbraně, a noc byla na spadnutí.

Utíkal.

*

Jakmile opustili hyperprostor, vynořila se před nimi: čtvrtá planeta soustavy Helska, šedivá koule ledu o průměru několika tisíc kilometrů. Planetu neobklopoval žádný opar, žádné mraky, žádná viditelná atmosféra. Na první pohled vypadala dočista mrtvá.

Danni Quee a druzí dva ovšem věděli, že vzhled může klamat. Mnoho soustav se pyšnilo vodními světy plnými života pod zdánlivě mrtvou slupkou prázdného ledu. Povrch této planety však minimálně na této straně vypadal dokonale hladký, bez jakýchkoli známek nedávné katastrofické srážky.

„Možná ji minula,“ poznamenal Bensin Tomri.

„Letěli jsme přes půl sektoru v téhle rozvrzané kraksně, a ty mi řekneš, že ji minula?“ otázal se Cho Badeleg nanejvýš znechuceně.

Danni Bensina zpražila pohledem, kterým mu dávala jasně najevo, že se jí jeho sarkasmus vůbec nelíbil.

„Mluvím vážně,“ bránil se Bensin. „Pokud do téhle ledové koule narazila kometa, kterou jsme viděli, tak jak to, že tu planeta pořád je? Měla se rozletět na milion kousků a ty měly vířit kolem.“

Danni znovu pohlédla na obrazovku. Uvědomovala si, že na Bensinových slovech něco je; oni však přesto díky svým pozorováním z ExGalu 4 věděli, že kometa se s touto planetou opravdu střetla.

„Vycházejí z ní nějaké zvláštní signály,“ ozval se Cho Badeleg od svých senzorů. Pohlédl na druhé dva, v jejichž tvářích se objevila naděje. „Energie.“

„Může to být jen odraz slunce,“ podotkl Bensin.

Cho Badeleg zavrtěl hlavou. „Ne, tohle je jiné.“

„V čem?“ zeptala se Danni a přistoupila blíž.

„Jiné spektrum, než bych čekal od odraženého slunečního záření,“ vysvětloval muž a ustoupil stranou, aby se Danni mohla podívat na jeho indikátory. Neukazovaly nic trvalého, spíš jen pulzující emanace, avšak v takových vlnových délkách, jaké by od koule zmrzlé vody neočekávala.

„Organické?“ zeptala se. Cho pouze pokrčil rameny.

„Možná že kometa byla jenom koule plynu,“ mínil Bensin Tomri. „Tím by se to všechno vysvětlovalo.“

„Proč myslíš?“ zeptala se Danni.

„No, planeta by tu pořád byla, a to evidentně je,“ poznamenal Bensin. „A výsledná směs plynů by mohla dát prakticky jakékoli hodnoty.“

„Ale jak to, že se tedy při průletu gravitačními poli nerozplynula?“ zeptal se Cho.

„Dobrá, tak skoro koule plynu,“ vložila se do řeči Danni. Bensinovy argumenty jí začínaly dávat smysl. „Malé pevné jádro uprostřed.“

„S dostatečnou gravitací, aby udrželo pohromadě takhle velkou plynovou kouli?“ zapochyboval Cho.

„Superrychlá rotace?“ nadhodila Danni. Byla to spíš otázka než konstatování a Danni měla hlas napjatý vzrušením. Všichni rychle pochopili a oči se jim rozzářily.

„Oznam to na základnu,“ řekla Danni Bensinovi.

„Nemůžu se s ní spojit,“ odpověděl muž. „Věž je asi pořád mimo provoz.“

Danni se na dlouhou chvíli zamyslela. „Tak to odvysílej na všechny strany,“ rozhodla. „Budeme potřebovat, aby nám s tím někdo pomohl.“

Bensin se na ni zamračil.

„Než se sem někdo dostane, budeme už mít hlavní průzkum hotový,“ uklidňovala ho Danni. „Teď už je to náš nález, i kdyby se sem přihrnula celá novorepubliková flotila. Sleduj senzory,“ řekla Cho Badelegovi, „a já budu pilotovat loď nad odvrácenou stranu planety.“

Bensin se při té představě pousmál, otevřel nejširší komunikační kanál a odvysílal zprávu o jejich poloze a potenciálním nálezu.

„Co to bylo?“ zeptala se Danni o několik okamžiků později, když Spacecaster proklouzl za planetu a oni přímo před sebou spatřili roj malých meteorů, který jim vzápětí zmizel z očí za vzdáleným obzorem.

„Taky jsem je viděl,“ potvrdil Cho se zvědavým výrazem ve tváři. „Byly jich stovky.“

„Čeho?“ chtěl vědět Bensin.

Danni zvýšila rychlost. „Úlomky z planety?“ zeptala se, a když se ohlédla na své společníky, tvář jí zářila jako sluníčko. „Myslím, že to bude ono.“

„Úlomky, které dopad komety vymrštil na oběžnou dráhu,“ poznamenal Cho Badeleg a přikývl.

Za křivkou planety přímo před sebou opět zahlédli roj meteorů, ale hned se jim zase ztratil v nenadálé oslepující sluneční záři, když se vynořili ze stínu planety.

Danni přimhouřila oči a zaúpěla.

„Pořád je mám na senzorech,“ ujistil ji Cho. „Jsou před námi a pohybují se velmi rychle.“ Odmlčel se a svraštil obočí. „Rychleji než předtím,“ upřesnil – a samozřejmě to nedávalo žádný smysl.

„A je tu ještě něco,“ pokračoval Cho. „Vlevo dole. Na povrchu.“

Danni otočila neohrabaný Spacecaster směrem, který naznačil Cho, a za průzorem se znovu ukázal povrch planety. Byl plochý, až na jeden velký pahorek. Pokrývala ho tenká vrstva ledu, ale pod ní se očividně nacházelo něco jiného. Vypadalo to jako výběžek z hrubého mnohobarevného kamene či kostí, zalitý jakousi mléčnou substancí.

„To je zdroj těch signálů,“ řekl Cho Badeleg vzrušeně.

Danni pomalu zamířila s lodí k povrchu.

„Neměli bychom nejprve vyrazit za těmi meteory?“ namítl očividně zneklidněný Bensin Tomri a ostatním neuniklo, že najednou dostal strach.

„Pokud je to nějaký tvor, pak je dosud naživu,“ upozornil je Cho Badeleg; zíral na své senzory a vůbec netušil, co si má o signálech vycházejících z pahorku myslet.

„Leťme za těmi meteory,“ řekl Bensin o něco pevnějším hlasem.

Danni se podívala nejprve na něj a pak na Choa. Oba zírali před sebe jako zhypnotizovaní, jeden na pahorek, druhý na své přístroje. Pak znovu pohlédla na planetu a nad její obzor.

„A kruci,“ zamumlala.

„Leťme za těmi meteory,“ opakoval Bensin.

„Meteory přiletěly za námi,“ vysvětlovala Danni, a když oba muži vzhlédli, pochopili.

Meteory se řítily přímo proti nim, až na to, že to vlastně vůbec nemohly být meteory – letěly totiž v klasickém útočném klínu.

„Honem pryč!“ vyjekl Bensin.

Danni horečně zápolila s řízením a obracela Spacecaster šikmo dolů. „Zahajuju výpočet skoku do hyperprostoru!“ zvolala Danni.

„To potrvá moc dlouho!“ křikl Bensin a Spacecaster se prudce otřásl jakýmsi nárazem, jako by chtěl jeho slova potvrdit.

„Prostě to nakopni!“ souhlasil Cho Badeleg.

Danni otočila loď vzhůru a hledala volný směr, kterým by mohla provést nouzový hyperskok s co nejmenším rizikem, že narazí do nějakého jiného tělesa miliony kilometrů daleko.

Jenže průzor byl plný meteorických lodí, rojících se kolem jako hvězdné stíhačky. Jedna přilétla velice blízko a trojice lidí překvapeně a polekaně sledovala, jak se jí z přídě vysunul malý výběžek připomínající miniaturní sopku. Vzápětí z něj vyšlehl plamen a jediná kapka roztavené horniny, která zasáhla Spacecaster a prudce jím otřásla.

„Propaluje se dovnitř!“ vykřikl Bensin Tomri.

„Zapni hyperpohon, Danni!“ prosil Cho.

„Už jsem to udělala,“ odpověděla klidným hlasem, jako by byla se vším smířena. Zapnula hyperpohon – bez výsledku. Došlo jí, že první zásahy poškodily právě hyperpohon, jako by ty útočící… věci přesně věděly, kam mířit.

Všichni tři vědci reflexivně ucukli, když do průzoru udeřila koule jakési hmoty. V bezmocné hrůze pozorovali, jak koule prosákla nebo prolnula skrz průhlednou desku a zůstala viset jako koule lepidla v kabině před jejich očima.

Začala pulzovat a v jejím blanitém povrchu se objevil jediný otvor; oba muži vykřikli a Danni se vrhla ke skříňce se zbraněmi.

A potom se koule obrátila naruby, téměř jako by spolkla sama sebe, a to, co se z ní vynořilo, nebo přesněji to, co nyní připomínala, byla humanoidní hlava, celá potetovaná, znetvořená a strašlivá.

„Dobře, že vy přiletěli, Danni Quee, Bensine Tomri a Cho Badelegu,“ promluvila koule – nebo vlastně ne ta koule jako taková, uvědomila si Danni, když jí došlo, že tato věc, toto stvoření, je nějakým druhem komunikátoru a ne samotným mluvčím. Ten přízvuk nedokázala nikam zařadit. Zdálo se, jako by zadrhával na každém druhém slově. „Já – Da’Gara,“ pokračoval mluvčí. „Prefekt a rádce yammoska, válečného ko-kor-koordiná-tora Praetorite Vongů. Vítejte můj domov.“

Trojice lidí, omráčená tím, že je to stvoření poznalo a dokonce vědělo, jak se jmenují, nebyla schopná slova.

„Vidíte můj domov, vě-věř-věřím,“ pokračoval Da’Gara zdvořile. „Pojďte tam za já. Ukážu vám nádheru Yuuzhan Vongů.“

„Co?“ zeptal se Bensin Tomri a pohlédl na Danni.

„Asi pozvání,“ pokrčila Danni rameny.

„Villip vidím,“ vysvětloval prefekt Da’Gara. „Zvíře Yuuzhan Vongů.“

Trojice sice rozluštila jeho slova jen částečně, ale pochopila, že mluví o tvorovi, který vnikl do jejich Spacecasteru.

„K mluvení na daleko,“ pokračoval Da’Gara.

„Živoucí komunikátor,“ vydechl Cho Badeleg, jehož vědecké instinkty zčásti přemohly jeho strach.

„Odkud jste?“ vypravila ze sebe Danni.

„Místo, které ne znáte.“

„Proč jste přiletěli?“

Da’Gara odpověděl smíchem.

„Musíme pryč,“ naléhal Bensin Tomri na Danni.

Pohlédla na něj, pak zavrčela a otočila se zpátky k řízení, rozhodnutá uletět za každou cenu.

Jenže meteory, stíhačky připomínající kusy skal, byly všude kolem Spacecasteru, plivaly na něj rozžhavenou lávu a systematicky loď ochromovaly. Než Danni mohla zahájit úhybné manévry, zbýval jim už jen jediný motor s minimálním výkonem; všechny ostatní úseky lodi byly protrženy a enviro-jednotka schytala několik zásahů.

Danni se napřímila a bezmocně pohlédla na své společníky.

„Volba žádná,“ podotkl villip prefekta Da’Gary. „Ná-nás-následujte koralskippery dolů. Hned! Jinak roztavíte a my vám vezmeme čest daru pro Yun-Yammku.“

„Prostě leť pryč,“ prosil Cho Badeleg a tolik se chvěl, že ta tři slova vykoktal jen stěží.

„Volba žádná!“ varoval prefekt Da’Gara.

Danni, plná bezmocného hněvu, že její vědecké sny zničila jakási neznámá noční můra, rozrazila skříňku se zbraněmi, vytáhla blaster a rozstříkla villipa přes celé okno. S námahou se zvedla na nohy a skočila k řízení.

A potom dostali další zásah, a další a další, a vzápětí ztratili vládu nad lodí, točili se a převraceli, a planeta se řítila proti nim, aby je spolkla.

A potom… nic.

*

Snesla se tma a Jerem Cadmir stále utíkal vpřed. Vyčerpaný klopýtal temnotou, zachvácený hrůzou z toho, co prožil, a obavami z nebezpečí, která číhala všude kolem něj. Tu noc se za ním neustále nesl řev rudohřbetých kuguárů a v jednu chvíli se mu zdálo, že jedno z těch velkých zvířat spatřil na větvi vysoko nad sebou, jak si ho nevzrušeně prohlíží.

Jestli to byla skutečnost, nebo jen představivost, to se Jerem už nikdy nedozvěděl. Nezastavoval se a hnal se stále dál jako o život, o ten svůj i o životy všech lidí na základně. Kromě svého lokátoru měl u sebe pouze tři věci: brouka, rostlinu a vzorek jedovatých výparů, který se mu šťastnou náhodou podařilo uzavřít v jednom sáčku na vzorky.

Když noc znovu vystřídal den, příliš se mu neulevilo, protože už nebyl schopný klidně přemýšlet. Domníval se, že míří správným směrem, ale jeho lokátor jevil známky poškození – nejspíš od výparů – a tak to nevěděl jistě.

„To by mi ještě chybělo, abych minul základnu,“ lamentoval. Připadalo mu, že poznává jeden pokroucený strom, ale popravdě řečeno, vypadaly všechny stejně.

Když se překulil přes vysoké houští, které mu na paži zanechalo stovku drobných škrábanců, a zjistil, že za ním na něj čeká další člen týmu ExGalu, velice se mu ulevilo.

„Základna?“ vypravil ze sebe Jerem.

„Tamhle, kousek od nás,“ odpověděl Yomin Carr a přistoupil k Jeremovi, aby mu pomohl na nohy. „Kde jsou tví společníci?“

„Mrtví,“ lapal Jerem po dechu. „Všichni.“

Yomin Carr ho jediným trhnutím postavil na nohy a upřeně se na něj zahleděl.

„Našli jsme – našli – tu bouři, jenže to vlastně vůbec není bouře,“ snažil se vysvětlit Jerem. „Je to nějaké zamoření – biologická katastrofa. Dostihla nás.“

„Ale ty jsi unikl,“ řekl Yomin Carr.

„Dali mi svůj kyslík,“ odpověděl muž a začal se chvět.

Yomin Carr jím prudce zatřásl.

„Někdo z nás se musel vrátit,“ pokračoval Jerem. „Varovat vás ostatní. Musíme vzít jolianský frachťák a vypadnout.“

„Jolianský frachťák?“ opakoval Yomin Carr a rozesmál se. „Ten krám neletěl od chvíle, co jste tu zřídili základnu, a polovina jeho součástek byla vymontována a použita při zařizování stanice. Nikdy ho nedostaneme do vzduchu.“

„Musíme!“ vykřikl Jerem a popadl Yomina Carra za ramena. „Nemáme na výběr.“

„Takže zamoření, říkáš?“ zeptal se Yomin Carr a Jerem vzrušeně přikývl. „No, třeba najdeme způsob, jak s ním bojovat. Nebo se aspoň izolovat před jeho účinky.“

„Izolovat bychom se mohli,“ řekl Jerem a prošel kolem Yomina Carra, ale větší muž ho k jeho překvapení zadržel.

„Ale jakmile nás zaplaví, nebudeme se moct s nikým spojit,“ snažil se vysvětlit Jerem a pokusil se Yominovi vytrhnout. „Ty výpary…“

„Výpary?“ zeptal se Yomin Carr klidně.

„Na vysvětlování není čas,“ řekl Jerem. „Musíme odsud vypadnout.“

Yomin Carr smýkl Jeremem a prudce ho přirazil k nejbližšímu stromu. Jerem, přišpendlený ke kmeni, nevěřícně zíral na většího a náhle hrozivého muže.

„Mohl bych tě nechat jít za nimi,“ řekl Yomin Carr. „Mohl bych do základny vtrhnout po tvém boku a zoufale křičet, že musíme jolianský frachťák okamžitě nastartovat.“

„Ty mi nerozumíš,“ řekl Jerem. „To zamoření se šíří strašlivě rychle. Bude tu do několika hodin.“

„Přesněji řečeno do tří,“ poznamenal Yomin Carr.

Jerem se nadechl k odpovědi, ale pak mu teprve došlo, co Yomin Carr právě řekl, a slova mu zmrzla na rtech.

„Plyny zaplaví základnu za tři hodiny,“ prohlásil Yomin Carr. „A zbytek planety za dva dny – možná i dřív, pokud jim příznivé počasí pomůže dosáhnout kritické množství rychleji.“

„Příznivé počasí?“ opakoval Jerem Cadmir zmateně. „Jak to všechno víš?“

Yomin Carr zvedl prst k nosu, dotkl se citlivého místa maskovacího ooglitha a dal tvorovi znamení, aby se sloupl.

Jerem Cadmir se pokusil ustoupit, pokusil se vmáčknout přímo do stromu za svými zády, když se ooglithovy chlopně svinuly a on spatřil znetvořenou, potetovanou tvář Yomina Carra.

Yuuzhanvongský válečník stál dokonale bez hnutí a užíval si ostré bodání bolesti. Vzápětí se ooglith sloupl úplně a zmizel pod jeho volným oděvem.

„Mohl bych tě vzít na základnu k ostatním a čekat spolu s vámi na hodinu vaší zkázy,“ vysvětloval Yomin Carr. „Frachťák jsem samozřejmě poškodil tak, že nepůjde opravit – ale beztak by se vám nepodařilo zvednout tu rezavou škatuli ze země. Mohl bych tě nechat statečně bojovat proti přeměně, které říkáš zamoření, nechat tě zemřít beze cti, nikoli rukou válečníka, ale jednoduše nedostatkem kyslíku.“

Jerem kroutil hlavou, rty se mu pohybovaly, jako by se snažil odpovědět, ale nevyšla z nich ani hláska.

„Ale mám pocit, že ti to dlužím, z úcty ke tvé houževnatosti a vynalézavosti, kterou jsi prokázal, když ses sem vrátil,“ pokračoval Yomin Carr.

Jerem zničehonic uskočil stranou a pokusil se uprchnout, ale Yomin Carr měl svaly zocelené dlouhými roky válečnického výcviku a snadno ho chytil. Jednou rukou sevřel Jerema pod bradou a druhou ho popadl za vlasy. Strašlivě snadno srazil Yomin Carr Jerema na zem, nadzvedl mu hlavu a přinutil ho pohlédnout do své hrůzné, zohavené tváře.

„Chápeš, jakou čest ti nabízím?“ zeptal se Yomin Carr se vší vážností.

Jerem neodpovídal.

„Nabízím ti smrt válečníka!“ zvolal Yuuzhan Vong. „Yun-Yammko!“ Pak prudce trhl rukou a zlomil Jeremu Cadmirovi vaz.

Yomin Carr nechal bezvládné tělo spadnout na zem. Dlouhou, dlouhou chvíli stál slavnostně nad Jeremem a zas a znovu se hlasitě modlil k Ničiteli, aby přijal tuto oběť. Podle vlastního mínění dnes Yomin Carr opravdu prokázal Jeremu Cadmirovi velikou čest a dokonce tím částečně porušil své rozkazy, protože měl vědce nechat, aby bojovali proti nákaze, a nepřekážet jim v tom.

Ale Yomin Carr si to dokázal odůvodnit. Jerem toho viděl z nákazy až příliš mnoho a věděl – a také to řekl –, že nemají nejmenší šanci zamoření zabránit. Jerem by vybízel pouze k zoufalému pokusu o útěk a nijak by se nepokoušel nákazu zastavit. Yuuzhanvongský válečník přikývl. Toto odůvodnění mu připadalo správné. Sklonil se a prohledával Jeremovo oblečení, dokud nenalezl všechny tři hodnotné věci.

Chtěl je vzít na základnu k prohlídce, aby umožnil šesti zbývajícím vědcům nalézt nějaké řešení. Tím splní své povinnosti ohledně nákazy, neboť jedním z jeho úkolů na této planetě bylo zjistit, jestli vědci nenajdou nějaký způsob, jak se bránit této mocné biologické zbrani Yuuzhan Vongů.

Splněním této povinnosti ospravedlní poctu, kterou prokázal Jeremu Cadmirovi.

Yuuzhan Vong spokojeně vyrazil zpátky na základnu. Jeho odůvodnění bylo bezchybné, ale přesto znal ve svém srdci pravdu.

Jerema Cadmira nezabil pouze z úcty, ne pouze proto, že si zasluhoval smrt válečníka, ale také proto, že ho chtěl zabít a vychutnat si to. Příliš dlouho žil Yomin Carr mezi nevěřícími, mluvil jejich jazykem a trpěl jejich podivné a rouhačské chování. Nyní už téměř nadešel den slávy, den Yuuzhan Vongů, a on byl nedočkavý, tak nedočkavý.

*

Danni v první chvíli myslela, že je mrtvá, ale jak se jí postupně vracelo vědomí, ještě předtím, než vůbec otevřela oči, nejenže věděla, že je naživu, třebaže bolestivě zraněná, ale také nějakým způsobem vycítila, kde se nachází, a to pomyšlení – že je uvnitř živého pahorku, který předtím viděla ze Spacecasteru – ji naplnilo hrůzou.

Ve vykloubeném pravém rameni jí tepala bolest; obě paže měla natažené do stran. Cítila, jak jí něčí silné ruce svírají zápěstí; cítila i lehkou pokrývku, kterou měla přehozenou přes holá ramena, a cosi vlhkého a lepkavého pod nohama, jako by stála v kaluži mazlavého bláta.

Zaslechla přidušený výkřik, poznala hlas Bensina Tomriho a přinutila se otevřít oči.

Spatřila mnohobarevné, hrubé zdi, a mohutné lidské postavy – ne, nebyli to lidé, pochopila instinktivně, ale nějací jiní humanoidi – znetvořené a potetované bytosti, které držely její rozpažené ruce tak pevně, že se nemohla pohnout. Opodál spatřila Bensina. Také stál na nohou, ale hlavu mu drželi zakloněnou, a vedle něj uviděla dalšího mohutného humanoida. Tento potetovaný válečník zvedl jednu ruku do výše, zahnul prsty, až ruka připomínala dravěí spár, a vrazil ji Bensinovi do hrdla. Válečníci ho pustili a Bensin se bezvládně, příliš bezvládně zhroutil na podlahu a Danni věděla, že je mrtvý.

Obrovský válečník, s rukou potřísněnou Bensinovou krví, vykročil pomalým, rozvážným krokem k Danni. Pokusila se vzepřít, ale oba humanoidi, kteří ji drželi, jí škubli pažemi, a když vykloubený ramenní kloub zapadl zpátky do jamky, nával bolesti ji zcela ochromil. Málem ztratila vědomí a hlava se jí zvrátila, ale pak už byl válečník u ní, zřetelně viděla jeho tvář a poznala ji z toho personifikačního stvoření, které jim vniklo do Spacecasteru.

„Yomin Carr žádal úctu pro Danni Quee,“ prohlásil prefekt Da’Gara. „Roz-rozu-“ Odmlčel se a svraštil tvář úsilím.

„Rozumíš,“ vypravila žena skrz zaťaté zuby.

Da’Gara přikývl a usmál se. „Rozumíš, jaká je to čest?“

Danni na něj bezradně pohlédla.

Potom ucítila palčivou bolest. Bláto pod jejími chodidly ožilo a začalo jí téct po nahých nohou vzhůru. Danni vytřeštila oči hrůzou a bolestí, když se jí tvor začal upínat ke kůži a stoupal výš a výš, dokud nepokryl celé její tělo. Vzpírala se a házela sebou.

Da’Gara ji udeřil do tváře. „Nepotup žádost od Yomin Carr,“ zavrčel jí do obličeje. „Ukaž statečnost, nebo tě dám zemřít do prázdného vzduchu na povrchu!“

Danni se vzpamatovala. Stále ještě se chvěla – kdo by se nechvěl, kdyby mu takové stvoření pronikalo do všech pórů úponek po úponku? – ale zaťala zuby a stála vzpřímeně a s kamennou tváří hleděla na Da’Garu.

Prefekt pochvalně přikývl. „Já rád, že Danni ne mrtvá, jako byl Cho Badeleg, když my vás přivezli dolů,“ řekl Da’Gara. „Zabiju tě sám a s úctou, dnes.“

Danni ani nemrkla.

„Já znovu uvážil,“ vysvětloval Da’Gara. „Možná lepší, když zůstaneš se mnou, abys viděla zhaetor-zhae –“ Zavrtěl hlavou, když si uvědomil, že použil yuuzhanvongské slovo. „Abys viděla slávu Praetorite Vongů.“

Danni zavrtěla hlavou; vůbec nechápala, co má tohle všechno znamenat.

„Chceš vidět galaxii umřít?“ zeptal se Da’Gara přímo. „To uděláno už dávno, proto tys nás viděla vletět, světoloď. Začetí konce.“

Danni zkřivila tvář. Pomalu jí docházelo, co se jí Da’Gara snaží říct, a připadalo jí to absurdní.

„Ano,“ řekl prefekt, zvedl ruku a něžně pohladil Danni po tváři, což v ní vzbuzovalo ještě větší odpor, než kdyby zaťal pěst a uhodil ji. „Uvidíš se mnou a uvidíš pravdu, zhaelor, slávu Yuuzhan Vongů. Možná uvidíš, uvěříš a přidáš se. Možná budeš držet viccae – hněv v hrdosti – a zemřeš. To jedno. V myšlení dělám, aby Yun-Yammka víc spokojený.“

Danni se chtěla zeptat, kdo nebo co ten Yun-Yammka je, ale nakonec jen zavrtěla hlavou; byla tím vším příliš vyčerpaná.

Da’Gara se od ženy odvrátil a dal pokyn dalšímu válečníkovi, který přistoupil k Danni a v rukou držel měkký žmolek masa ve tvaru hvězdy. Instinktivně ucukla, snažila se vzdorovat ze všech sil. Oni však byli příliš silní a zoufalý výkřik jí zadusili v hrdle, když jí přitiskli masitého tvora na ústa. Její hrůza ještě vzrostla, když jí jeho úponek pronikl do krku, nejprve ji dusil, ale vzápětí s ní splynul a stal se součástí jejího dýchacího ústrojí.

Oči měla vytřeštěné šokem a bolestí, když ji vlekli komorami světolodi do velikého sálu s kruhovitou jámou v podlaze. Skutečný otvor byl ještě větší, uvědomila si Danni; všimla si totiž, že na jeho okrajích se nachází led, a nešlo jí na rozum, jak to, že jí není zima, jak to, že tu všichni nezmrznou.

Ta myšlenka ovšem odlétla v okamžiku čirého děsu, když se k ní zezadu přiblížil Da’Gara a bez okolků ji srazil po hlavě do jámy a ona se řítila dlouhým trubicovitým červem do vodních hlubin.

Prefekt se vrhl za ní.

KAPITOLA desátá

Průlet pásem

„Od Landa bych nic menšího nečekal,“ poznamenal Han, když Millennium Falcon opustil hyperprostor a všem na jeho palubě se naskytl výhled na planety, které Lando Calrissian přijal za svůj domov a svou centrálu. Celá oblast kolem těch dvou planet, které se před nimi vynořily, byla plná lodí všech velikostí, od malých stíhaček až po obrovské frachťáky a ještě větší štítové lodě, které Lando používal k ochraně jiných plavidel, když ještě těžil na Nkllonu, planetě nacházející se příliš blízko svého slunce.

„Větší provoz než v Jádru,“ zapraskal z vysílačky Lukův hlas, když se Jade Sabre vynořila z hyperprostoru hned vedle Falconu.

Chyběla už jen Jaina s X-wingem. Han pohlédl na svou ženu a všiml si jejího znepokojení. Cesta z Reecee trvala týden, a zatímco v pohodlí Millennium Falconu nebo Jade Sabre to nepředstavovalo žádný problém, na pilota X-wingu kladla taková cesta nesrovnatelně vyšší nároky. Nemluvě o zásobách. Jediové na dlouhých cestách se obvykle uvedli do stavu, který se podobal komatu, aby zpomalili svůj metabolismus, a celý let v podstatě prospali. Jaina se tuto techniku naučila a při cvičeních s Marou prokázala, že ji dobře ovládá.

Ale zkoušet to v tělocvičně a v X-wingu na dlouhé osamělé cestě bylo něco úplně jiného.

I Luke se své ženy opakovaně tázal, jestli je na to Jaina skutečně připravená. Mara trvala na tom, že ano, a o Jainině letecké způsobilosti nemohl nikdo pochybovat. A protože Mara byla Jaininou oficiální učitelkou, žádné námitky se nepřipouštěly, ani ze strany Leiy a Hana, z nichž ani jeden nebyl nijak zvlášť nakloněn myšlence, že se jejich dcera vystaví nebezpečí.

A tak Jaina letěla v X-wingu, podle stejného kurzu, ke stejnému cíli, stejnou rychlostí jako ostatní dvě lodě.

Proč tedy ještě neopustila hyperprostor?

Ta otázka visela ve vzduchu mezi Leiou a Hanem, ani jeden z nich ji nevyslovil nahlas a ani nemusel.

„Budu hádat, na které planetě Lando sídlí,“ ozval se suše a sarkasticky vysílačkou Luke. Odpověď byla nasnadě. Jedna z planet před nimi byla hnědá a působila značně neobyvatelně, zatímco druhá byla modrozelená, zahalená bílými mraky. Ten výjev připomněl Leie i Maře jiné dvě planety, které nedávno navštívily: pohostinný Osarian a drsný Rhommamool.

„Luku, kde je Jaina?“ ozvala se Leia, pečlivě zakrývajíc své obavy. Z druhé lodi uslyšela smích – Mařin.

„Proč tady ještě není?“ naléhala Leia.

„Protože Mara zadala do R2 nepřesné souřadnice,“ odpověděl Luke.

„Menší test,“ vysvětlovala Mara, která se teď zapojila do hovoru. „Jaina je docela blízko, ale zároveň dost daleko od soustavy, takže má málo orientačních bodů k úpravě kurzu.“

„Nejspíš panikaří,“ zareagovala Leia a snadno si představila, jak se Mařina hezká tvář roztahuje v úsměvu.

„Chvilku určitě bude,“ odpověděla Mara, „ale stačí, když nahlédne do svého nitra, spojí se se Sílou a jejím prostřednictvím s námi, konkrétně s Jacenem, a v minutě ji tady máme.“

„A v nejhorším případě zná cestu R2,“ dodal pohotově Luke.

„Někdy se chováte jako ničemové,“ poznamenala s bezmocným povzdechem Leia.

„K Jaině, nebo k tobě?“ zeptal se Luke a Leia s Hanem opět slyšeli, jak se jejich švagrová směje.

„Ano!“ odpověděla Mara.

Leia si jen povzdechla.

„Jestli se slečně Jaině něco stane, osobně si to s R2-D2 vyřídím,“ vložil se do řeči nervózní C-3PO. „To on dělá potíže, víte? Jsem si jistý, že si to teď náramně užívá.“

Leia pohlédla na zlatého protokolárního droida. „Zdaleka ne tak jako Mara,“ zamumlala. Vzhledem ke svým současným pocitům a obavám žertovala jen napůl.

„Jaina je v pořádku,“ uklidňoval ji Luke. „Když se ponoříš do Síly, sestřičko, ucítíš ji. Je naživu a nic jí nechybí.“

Leia to zrovna chtěla udělat, ale ani nemusela, protože senzory na Falconu píply a o chvíli později se jim ve výhledu samozřejmě objevil Jainin X-wing.

„Nějak ti to trvalo,“ zavolala na ni vysílačkou Mara a nechala kanál otevřený, aby ji slyšela i posádka Falconu.

„Menší problém s R2,“ komentovala to suše Jaina a následně uslyšeli R2-D2, který vehementně protestoval.

Mara vybídla Jainu, aby je zavedla do nitra soustavy, a Jaina ji poslechla. K Landově domovské planetě Dubrillionu ovšem zamířila širokým obloukem, aby se podívala, jaké operace probíhají na druhé planetě, Destrillionu. Proudil k ní sled malých lodí dovážejících surové nerosty z asteroidů do velkých zpracovatelských závodů, které nechal Lando postavit. Další, avšak menší sled větších lodí odlétal z planety a mířil k ohromným nákladním lodím na oběžné dráze.

Všichni, dokonce i Han, který dobře znal Landovy plány, nevěřícně zírali. Jak Lando dokázal rozjet něco tak velkého a složitého za tak krátkou dobu? Byl tady teprve rok, a už to vypadalo, že by jeho závody mohly zásobovat polovinu galaxie!

Navázali spojení s povrchem modrozelené planety, a když spojovatel uslyšel jména lodí a jejich pasažérů, vřele je přivítal a ochotně jim poskytl souřadnice pro přistání. Když klesali oblačnou atmosférou Dubrillionu, spatřili Landovo současné sídlo, stejně působivé jako jeho těžební závod. Městské budovy stály blízko u sebe, včetně vysokých věží a spousty vyvýšených přistávacích plošin. Luke si všiml, že většina těch nezakrytých míst pro přistání je prázdná, z čehož usoudil, že Lando přijímá mnoho hostů, kteří přiletí narychlo a rychle zase zmizí.

Jako pašeráci.

Když se Jade Sabre snesla k určenému doku, Luke si na přistávací ploše zároveň všiml dvou X-wingů třídy XJ, nejnovějších verzí stíhačky, jakou vlastnil sám. Těchto zdokonalených stíhaček se zatím mnoho nevyrobilo a až na zvláštní výjimky se nepřidělovaly jinam než k palubním eskadrám hvězdných destruktorů či bitevních křižníků. Tyto stíhačky patřily rytířům Jedi.

Všechny tři lodě dosedly na kruhové přistávací plošiny vysoko nad povrchem mezi plujícími oblaky. Přistávací zóny oddělovaly úzké lávky vedoucí ke křižovatce, z níž vybíhala čtvrtá lávka a ta se napojovala na věž.

Všichni vystoupili z lodí a setkali se na křižovatce. Jaina a R2-D2, který potřeboval při opouštění X-wingu hodně pomoci, se dostavili poslední. Oba dorazili těsně před Landem, který se vyřítil z věže a široce se usmíval na uvítanou. Oči mu jako vždy vesele svítily a budily dojem, že za každým jeho gestem a výrazem se skrývá něco víc.

„Chachá!“ zasmál se a šel se mocně obejmout s Hanem a jednou rukou objal i Leiu – což úmyslně trvalo o chvilku déle a vyvolalo u Hana zamračený žárlivý pohled. Pak přistoupil k Lukovi a po něm k Maře a potřásl hlavou. „Vypadáš báječně!“ řekl upřímně. Mara se usmála a Lando ji pevně objal.

„Moc lidí si netroufá mě objímat,“ poznamenala Mara.

„Aspoň zbude víc pro mě!“ opáčil se smíchem Lando. Náhle se zarazil a pohlédl na Luka, ten však jen přikyvoval a vřele se usmíval. Landovo přivítání Mary nemohlo být dokonalejší.

S Chewbaccou se přivítal poněkud zdrženlivěji, pokynul na pozdrav R2-D2 a C-3PO a potom obrátil svou pozornost ke třem dětem.

„O kolik ještě vyrostete?“ zeptal se jich a nevěřícně rozhodil rukama. „Neviděli jsme se rok a koukněte na sebe! Všichni už jste dospělí.“

Úsměvy, které po jeho prohlášení následovaly, byly zdvořilé a očividně rozpačité.

„Co tady vůbec děláte?“ otázal se Lando, obraceje se na Hana. „A proč jste mi nedali vědět, že přiletíte? Mohl jsem něco připravit.“

„Nevím proč, ale tuším, že nudit se tady nebudeme,“ podotkl suše Han.

Lando se uchechtl, ale hned zvážněl a podezřívavě si Hana měřil, jako by nevěděl, jestli to má brát jako kompliment, nebo jako urážku. Zářivý úsměv se mu však téměř okamžitě zase vrátil na tvář a s okázalým krokem tanečníka uvedl hosty do věže. Potom je vzal na celkovou prohlídku, od luxusních pokojů v apartmánech pro hosty až po kontrolní sály automatizovaných zpracovatelských závodů na druhé planetě. Hrdě jim dopodrobna líčil množství různých nerostů putujících na nákladní lodě a do Jádra. Prohlídku zakončili v ohromném monitorovacím sálu uprostřed jeho města, v oválné místnosti, jejíž obvod napodoboval oběžnou dráhu pásu asteroidů, Landova bláznovství. Stěny sálu zakrývala jedna ohromná obrazovka zachycující pás asteroidů v přímém přenosu. Lando je přivedl k další velké obdélníkové obrazovce na jedné ze stěn a muž u kontrolního panelu uctivě ustoupil stranou.

Landova následná ukázka nezklamala. Vybral si jeden úsek pásu asteroidů a zvětšil ho na obdélníkové obrazovce, aby se mohli podívat na malé automatické důlní lodě, které testovaly, vrtaly a dobývaly a potom přeskočily na další asteroid.

„Kolik ti to sype?“ zeptal se Han. „Doopravdy?“

„Většina asteroidů nevydělává,“ přiznal Lando. „Ale tu a tam…“ dodal mazaně, zamnul si ruce a tmavé oči mu zasvítily.

Ještě chvíli je seznamoval se svým podnikem, odpovídal na všechny otázky o objemu těžby a provozních nákladech a pak je vedl výš a výš do další věže, do uzavřeného hangáru, kde se skrývalo několik malých lodí. Uprostřed každé z nich se nacházel modul pro pilota. Z něj na obě strany vybíhaly nosníky křídel se solárními panely, jejichž horní a spodní třetina se pod úhlem pětačtyřiceti stupňů stáčela dovnitř k ústřednímu modulu.

Landovi hosté, obzvláště ti starší, ty lodě samozřejmě poznali: stíhačky TIE Advanced xl, typ, který měla v oblibě elita starého Impéria, včetně Dartha Vadera. Pohled na ty typické letouny Luka i Leiu očividně zasáhl a na tvářích se jim usadily sklíčené výrazy. Han vrhl na Landa zamračený pohled.

„Pro naše účely konstrukčně nejlepší typ,“ odpověděl Lando upřímně.

„Tak tohle používáš k průletu pásem?“ zeptal se Luke.

„Má křeslo nastavitelný proti nárazu,“ vysvětloval Lando a vedl je k nejbližší stíhačce. Cestou k ní si vzadu v hangáru všimli podobných, avšak o něco větších lodí se dvěma moduly, bombardérů TIE. „Piloti v těchhle věcičkách vydrží pořádnou nakládačku.“

„To přece víme, ne?“ řekl suše Han.

„Takže v těchhle věcičkách létáte přes pás asteroidů?“ zeptala se Jaina a její výraz a tón hlasu naznačovaly, že ji to hodně zajímá.

„Ne přes něj, ale v něm,“ opravil ji Lando. „Proti proudu asteroidů. Máme zmapovaných pár obzvlášť ošklivých úseků.“ Dlouze se na Jainu zahleděl se stejně dychtivým výrazem. „Chceš to zkusit?“

Jaina nejprve krátce pohlédla na své rodiče a potom na Maru a bylo zřejmé, že žádá o svolení.

*

Nedočkavé Jaině se zdálo, že přípravy trvají celou věčnost, ale když jí Landovi technici vysvětlovali základní rozdíly v létání v jedné z upravených stíhaček TIE, dávala bedlivý pozor. Zatímco s pedály a ručním ovládáním se seznámila hned, nastavitelné protinárazové křeslo, rotující a poskakující výmysl, se velmi lišilo od stabilního kokpitu X-wingu nebo landspídru. A největší rozdíl, jak jí Landovi technici vysvětlili, se týkal inerciálního kompenzátoru. Na rozdíl od těch v X-winzích a většině lodí se ty v upravených stíhačkách TIE nedaly stáhnout na nižší hodnotu. Hodnoty byly přednastavené, navržené tak, aby pilotovi poskytovaly dobrý taktický přehled o lodi a často také divokou jízdu, ale nedovolovaly gravitačnímu přetížení překročit bezpečnou mez.

„Dřív se piloti připoutali a stáhli to na devadesát pět,“ vysvětloval všem třem dětem technik. „Odráželi se od asteroidů sem a tam až do nevyhnutelné kolize a potom se divoce roztočili. Museli jsme pro ně doletět, a když jsme je našli, většina z nich byla v bezvědomí. Jeden málem přišel o život.“

Poslední prohlášení vyvolalo u Leiy starostlivý pohled a Jaina věděla, že její matka je málem rozhodnutá okamžitě jí to zakázat.

Ale technik ji i ostatní ujistil, že ten problém vyřešili. „Když teď do nějakého asteroidu narazíte, zatočíte se jako nikdy v životě,“ vysvětloval. „Ale přežijete to a budete se tím moct chlubit.“

Jako poslední povzbuzení poukázal technik na repulzorové štíty, pevná ochranná pole, která neovládal pilot, ani je nenapájely lodní motory, ale létající stanice Belt-Runner I.

Nad tou novinkou Luke kroutil hlavou. Existovaly technologie, které umožňovaly stíhačkám TIE přestát mnoho zásahů od asteroidů s použitím kombinace štítů a zdokonaleného repulzorového systému, ale už roky se vojenské síly Impéria i Nové republiky snažily zdokonalit štítovou ochranu většími vnějšími zdroji energie, které by malým stíhačkám propůjčily deflektorní štíty a poskytly by jejich pohonům plné využití při manévrování, zrychlování a palbě. V této metodě bylo zatím dosaženo jen malého pokroku a Luke chápal, že pokud ji tady Lando dokáže zdokonalit, její hodnota bude pro tohoto iniciativního muže mnohonásobně větší než všechny poklady, které by mohl vydolovat z asteroidů v Landově bláznovství. Možná právě to bylo jeho skutečným cílem.

„A taky,“ pokračoval technik a poklepal na lesklý bílý kovový výběžek vedle protinárazového křesla, „jsou tyhle potvůrky vybavené hyperpohonem.“

Luke uznale pokýval hlavou. Landovi a jeho technikům se podařil opravdu husarský kousek.

„Nic se jim nestane,“ dokončil za technika Lando a mrkl na Leiu.

A potom Jaina s oběma bratry podstoupili testovací let v upravených stíhačkách TIE, včetně nárazu do horského úbočí v poloviční rychlosti, aby si na vlastní kůži vyzkoušeli kolizní štíty.

Ale ani toto cvičení nedokázalo nedočkavou Jainu uspokojit. Lando jim ukázal výsledkovou tabuli nápadně umístěnou ve vstupní hale hlavní věže města, na níž byl seznam nejlepších pilotů a jejich dosažených časů. Žádná z těch jmen jí nic neříkala, až na dvě: Miko Reglia, který se umístil jako sedmý, a Kyp Durron, dosavadní rekordman s časem jedenáct minut třináct vteřin.

Rytíři Jedi, mistr Kyp a jeho učedník Miko.

Jaina bude mít co dělat.

Teď poletovala ve své stíhačce TIE na startovních souřadnicích sem a tam, na dohled od vstupního bodu do pásu asteroidů. V tuto chvíli v něm byl Jacen. Měl velmi slušný čas a blížil se k pěti minutám. Jaina ho neviděla, ale slyšela jeho vysílání – nebo alespoň vysílání, které přijímal, protože její bratr byl úplně potichu, a jak Jaina věděla, hledal rovnováhu prostřednictvím meditace v Síle.

Překonal čas pěti a půl minut – dostane se do tabulky.

„Leť, leť,“ šeptala Jaina, ale už když ta slova vypustila z úst, uslyšela svého bratra vykřiknout: „Ou!“ a potom jen dlouhé zaječení.

„Skončil,“ ozvalo se vysílání z Belt-Runneru I. „To byla ale šlupka.“

Potom Jaina zahlédla točící se zapnutá světla, jak se Jacenova stíhačka TIE vyřítila do volného vesmíru. „Jacene?“ zavolala na něj, a když se neozvala žádná odpověď, natáhla se ke svému dvojčeti v Síle, bezpečně ho vycítila prostřednictvím jejich pevného pouta a poznala, že je otřesený, ale jinak naprosto živý a zdravý.

Pak se na něj přestala soustředit, protože svůj průlet právě zahájil Anakin. Jaina sledovala záblesky jeho lodi, která se proplétala mezi kusy skály, a ve vysílačce slyšela jeho dech a občasné výkřiky. Zněl mnohem nadšeněji než Jacen, jako by byl vědomě mnohem více naladěný na své fyzické smysly. Jaina rozuměla filozofickému boji, který mezi sebou její bratři vedli. Oba se snažili nalézt tu nejlepší rovnováhu mezi Sílou a tělesností a Jainu ten rozdíl vůbec nepřekvapoval.

„Máme ho,“ ozvalo se z jedné z Landových vlečných lodí a následovalo ujištění od Jacena, že je v pořádku. Jaina si dokázala živě představit výraz úlevy ve starostlivé tváři své matky.

„Chci to zkusit znova,“ prohlásil Jacen a Jaina si představila Leiin zamračený pohled.

Potom se vlečná loď a stíhačka TIE ocitly v Jainině výhledu. Upravená stíhačka se zdála být v naprostém pořádku, přesto ji však táhli. Zhluboka se nadechla a uklidňovala se.

Následně uslyšela Anakinův radostný výkřik a zahlédla, jak jeho stíhačka zavadila o jeden z velkých kusů skály.

Přerušila spojení a raději se soustředila na své nitro, aby vyhledala klid Síly a její tichou prázdnotu. Aniž by si uvědomovala, co dělá, zahýbala pedály, aby si lépe osvojila ovládání lodi, a prudce zvýšila rychlost, až to s ní trhlo a vmáčklo ji to do křesla.

Vteřiny ubíhaly a ona se nořila hlouběji a hlouběji do meditace.

Uslyšela vysílání pozemní kontroly, že Anakin překonal Jacena – jestlipak z toho bude později zábavný rozhovor? –, soustředila se na své okolí a naladila vysílačku na Anakinův signál právě včas, aby slyšela jeho vychloubání.

„Dostal jsem tě, Jac–“ začal, ale nedořekl.

Jaina to celé viděla. Anakin podletěl svou stíhačkou rotující kámen a pak ji prudce obrátil vzhůru, aby se vyhnul dalšímu.

Třetímu už se vyhnout nedokázal, protože ho neviděl, dokud se neocitl přímo před ním.

Naletěl přímo do něj, stíhačka TIE se od něj odrazila vzhůru a roztočila se děsivou rychlostí. Stoupala výš a výš, až se přestala otáčet – Anakin musel prudce zvýšit výkon, aby ji vyrovnal – a zůstala viset, převrácená a zdánlivě zcela bez života.

„Anakine?“ ozval se z pozemní stanice Leiin zoufalý hlas.

Žádná odpověď.

Jak Leia volala znovu a znovu, Jaina pevně sevřela řízení a myslela na to, že by se ke svému bratrovi dokázala dostat nejrychleji, ačkoli nevěděla, jestli by tím ještě něčemu pomohla. Než však stačila vyrazit, ozval se Anakinův rozechvělý hlas.

„Úžasný,“ řekl tónem, jako by mu bylo špatně.

„Jsi v pořádku?“ ozval se ve vysílačce Leiin a Landův hlas zároveň.

„Myslím, že jo.“

„Porazil jsi Jacena,“ přidala se Jaina.

„Co na tom záleží?“ odpověděl.

Pouze Jaina chápala, jak otřesený její bratr skutečně je. Za normálních okolností by skutečnost, že porazil Jacena, nedokázal pustit z hlavy a znamenala by pro něj obrovské vítězství.

„To stačilo,“ prohlásila Leia, která si zřejmě uvědomila totéž. „Jaino, vrať se.“

„Připravena ke startu!“ zavolala Jaina, přepnula na jiný kanál a předstírala, že neslyšela. Nedovolí, aby ji Anakinova smůla zastavila – věděla, že měla letět první! „Mám zelenou?“ zeptala se letového dispečera na Belt-Runneru I.

„Start povolen,“ odpověděl dispečer.

„Jaino!“ ozval se Leiin hlas, matčin šestý smysl snadno našel dceřin nový kanál.

Ale Jaina prudce zrychlila a už se řítila ke vstupnímu bodu do pásu. Většina pilotů do něj vstupovala takřka z klidového stavu, pohybovali se proti proudu asteroidů a používali pohon jen k úhybným manévrům. Koneckonců nešlo o to, dostat se v pásu co nejdál, ale vydržet v něm co nejdéle.

Jaina, která se bála, že její matka najde způsob, jak to celé zastavit, však do pásu vletěla se zapnutým pohonem… a plnou rychlostí.

Jakmile do něj vletěla, okamžitě poznala, že udělala chybu. Ještě než vůbec stačila zaregistrovat, jak jsou přilétající asteroidy rozmístěné, musela prudce zatlačit na páku a strhnout TIE střemhlav dolů a potom stočit loď doleva, aby se vyhnula dlouhému výběžku ve skále. Ve třech čtvrtinách té otočky Jaina zabrzdila a vyrazila šikmo, čímž jen o vlásek zabránila srážce s dalším asteroidem a málem zavadila o odvrácenou stranu prvního, jemuž se právě vyhnula. Neměla ani čas se zhluboka nadechnout, aby se uklidnila, protože už se k ní blížily další dva asteroidy. Jaina obrátila stíhačku na bok a nějakým záhadným způsobem se jí mezi nimi podařilo proletět. Potom ji obrátila vzhůru nohama, prudce zatáhla za páku a přiměla ji k dalšímu střemhlavému klesání. Než se stačil rozeznít poplach, oznamující, že se blíží k okraji pásu, Jaina otočila stíhačku a vyrazila do strany, aniž by postoupila v pásu asteroidů vpřed, ale zároveň ani necouvala – za což by byla diskvalifikována – a získala navíc vzácný zlomek vteřiny.

A v té vteřině se uklidnila a uvědomila si, že nemůže dál jen reagovat. Tady musela předvídat, připravovat manévr mnohem dřív, než bylo nutné ho provést. Proto se ti čtyři Jediové, kteří letěli pásem, včetně dvou relativních zelenáčů, jejích bratrů, všichni umístili v tabulce nejlepších výkonů. Jaina si nevšímala blikajících a pípajících přístrojů, dívala se před sebe na blížící se roj a nejenže viděla jeho vzorec, ona ho i cítila.

Obrátila se „čelem k větru“, jak pravilo staré mořeplavecké rčení a vrhla se do toho po hlavě.

*

Han slyšel, jak Leia tlumeně zavrčela, když Jaina vletěla do pásu asteroidů. Objal svou ženu kolem ramen.

„Slyšela mě,“ poznamenala tiše a chladně Leia.

Han si přitáhl Leiu ještě blíž. Ovšemže ji Jaina slyšela a ovšemže předstírala, že ne, a vydala se na průlet pásem, který v uplynulých dnech zaměstnával její mysl. Han věděl, že se přes to Leia přenese, ale kdyby Jaina matku poslechla a ztratila možnost přijmout výzvu, o kterou tolik stála, chlad mezi matkou a dcerou by hned tak nezmizel.

„Bude v pořádku,“ poznamenal, ale i on se otřásl, když Jainina stíhačka, jasně viditelná na velkých obrazovkách v centrálním kontrolním sále, zahájila tříčtvrtinovou otočku a v posledním okamžiku vyrazila opět vpřed. „Je z těch tří nejlepší pilotka.“

Vedle Hana s Leiou stála Mara a zelené oči jí zářily vzrušením. „Ponoř se do toho, Jaino,“ šeptala. „Nech se vést Sílou.“

Luke jí zezadu masíroval krk a ramena, vřele se usmíval a vzpomínal na podobnou radu, kterou mu kdysi dal duch Obi-Wana Kenobiho, když s ním starý Ben letěl s časem o závod kanálem Hvězdy smrti. Nesnaž se vnímat vše, co ti zprostředkovává tvůj zrak a ostatní smysly. Vůbec neposlouchej své přístroje – vypni je, jestli můžeš. Nech Sílu, aby ti ukázala cestu a cíl.

Jaina se teď ponořila do toho proudu hlouběji, všichni to viděli, její obraty byly prudké, ale méně dramatické, jako by předvídala každý další zvrat, kterému bude čelit.

Luke pohlédl na časomíru visící nad nimi. Čtyři minuty.

Jaina letěla dál, otáčela se a převracela, prudce klesla dolů a vzápětí zamířila opět vzhůru do volnější oblasti. Ale když Luke pohlédl před ni, uviděl zdánlivě nepřekonatelný problém. Dva velké shluky asteroidů se rychle prolínaly, jedna skupina dostihla tu druhou a vypadalo to, že vytvoří kamennou stěnu, kterou stíhačka TIE prostě nemůže proniknout.

„Neprostupný útvar!“ vykřikl jeden z Landových rozhodčích a stejná slova blikala i na jeho monitoru, protože ani počítač neviděl přes formující se bariéru žádnou cestu, která by nevedla z pásu asteroidů ven.

„Smůla,“ poznamenal Lando. „Čas od času k tomu dojde.“

„Ona to dokáže,“ prohlásila Mara.

„Do toho, Jaino,“ zašeptala vedle ní Leia.

*

Jaina si obou protínajících se shluků všimla. Jakoby se náhle propletly prsty dvou obřích rukou a vytvořily pevnou bariéru. Okamžitě zpomalila, zoufale se rozhlížela a hledala mezeru.

Žádná tam nebyla.

Podívala se na přístroje. Všechny kvílely, blikaly a varovaly před hrozící kolizí. Bezmocně se udeřila pěstí do stehna. Ztrácela klid a naději.

Potom však uslyšela Maru, jak ji vyzývá, aby se ponořila do Síly, a také matčin hlas, nic konkrétního, ale celkový dojem podpory a lásky od obou z nich.

Jaina upřela pohled přímo před sebe, zrychlila a zaútočila na tu hrozivou masu. Musela získat čas, nic víc, dokud zadní shluk nepředstihne přední a v bariéře se neobjeví mezery.

Zamířila k nejbližšímu asteroidu, převrátila se, klesla níž, zapnula repulzory a bezpečně se od něj odrazila. Další otočka, opět zapnula repulzory a odstrčila se od spodku dalšího asteroidu. A pak se odrazila znovu, tentokrát dozadu – technicky vzato však dozadu neletěla, to by byla diskvalifikována.

A tak to pokračovalo, Jaina skákala mezi asteroidy jako míč, ani jednou nebyla zasažena, ale zapínala repulzory ve správnou chvíli, aby ji to odmrštilo do strany, nahoru nebo dolů, nebo dokonce dozadu, a získávala čas, když už nepostupovala, zatímco asteroidy míjely jeden druhý, některé se srážely a roztočené odlétaly pod změněnými úhly.

Jaina vycítila mezeru, jako když větřík najde uličku mezi vysokými domy. Odrazila se od další letící skály, roztočila se kolem vlastní osy a střemhlav klesla dolů, potom přibrzdila, prolétla vzhůru těsně před dalším asteroidem, minula ho, vyrovnala loď a vletěla do mezery, naklánějíc křídla, aby se do té úzké škvíry vůbec vešla.

Oči měla přivřené. Cítila všechny asteroidy kolem sebe, její stíhačka uhýbala a otáčela se, zrychlovala a zpomalovala dřív, než si ty pohyby vůbec uvědomila.

Stejně tak si neuvědomovala ani ubíhající vteřiny ani cokoli jiného, kromě jediné volné cesty, kterou měla před sebou.

*

Chewieho zavytí, když Jaina proletěla zdánlivě neproniknutelnou bariérou navzdory všem předpokladům a počítačovým propočtům, věrně odráželo náladu diváků, dokonce i Landova personálu. Wookiee poskakoval, popadl nejbližšího technika a zatřásl jím tak, až mu zacvakaly zuby, a vymrštil svou ohromnou chlupatou pěst do vzduchu.

„Bylo to dobré?“ zeptal se vážně C-3PO, kterému zjevně unikal význam toho všeho.

R2-D2 na něj v odpověď zahoukal a zavřískl.

Leia se natáhla a stiskla Maře ruku.

„Ta holka ale umí lítat,“ poznamenal Han a v hlase mu kromě hrdosti zazněla i posvátná úcta. Pohlédl na časomíru.

Pět minut, třicet dvě vteřiny.

V tu chvíli vešel do místnosti Jacen, stále ještě trochu nejistou chůzí po té srážce, kterou utrpěl. Pohlédl na časomíru, stoupl si k ostatním a zhodnotil Jainin výkon. „Našla svou vnitřní rovnováhu,“ poznamenal.

„A co ty?“ zeptal se ho Luke.

Jacen přikývl. „Jenže jsem neměl dostatečné letecké zkušenosti, abych to dovedl ke zdárnému konci,“ přiznal se. „Jaina má obojí.“

A tak to také vypadalo, když obrazovka ukazovala její stíhačku, jak bez potíží prolétá bludištěm letících balvanů.

Jaina překonala sedmiminutovou hranici, což ji vyneslo v žebříčku hodně vysoko.

„Bude nejhůř třetí,“ oznámil jim Lando. „A nikdo neměl tak náročnou trasu.“ Otočil se k jednomu ze svých techniků. „Pošli to na všechny obrazovky,“ nařídil. „Ať to vidí celá planeta.“

„Vaše sázky, prosím,“ zašeptal Han Leie do ucha a oba se usmáli.

„Už jsem to pustil do ostatních kontrolních sálů a do doků,“ odpověděl technik.

„Viděl jsem to cestou sem,“ dosvědčil Jacen. „Kyp Durron je v docích a celé to sleduje.“

To jméno připomnělo Lukovi, že tady mají na práci i něco jiného. Teď však ne, říkal si. Chvíli pozoroval Jaininy manévry a potom opět pohlédl na časomíru.

„Kyp přijde o rekord,“ konstatoval klidně.

*

Síla se v Jaině hromadila jako hmatatelný tlak narůstající každou vteřinou. Celé to bylo jako jediná nesrozumitelná změť, zdánlivě neřízené pohyby, díky nimž minula některé asteroidy jen o vlásek, divoké otoěky a klesání, strmá stoupání a prudké úhly představující jedinou volnou dráhu mezi kameny

A tak to pokračovalo dál, i když se zdálo, že čas ztratil v tom nejhlubším transu význam.

Ale tlak neustále narůstal, a čím víc si ho Jaina uvědomovala, tím spíše sílilo její soustředění.

Prudce otevřela oči, když prolétla kolem jednoho rotujícího kamene, aby vzápětí zavadila o jeden maličký. Stěží to bylo možné považovat za kolizi, ale přesto ji náraz vychýlil z kurzu, takže vzápětí narazila do dalšího, tentokrát už většího asteroidu.

Její loď se divoce roztočila a uprostřed jedné otočky Jaina spatřila, jak se před ní vynořuje kamenná stěna. Potom už se točila příliš rychle, než aby ten pohyb vůbec vnímala, příliš rychle, aby jí ta myriáda obrazů míhajících se před ní dávala nějaký smysl.

Srazila se s dalším asteroidem – zcela zřetelně cítila ten náraz – a potom…

Byla z pásu venku, a když se její rozjitřené smysly uklidnily, horečně pracovala s řídicími prvky, aby zastavila to otáčení. Nevěděla, kolik uplynulo času, skoro si ani nepamatovala svůj let.

*

V kontrolním sále panovalo… ticho.

Ohromené ticho. Časomíra se zastavila v okamžiku, kdy Jainina stíhačka TIE proletěla pásem.

Dvacet sedm minut, dvacet sedm vteřin. „Ta holka ale umí lítat,“ opakoval Han.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Bum

Yominu Carrovi zbývalo už jen šest nepřátel, čtyři muži a dvě ženy. Jeden z nich byl právě na věži a v kompletním enviro-obleku se snažil spravit odpojenou spojovací skříň.

Yomin Carr věděl, že na tom nezáleží. Molekulární nákaza už se přehnala přes ExGal 4, zachvátila téměř celý Belkadan. Toxické plyny a vířící žlutozelené mraky byly nyní příliš husté a rozbouřené, než aby se jim podařilo odeslat z planety nějakou zprávu. Když zbývající vědci zjistili pravdu o zamoření, okamžitě se pokusili připravit malý frachťák k odletu. Sabotovat polorozpadlé plavidlo byla pro Yomina Carra hračka – třel kabely o sebe, aby se jejich zpuchřelá izolace rozdrolila a způsobila zkraty, a vytrhal konektory přímo ze zrezivělých panelů.

Vědci si brzy přestali dělat naděje, že se jim podaří uniknout, a místo toho se zabývali tím, jak vyslat nouzový signál. Jenže už bylo pozdě: smrt Gartha Breise a jejich důvěra v Yomina Carra zpečetila jejich osud.

Nyní je dostihly mraky a jedovaté plyny, a třebaže hermeticky uzavřená stanice ExGalu dokázala vydržet i v prostředí bez kyslíku, vědci byli v pasti jako moncalamarská ryba džbánovka, nachystaná pro harpunu Yomina Carra.

Yuuzhanvongský válečník nenuceně vyšel ven ze základny. Nasadil si svůj hvězdicovitý dýchací adaptér, protože se nechtěl svěřit mechanickému dýchacímu přístroji v enviro-obleku. Chvíli se kochal zkázou, kterou zaseli jeho hmyzí přátelé. Pak přistoupil k patě věže a vzhlédl. V hustém oparu stěží rozpoznal člověka na jejím vrcholu.

„Jak pokračují opravy?“ zvolal. Hlas mu zněl kvůli masce bublavě.

„Už to skoro mám!“ křikl shora ženský hlas. „Ještě jeden konektor…“

Yomin Carr sáhl k opasku pro malou sekerku a prudce ji zaťal do nechráněné části kabelu u paty věže. Snadno kabel přesekl a zasunul sekerku zpátky za opasek. Zatímco tiše čekal, slunil se v jedovaté záři svého vítězství.

O několik minut později Lysire Donabelle, jedna z posledních dvou živých žen na Belkadanu, slézala z věže.

„Teď už bude fungovat,“ prohlásila, když seskočila na zem a začala se vyvlékat z bezpečnostního postroje a změti provazů. „Chyba byla v konektoru,“ začala vysvětlovat a pak se otočila a ztuhla. Oči za průzorem helmy se jí rozšířily, když spatřila Yomina Carra a jeho živého dýchacího pomocníka.

Yomin Garr natáhl ruku a ukázal na nové poškozené místo.

Lysire dlouhou chvíli zírala na přeseknutý kabel; průzor se jí zamlžil ztěžklým dechem. Znovu pohlédla na Yomina Carra a nevěřícně zavrtěla hlavou.

A pak se prudce rozběhla kolem Yuuzhan Vonga.

Když ho míjela, podrazil jí nohy, jediným plavným pohybem popadl vzduchovou hadici na zadní straně její helmy a prudkým škubnutím ji vytrhl. Lysire padla tváří k zemi. Yomin Carr jí jednou nohou dupl na záda a bránil jí v pohybu.

Lysire se zmítala a lapala po dechu, když jí do ochranného oděvu pronikly žluté výpary. Nakonec se jí v zoufalství podařilo Yominu Carrovi vymanit, odplazit se stranou, zvednout se na kolena a vyškrábat se na nohy. Yomin Carr ji mohl snadno chytit, ale neudělal to. Z jejího vrávorání poznal, že už vyhrál.

Lysire se belhala a potácela vpřed. Její cesta ke vchodu do základny měla k rovné chůzi hodně daleko. Udělala několik posledních klopýtavých kroků, upadla a narazila do dveří. Zahýbala rukama v chabém pokusu najít otevírací tlačítko, jenže tou dobou už téměř přišla o zrak i hmat.

Yomin Carr se nepohnul, ani nemusel. Sledoval, jak se zhroutila u dveří.

Zůstal stát poblíž a klidně pozoroval rozbouřené mraky a houstnoucí výpary.

Uplynulo půl hodiny. Všech sedm vědců se kvůli bezpečí nedávno semklo do skupinek po dvou až třech členech, a zatímco oba parťáci Yomina Carra si mysleli, že jejich kolega spí ve svém pokoji, Lysiřina parťačka věděla, že Lysire šla ven. Yomina Carra tedy vůbec nepřekvapilo, když se dveře základny začaly otvírat.

Lysire Donabelle sklouzla na zem.

„Lysire!“ vykřikla její parťačka a padla vedle ní na jedno koleno.

Potom zvedla zrak, zřejmě zahlédla pohyb, a oči se jí rozšířily hrůzou, když spatřily přízrak Yomina Carra, který se nad ní rozmáchl sekerou.

Když yuuzhanvongský válečník zabil poslední ženu na Belkadanu, usoudil, že je v tom něco symbolického. Zpečetění vítězství, symbol toho, že lidé a jiné inteligentní bytosti této galaxie prohráli své první střetnutí s Yuuzhan Vongy.

Yomin Carr vytrhl sekeru z hrudi ženy, nechal ji spadnout na Lysire a pak vkročil do dveří, zpátky do základny.

Už zbývali jen čtyři nepřátelé a Yomin Carr věděl, že dva z nich nejspíš právě spí.

*

Nom Anor se necítil ve své kůži. Seděl připoutaný v křesle a za zády mu žhnulo několik tun nestálého kapalného paliva. Yuuzhanvongský vykonavatel, který přiletěl z jiné galaxie, se nikdy nebál cestování vesmírem – to zdaleka ne –, ale ve srovnání s touto primitivní dvoustupňovou raketou z Rhornmamoolu byly vynikající dokonce i iontové motory běžných lodí, které byly podle Noma Anora hluboko pod úrovní skvostných a sofistikovaných živoucích světolodí a koralskipperů jeho vlastního národa.

Shok Tinoktin, usazený vedle něho, nevypadal o moc klidněji. Zatínal zuby kvůli gravitačnímu přetížení, když raketa prudce šplhala na oběžnou dráhu.

Stoupání konečně ustalo. První fázi letu měli za sebou a Shok začal obracet velké nemotorné plavidlo k čekajícímu Mediatoru.

„Volají nás,“ oznámil Shok o chvíli později.

Nom Anor zvedl ruku a zavrtěl hlavou. „Dokončete výpočet kurzu,“ zdůvodnil. Průtahy mohou snadno vysvětlit potížemi s řízením bachraté a neohrabané lodi, jako byla tato. Rozhovor s Mediatorem počká, dokud on a Shok nebudou v bezpečí jejich ukrytého A-wingu.

„Poletí přímo k nim,“ ujistil ho vzápětí Shok.

Nom Anor rozepnul pásy svého nepohodlného křesla a Shok také. Oba se v podřepu začali soukat ze stísněné kapsle. Nom Anor se krátce zdržel, aby umístil do křesla pilota falešnou postavu, rychle se pomodlil k Yun-Harle, Zahalené bohyni, Intrikánce, a dal jednomu ze svých milých villipů sbohem.

Rhommamoolská loď opustila oběžnou dráhu, zamířila k Mediatoru a odhodila svou druhou nosnou raketu. Tato raketa se ovšem nezažehla, protože jí nebylo zapotřebí a ve skutečnosti to vůbec nebyla raketa, ale jen prázdná schránka s A-wingem chytře ukrytým uvnitř.

Z rozšířeného kokpitu A-wingu, upraveného pro dva piloty, Nom Anor a Shok Tinoktin pozorovali stopy řízených střel, jež dosud křižovaly meziplanetární prostor mezi Osarianem a Rhommamoolem. Hvězdné stíhačky z Mediatoru se rojily v atmosférách obou planet, především Osarianu, a pokoušely se sestřelit co nejvíc těchto bomb. Několik střel však skrz tuto obranu proniklo, povšiml si vykonavatel, když se schránka otočila a poskytla mu výhled na Osarian a velké rudé šrámy, způsobené oblaky termonukleárních výbuchů.

Nebylo tedy divu, že velitel Ackdool nadšeně přijal jeho nabídku, že přiletí na Mediator a začne poctivě vyjednávat s Osariánci.

Schránka pomocné rakety se otočila ještě o pár stupňů a v jejich zorném poli se objevil obrovský bitevní křižník. Opuštěnou rhommamoolskou kapsli, jež k němu uháněla, zcela zastínil, třebaže se nacházel mnohem dál než ona.

„Stát,“ přikázal Nom Anor. Shok stiskl ovladač směrových trysek, přerušil obrat a zvolna ustálil výhled na Mediator.

„Otevřete kanál.“

Shok přikývl a dálkově otevřel komunikační kanál na vzdálené kapsli. Přenos nemohl promítnout obraz velitele Ackdoola do A-wingu, protože tím by se dvojice prozradila, ale Nom Anor si dokázal živě představit Mon Calamarianovu tvář, ocejchovanou falešným úsměvem, s nímž pronášel všechny očekávané diplomatické fráze.

„Zdravím vás, veliteli Ackdoole,“ řekl Nom Anor prostřednictvím svého villipa. Malé stvoření, dokonalé zpodobnění Noma Anora, sedělo na bezhlavém těle, které v kapsli posadil do křesla pilota, a s dokonalou výslovností reprodukovalo jeho slova.

Sotva Ackdool zahájil svůj neupřímně srdečný pozdrav, z temného vesmíru se vynořila skupina lodí a rychle se blížila ke kapsli.

Ackdool zaklel a přikázal vypustit stíhačky a Nom Anor se Shokem Tinoktinem zaslechli, jak někdo z blízkého okolí velitele radostně zajásal.

„To byl ten Jedi,“ poznamenal Shok Tinoktin.

Nom Anor přikývl. Připadalo mu dokonale ironické, že falešné kapsli vyčistí cestu stíhačky samotného Mediatoru.

Shok Tinoktin se usilovně snažil udržet v zorném poli jak Mediator, tak kapsli, aby si mohli vychutnat pohled, jak stíhačky Mediatoru zastavují a odhánějí osarianské Z-95 Headhuntery.

„Vaši přátelé z Osarianu zjevně nemají o mírové řešení zájem, veliteli Ackdoole,“ pravil Nom Anor tiše.

„Osa-Prime je v plamenech,“ ozval se znovu Ackdool, v jehož klidné diplomatické schránce se objevila malá trhlinka.

„Souhlasili jsme, že zastavíme palbu,“ řekl Nom Anor.

„Budeme vás chránit celou cestu až k Mediatoru a po našem rozhovoru vás doprovodíme zpátky na Rhommamool,“ ujistil ho velitel Ackdool a z jeho formálního tónu Nom Anor usoudil, že se při řeči postavil do pozoru, „Máte mé slovo.“

„Věřím vám,“ řekl Nom Anor, maje na paměti, že jeho villip neumí přikývnout. „Zrušte obraz,“ nařídil tiše Shoku Tinoktinovi. Muž ho poslechl a chvíli kanál vypínal a zapínal, aby přerušení vizuálního spojení vypadalo jako porucha.

„Veliteli Ackdoole?“ zeptal se villip Noma Anora chvějícím se hlasem.

„Slyším vás,“ odpověděl Ackdoolův praskající hlas. „Ztratili jsme obraz.“

„Obávám se, že porucha je na naší straně,“ řekl Nom Anor. „Nevidím nic než osarianské lodě; A jsem bez řízení. Nedokážu se jim vyhnout!“

„Zachovejte klid, Nome Anore,“ odpověděl Ackdool. „Mé stíhačky vás ochrání.“

A skutečně; Nom Anor a Shok Tinoktin se neubránili úsměvu, když ze své schránky sledovali, jak se špičkové stíhačky Mediatoru střetly s osarianskými letouny a snadno je zahnaly pryč. Jeden z nepřátel však stihl vypustit torpédo, a pouze bravurní manévr X-wingu, který se odpojil od skupiny a zasypal torpédo přívalem laserové palby, zachránil bezbrannou kapsli před zpopelněním. Exploze torpéda však přesto vychýlila kapsli z kurzu a prudce ji roztočila.

„Vůbec jsem o tom nepochyboval,“ řekl Nom Anor klidně.

Ackdoolova výmluvná odmlka mu potvrdila, že svým zdánlivým klidem tváří v tvář smrti si právě získal velitelovu úctu. V tu chvíli si Nom Anor málem přál, aby skutečně byl v té kapsli a mířil na setkání s Ackdoolem a Osariánci.

Málem.

„Bez řízení,“ zavrčel Nom Anor, „nemůžu ani vypnout motory a nedokážu změnit kurz. Do alurionských dehtových děr s vámi, Ackdoole. Slíbil jste mi ochranu.“

„Vyzvedneme vás,“ ujistil ho velitel Ackdool.

Okamžik nato se kapsle náhle přestala otáčet, a navzdory skutečnosti, že její motory stále běžely a příď měla natočenou pryč od Mediatoru, začala klouzat přímo k obrovské lodi.

„Tažný paprsek,“ vysvětloval Shok Tinoktin. „Kapsle se mu s těmi motory nedokáže vytrhnout. Vtáhnou ji dovnitř a budou ji držet, dokud se jim ji nepodaří vypnout.“

Nom Anor se usmál a sledoval, jak se kapsle doprovázená stíhačkami blíží k Mediatoru. Ani se neobtěžoval odpovídat na nepřetržité volání velitele Ackdoola.

A-wing se otřásl a schránka se začala obracet.

„Odrážíme se od vrchních vrstev atmosféry,“ oznámil Shok Tinoktin.

Nom Anor na něj pohlédl a ubohý Shok se snažil dvojnásob usilovně, aby udržel Mediator v záběru. Bál se, co by následovalo, kdyby vykonavatel nemohl být svědkem tohoto slavného okamžiku.

Kapsle zmizela ve spodním hangáru Mediatoru. Shok Tinoktin znovu otevřel vizuální kanál.

„Bum,“ řekl Nom Anor a usmál se na Shoka.

„Bum,“ opakoval villip Noma Anora veliteli Ackdoolovi.

Jaderné nálože uložené v kapsli vybuchly. Exploze rozmetala celý hangárový úsek, rozervala velkou část spodní paluby obrovského bitevního křižníku, vyvolala tlakovou vlnu a déšť doběla rozžhavených kovových střepin, které smetly mnoho stíhaček nacházejících se poblíž, a zvedla záď bitevního křižníku o devadesát stupňů. Stabilizační trysky nestačily loď vyrovnat.

Nom Anor a Shok Tinoktin se pomalu vzdalovali ve své schránce, zachycené gravitací Rhommamoolu a unášené kolem planety. Když byli od Mediatoru dostatečně daleko, aby je křižník nezachytil, Shok odpálil schránku laserovými kanóny a v upraveném A-wingu vyrazili od planety pryč. Věděli, že velitel Ackdool a jeho posádka mají plné ruce práce se záchranou zbytku lodi a že si jejich odletu vůbec nevšimnou.

Brzy poté provedli skok do hyperprostoru a Rhommamool nechali daleko za sebou. Díky Nomu Anorovi dospěl konflikt obou planet do kritického bodu. Naděje na mírové řešení vzala za své, a tak byl jeho zdejší úkol splněn. Jen ať si ti hlupáci myslí, že zahynul při explozi na Mediatoru jako mučedník. Jen ať ta vzbouřená chátra, kterou nechal na Rhommamoolu, dobrovolně zemře.

Když o několik hodin později A-wing vystoupil z hyperprostoru, Nom Anor stále ještě přemítal o půvabu svého plánu a předstírané smrti. Shok Tinoktin tvrdě spal v křesle pilota před Nomem Anorem a pravidelně, spokojeně oddechoval. Souřadnice už byly nastaveny a A-wing letěl na další místo určení, další planetu, kde Nom Anor rozdmýchá hněv utlačovaného lidu, uštědří políček Nové republice a zaměstná ty hlupáky občanskými válkami a vnitřními nepokoji natolik, že nebudou mít čas obrátit zrak k okraji galaxie, kde začínaly doutnat mnohem nebezpečnější potíže.

Věděl, že osariansko-rhommamoolský konflikt se nyní rozhoří naplno a Vládní rada Nové republiky sem pošle polovinu flotily, aby udržela znesvářené planety na uzdě, zatímco radní se budou nekonečné hodiny dohadovat o malicherné detaily a polovina se jich bezpochyby bude snažit z katastrofy vytěžit něco pro sebe.

Nom Anor se musel přemáhat, aby jeho pohrdání novorepublikovou vládou nezkalilo jeho úsudek a nevzbuzovalo v něm přílišný optimismus. Praetorite Vongové, válečná armáda Yuuzhan Vongů, která přiletěla pomoct s dobýváním galaxie, neměla v žádném případě drtivou převahu a rozhodně si nemohla dovolit své protivníky podceňovat.

Chvíli pozoroval Shoka, aby se ujistil, že spí. Potom se natáhl pro skříňku natěsnanou vedle svého křesla a vyňal z ní villipa naladěného na Da’-Garu. Během pouhých pár okamžiků se tvor ohrnul a ukázal mu prefektovu tvář včetně hvězdicovité dýchací masky.

„Jak pokračuje operace Yomina Carra?“ zeptal se Nom Anor po zdvořilých formálních pozdravech. Byl rád, že může opět mluvit přirozenou yuuzhanvongskou řečí.

„Belkadan je pro naše nepřátele mrtvý,“ ujistil ho Da’Gara. „Yomin Carr tam zůstane jako můj pozorovatel.“

„Využil tedy satelitní snímače stanice v náš prospěch?“ zeptal se Nom Anor.

„Přesně tak, vykonavateli,“ přisvědčil Da’Gara. „Udělá to, jakmile pomine bouře. Ani teď ovšem nejsme zdaleka slepí, neboť okolní sektory pozoruje válečný koordinátor.“

„A potěšilo vás, co válečný koordinátor spatřil?“ zajímal se Nom Anor.

„Tato oblast je osídlená jen řídce,“ odpověděl Da’Gara s lítostí v hlase. „Pozorování válečného koordinátora i dřívější hlášení potvrzují, že odpor bude jen minimální.“

Nom Anor přikývl na souhlas – a také úlevou. Praetorite Vongové budou zranitelní, dokud budou mít základnu pouze na té jedné ledové planetě. Válečný koordinátor neboli yammosk představoval při útoku obrovskou výhodu. Nejenže měl tento tvor obrovskou sílu sám o sobě, ale jak naznačoval jeho titul, mohl také koordinovat jednotky tří expedičních světolodí a vytvořit z jejich koralskipperů dokonale sehranou bojovou sílu, takže pak byly mnohonásobně účinnější. Jenže takovýto podnik měl i svou stinnou stránku. Kdyby se Nové republice podařilo zaměřit všechnu svou palebnou sílu na ledovou planetu se základnou a – třebaže se to zdálo nemožné – zničit yammoska, výsledný chaos ve flotile Praetorite Vongů by mohl způsobit naprostou katastrofu. Praetorite Vongové museli zprvu postupovat pomalu, dopřát yammoskovi čas, aby připravil obranu základny, a počkat, až dorazí další dvě světolodě s nákladem stíhaček.

„Vybrali už jste svůj další cíl?“ zeptal se.

„Sernpidal,“ odpověděl Da’Gara. „Třetí planeta julevianské soustavy a nejlidnatější planeta z celého sektoru.“

„Ambiciózní krok.“

„Představuje pro nás největší hrozbu,“ vysvětloval Da’Gara. „Yammosk už ji nějakou dobu pozoruje a starosti mu dělá jednak velký počet lodí, které na planetu přilétají a které z ní odlétají, jednak množství komunikačních přenosů z jejího povrchu.“

„Od ní vám hrozí odhalení nejvíce,“ souhlasil Nom Anor.

„Pokusíme se to provést nenápadně,“ pokračoval Da’Gara. „Možná pomocí nějaké nákazy – třeba něčeho takového, jako byla molekulární katastrofa, kterou Yomin Carr vyvolal na Belkadanu. Umlčení všech signálů vysílaných z tak rozvinuté planety, jako je Sernpidal, ovšem nebude jednoduchý úkol a snadné nebude ani udržet naše nepřátele na planetě, dokud destrukce neskončí. Válečný koordinátor spočítal, že v prvním bodě máme šanci na úspěch jedna ku 7,3 a ve druhém ne více než jedna ku jedné, a to i kdybychom použili všechny koralskippery ze dvou světolodí.“

Nom Anor se nad tím na dlouhou chvíli zamyslel. Takovéto vyhlídky se mu příliš nezamlouvaly – třebaže souhlasil, že Sernpidal je nutné neprodleně zneškodnit – a obrátil své myšlenky jiným směrem.

„Musí to být takový útok, který nebude přímo ukazovat na invazi, a v žádném případě nesmí prozradit ani částečný rozsah invazní flotily,“ řekl. Znovu se zamyslel nad bezprostředními potížemi, kterým čelila Vládní rada Nové republiky, a nad palebnou silou, kterou nyní bude muset Nová republika použít blízko jádra své galaxie, aby zabránila naprosté pohromě. „Ale ne nenápadný,“ dodal. „Ano, zničme Sernpidal a zabijme co nejvíc nepřátel, ale zároveň sem vylákejme část válečných lodí našich protivníků. Celá novorepubliková flotila by pravděpodobně dokázala způsobit Praetorite Vongům vážné potíže, ale pokud je sem přilákáme postupně, v malých skupinkách, nijak nás nemohou ohrozit.“

„Ne nenápadný?“ opakoval prefekt Da’Gara skepticky.

„Ale ne prozrazující,“ odvětil Nom Anor.

Následovala další dlouhá odmlka, oba přemýšleli nad problémem, který měli před sebou. Potom villip před Nomem Anorem zobrazil dychtivý záblesk, který se objevil v prefektově oku.

„Yo’gandovo jádro?“ navrhl Da’Gara.

Ten nápad Noma Anora zcela zaskočil a málem ho rovnou zamítl jako přitažený za vlasy. Ale když se nad touto možností pořádně zamyslel, už mu nepřipadala tak absurdní. Yo’gand byl legendární generál Yuuzhan Vongů, jemuž se nejčastěji připisovaly zásluhy za zvrácení průběhu cremlevianské války a sjednocení jednotlivých yuuzhanvongských kmenů kdysi dávno v minulosti. Jeho taktika „jádra“ v té dávné válce sehrála rozhodující úlohu, zničila Ygziir, domovskou planetu nejmocnějšího kmene, a zlikvidovala téměř všechny zatvrzelé vůdce jediným mocným úderem. Yo’gand využil sílu mocného dovin basala, stejného tvora soustřeďujícího gravitaci, který nyní poháněl světolodě a jiná plavidla, a shodil ho na povrch Ygziiru, kde se dovin basal pomocí jednoho paprsku přimkl k jádru planety a druhým uchvátil její měsíc.

Po zničení Ygziiru se národ Noma Anora naučil proti Yo’gandově taktice snadno bránit, ale tito nevěřící, kteří mimogalaktické tvory neznali a neměli jiné dovin basaly potřebné k obraně, nebudou mít prostředky, jak určit zdroj hrozící katastrofy, a nebudou mít palebnou sílu, aby ji mohli odvrátit.

Vyšetřovací týmy Nové republiky nedokážou včas zjistit pravý zdroj, ani kdo za ním stojí. A pak už bude pozdě.

„Udělejte to tak, prefekte Da’Garo,“ řekl Nom Anor. „Zničte Sernpidal a naplánujte další postup. Budu čekat na vaše volání.“

„Cože?“ zeptal se s narudlýma očima Shok Tinoktin, který se právě začal probouzet.

Villip Noma Anora se obrátil naruby, znovu se z něj stala bezvýrazná koule a vykonavatel ho vrátil do pouzdra.

„Volání,“ odpověděl Nom Anor. „Volání utlačovaných, prosících bezcitné radní z Nové republiky o milost.“

„Připravujete si svůj další proslov?“ zeptal se Shok Tinoktin.

Nom Anor se pousmál. Ano, přednese ho už brzy. Svůj další proslov určený ke vzbouření chátry a pak ještě další.

Ale zanedlouho, jak věděl, bude jeho proslov proslovem dobyvatelským, ultimátem pro Novou republiku, aby se podrobila požadavkům svých nových pánů, jinak bude zcela zničena.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Hra a realita

„Bylo to… zvláštní,“ svěřila se později Jaina svým bratrům, když všichni tři společně vyrazili prozkoumat divy Landova současného domova, jako například průhledné pneumatické trubice, které je vystřelovaly z jedné věže do druhé, a větrné skluzavky, díky nimž se střemhlavým pádem dostali z třicátého patra do prvního. Co se týče těch skluzavek, v podstatě si jen nasadili helmy, vstoupili do otvoru a padali a padali proti proudu vzduchu z gigantického ventilátoru, který mírně zpomaloval jejich pád a snesl je na nejnižší podlaží.

„Našla jsi svou vnitřní rovnováhu,“ odpověděl Jacen.

„Cvičila jsi své letecké schopnosti,“ dodal pohotově Anakin a s Jacenem na sebe upřeně pohlédli. A bylo to tu zas, hádka o duchovním přínosu Síly na jedné straně a významu praktických dovedností na straně druhé, která znovu vzplála ve chvíli, kdy Anakin tak náhle opustil Landovo bláznovství a našel Jacena a ostatní v kontrolním sále, jak tam všichni tiše stojí ohromeni Jaininým výkonem a čekají, až uslyší, že je Jaina v pořádku.

Jaina potřásla hlavou a jen se nad tou absurdní hádkou zasmála.

„Uvědomovala sis, co děláš?“ zeptal se Jacen.

„Myslíš při manévrování v tom poli?“ otázala se Jaina. „Vůbec si to nepamatuju.“

„Protože ses nechala vést Sílou,“ vysvětloval Jacen, domnívaje se, že právě uhrál vítězný bod.

„Protože se naučila používat Sílu jako doplněk ke svému vlastnímu pilotování,“ prohlásil neústupně Anakin. „Její počínání bylo tak automatické, protože pilotování trénuje. Neustále.“

„Je v tom mnohem víc,“ trval na svém Jacen.

„Tak proč ty sis nevedl líp?“ opáčil Anakin.

„Nedosáhl jsem takové úrovně meditace.“

„Protože dost netrénuješ,“ řekl Anakin. „Proto jsem byl lepší než ty.“ Lusknul prsty, jako by odpočítával body. „Vím, jak používat Sílu k praktickým účelům, nesedím jen ve tmě a nenořím se do sebe.“

„Tak proč mě nikdy neporazíš v souboji?“ zeptal se Jacen.

„Porazím tě třeba hned,“ vedl si Anakin svou a už sahal po meči.

„Chcete být rytíři Jedi, ale chováte se pěkně hloupě,“ poznamenala suše Jaina.

„Právě naopak,“ ozval se další hlas. Všichni tři se otočili a uviděli, jak se k nim pyšným krokem blíží muž, jemuž u pasu visel světelný meč.

„Kype,“ pozdravil ho Anakin.

Kyp Durron došel až k nim, kývl na chlapce a potom pohledem dlouze spočinul na Jaině. „Docela dobrý výkon,“ řekl nakonec.

„Docela dobrý?“ zasmál se Jacen.

Kyp na něj upřel přísný pohled a po chvíli se mu tvář roztáhla do širokého úsměvu. „No dobrá,“ připustil. „Víc než to. Hned jak jsem uslyšel, že letíš ty, věděl jsem, že mám problém, Jaino. Teď budu muset proletět pásem úplně znova, abych se znovu dostal do vedení.“

„Poletíš teď?“ zeptal se Anakin a postavil se přímo před Kypa. Před starším Jedim měl zjevně respekt.

„Teď ne,“ vysvětloval Kyp. „Abych řekl pravdu, zrovna letím pryč ze soustavy. Mám nějakou práci. Moje eskadra už je připravená a čeká na mě. Ale chtěl jsem se s vámi aspoň pozdravit.“

„Tvoje eskadra?“ otázali se Jacen a Anakin současně, Jacen pochybovačně a Anakin s nadějí v hlase.

„Pár přátel, kteří létají se mnou,“ vysvětlil Kyp.

„Miko Reglia?“ zeptala se Jaina.

„A další.“

„Ale žádní další Jediové,“ řekl Jacen, ale byla to spíš otázka než konstatování.

„Jenom pár přátel,“ zopakoval Kyp. „Kdybyste se vy tři chtěli někdy přidat – chci říct, jestli vám to váš otec a váš strýc Luke dovolí – budete velice vítáni.“

„Přidat se k čemu?“ musel se zeptat Jacen.

„K práci,“ odpověděl Kyp.

„Jaké práci?“ otázal se pochybovačně Jacen.

„Potírat nelegální obchod, urovnávat spory,“ zasvěcoval ho Kyp. V jeho hlase nebylo ani stopy po chvástání, znělo v něm jen neochvějné odhodlání a pohled jeho očí byl přísnější, než si ti tři pamatovali.

„To teď patří k úkolům Jediů?“ zeptal Jacen. „Pronásledovat pašeráky?“ Jaina s Anakinem na něj nevěřícně pohlédli, ohromeni, že si jejich bratr dovolil kritizovat staršího a zkušenějšího rytíře Jedi.

„A ne snad?“ opáčil s odfrknutím Kyp.

„Bývaly doby, kdy se pašeráci považovali za přátele Jediů,“ odvážil se mu odporovat Jacen.

„Jako tvůj otec,“ podotkl Kyp.

„Tehdy byla jiná doba,“ vložila se do toho Jaina a postavila se mezi ně ve snaze rozptýlit napětí. „Doba, kdy galaxii vládla nelegitimní vláda.“

Jacen zavrtěl hlavou, nepřesvědčilo ho to.

„Myslíš, že je to pod naši úroveň?“ zeptal se Kyp a zdvořile, ale rázně obešel Jainu, aby se postavil přímo před Jacena. „Není snad povinností Jediů přispěchat na pomoc, když jsou nevinní lidé okrádáni o veškerý svůj majetek nebo je zajmou a možná i mučí?“ zeptal se zvýšeným hlasem.

„To je,“ souhlasil s ním Anakin.

„Ale rozdíl je na potíže narazit, nebo je vyhledávat,“ mínil Jacen. „Nejsme galaktická policie.“

„To všechno už jsem si vyslechl od tvého strýce,“ odpověděl Kyp.

„A existuje snad v celé galaxii pro Jedie lepší zdroj vědění?“ zeptal se ho Jacen.

„A přesto mě od úkolu, který jsem si sám přidělil, neodradil,“ dodal pohotově Kyp a pro zdůraznění každého svého slova bodl prstem do vzduchu směrem k Jacenovi. „Požádal mě, abych byl uvážlivý, ne abych přestal.“ Kývl hlavou a otočil se k Jaině. „Skvělý let, Jaino,“ prohodil. „Vrátím se, abych zlomil tvůj rekord, a očekávám, že se pak pokusíš o totéž.“

„Nikdy mě nedoženeš,“ řekla Jaina v žertu.

Kyp jí s dalším bezstarostným úsměvem poklepal po rameni a vyrazil pryč. „Musíme letět,“ řekl na vysvětlenou, otáčeje se k nim za chůze. „Moje nabídka pro vás všechny pořád platí, až se vymaníte z vlivu své tety a strýce. V eskadře by se mi pár dalších Jediů hodilo.“

Mrkl na ně a zamířil k vesmírnému přístavu, kde čekal jeho X-wing. Na Anakinův návrh – a Jainino naléhání, protože Jacenovi se jít nechtělo – vystoupili sourozenci do nejvyššího patra věže a vyšli ven na balkon pod noční oblohu, aby sledovali jeho odlet. Tak nějak tušili, že je Kyp Durron nezklame.

Začalo to hudbou. Na všech rampách v přístavu se z reproduktorů rozezněl Shwock Dubllon neboli Vrcholné procitnutí, nejvzletnější skladba moncalamarského skladatele Dembalina. Zvučný úvod přešel v tiché prolínání jakýchsi disharmonických tónů, které se stupňovalo víc a víc a splývalo v jeden celek, když se Kypova eskadra shromáždila ve vzduchu nad nimi, lodě všech druhů, povětšinou starší modely: B-wingy a A-wingy, dokonce i dva Headhuntery a tři starší X-wingy. Více než desítka stíhaček protkávala černou oblohu rudými proužky ze svých ohnivých zplodin, letecký tanec na sílící hudbu.

Potom dva X-wingy XJ, Kyp a Miko, proletěly tím obrazcem, právě když Vrcholné procitnutí dosáhlo svého burácivého crescenda, a jejich společníci rychle a disciplinovaně vyrazili za nimi.

Jacen se ohlédl na Anakina, na kterého to očividně udělalo dojem – bez mrknutí oka zíral na mizející ohnivé čáry. Jacen věděl, že jeho mladší bratr má hlavu plnou dobrodružství a slávy, pronásledování zla a šíření dobra.

Anakin nechápal, že věci jsou jen zřídka černé, nebo bílé.

„Kyp dal dohromady pěknou směsici stíhaček,“ poznamenala Jaina, když hudba utichla. Pohlédla na své bratry a zavrtěla hlavou. „Ten ví, jak odejít ze scény.“

„A přesně takové předvádění utvrzuje strýčka Luka v tom, aby obnovil Radu Jediů,“ odpověděl na to Jacen.

„A moudrou Radu by právě takové předvádění potěšilo,“ vložil se do toho Anakin.

„Aby celé galaxii ukázali slávu Jediů?“ zeptal se ho ironicky Jacen.

„Aby vzbudili strach v těch, kdo se staví proti Nové Republice, a naději v těch, kdo chtějí žít v míru a pod vládou zákona,“ odpověděl jeho bratr.

„Už dost!“ prosila je Jaina.

A bratři ji poslechli, oba zavrtěli hlavou a poslušně následovali Jainu zpátky do věže, protože ani jeden si svým názorem nebyl tak jistý, jak předstíral.

*

„A jsou pryč,“ pronesla Leia, když spolu s Hanem, Marou, Lukem, Landem, Chewiem a oběma droidy sledovali z balkonu Landova soukromého apartmá Kypův velkolepý odlet.

„Na Kypa je spoleh, že odletí stylově,“ řekl Han a potom tišším hlasem dodal: „Nejspíš ho pořád ještě užírá, že ho Jaina porazila.“

„Jediho může porazit jen Jedi,“ poznamenal Lando a zamyšleně se zahleděl na Luka. „Znám ještě jednoho Jediho, který je docela dobrý pilot,“ řekl pomalu a mazaně. Na jeho slova všichni rovněž obrátili pohledy k Lukovi.

Luke se usmál a pokrčil rameny. Se Solovými dětmi soutěžit nebude. A Landův pokus vlákat rytíře Jedi do vzájemného soupeření jenom posílil jeho rozhodnutí obnovit Radu Jediů. Podle Luka by se měl Jedi raději snažit překonat sám sebe. Dokázal Solovým dětem prominout jejich vzrušení a touhu soutěžit o místo v tabulce. Ale Kyp, který byl víc jak o deset let starší, by měl mít víc rozumu.

„Pro dvoumístné stíhačky máme samostatnou tabulku,“ vysvětloval Lando. „Ještě v ní není žádný Jedi.“

Luke pochybovačně pohlédl na Maru. Nijak netoužil proletět pásem – ke zlepšení svých jediských ani leteckých schopností nepotřeboval žádnou výzvu. Ale věděl, že Mara to asi vidí jinak. Možná se potřebovala osobně ujistit, že navzdory svému fyzickému stavu pořád dokáže to, co dřív. Možná jí průlet pásem dodá potřebnou sebedůvěru, že její rozhodnutí podílet se i nadále na jejich záležitostech, konkrétně těch, které se týkaly Jainy, nijak neohrožují bezpečí nikoho z jejích blízkých.

„Chceš to zkusit?“ zeptal se jí Luke a Lando se dychtivě naklonil blíž.

„Už jsem to zkusila,“ odpověděla Mara potichu, aby ji slyšel jen Luke, a ten vycítil, že Mara je skutečně vyrovnaná a že shromáždila veškerou sebedůvěru, kterou potřebovala, při Jainině úžasném výkonu.

Luke žasl, jak snadno v něm dokáže jeho žena číst, jak poznala, že se mu příliš nechce letět, ale že kdyby si to ona přála, letěl by. Dlouhou chvíli na Maru hleděl a obdivoval ji.

Zdálo se mu, že to dělá pořád.

„Myslím, že tu nabídku odmítneme,“ sdělila Mara Landovi.

Lando je začal přemlouvat, oháněl se tím, že oni dva by se pravděpodobně umístili výš než kdokoli předtím a stanovili by rekord, k němuž by se žádná jiná dvojice pilotů ani nepřiblížila. Potom však pohlédl na Hana a Leiu a všiml si, že téměř neznatelně vrtí hlavami a dávají mu znamení, aby toho nechal a pamatoval na Mařin zdravotní stav.

„No, kdybyste si to náhodou někdy rozmysleli…,“ prohlásil s lítostí v hlase.

Když o tom Luke uvažoval, dávalo to smysl. Landovi by se jistě líbilo mít na špičce tabulky dvojic jejich jména, tak jako měl nyní jména dvou Jediů na špici tabulky jednotlivců! Jaká skvělá reklama by to byla pro tohoto podnikavého člověka, jaká sláva pro jeho přebudovanou planetu. A co bylo ještě důležitější, Landovo podnikání by tím získalo do značné míry punc zákonnosti.

„A co vy dva?“ otázal se Lando a obrátil se k Hanovi a Leie.

„Já si užiju dostatek manévrování při schůzích Vládní rady,“ odpověděla Leia okamžitě, zamítavě zavrtěla hlavou a zvedla ruku, dávajíc jasně najevo, že nemá nejmenší zájem vyzkoušet si průlet pásem.

„Tak tedy Han a Chewie!“ navrhl bujaře Lando. „Vždycky se vytahovali, že jsou ten nejlepší pár pilotů v galaxii. Ať to dokážou!“

„Už jsem moc starej a pomalej,“ odpověděl Han a objal Leiu jednou rukou kolem ramen.

Chewie jen zavyl.

Do místnosti vešli Jacen, Jaina a Anakin.

„Viděli jste Kypův odlet?“ zeptal se jich vzrušeně Anakin a rychle zamířil k Lukovi. „Ta hudba, ta sevřená formace.“

Luke přikývl.

Jaina se zvědavě rozhlížela kolem, soustředila se na Landa a své rodiče a potom na Chewieho, který působil poněkud rozrušeně, až se její pohled zastavil na tetě Maře.

„Lando chce, aby Chewie s Hanem proletěli pásem v dvoumístné stíhačce,“ vysvětlila jí Mara. „Mně to připadá jako dobrý nápad.“

Leia se odtáhla od svého manžela, který jí věnoval jeden ze svých charakteristických prosebných úsměvů. Popravdě řečeno, nebyla z představy, že by se Han vrhl do takové hry, vůbec nadšená – i když je Lando ubezpečoval, že riziko je minimální. Její ochranitelský instinkt však při pohledu na Hanův úšklebek vzal za své. Han očividně nechtěl letět, anebo mu na tom nezáleželo, a tak nedokázala odolat nutkání ho trochu popíchnout. „Mně taky,“ souhlasila s Marou.

Chewie několikrát zavyl a sděloval jim, že ho ten nápad zaujal.

„To je pro děti,“ odfrkl si Han. „Já už jsem moc starej, pomalej a rozlámanej.“

„A pecivál,“ dodal pohotově Anakin, čímž vyvolal u všech výbuch smíchu – až na Hana, samozřejmě.

„Momentálně drží rekord Moss Deevers a Twingo,“ řekl Lando. Byla to dvojice druhořadých pašeráků známých tím, že měli vždycky víc upito než naloženo. O Bothanovi Mossovi a jeho sullustanském parťákovi Twingovi se říkalo, že kdyby vezli jen setinu toho, čím se chvástali, byli by nejbohatšími lotry v galaxii. A kdyby sestřelili nebo se jinak zbavili jen setiny imperiálních lodí z počtu, který si nárokovali, císař by přišel o flotilu dávno předtím, než ho porazila povstalecká Aliance.

Ti dva chvastouni nebyli mezi gaunery, které Han s Chewiem nazývali svými přáteli, zrovna dvakrát oblíbení a Han ty dva, obzvláště Mosse, považoval za budižkničemy. Jaká šťastná náhoda, že zrovna tito dva stáli v čele Landovy tabulky dvojic.

„Vždyť se do bombardéru TIE ani nevejdeš,“ poznamenal Han na adresu Wookieeho. „Nohy by ti čouhaly z podvozku a mohli bysme ty asteroidy rovnou odkopávat.“

Chewie zvedl k hlavě ruce zatnuté v pěst, naznačil obrovské sullustanské uši a nasadil přihlouplý výraz. Potom mocně zařičel, aby připomněl Hanovi, že Moss a Twingo by si na jejich zbabělosti pořádně smlsli. Oba chvastouni by využili zprávy, že Han s Chewiem odmítli pokořit jejich rekord, jako důkaz toho, že uznali, že Moss a Twingo jsou lepší piloti než oni.

„No jo, no jo,“ připustil Han. Rozhlédl se po ostatních a viděl, že všichni na něj upírají pohledy a usmívají se. „Co je?“ zeptal se nevinně.

Ty úsměvy se ještě rozšířily, když Landovi lidé vmáčkli Hana a obrovského Chewieho do dvojice protinárazových křesel bombardéru TIE. Jeden nešťastný pomocník nešetrně zkroutil Chewiemu nohu a Wookiee zareagoval tím, že se po něm ohnal tlapou – nijak prudce, ale stačilo to, aby muž odletěl několik metrů daleko. Obsluze se konečně podařilo dostat ty dva do lodě; Chewie vypadal trochu divně s nohama ohnutýma do takového úhlu, že měl svá vyboulená chlupatá kolena až téměř u brady.

„Připraveni?“ ozvalo se.

„Copak můžeme takhle letět?“ protestoval Han a pohlédl pochybovačně na Chewieho.

Wookiee zavyl.

„No, nevypadáš, že jsi v pohodě!“ odsekl Han.

„To je jedno,“ odpověděl Lando. „Stejně se k Mossovým a Twingovým čtyřem celým jednačtyřiceti ani nepřiblížíte.“

Chewie zařval.

„Připraveni!“ křikl Han.

„Vždycky se spolehni na jeho pýchu,“ zašeptal Lando a mrkl na Leiu a ostatní, a jakmile Han s Chewiem vystřelili z hangáru, všichni zamířili do kontrolního sálu, aby to celé sledovali. Všechny tři děti si cestou vyměňovaly předpovědi a shodly se na tom, že jejich otec a Chewie zlomí předchozí rekord, zároveň však došly k závěru, že ne o moc, protože dvojice nedisponuje potřebnou vnímavostí k Síle. Jaina mínila, že se dá letět prakticky jen naslepo, a podrobně jim líčila vnuknutí od Síly, díky němuž překonala zdánlivě neproniknutelnou stěnu z letících kamenů.

Jak Jacen, tak Anakin, ačkoli se lišili ve svých názorech na přístup k Síle, s Jaininým odhadem situace souhlasili.

Luke je s pobavením poslouchal. Ani jeden z nich doopravdy nepochopil, jakou moc a jaká omezení s sebou Síla přináší, a ani jeden z nich, jak mu připadalo, doopravdy nepochopil dovednost svého otce. Luke nikdy nepodceňoval Sílu, ale nikdy nepodceňoval ani Hana Sola.

Luke také věděl, že Han a Chewie mají víc než dost zkušeností s navigací v poli asteroidů.

Když skupina dorazila do kontrolního sálu s obrazovkami všude okolo, Han a Chewie už s bombardérem TIE provedli pár cvičných manévrů a byli připraveni vstoupit do pásu.

Kontroloři na Belt-Runneru I uvědomili dvojici, že mají plně aktivní štíty, a dali jim zelenou.

„Skvělý,“ odpověděl suše Han a vyvolal tím salvu smíchu v kontrolním sále.

Sekundární obdélníková obrazovka ukázala detailní záběr na bombardér TIE, když vklouzl do pásu asteroidů, světelná skvrnka v temnotě, která bez námahy kličkovala, jak se zdálo, mezi nejbližšími překážkami a potom proplula jedním shlukem rotujících kamenů tak hladce, že vypadala jako přízrak ignorující hmotu.

„Nádhera,“ pronesl Jacen.

*

Han to viděl trochu jinak. Ve skutečnosti od chvíle, kdy s Chewiem zapluli do pásu asteroidů, nepřetržitě vyděšeně ječel. Co ze země vypadalo jako správně zadaný a pečlivě propočítaný kurz, nebylo ve skutečnosti nic jiného než série zoufalých reakcí a jedna šťastná nehoda. Když totiž bombardér TIE uhnul před jedním asteroidem, Chewie, který měl lokty vysoko, sklouzl ke straně a neúmyslně udeřil Hana do hlavy.

Han chtěl s lodí letět kolmo dolů, což byl manévr, který by je odmrštil přímo na další asteroid, kterého si Han nevšiml, ale rána Chewieho lokte ho odhodila od řízení a bombardér TIE pokračoval původním směrem, nějakým záhadným způsobem se prosmýkl mezi dvěma asteroidy, o nichž si jak Han s Chewiem, tak diváci na zemi mysleli, že jsou příliš blízko u sebe.

Ten manévr vypadal brilantně.

„Chlupáči!“ zařval Han na Chewieho.

Wookiee se otočil, takže se jeho obličej ocitl na centimetr od Hanova, a zavyl. Potom oba upřeli pohled na čelní průzor, spatřili asteroid, který hrozil, že je v následující vteřině určitě rozdrtí, oba zařvali a instinktivně zvedli ruce, aby si jimi zakryli obličej.

Když to udělali, Chewieho příliš vysoko položené koleno srazilo páku stranou a bombardér TIE provedl otočku do strany a asteroidu se vyhnul.

Alespoň to vypadalo brilantně.

Z reproduktoru se ozval Landův hlas. „Děti tady stojí a sledují vás s pusama dokořán.“

Han zapnul vysílačku. „Normálka,“ řekl a honem zase mikrofon vypnul, než vykřikl: „To si ze mě děláš srandu!“ když se před nimi objevila stěna z asteroidů.

Han tahal doleva, Chewie doprava a bombardér TIE… neudělal nic. Každý z nich viděl protitah toho druhého, každý z nich zatáhl na opačnou stranu a bombardér TIE… neudělal nic.

„Doleva, ty smrdutá chlupatá koule!“ vykřikl zoufale Han a potom omylem zatáhl za vlastní páku doprava, a protože Chewie ho poslechl, bombardér TIE… neudělal nic.

„Doleva od tebe, ne ode mě!“ spílal mu Han, což bylo poněkud zvláštní, protože byli oba otočeni stejným směrem.

Chewie se natáhl a přikryl Hanovy ruce a jeho páku jednou mohutnou tlapou a zatáhl za obě páky směrem k sobě. Hbitý bombardér TIE se rozletěl prudce doleva a těsně minul čelo obrovské kamenné stěny. Han zrychlil na maximum a přehoupli se těsně přes okraj stěny, potom strhl loď zpátky doprava do proudu asteroidů – jednoduchý manévr, jehož účelem bylo, aby vypadal brilantně.

Do proudu vpluli příliš rychle. Z reproduktoru zapraskal Landův hlas, ale nemohli mu věnovat pozornost, protože se snažili opět získat vládu nad lodí. Blížila se k nim velká rotující skála a oba piloti, konečně sehraní, ji podletěli, zařadili zpětný chod a provedli dokonalý looping. Těsně minuli povrch asteroidu a využili jeho přitažlivosti, aby stabilizovali svou loď.

Zpod asteroidu se vynořili mnohem bezpečnější rychlostí a plynule vklouzli do relativně klidného úseku. Han pohlédl na stopky, hlavně proto, aby zjistil, jestli už odsud on a Chewie můžou konečně vypadnout.

Nefungovaly.

„Co to?“ řekl a udeřil do přístroje.

Nic.

Až nyní Han zapnul vysílačku. „Nefunguje nám chronometr,“ zavolal.

„Jakej máme čas?“

*

Jeho hlas zazněl z reproduktorů v kontrolním sále poněkud přerušovaně a všichni pohlédli na chronometr na stěně. Tři minuty, třicet tři vteřiny. Blížili se k novému rekordu pro dvoumístné stíhačky.

„Tři třicet tři – už jste je skoro porazili,“ zavolal Lando a honem dodal: „Ale všechny tři tvoje děti jsou pořád před vámi,“ aby přiměl dvojici pokračovat a podívaná neskončila.

„Jakej máme čas?“ ozval se opět Hanův hlas, ještě více přerušovaně.

„Neslyšel tě,“ podotkl Luke a všechny ty úsměvy a uznalé pokyvování nad velmi pěkným letem se rychle vytratily, když všichni zachytili Landův náhle vážný výraz. Technici u kontrolních modulů se skláněli nízko nad své přístroje a několik jich otevřelo kanály na Belt-Runner I.

„Tři čtyřicet sedm,“ zavolal hlasitě Lando.

„Čas?“ ptal se znovu Han, který zřejmě neslyšel ani slovo.

„Jenom problém s komunikací,“ ujistil ostatní Lando.

„Je to mnohem horší,“ ozval se jeden z kontrolorů. „Belt-Runner I ztratil signál.“

„Úplně?“ zeptal se Lando.

„Úplně,“ potvrdil muž.

„Co to znamená?“ zeptala se Leia a chytila Lancia za loket.

„To znamená, že jsou úplně hluší,“ odpověděl vážně. „A znamená to, že jsou bez štítů.“

Oěi všech v místnosti se rozšířily děsem, když jim došel význam Landových slov. Luke vyběhl z kontrolního sálu.

*

Han a Chewie, kteří už si na bombardér TIE zvykli, hladce prolétali relativně volnou oblastí asteroidů, přesvědčeni, že jim nehrozí žádné nebezpečí, a dokonce začínali chápat, jak by své systémy mohli využít.

Kdyby ty systémy ovšem fungovaly.

„Odstrč se od něj,“ nařídil Han a ukázal na velký a hladký balvan napravo od nich. Potom ukázal opět doleva, předvídaje jejich kurz a ukazuje na místo, kudy by mohli proklouznout skrz další blížící se shluk asteroidů.

Chewie udělal, co mu Han řekl, a naletěl s bombardérem k asteroidu vpravo s úmyslem použít štíty jako jakési neustále běžící repulzory a odstrčit se od asteroidu.

A opravdu se od něj odstrčili, jenže ne deflektorními štíty, ale pravým křídlem se solárními panely. Bombardér TIE se roztočil a byl odmrštěn pryč a otřesení Han i Chewie oba instinktivně vyhlédli ven, aby zjistili rozsah škod: utržená polovina křídla a ohnutý nosník.

Popadli páky, zběsile šlapali na pedály a snažili se dostat loď pod kontrolu. Jak sebou loď házela, Hanovi se rozepnul jeden pás a švihl do řízení. Bombardér se znovu roztočil a začal klesat šikmo dolů.

Chewie hbitě zareagoval a plácnutím do tlačítka vypnul Hanovu konzolu, převzal řízení lodě, a zatímco vyl do Hanova křiku, usilovně se snažil vyrovnat loď.

„Nemáme štíty, Chewie! Nemáme štíty!“ zaječel Han.

Jejich čelní průzor vyplnil asteroid, který unikl jejich pozornosti, stěna z kamene.

*

„Dolů! Dolů! Dolů!“ křičel Lando, který to celé sledoval, a bombardér TIE začal před balvanem klesat dolů a potom…

Nic.

„Signál je pryč!“ zvolal jeden z kontrolorů.

„Belt-Runner 1 taky nic nemá,“ dodal další.

Obdélníková obrazovka náhle přepnula pohled na stíhačku TIE stoupající plnou rychlostí z přistávací plošiny.

„Najdi je,“ zašeptala tiše Leia. Směřovala svá slova a modlitby ke svému bratrovi Lukovi, pilotovi stíhačky, která měla co nevidět vletět do pásu.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Minus třináct

Ladně klouzali temnotou: různorodá eskadra, které dal Kyp jméno Tucet a dva mstitelé, jméno, které – jak Jedi očekával – bude zanedlouho znát celá galaxie. Všichni už několikrát proletěli Landovým bláznovstvím v upravených stíhačkách TIE; všichni si v něm vedli velmi dobře a několik se jich umístilo na tabuli cti. A co bylo ještě důležitější – díky náročnému výcviku, kterému je podrobil disciplinovaný Kyp, se naučili létat společně, vzájemně se doplňovat a problémy spíše předvídat než na ně reagovat. Kyp věděl, že s nejslavnějšími stíhacími skupinami, jako byla eskadra Rogue, se nemohli měřit – zatím –, ale každým dnem se zlepšovali a bojové zkušenosti jim přibývaly rychleji než kterékoli jiné skupině. Možná že už docela brzy bude Tucet a dva stejně legendární jako eskadra Rogue.

Taková byla Kypova naděje.

Ale kdyby se trojice Solových dětí, nebo alespoň jedno z nich, zvláště Jaina, rozhodla k eskadře přidat, rovnice by se samozřejmě dramaticky změnila. Potomci Hana a Leiy by okamžitě přinesli renomé a pozornost celému Tuctu a dvěma – který by se pak musel přejmenovat, uvědomil si Kyp. Bylo by to dobré? Bylo čtrnáct členů jeho eskadry na takovou pozornost, na takový zájem veřejnosti připraveno? V bitvě by jim proslulost bezpochyby prospěla, jejich nepřátelé by z nich nejspíš měli příliš velký strach, než aby dokázali řádně koordinovat svůj útok, jenže sláva by jim také mohla přinést nebezpečnější nepřátele.

Byli připraveni? Byl Kyp připraven?

A kdo by pak Mstitele vedl? musel se ptát Kyp. Jaina ho při průletu pásem daleko předčila a bez ohledu na to, jak se před ní chvástal, bylo Kypovi jasné, že ho porazila na celé čáře. Mohl pásem letět klidně stokrát, a nikdy by se k Jaininu času ani nepřiblížil. Ostatní piloti z Tuctu a dvou to také věděli. Takže kdyby se Jaina a její bratři přidali ke skupině, kdo by potom velel? V současnosti byl jediným Kypovým skutečným rivalem Miko, jediný další Jedi a bezpečně druhý nejlepší pilot z celé eskadry. A Miko, tichý a nenáročný typ, který většinu času trávil cvičením se světelným mečem nebo sezením o samotě pod hvězdnou oblohou, očividně o velení nijak neusiloval; ve skutečnosti v eskadře sloužil především jako Kypův učedník, studující pod vedením zkušenějšího Jediho.

Všechny tyto myšlenky doprovázely Kypa do temnoty vesmíru, když on a jeho společníci opouštěli Dubrillion. Nepříjemné možnosti ho neznepokojovaly, ale spíše nutily k zamyšlení a nakonec prostě usoudil, že zisk převáží nad všemi možnými potížemi. Pokud by se trojice Solových přidala k Mstitelům – k Tuctu a pěti, jak předpokládal – eskadra by brzy vstoupila mezi elitu a její mise by byly stále důležitější, nebezpečnější a přínosnější pro Novou republiku a ochranu zákona. Z Tuctu a pěti – tuctu řadových pilotů a pěti Jediů – by se docela dobře mohla stát nejvýznamnější eskadra v galaxii.

Kyp ovšem ve skutečnosti nevěřil, že se k nim Solovy děti přidají, alespoň ne všechny. Když se Luke Skywalker setkal s Kypem na Dubrillionu, působil jako vždy diplomaticky a zdvořile, ale zároveň také přísně a nesouhlasně. Kyp si nebyl jistý, jestli si Luke myslí, že zátahy na pašeráky jsou pod úroveň rytířů Jedi, nebo jestli má proti tomu námitky z osobních důvodů – nebyl snad Han Solo kdysi jedním z nejslavnějších pašeráků? –, ale v každém případě nabyl dojmu, že Luke s jeho současnými aktivitami nesouhlasí.

Luke ovšem nežádal, aby ty aktivity zastavil, a tak nyní Kyp vedl svou eskadru do sektoru Veragi, odlehlé oblasti bez hvězdných soustav, prázdného černého prostoru, v němž se nacházela pouze pozorovací bóje, kterou Kyp a jeho přátelé nechali u hyperprostorové křižovatky.

Kyp sledoval signál na tajném, nepoužívaném kanálu, s jehož pomocí navedl eskadru až k bóji. Miko Reglia rozvinul ostatní do obranného kruhu kolem Kypova X-wingu XJ a Kyp se spojil s bójí. Jeho astromechanický droid R5-L4 – Kyp mu říkal Elfour – začal okamžitě stahovat informace a posílat je Kypovi na obrazovku. Zrychleně projížděl dny a dny prázdnoty.

Kyp si povzdechl a opřel se v křesle. Pašeráky nebylo snadné najít nikde v galaxii a v této části Vnějšího okraje byli obzvlášť vzácní – samozřejmě až na ty, kteří létali na Landovy planety trochu si zaobchodovat a procvičit se. A Kyp dobře věděl, že se nemůže pustit do žádné skupiny, která se nacházela poblíž podniku Landa Calrissiana, neboť vychytralý podnikatel by rychle využil svého vlivu u lidí jako Han a Luke, aby Kypovi zatnuli tipec.

Jediné objekty na obrazovce před ním byly po dlouhou, předlouhou chvíli hvězdy a Kyp se v duchu připravil na hodinu nudy. Na okamžik zbystřil, když R5-L4 zpomalil běh času na normál. Obrazovka ukázala osamocený podezřelý frachťák, který vstoupil do oblasti, ale pak si Kyp znovu povzdechl, když loď změnila směr a opět skočila do hyperprostoru a výpočty R5-L4 ukázaly, že mířila na Destrillion.

A tak to pokračovalo dál; záznamy z bóje neukazovaly nic pozoruhodného, až na několik doposud neznámých asteroidů, pár frachťáků a dokonce i několik menších osobních lodí, které ale byly příliš daleko a pohybovaly se příliš rychle, než aby stály za prověření. Ale potom, téměř na konci záznamů, se na místě, kde neměla co dělat, objevila loď – podle R5-L4 šlo o zastaralý raketoplán třídy Spacecaster.

„Zjisti, odkud přiletěl, Elfour,“ nařídil Kyp. Úhel, pod kterým raketoplán vstoupil do pole sledovaného bójí, ho mátl; rozhodně to nebyl směr od Jádra.

Na obrazovce se rozsvítilo slovo Belkadan spolu se souřadnicemi v blízkém sektoru Dalonbian.

„Podrobnosti?“ požádal Kyp, a sotva to dořekl, na obrazovce se objevily údaje o minulém a současném významu Belkadanu včetně zmínky o ExGalu 4.

„Proč asi odletěli?“

Na obrazovce se objevil otazník; R5-L4 očividně nepochopil, že šlo pouze o řečnickou otázku.

Kyp droidovi přikázal, aby se zaměřil na ty záznamy z bóje, které sledovaly dráhu odlétávajícího Spacecasteru, dokud raketoplán nezmizel ze skenerů na okraji soustavy Helska.

Potom začal R5-L4 procházet audionahrávky, útržky subprostorových rozhovorů, většinou z Landovy základny. Droid na Kypův příkaz vypočítal přibližný čas odletu Spacecasteru z Belkadanu a poté se soustředil na záznamy z této doby a na signály přicházející od Belkadanu.

Kypovu pozornost upoutalo pouze jedno z několika málo rozluštitelných slov, které bóje zachytila: bouře.

Měl snad Belkadan a stanice ExGal 4 potíže?

Kyp cítil, jak mu žilami začíná proudit adrenalin, pocit vzrušení, který ho před dobrodružstvím pokaždé nabil energií. Musel se rozhodnout, protože Belkadan se nacházel daleko od soustavy Helska, ale jakmile se nad tím pořádně zamyslel, odpověď byla nasnadě. Ať už se na Belkadanu stalo cokoli, někteří vědci tomu očividně unikli, ačkoli proč zamířili do vzdálené soustavy Helska a ne zpátky k Jádru nebo třeba k Landovu podniku či do blízkého sektoru Moddell, to Kyp netušil.

„Ukaž mi všechny podrobnosti o soustavě Helska,“ poručil Kyp droidovi a po obrazovce začaly přejíždět údaje. Přehled ovšem brzy skončil.

Podle záznamu nebyly v Helsce žádné kolonie a zřejmě ani žádné obyvatelné planety.

„Proč?“ zeptal se Kyp tiše.

„Protože jste mě o to požádal,“ objevila se na obrazovce droidova nechápavá odpověď.

Kyp se zamračil a vymazal obrazovku. „Poletíme do soustavy Helska,“ oznámil Mikovi a ostatním. „Vypočítejte kurz.“

Jakmile se dali do práce, Kyp připravil zprávu o Belkadanu a všeobecnou výzvu, aby někdo zjistil, jestli tamější stanice nepotřebuje pomoc.

*

Když se Luke vnořil do pásu asteroidů, vůbec nezpomalil, dokonce ani nevnímal varování z Belt-Runneru I, že jejich štítový generátor stále ještě stávkuje a že mu nejspíš nedokážou poskytnout žádnou ochranu.

Přehoupl se s letounem TIE přes nejbližší asteroid a podletěl další dva, které se znenadání vynořily za ním. Lukovi nepomáhaly žádné přístroje; neměl tu dokonce ani R2-D2 jako v X-wingu. Při řízení se spoléhal pouze na svůj instinkt a Sílu, cítil pohyb asteroidů kolem sebe a pátral, neustále pátral po známkách Hana a Chewieho.

Uhnul před dalším kusem skály, obletěl ještě jeden a pak obrátil stroj prudce vzhůru před stěnou z rotujících balvanů. Jakmile v ní objevil mezeru, otočil stíhačku původním směrem a vnořil se hlouběji do změti asteroidů. Blížil se k místu, kde Han a Chewie zmizeli z monitorů, ale asteroidy, které předtím pozoroval na obrazovkách, nikde poblíž neviděl.

Přesto věděl, že je na správném místě.

„Právě jsme zprovoznili štíty,“ ozval se hlas z Belt-Runneru I.

„Týká se to i štítů na bombardéru TIE?“ zeptal se Luke a doufal v potvrzení, že jeho přátelé jsou stále naživu.

„Pokud tam někde je a není příliš těžce poškozený, jeho štíty už také běží,“ odpověděl nejistě hlas na druhém konci spojení.

Luke pokračoval v uhýbání a kličkování. Zpočátku ho trochu povzbudilo, že neobjevil žádné trosky.

Jenže potom kolem proletělo zohýbané křídlo se solárním panelem.

Luke se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Právě mu volala Leia a prosila ho, aby jí oznámil, co zjistil. Jak jí to měl říct?

Potom si uvědomil, že jeho vlastní zármutek nebude o nic menší než její. Jeho přátelství s Hanem začalo na nejistých základech a poněkud bouřlivě trvalo už dlouho, předlouho. Ale navzdory občasným hádkám a filozofickým neshodám mezi nimi existovalo opravdu velmi, velmi hluboké pouto, stejně pevné, jako kdyby byli bratři.

Jak mohl být Han teď mrtvý?

Leia nepřestávala prosit; Luke vypnul komunikátor a rozhodl se, že lepší bude říct jí to osobně.

Otočil stíhačku TIE hlavou vzhůru a strhl ji do střemhlavého obratu, po kterém už neletěl proti směru pohybu asteroidů, nýbrž po směru.

A pak jejich loď spatřil, seděla na opačné straně asteroidu jako písečná muška na tatooinském vaporátoru. Hanovi a Chewiemu se nějak podařilo s bombardérem TIE na tomto kusu skály přistát. Lukovi něco takového připadalo takřka nemožné, zvlášť když si uvědomil, jaké poškození jejich letoun utrpěl a dokonce přišel o jedno křídlo.

Luke se přibližoval pomalu, upravil nastavení trysek tak, aby letěl těsně nad povrchem asteroidu a zároveň kopíroval jeho kurz. Kousek po kousku Luke šplhal s lodí podél asteroidu vzhůru, vzhůru – brzdil ho strach o jeho přátele a také obavy z nebezpečného asteroidu – a pokračoval kolem bombardéru TIE až na místo, odkud mohl nahlédnout do jeho kokpitu.

Uvnitř seděli Chewie a Han, jako obvykle se hádali, Han ukazoval jedním směrem, Chewie druhým, a oba kroutili hlavami. Han měl na čele krvavý šrám. Chewie zahlédl Luka ve stíhačce TIE a vyrazil z hrdla mocné wookieeské zaryčení – Luke to poznal podle toho, jak si Han honem zacpal uši.

„Jsou v pořádku!“ křikl Luke do komunikátoru.

„Kde jsou?“ vykřikla Leia.

„Proč je nevidíme?“ zeptal se zároveň Lando.

„Jsou venku z pásu?“ ptala se Mara.

Luke začal odpovídat Leie, pak Landovi, pak Maře, pak zase Leie a potom se rozesmál, jak mu to celé připadalo absurdní. Napadlo ho, že Han a Chewie vždycky dělali nevysvětlitelné věci a že tohle byl jen další z dlouhé série úžasných úniků ze spárů hrozivého přízraku smrti.

„Hane, slyšíš mě?“ zavolal Luke, když přepnul kanál.

Aby mu ukázal, že opravdu slyší, ale nemůže odpovědět, zvedl Han mikrofon, visící na utržené šňůře.

Luke na něj kývl a pomalu se sunul kolem poničeného letounu, aby obhlédl škody. Věděl, že stroj už znovu nepoletí, rozhodně ne s potřebnou stabilitou. Jak s ním Han a Chewie dokázali na asteroidu přistát, bylo mimo

Lukovo chápání. A také, vzhledem k tomu, že pohon lodi nejevil známky života, Luke pochyboval, že bude mít bombardér funkční deflektorní štít.

Jak tedy odsud Hana a Chewieho dostanou?

„Lando,“ zavolal. „Přijímáš můj signál?“

„Ano, čistě a zřetelně,“ odpověděl Lando. „Visíš za tím velkým asteroidem. Jsou tam i Han a Chewie?“

„Na jeho odvrácené straně,“ potvrdil Luke. „Nenapadá tě, jak je odsud dostat?“

„Pomoc už je na cestě,“ ujistil ho Lando. „Odtáhneme je vlečnou lodí.“

Luke, který už byl zpátky na místě nad kokpitem bombardéru TIE, znovu spatřil, jak Chewie ryčí, a zahlédl Hanovu grimasu a poznal, že Landa také slyšeli. Musel se znovu pousmát při pomyšlení, jaká to bude pro Hana potupa, když pro něj budou muset přiletět Landovy stroje a vytáhnout ho z nebezpečí. To nepřežije!

Luke zůstal u poničeného letounu, dokud nedorazila Landova vlečná loď, odrážející se mezi asteroidy. Posádka provedla úchopným ramenem improvizovanou kontrolu, aby se ujistila, že štíty bombardéru fungují, a potom je na okamžik vypnula, aby k němu mohla připojit vlečné lano.

„Cestou ven to bude trochu házet,“ varoval pilot vlečné lodi.

Luke se zdržel dost dlouho na to, aby spatřil Hanův kyselý úsměv, a pak otočil svou stíhačku TIE, zamířil pryč a hledal cestu z pásu ven.

„Odečteme čas, po který jsi dělal Hanovi a Chewiemu chůvu,“ ozval se Landův hlas. „Už jenom jedenáct minut proti proudu a budeš mít nový rekord.“

Luke se usmál, ale tu poznámku vůbec nebral vážně. Neměl nejmenší zájem. Našel výstupní bod, bezpečně vylétl z pásu asteroidů do volného prostoru a zamířil zpátky na Dubrillion. Na planetě přistál dávno předtím, než vlečná loď vůbec začala táhnout bombardér z pásu asteroidů ven.

Landa a ostatní našel v ústředním kontrolním sále; Lando měl na hlavě sluchátka, nakláněl se nad panelem a vzrušeně hovořil do mikrofonu.

„Ty můj hrdino,“ řekla Mara s úsměvem a pevně Luka objala. Leia také přišla blíž a uchopila bratra za ruku.

„Všechny zásluhy patří Hanovi a Chewiemu,“ vysvětloval Luke. „Pořád nechápu, jak se jim podařilo dostat ten rozmačkaný kus šrotu na ten asteroid.“

„Vždycky si nějak poradí,“ řekla Leia.

„Chyba byla v upraveném vysílači,“ ozval se Lando, odložil sluchátka a připojil se ke skupině. „Iontové generátory na Belt-Runneru I fungovaly, ale nedokázaly vyslat ostatním lodím signál k zesílení štítů. Letěl jsi tam naprosto nechráněný, kamaráde.“

Luke přikývl. Zřejmě ho to ani nerozčililo, ani neznepokojilo.

„Projekce štítů na dálku je ale přesto vynikající nápad,“ trval na svém Lando. „Planetární obrana bude mnohem silnější, když bude mít k dispozici stíhačky, které snesou tolik zásahů jako bitevní křižník.“

„Její použití je omezené – a také omezující,“ řekl Luke klidně. „Záložní systémy, starající se o to, aby štíty nevypadly, by byly nesmírně náročné. A kdyby ty štíty přesto vypadly, tví piloti by byli v pořádném maléru.“

„Měli by ještě štíty z lodních systémů,“ namítl Lando.

„Ale záchranná síť by byla pryč,“ vysvětloval Luke, který dobře znal psychiku pilotů. „Neuměli by létat bez ní. Dobrého pilota dělá schopnost řešit situace na hranici pohromy.“

Lando zavrtěl hlavou, ale pak si uvědomil, že by bylo těžké se s Lukem přít. Vždyť to byl právě on, kdo před chvílí vletěl bez štítů do pásu asteroidů. Sotva stačil otevřít ústa, do místnosti vkráčeli otřesení Han a Chewbacca. Han měl poraněné čelo omotané obvazem.

„Ta pitomá plechovka, kterou jsi pro nás poslal, cestou ven omlátila všechny asteroidy široko daleko,“ stěžoval si Han. Ostatní, kterým se ulevilo, že je oba vidí živé a zdravé, se jen usmáli.

Chewie ovšem se stížnostmi ještě neskončil a stížnosti u Wookiů zpravidla mívaly podobu činů. S nataženýma rukama vyrazil přímo k Landovi, jako by ho chtěl uškrtit. Luke a Mara, Leia a tři děti, všichni se postavili mezi ně a vzápětí všichni začali před běsnícím Chewiem ustupovat.

Lando začal před Wookieem také couvat a Chewie ho konečně nechal být.

„Porazili jsme Mosse a Twinga?“ prolomil Han napětí.

Lando pohlédl na své techniky. „Ztratili jsme je po čtyřech minutách a jednačtyřiceti vteřinách,“ odpověděl jeden z nich. Ironií osudu to byl na vteřinu přesně rekordní čas Mosse a Twinga. Lando se chystal vyhlásit nerozhodný výsledek, ale pak pohlédl na stále ještě soptícího Wookieeho a rychle rozhodl: „Připočtěte pět vteřin za dobu, než se přilepili na ten asteroid. Čtyři čtyřicet šest, nový rekord.“

„Koho zajímá nějaký rekord?“ ozvala se Leia. „Už jenom přistání na tom asteroidu bylo podle Luka naprosto neuvěřitelné.“

„Nejúžasnější letecký kousek, jaký kdy tihle dva provedli,“ souhlasil Luke.

Ostatní se také připojili s pochvalnými frázemi; nikdo nešetřil slovy jako skvělý a mistrovský.

Han jim chtěl vysvětlit, že pochvalu si zaslouží především Chewie, protože on sám utrpěl ránu do hlavy a několik kritických vteřin byl v bezvědomí, ale Wookiee ho přerušil dlouhým zakvílením a potvrdil, že to celé dokázali společně. Byli tým, nerozluční druhové, nejbližší a nejvěrnější přátelé a z podstaty tohoto pouta patřily zásluhy každého z nich jim oběma.

Han to vzal všechno na vědomí a mrkl na svého wookieeského společníka. „Byla to legrace,“ ujistil ostatní a tvář se mu zkroutila do pokřiveného úsměvu.

Ale když mu pohled sklouzl na Landa, trochu se zamračil a dal tak najevo své skutečné pocity: strach a dokonce nevolnost, která se mu usadila hluboko v žaludku.

To tedy byla legrace.

*

Tucet a dva mstitelé se vynořili z hyperprostoru a v živé, proměnlivé formaci zamířili do nitra soustavy Helska. Svou vzájemnou polohu v sevřeném klínu měnili koordinovanými obraty a precizními manévry, při kterých jim neustále hrozila srážka – a díky kterým nepůjde jejich signál případným nastraženým skenerům zdaleka tak snadno rozluštit. Kyp Durron se ovšem držel neustále v čele s Mikem Regliou po pravoboku.

Soustava nebyla velká, měla jen sedm planet, které se nacházely poměrně blízko u sebe. R5-L4 neustále posílal na Kypovu obrazovku aktuální informace včetně podrobností o planetách i celé soustavě. Eskadra minula sedmou planetu a krátce nato i šestou.

Pátá planeta byl plynný obr, neobyvatelná koule vířícího běsu, a tak ji Kyp minul téměř bez povšimnutí a zaměřil se na čtvrtou planetu, mnohem zajímavější kouli z ledu.

„Ze čtvrté planety vycházejí nějaké signály,“ ozval se vzápětí Miko.

Kyp zpomalil a zbytek eskadry následoval jeho příkladu. Na co jsme to narazili? přemítal. Na doupě pašeráků? Na další vědeckou základnu – a pokud ano, proč nebyla na mapách, jak vyžadoval novorepublikový zákon? Nedávalo mu to smysl, ale přesto věděl, že raketoplán třídy Spacecaster tuto soustavu neopustil – kdyby ano, bóje by ho jistě zaregistrovala.

„Zvednout štíty a připravit torpéda,“ oznámil Kyp všem ostatním na otevřené frekvenci. „Přeskupit klín, dvojka doprava.“

Rychlý A-wing po Kypově levici provedl rychlý výkrut, který ho zanesl těsně za poslední loď na pravé straně klínu.

„Nad planetou se něco hýbe,“ oznámil Mikův hlas, a jen to dořekl, Kypův astromech jeho slova potvrdil. A skutečně, Kyp vzápětí na vlastní oči spatřil, že se tam něco pohybuje, desítky a desítky…

Čeho vlastně? Asteroidů?

Kypový přístroje toho zpočátku mnoho nezjistily, pouze směsici signálů, která svědčila o jakési životní energii. „Držte se zpátky a kryjte mě,“ přikázal ostatním a vyrazil vpřed. V první chvíli měl dojem, že to jsou opravdu asteroidy, třebaže neobyčejně nádherné, hýřící mnoha různými barvami. Ale když přiletěl blíž, po zádech mu přejel mráz.

R5-L4 dlouze zakvílel na protest a na Kypově displeji zobrazil údaje, podle kterých se před nimi nacházely jakési formy života, a potom Kypovu pozornost upoutala další, ještě naléhavější zpráva jeho přístrojů. Zmrzlou čtvrtou planetu obklopovala obrovská energetická bublina.

Kyp znovu pohlédl na mnohobarevné asteroidy a všiml si, že jejich tvary jsou pravidelné, geometrické. Ani jedna z těch věcí nevypadala úplně stejně jako ostatní, ale všechny měly podobné rysy, zúženou příď a aerodynamické boky.

Byly to vesmírné lodě, hvězdné stíhačky!

Kyp přešel na plný výkon, přitáhl páku k sobě a strhl loď vzhůru do prudkého loopingu. Potom stíhačku vyrovnal a plnou rychlostí vyrazil zpátky, odkud přiletěl.

A za ním se řítil mrak pronásledovatelů – Kyp ho nedokázal popsat jinak než jako „roj“.

„Jsou to nepřátelé!“ vykřikl, a sotva mu ta slova vyšla z úst, R5-L4 zaječel a X-wing se zakymácel, jak do něj něco udeřilo.

Kyp zahájil sled úhybných manévrů, prudce stočil loď dolů a doprava, pak znovu ostře doleva, celou dobu na plný výkon. Trochu se mu ulevilo, když se přiblížil ke zbytku své eskadry, uhánějící v sevřené formaci vpřed, dštící laserové paprsky a protonová torpéda.

„Doleva a vedle mě, Miko,“ vykřikl a sám zamířil doprava a pokračoval v obratu, dokud se opět neocitl v opačném směru. Miko se poslušně zařadil vedle něj.

Miko pálil a Kyp, ještě než dokončil obrat, také zahájil palbu – naslepo, zoufale. Podařilo se mu zasáhnout nejbližšího nepřítele a stíhačka připomínající kus skály se roztočila a odletěla pryč, ale druhá proletěla těsně kolem něj a Kyp v tu chvíli spatřil, že jsou to pilotované lodě. Jejich kokpit měl průhledný kryt, který připomínal spíš slídu než transpariocel, a Kyp za ním zahlédl pilota, humanoida barbarského vzezření s tváří, jež vypadala jako hrouda pulzujícího masa.

Vypudil ten znepokojivý výjev z hlavy a vedl Mika doprava zpátky ke zbytku eskadry.

A pak už je pohltila bojová vřava, nepřátelské stíhačky se rojily všude kolem a pálily po nich projektily z předních a bočních kanónů, které vypadaly spíše jako zvláštní miniaturní sopky. Tuctu a dvěma sloužilo ke cti, že utrpěli mnohem méně zásahů, než kolik jich rozdali, a několikrát se jim podařilo ustřelit z nepřátelských plavidel velké kusy horniny. Tato plavidla se však většinou pouze roztočila, pak se rychle vzpamatovala a znovu se zapojila do bitvy.

„Dokážou snést pořádný výprask,“ poznamenal Miko.

„Ale nedokážou ho uštědřit,“ podotkl Kyp, když spatřil, jak několik projektilů udeřilo do štítů blízkého B-wingu a neškodně se odrazilo pryč. „Fajn, Tucet a dva,“ zvolal. „Na naše štíty nemají. Zorganizujeme se a zneškodníme je jednoho po druhém.“ Obrátil se na svého droida. „El-four, zkus jim zavolat, na všech frekvencích. Uvidíme, jestli se vzdají.“

Jakmile to dořekl, ozval se výkřik – z B-wingu. „Ztratil jsem štíty!“

Než stihl Kyp odpovědět, na druhý stroj se sneslo hejno nepřátelských stíhaček a zasypalo B-wing rojem sopečných střel, které ho roztrhly vejpůl a pak znovu a znovu, dokud po něm na temné obloze nezůstaly tisíce malých střepin.

Potom vykřikl další pilot, že přišel o štíty, a jeho Headhunter vzápětí potkal stejný osud jako předtím B-wing.

Zbývající Mstitelé však přesto drželi formaci a dotírali na nepřátelské stíhačky. Několik jich rozstříleli na kusy soustředěnou laserovou palbou, stříleli stále do stejného místa, dokud se loď nerozpadla. Jenže každý letoun, který zničili, vzápětí nahradilo deset dalších a z planety se jich řítilo stále víc a víc.

„Nemám štít!“ vykřikl Miko.

Kyp zmateně pohlédl na letoun svého druha. Jak je to možné? Vždyť Miko ještě ani nebyl zasažen – on a Kyp byli teprve na okraji bojiště.

„Gravitační studně! Cítil jsem, jak mě z křesla táhne nějaká síla, skoro jako deset gé,“ snažil se honem vysvětlit Miko. „A potom se v mém štítu udělala díra a pak zmizel úplně. Můj droid mele něco o magnetickém poli, ale to se mi moc nezdá!“

„Pryč! Pryč odsud!“ přikázal Kyp Mikovi i všem ostatním a obrátil svůj stroj směrem k hlavní části bitvy, aby kryl jejich ústup. Roztočil stíhačku dokola a přitom pálil. Jednoho nepřítele zasáhl laserovým výbojem a pak do prohlubně po zásahu poslal torpédo a rozstřílel nepřátelský letoun na kousky. Vklouzl mezi další dva, přičemž utrpěl několik bezvýznamných zásahů, potom zařadil zpětný chod – R5-L4 neustále kvílel – a znovu popohnal X-wing vpřed. Byl to náročný manévr, při kterém téměř ztratil vědomí, třebaže jeho inerciální kompenzátor běžel na 97 procent. Kyp zachoval klid a znovu zahájil palbu a obě nepřátelské stíhačky, které ho právě předletěly, se neovladatelně roztočily a poškozené se řítily pryč.

Kolem Kypa proletěl A-wing. Pilot byl zoufalý, jeho strojem otřásal jeden zásah za druhým. Některé střely prudce narazily do trupu a přichytily se k němu jako roztavený cukr.

„Ach ne,“ zaúpěl Kyp, když spatřil, jak se ty střely propalují trupem, jedna přímo u konektorů iontového pohonu.

A-wing se rozletěl na kusy.

Kyp se otoěil, aby čelil roji pronásledovatelů, několikrát vypálil a několik zásahů utrpěl, ale dostal se za ně.

K přídi jedné nepřátelské lodi se přiblížil dost blízko na to, aby zahlédl její další součást, nebo možná dodatečné vybavení, protože tato věc vypadala spíš jako živý, pulzující tvor, srdce bez těla, a její senzorové údaje byly naprosto odlišné od čehokoli, co kdy Kyp viděl.

Ucítil náhlé trhnutí a věděl, že také přišel o štíty a že tento letoun, tento tvor, nebo co to vlastně bylo, mu je právě strhl pomocí jakéhosi magnetického nebo supergravitačního pole. Vzedmul se v něm hněv, hněv na tu věc, která tak rychle způsobila smrt několika jeho přátel.

Vypustil torpéda.

Jenže projektily se k té věci vůbec nedostaly, zastavily se uprostřed letu, jako by je zadržela nějaká neviditelná bariéra, a pak prostě vybuchly.

„Cože?“ vykřikl Kyp. Neodvažoval se zpomalit a blíže to prošetřit, protože nyní byl nechráněný, bez štítů, a pronásledovalo ho hejno nepřátelských lodí.

„Zasáhli mě!“ vykřikl Miko.

Kyp se otáčel a otáčel, rozhlížel a obracel, snažil se najít svého přítele a celou dobu pálil z laserových kanónů, ačkoli ani nemohl zpomalit, aby si našel nějaký cíl.

„Přišel jsem o pohon!“ ozval se Mikův hlas. „Nemám energii! Nemám energii!“

Potom ticho.

Kyp spatřil další letoun své eskadry, starší X-wing, vybuchnout pod salvou střel a nasměroval příď ven ze soustavy a vyrazil na plný výkon. Cítil, že má v zádech pronásledovatele, a horečně zadal výpočet souřadnic, aby mohl skočit do hyperprostoru. Teď nebyl čas na hrdinství, teď museli přežít; přežít, vrátit se a všechno oznámit!

Vedle něj se objevil A-wing; obratný stroj s ním srovnal rychlost.

„Jsou nám v patách!“ vykřikl pilot.

„Leť co nejrychleji vpřed!“ zavolal Kyp v odpověď, protože tyto podivné lodě dosud neprokázaly, že jim mohou stačit.

„Ale my jsme poslední, kdo zbyli!“ zvolal pilot.

„Uklidni se a leť!“

A skutečně – nepřátelské stíhačky s nimi nedokázaly udržet tempo. Pronásledování tím ovšem ještě neskončilo, protože další loď, plavidlo přibližně oválného tvaru, otevřelo jakousi schránku na přídi a vypustilo hejno půlmetrových tvorů s černými křídly, kteří trochu připomínali polní kobylky.

Kyp je spatřil a uvědomil si, že je rychle dohánějí.

„Hyperpohon!“ zavolal na svého posledního pilota.

„Nemáme souřadnice!“

„Teď!“ přikázal Kyp, zapnul hyperpohon a A-wing udělal totéž, jenže A-wing už měl na trupu trojici zuřivých insektoidů, vylučujících látku, která prožrala trup a umožnila jim proniknout dovnitř.

Kypovi zmizel A-wing z očí, když se hvězdy prodloužily a čas se na okamžik zastavil při vstupu do hyperprostoru, ale přesto nějakým způsobem vytušil, že druhý pilot skok nepřežil, že zapnutí mocného hyperpohonu roztrhalo poškozený A-wing na kusy.

Kyp téměř okamžitě hyperprostor znovu opustil, bál se, aby se nesrazil s planetou nebo nevlétl do slunce. Jenže sotva mohl začít zjišťovat, kde přesně se nachází, uviděl, že ani on nevyvázl nepoškozený, že i on má několik černých pasažérů.

A jeden z nich se průhledným krytem kokpitu prohryzával přímo k němu. Hrozivá kusadla lačně hlodala.

*

„Sernpidal?“ opakoval Han nevěřícně. „Ty chceš, abych letěl na Sernpidal?“

„Potřebuju od tebe malou laskavost,“ odpověděl Lando nevinně. „Hele, do pásu jsem tě pustil zadarmo –“ Odmlčel se, když se Han zamračil a připomněl mu tím, že zmiňovat incident v pásu asteroidů není zrovna nejmoudřejší, pokud od něj žádá laskavost.

„Zabere ti to jenom dva dny,“ přemlouval Hana Lando. „Kdybych tam musel přesměrovat frachťák, stálo by mě to víc, než kolik za ten náklad dostanu.“

„Tak jim tu rudu neprodávej,“ opáčil Han.

„Musím,“ vysvětloval Lando. „Dokud zásobuju vnější kolonie, Nová republika je ochotná přimhouřit oko nad mými – jak to nazvat? – pokoutními kšefty.“

„Taková už je za podnikání cena,“ řekl Han s konečnou platností a pokrčil rameny. Potom pohlédl za Landa na Leiu, která stála v chodbě, ruce založené na prsou, a mračila se, čímž mu důrazně připomínala, že Lando by tentokrát mohl být velice užitečným spojencem. Lando tu měl celou informační síť, kontakty, které by mohli potřebovat, pokud mají zjistit, jaké styky Vládní rada udržuje s pašeráky. Ať se to Hanovi líbilo nebo ne, Lando Calrissian byl pákou, kterou Luke i Leia v rozbouřené politické aréně nutně potřebovali.

„Hele, i když se tvůj průlet moc nepovedl – a klidně tě nechám letět zadarmo znova – Jaina udělala nový rekord a ty a Chewie zrovna tak,“ škemral Lando.

Han se ušklíbl, spíš na svou ženu než na Landa. „Sernpidal?“ opakoval, jako by už jenom ten samotný nápad byl přitažený za vlasy, ale přesto nasadil smířlivý tón.

Lando se usmál téměř od ucha k uchu a vykročil zpátky ke kontrolnímu sálu. „Budeš zpátky dřív, než si někdo všimne, že jsi pryč,“ řekl.

Potom vyšel z kontrolního sálu jeden z techniků a v ruce držel datapad. Zahlédl Landa a přispěchal k němu s poněkud nervózním výrazem ve tváři.

„Potíže?“ zeptal se Lando a převzal výpis.

„Zpráva od Kypa Durrona,“ vysvětloval technik.

Lando pohlédl na záhlaví zprávy a zasmál se. „Tucet a dva mstitelé,“ zarecitoval, posměšně si odfrkl a zakroutil hlavou. Dokonce i podle Landa, známého svou vychloubačností a okázalostí, to Kyp s tím bombastickým názvem trochu přehnal.

„V čem je problém?“ zeptala se Leia, když spolu s Hanem přistoupili k jejich příteli.

„Základna na Belkadanu v sektoru Dalonbian,“ vysvětloval Lando. „Něco se tam děje.“ Pohlédl na technika. „Zkoušeli jste s nimi navázat spojení?“

„Z planety přichází pouze statická elektřina,“ řekl muž.

„Belkadan?“ otázala se Leia.

„Malá planeta s vědeckou základnou,“ odpověděl Lando. „Na povrchu je jen asi tak deset vědců.“

„A co to znamená?“ zeptala se, když od něj převzala výpis.

„Nejspíš to znamená, že mají poškozený vysílač,“ mínil Lando. „Nebo jejich vysílání narušují sluneční erupce. Nejspíš o nic nejde.“ Zašklebil se na Hana. „Ale když už poletíte tím směrem…“ začal.

„Belkadan?“ opakoval Han ještě nevěřícněji, než předtím opakoval slovo Sernpidal.

„Je to jenom o pár dnů dál,“ řekl Lando nevinně.

„Ještě jsi mě nepřemluvil ani k tomu, abych letěl na Sernpidal,“ připomněl mu Han.

„Na Belkadan mohou letět Luke a Mara,“ navrhla Leia. „Stejně spolu chtěli strávit nějaký čas o samotě.“

Lando přikývl. Ten návrh ho dokonale uspokojil. Všechny jeho lodě byly plně vytížené a odvolání byť jen jediné z nich by znamenalo finanční ztrátu.

Později téhož dne se všichni sešli znovu. Luke a Mara nadšeně souhlasili, že si udělají výlet na Belkadan, zatímco Han a Chewie vezmou Millennium Falcon na Sernpidal s nákladem od Landa. Leia se z účasti omluvila, ale důrazně naléhala, aby Han vzal s sebou Anakina, a dokonce navrhla, aby znovu dovolil Anakinovi pilotovat.

Han na ni jen bezmocně pohlédl s rezignovaným výrazem ve tváři. Urovnávat spory uměla nejlíp v galaxii a on samozřejmě celou dobu věděl, že Leia najde nějaký způsob, jak vyřešit problémy mezi otcem a synem ohledně Anakinova divokého pilotování na Coruscantu.

Když druhý den ráno přišli Han a Chewie do hangáru, Falcon měl otevřený nákladový prostor a dovnitř klouzal jeden naložený vozík za druhým.

„Jak velká část z toho zboží je nelegální?“ zeptal se Han Landa, který dohlížel na nakládání.

„Všechno je legální,“ ujistil ho Lando s nepříliš přesvědčivým mrknutím.

Chewie zavyl.

„Luke bude potřebovat tvoji pomoc,“ řekl Han. „Má nějaký potíže s Kypem Durronem a jeho kamarádama a bude potřebovat jistý informace o zdejších pašerácích.“

Lando se hluboce uklonil. „K vašim službám,“ řekl se zářivým úsměvem.

Han věděl, co to znamená, a nebyl si úplně jistý, jestli je to dobrá věc.

Potom o kousek dál zahlédli Luka, který jim zamával a společně s Marou vstoupil na palubu Jade Sabre. R2-D2 vjel dovnitř za nimi. O několik minut později dostala zelená loď povolení k odletu a během pár vteřin se jim ztratila z dohledu.

„Rychlá loď,“ poznamenal Lando.

„Snad sis nemyslel, že by Luke dal Maře něco horšího?“ zeptal se Han.

Lando pohlédl vzhůru na prázdnou oblohu, ve které právě zmizela Jade Sabre, a přikývl.

Millennium Falcon odstartoval o hodinu později. Čekal ho jednodenní let, z něhož se měla stát nejtrýznivější cesta Hanova života.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Blíž a blíž

R5-L4 žalostně kvílel a z hlavy mu létaly jiskry. Hmyzí kusadla, vylučující leptavé sekrety, sekala a trhala a prořezávala se kovovou schránkou stejně snadno, jako by to byla udusaná hlína.

Před droidem odsouzeným k záhubě seděl Kyp. Horečně se snažil zajistit svůj vzduchotěsný oblek dřív, než trhlina v trupu vysaje všechen vzduch. Slyšel kvílení R5-L4, které mu rozdíralo srdce, jako by ztrácel drahého přítele, ale dokud neměl oblek na sobě, nemohl dělat vůbec nic.

Odlétávající jiskry se odrážely od průhledného krytu Kypova kokpitu. Z droida vyšlehl záblesk ohně, ale vzápětí pohasl kvůli nedostatku kyslíku. R5-L4 to měl za sebou; kvílení ustalo.

Kyp zůstal sám.

Rozepnul popruhy a otočil se. Spatřil, jak hmyzí tvor hoduje na kabelech a panelech, které bývaly útrobami droida, a zahlédl další hmyzí stvoření, které se chytilo pravého dolního křídla a zjevně si dělalo chutě na iontový pohon.

Kyp okamžitě vypnul pohon a zatáhl za páku zavírající S-fólie. Celá stíhačka se otřásla, když se křídla sevřela a uvěznila mezi sebou tvora, ale nerozdrtila ho. Kyp trhal pákou sem a tam, rozevíral a zavíral křídla a snažil se toho brouka shodit nebo rozmáčknout. Jenže zarputilý tvor se nenechal setřást, a tak Kyp prostě sevřel křídla tak těsně k sobě, jak jen to šlo.

Hmyzí monstrum na zádi jeho stíhačky dojedlo a nyní se kusadly pustilo do krytu Kypova kokpitu.

Jedi čekal a čekal, s rukou na tlačítku.

Kusadla pronikla skrz; Kyp stiskl tlačítko, padl do křesla a vší silou se chytil popruhů. Kryt odletěl s mohutnou ranou, která prudce otřásla celým X-wingem a srazila jeho příď dolů, takže loď chvíli letěla s přídí nakloněnou vpřed.

Kyp se otočil, aby zkusil vymyslet, jak se zbavit brouka mezi křídly, ale vzápětí se ohromeně zarazil. Stvoření na zádi stíhačky totiž zůstalo přichycené na trupu, čtyřma zadníma nohama svíralo X-wing a předníma dvěma mávalo v prostoru. V zádech bylo ohnuté, hlavu mělo zvednutou a kusadla uvízlá v odpáleném krytu kokpitu. Kyp už dál na nic nečekal, v čiré hrůze se napřímil, tasil světelný meč a švihl zářící čepelí vpřed. Jediným seknutím uťal nejbližší dvě nohy, jimiž se tvor držel stíhačky, druhým úderem přesekl zbývající dvě a obrovský brouk odletěl i s krytem kokpitu pryč.

Když se Kyp uklidnil, pohlédl na rozedrané zbytky R5-L4 a uvědomil si, o kolik přátel dnes přišel, okamžitě se v něm vzedmul hněv. Věděl, že kromě něj z jeho slibných Tuctu a dvou mstitelů neunikl nikdo – a když náhlá exploze otřásla bokem jeho X-wingu a sveřepému tvorovi uvězněnému mezi křídly se nějakým způsobem přece jen podařilo prohryzat až k iontovému pohonu, začal tušit, že nepřežije ani on.

Vylezl ven z kokpitu a opatrně se při tom přidržoval stíhačky; dobře si uvědomoval, že nemá žádné záchranné lano a že jediný chybný krok může znamenat bezmocný pád do hlubin vesmíru. X-wing se nyní otáčel, pořád dokola – Kyp sice v beztížném stavu ten pohyb necítil, ale viděl, jak se točí hvězdy. Držel se co nejpevněji. Napadlo ho, že zrychlující otáčení nejspíš brzy vyvolá odstředivou sílu a odmrští ho pryč.

Ještě nikdy nepoznal takové zoufalství, zoufalství trosečníka na maličkém člunu uprostřed oceánu nekonečna. Ale byl Jedi, vycvičený a zocelený. Zaplašil svůj hněv, odmítl se mu poddat, a začal uvažovat logicky, bez emocí.

Obrovský brouk na něj pohlédl a hladově zahýbal kusadly.

Kyp sekl světelným mečem přímo mezi ně a energetická čepel zajela hluboko do hmyzí hlavy. Brouka popadl běs; X-wing se roztočil ještě rychleji a zároveň se začal obracet i podél druhé osy. Kyp se na X-wingu neudržel a padal, padal z jeho zádě pryč. Světelný meč mu vypadl z ruky, ale instinktivně se po něm natáhl v Síle. S vlastnoručně vyrobenou zbraní si připadal mnohem bezpečnější, ačkoli v téhle situaci mu světelný meč nejspíš vůbec nepomůže.

Jakmile měl světelný meč znovu v dlani, uchopil Kyp svou myslí i rotující X-wing a držel se ho tak pevně, jako by ho svíral svýma silnýma rukama. Přitahoval se k němu blíž a blíž, dokud neměl roztočenou stíhačku na dosah. Pak se chytil jejího ocasu a vyškrábal se na trup.

Hmyzí netvor, stále vězící mezi křídly, se nehýbal.

Kyp schoval světelný meč, prohlédl si poškozený pohon a snažil se přijít na to, jak ho opravit. Co s tím?

Povzdechl si, pak odhodlaně zamručel a spustil se přes okraj trupu zpátky do kokpitu. Polohovými tryskami loď stabilizoval a provedl celkovou prohlídku, aby zjistil, kde se nachází a jak rozsáhlé poškození letoun utrpěl. Hyperpohon byl zřejmě funkční, ale bez krytu kokpitu se ho neodvažoval zapnout. Instinktivně sáhl po nouzové soupravě, ale hned se zase zarazil, když si uvědomil, že pryč je celý kryt, a tak není co spravovat.

Co si počne? I kdyby tu někde byla obyvatelná planeta, bez krytu kokpitu nemohl Kyp přistát a skafandr by mu vydržel jen pár hodin, nanejvýš několik dní, kdyby se ponořil do jediského transu.

Ale to zatím počká, řekl si odhodlaně. Nyní byla na řadě skutečná zkouška: pomalu, zlehoučka znovu nastartoval iontový pohon. Motory se zažehly, zakašlaly a Kyp zjistil, že je jakž takž dokáže udržet v provozu pouze neustálým měněním výkonu.

Pohlédl stranou na uvězněného, mrtvého tvora, a málem otevřel křídla. Jenže potom si chladně uvažující Kyp uvědomil, že tuto cizí formu života bude třeba studovat. I v případě, že nepřežije, by měli ti, kdo později jeho mrtvé plavidlo najdou, toto stvoření vidět.

I v případě, že nepřežije…

Ta zneklidňující myšlenka se mu v hlavě ozývala stále dokola. Opřel se a uvolnil se, překonal stav vědomí a vnořil se do proudu Síly. Představil si svou loď, přenesl se v myšlenkách za mechanickou podstatu plavidla a vstoupil do filozofické sféry, do pravého smyslu jednotlivých součástí, z nichž se skládal jeho X-wing. A potom ho to konečně napadlo – nebylo to dokonalé řešení, alespoň však skýtalo naději na přežití.

Kyp se dal do práce. Sám, bez astromecha, pouze se základní technickou příručkou upravil vedení k iontovému pohonu a většinu energie přesměroval do štítů. Potom se zatajeným dechem opět pomalu nastartoval motory. Tentokrát ho vůbec nepoháněly vpřed, ale vytvořily okolo něj bublinovitý štít, který, jak doufal, by mu mohl umožnit přežít hyperprostorový skok. Nastavil kurz na Dubrillion. Pak prošel ostatní záznamy a brzy zjistil, že má ještě jednu možnost, odlehlou planetu zvanou Sernpidal.

Zaváhal. Věděl, že u Landa by našel pomoc, ale když poškozený pohon opět varovně zakašlal a zaprskal, Kyp se nakonec rozhodl pro bližší Sempidal. Změnil kurz a zapnul hyperpohon, veškerou pozornost soustředil na svůj provizorní iontový zdroj energie a bedlivě sledoval každou jeho výchylku a zvuk.

Hyperprostor opustil téměř vzápětí, pouhý okamžik poté, co se iontový pohon rozkolísal a Kyp přišel o ochranný štít. Motory skoro okamžitě znovu naskočily a Kyp zavrtěl hlavou, když se zamyslel nad náročným úkolem, který měl před sebou. Krátkými hyperprostorovými skoky bude muset dohopsat až na Sernpidal. A celou dobu bude muset doufat, že iontový pohon neselže úplně.

Znovu zapnul hyperpohon, zavřel oči, vcítil se do vibrací za sebou, a když to bylo potřeba, ubíral výkon. Nehodlal dopustit, aby výchylky iontového pohonu překročily kritickou hranici. Dech se mu zpomalil, srdce mu bilo ještě pomaleji, šetřil si kyslík, ale udržoval se natolik při vědomí, aby cítil vibrace a mohl opustit hyperprostor a potom, až bude iontový pohon opět připravený, do něj mohl skočit zpátky, a s řízením si pohrával, jako by kolébal ospalé dítě.

*

Danni Quee seděla v klenuté síni s ledovými stěnami. Hned pod ní začínala studená voda a nad ní se nacházely stovky metrů pevného ledu. Na sobě měla pouze volný přehoz, protože ostatní oblečení, odporný masitý tvor, který jí obalil celé tělo, a hvězdicovité stvoření, jež vniklo až do jejích útrob, byly nyní pryč. Jenže i když Danni neměla skoro žádné šaty, zima jí nebyla. Podlahu síně pokrýval zvláštní lišejník, který vydával teplo a světlo – a nejspíš také kyslík, usoudila, protože zde se jí dýchalo bez potíží.

Její věznitelé byli mnohem hrůznější než kdokoli jiný, s kým se kdy setkala, hlavně ten jejich obrovský mozek s chapadly, který je zřejmě vedl, ale zvláštním způsobem byli také ušlechtilí. Danni nemučili – zatím – a nemusela čelit ani pokusům o intimní sblížení. Velitel humanoidů, Da’-Gara, ji prohlásil za úctyhodného nepřítele, odvolávaje se na slovo Yomina Carra, a tak s ní zacházeli poměrně uctivě.

Ale přesto ji chtěli obětovat.

Nyní byla sama, hodinu za hodinou. Občas voda zabublala a vynořila se z ní dvojice potetovaných barbarů, jeden na ni mířil zbraní a druhý nesl jídlo – svíjející se tvory připomínající úhoře – a pitnou vodu. Přemítala, co se tam asi děje, ve větších hloubkách, kde spočívalo mohutné tělo válečného koordinátora a kde byla voda teplejší díky sopečné činnosti. Přemítala i o tom, co se děje venku, za touto zmrzlou pustinou, v galaxii, jež byla jejím domovem. Da’Gara jí slíbil, že galaxii dobudou a srazí na kolena před slávou Yuuzhan Vongů. A ona bude u toho a uvidí to.

Mladá žena měla silný pocit, že Da’Gara doufá, že Danni přestane být jednou z nevěřících, jak nazýval všechny obyvatele její galaxie, a spatří světlo a pravdu Yuuzhan Vongů.

To se jí nezdálo pravděpodobné.

Voda zabublala a ohlásila jí tím další návštěvníky. Danni k ní zkoumavě sklopila zrak. Očekávala je – Da’Gara jí řekl, že brzy dorazí další světoloď a ona se stane svědkem jejího slavného příletu. Okolo toho slova – sláva – se zřejmě u Yuuzhan Vongů točilo úplně všechno. V duchu se připravila na další bolestivou zkušenost s těmi masitými stvořeními, oděvem a tou strašnou maskou.

Ale potom spatřila něco, co nečekala, a ostře se nadechla, když z vody vyskočila dvojice potetovaných barbarů a mezi sebou vlekla potlučeného lidského muže.

Pak se z vody vynořil Da’Gara, přistoupil k Danni a jeho masitý, organický enviro-oblek se mu sloupl z těla. Druzí dva mezitím hrubě shodili nového vězně na zem.

„Střetli se s námi nějací válečníci,“ vysvětloval prefekt s bubláním, způsobovaným hvězdicovitou maskou. „Zřejmě patřili mezi vaše nejlepší.“ Odmlčel se a kývl směrem ke zhroucenému tělu na zemi. „Snadno jsme je zničili.“

Danni na něj překvapeně pohlédla, spíš kvůli způsobu, jakým mluvil, než kvůli samotným slovům. Předtím byla jeho gramatika i výslovnost příšerná a kazil slovosled téměř každé věty, ale nyní už hovořil o poznání kultivovaněji.

„Pochybuješ o naší moci?“ zeptal se Da’Gara, kterému její výraz neunikl.

„Naučili jste se náš jazyk,“ odpověděla.

Prefekt naklonil hlavu na stranu a poklepal si prstem na ucho. Danni uvnitř cosi spatřila. Rychle se to kroutilo jako konec nějakého červa. „Máme naše způsoby, Danni Quee. Však uvidíš.“

Danni o tom nepochybovala. Yuuzhan Vongové jí nyní připadali ještě strašnější.

Prefekt upřel pohled na Danni. „Není hoden úcty,“ řekl a znovu kývl k jejímu novému společníkovi. Potom udělal prudký pohyb rukou, a druzí dva poslechli a skočili do vody. Da’Gara ještě chvíli upíral zrak na Danni a pak vklouzl do temné vody za nimi.

Danni přiskočila ke člověku. Neměl na sobě žádný identifikační znak, vlastně na sobě neměl vůbec nic, pouze krátké těsné kalhoty. Jeho tělo pokrývalo mnoho čerstvých jizev, jako by ho Da’Garovi válečníci nejprve poranili a pak zase uzdravili. Vzhledem k tomu, co jí prefekt právě řekl – že není hoden úcty – Danni dobře věděla, co ty jizvy znamenají.

Obětují ho válečnému koordinátorovi.

Danni zadržela dech a nutila se do klidu. I ona už čelila válečnému koordinátorovi, strašlivému yammoskovi. Jeho dva tenké a lepkavé úponky ji ovinuly a přitahovaly blíž a blíž, mezi mohutná chapadla k černým očím a nestvůrnému zubatému chřtánu.

Ale válečný koordinátor ji nepřijal, měl pro ni jiné plány, což, jak ji ujistil prefekt Da’Gara, byla neuvěřitelná pocta, i když Danni, které se podlamovala kolena a usilovně se snažila neomdlít, to vůbec nedokázala ocenit.

Danni tušila, že tenhle člověk nebude mít takové štěstí. Válečný koordinátor ho omotá chapadly, pomalu si ho přitáhne k tlamě a potom ho pozře.

Muž se zachvěl, zřejmě měl velké bolesti, a pomalu otevřel oči.

„Kde?“ vyrazil ze sebe.

„Na čtvrté planetě,“ odpověděla Danni.

„Stíhačky. Vypadaly… jako kameny,“ vypravil ze sebe muž.

„Koralskippery,“ objasnila mu Danni, protože Da’Gara už jí sdělil přesný název yuuzhanvongských letounů. Jemně položila potlučenému muži hlavu na zem. „Jen odpočívejte. Teď už jste v bezpečí.“

Asi o hodinu později – Danni to nedokázala přesně odhadnout – se s leknutím a výkřikem muž probudil. „Dostávají se do lodě!“ zaječel, ale pak se zarazil, když si uvědomil, kde je. Tázavě pohlédl na Danni. „Čtvrtá planeta?“ zeptal se.

Danni přikývla.

„Soustava Helska?“

Danni znovu přikývla a pomohla muži se posadit. „Jsem Danni Quee,“ začala. „Přiletěla jsem ze stanice ExGalu na Belkadanu –“ Odmlčela se, když se na jeho tváři objevil výraz náhlého poznání.

„Raketoplán třídy Spacecaster,“ řekl.

Danni na něho překvapeně pohlédla.

„Vystopovali jsme vás,“ vysvětloval muž. „K Helsce. Přiletěli jsme vás hledat.“

„Přiletěli?“

Muž se přinutil k úsměvu a napřáhl k ní ruku. „Miko Reglia z Tuctu a dvou mstitelů,“ řekl.

Danni si s ním potřásla rukou, ale její výraz prozrazoval, že nemá ponětí, o čem to mluví.

„Eskadra…“ Miko se musel odmlčet – jakou eskadrou vlastně byli? „Eskadra stíhacích pilotů,“ vysvětloval. „Pod velením Jediho Kypa Durrona a mě.“

„Ty jsi rytíř Jedi?“ zeptala se Danni. Oči se jí rozšířily a objevil se v nich záblesk naděje.

Miko přikývl a očividně se trochu uklidnil, jako by ho připomínka, že je rytíř Jedi, uvedla do úplně jiné nálady. „Ano,“ řekl vážně. „Studoval jsem v akademii pod vedením samotného Luka Skywalkera, a ačkoli můj výcvik ještě není dokončen – jsem jenom učedník Kypa Durrona – skutečně patřím k rytířům Jedi.“

Danni znovu sklopila zrak k vodě. Mikovu tvrzení věřila a napadlo ji, jestli právě neobjevila slabinu svých nepřátel. Prefekt Da’Gara ho označil za nehodného úcty, ale jak mohl být rytíř Jedi v očích jiného válečníka nehodný úcty? Možná že Da’Gara a jeho druzi tohoto muže podcenili, a možná že Danni dokáže najít způsob, jak této chyby využít.

Znovu pohlédla na Mika a spatřila, že nehybně sedí na zemi a oči má zavřené, jako by meditoval.

„Co to děláš?“ zeptala se.

Miko zamrkal a otevřel oči. „Volám,“ vysvětloval. „Vysílám své vlastní myšlenky a snažím se vycítit myšlenky rytířů Jedi, kteří by mohli být poblíž.“

„Zabere to?“ zeptala se Danni vzrušeně a přitáhla se blíž.

Miko pokrčil rameny. „Jediové mají pouto, společné porozumění Síle, které nás spojuje.“

„Ale zabere to?“ naléhala pragmatická Danni.

Znovu pokrčil rameny. „Nevím,“ přiznal. „Nevím, jestli se Kyp zachránil, a nevím, jak daleko může být on nebo jiní Jediové.“

Taková odpověď Danni úplně stačila. Dospěla k závěru, že na tuto mystickou projekci myšlenek nemohou spoléhat. Potřebují svůj vlastní plán.

„Co jsou ty bytosti zač?“ zeptal se Miko po chvíli. „Pašeráci?“

Danni se rozesmála, i když jí moc do smíchu nebylo. Pašeráci? Kéž by to bylo tak jednoduché a vysvětlitelné, „Možná že tihle Yuuzhan Vongové byli pašeráci,“ odpověděla, „ve své vlastní galaxii.“

Miko už otvíral ústa k odpovědi, ale vtom se zarazil a vytřeštil na ni oči, když mu došlo, co právě řekla.

„Nejsou z naší galaxie,“ vysvětlovala Danni.

„Nemožné,“ odvětil Miko. „Vymysleli si to, aby ses jich bála.“

„Viděli jsme je přilétat,“ pokračovala Danni. „Přímo skrz galaktický okraj. Mysleli jsme, že je to asteroid nebo kometa, a když jsme zjistili, kam míří, tři z nás za tím tělesem vyrazili.“

„Druzí dva?“ zeptal se Miko, ale Danni zavrtěla hlavou ještě dřív, než to dořekl.

Pomyslela na Bensina Tomriho a Cho Badelega, pomyslela na Bensinovu strašlivou smrt a spatřila ji ve světle Da’Garových slov o tomto muži, Mikovi. Nechtěla vidět tu scénu znovu.

„Co tu dělají?“

„Yuuzhan Vongové chtějí všechno,“ vysvětlovala Danni.

Miko na ni skepticky pohlédl. „Přišli dobývat?“

„Celou galaxii.“

Miko si odfrkl. „Čeká je nemilé překvapení.“

„Anebo nás,“ řekla Danni vážně.

„Kolik?“ zeptal se Miko. „Kolik planet? Kolik komet nebo asteroidů, nebo co to vlastně je, sem přiletělo?“

„Jen jeden,“ odpověděla Danni, a než mohl Miko odpovědět, dodala: „Zatím. Jsem si jistá, že brzy se objeví další.“

„Potřebovali by jich desettisíckrát tolik,“ prohlásil Miko.

„Nejde jen o počty,“ zdůraznila Danni. „Mají metody a zbraně, kterým nerozumíme. Všechny jsou zřejmě založené na živých organismech, tvorech, které vycvičili nebo vyšlechtili, aby sloužili jejich potřebám.“

„Jako ty obleky, do kterých nás navlékli,“ poznamenal Miko a on i Danni se při té vzpomínce otřásli.

Danni přikývla. „Mají své způsoby,“ řekla.

Miko mávl pohrdavě rukou. „Měli aspoň trojnásobnou přesilu, a přesto jsme se drželi,“ vysvětloval. „A to jsme měli jen stíhačky a většina z nich byla zastaralá. Ty jejich letouny by proti hvězdnému destruktoru nebo bitevnímu křižníku nemohly obstát.“

„Vyhrávali jste, ale nezvítězili jste,“ připomněla mu Danni.

„Jenom proto, že se jim nějak podařilo zrušit nám štíty,“ spustil Miko, ale hned se zase odmlčel a jeho slova zůstala hrozivě viset ve vzduchu.

„Nepodceňuj je,“ varovala ho Danni. Napadlo ji, jestli by to nemohl být důvod, proč Da’Gara nemá Mika příliš v úctě. „Mají nástroje, zbraně a technologii, s kterými nemáme žádné zkušenosti. Zbraně, proti kterým se možná nedokážeme bránit. Oni si věří a podle všeho nás znají mnohem lépe, než my známe je.“

Miko se začal nejistě zvedat na nohy a Danni mu honem přispěchala na pomoc. Okamžik nato ji od sebe jemně odstrčil a zahájil sled pomalých, vyvážených pohybů připomínajících tanec. Když sled o chvíli později dokončil, zřejmě opět nalezl vnitřní rovnováhu. „Musíme se dostat z planety,“ řekl, rozhlédl se kolem sebe a nakonec obrátil zrak vzhůru k ledovému stropu.

„Led je tlustý několik set metrů,“ poznamenala Danni.

„Musíme najít nějakou cestu,“ řekl Miko odhodlaně. „Nevím, jestli se zachránil někdo z ostatních, ale někdo se musí vrátit a informovat Novou republiku. Uvidíme, co tito cizinci – jak že se jmenují, Yuuzhan Vongové? – zmůžou proti skutečné palebné síle.“

Danni rázně přikývla, povzbuzena odvahou rytíře Jedi, a doufala, doufala, že ho prefekt Da’Gara skutečně podcenil.

*

„Ztratili jsme přes deset pilotů,“ připustil Da’Gara a oči Noma Anora, imitované villipem, se nebezpečně zúžily. „Ale když jsme objevili jejich slabinu a použili dovin basaly k odstranění jejich energetických štítů, bitva se zvrátila v náš prospěch,“ dodal rychle. „Nyní už je dokážeme snadno porazit, jeden proti jednomu, jeden proti deseti.“

„Kolik?“ zeptal se vykonavatel.

„Zničili jsme jedenáct nepřátel,“ oznámil Da’Gara. „Dvanáctého jsme zajali, a ačkoli se dvěma podařilo uniknout, pronásledovali je grutchinové. Domníváme se, že i tito dva poslední nepřátelé zahynuli.“

„Domníváte se?“ opakoval Nom Anor skepticky.

„Přešli na nadsvětelnou rychlost pomocí zařízení, kterému říkají hyperpohon,“ vysvětloval Da’Gara. „Ale když jsme je viděli naposledy, před skokem, měli na trupu několik grutchinů a mnoho dalších letělo za nimi. Nemohli to přežít.“

Nom Anor se na dlouhou chvíli odmlčel a Da’Gara se ho neodvažoval rušit. Prefekt si dobře uvědomoval, co je tu za problém. Už jen pouhé vypuštění grutchinů představovalo obrovské riziko, neboť grutchinové na rozdíl od mnoha jiných tvorů vyšlechtěných Yuuzhan Vongy nebyli rozumní, myslící, ba ani cvičení. Byly to nástroje zkázy, živoucí zbraně, a jakmile byly jednou vypuštěny, nedaly se ovládat ani stáhnout. Ti, kteří se před skokem nepřichytili na nepřátelské stíhačky a zůstali vzadu s koralskippery, byli zničeni – bylo by příliš riskantní pokusit se polapit dospělého grutchina. Nebyla to nijak vážná ztráta, neboť insektoidi se množili a dospívali velmi rychle a brzy budou nahrazeni novými. Horší to bylo s těmi, co unikli. Nejspíš zničili obě stíhačky a nyní se volně pohybovali po galaxii. Nemohli se rozmnožovat, neboť s sebou neměli královnu, jenže grutchinové byli agresivní tvorové a dalo se očekávat, že budou hledat a likvidovat další lodě v oblasti. Brzy by mohli přilákat pozornost Nové republiky, obrátit oči nepřítele k tomuto sektoru galaktického Vnějšího okraje a to by pro Praetorite Vongy nevěstilo nic dobrého.

Právě tohle dělalo Nomu Anorovi starosti, a Da’Gara věděl, že právem, ale co jiného mohli jeho válečníci dělat? Při nadsvětelném skoku nemohli nepřátele pronásledovat, neboť dovin basali na přídi koralskipperů byli sice citliví, ale nepřátelskou stíhačku nedokázali po skoku zaměřit.

„A co váš nový vězeň?“ otázal se Nom Anor. „Tvrdil jste, že je to Jedi.“

Da’Garovi se ulevilo; byl rád, že může Nomu Anorovi předat tuto důležitou informaci. „To opravdu je, vykonavateli.“

„Dávejte si na něj dobrý pozor,“ varoval ho Nom Anor.

„Je s tou ženou,“ odvětil Da’Gara. „Nemá jak utéct.“

„Už jste začali s lámáním?“

„Používáme proti němu tu ženu,“ potvrdil Da’Gara. „Řekli jsme jí, že není hoden úcty, a řekli jsme to i jemu. Pokud to bude nutné, v jeho mysli ho popravíme třeba tisíckrát. Až bude ve spárech válečného koordinátora, přitahován k velikému chřtánu v očekávání smrti, síla jeho vůle ochabne.“

Villip Noma Anora se zasmál. Da’Gara přesně věděl, na co vykonavatel myslí. Lámání byla běžná procedura, kterou Yuuzhan Vongové používali proti zajatým nepřátelům, duševní utrpení spojené s fyzickým mučením, které z nešťastného vězně oloupalo slupku emocí a odhodlání, až nakonec zůstal ležet zlomený na podlaze, fňukal jako dítě a mysl měl zničenou hrůzyplnými představami, rozdrcenou příslibem několikanásobné, strašlivé smrti.

„Jeho sílu vůle pečlivě změříme, vykonavateli,“ ujistil ho Da’Gara. „Potom budeme znát meze Jediů a budeme vědět, jak ty meze překonat.“

Villip se nyní tvářil zcela spokojeně a Da’Gara věděl, že stvoření ten výraz napodobilo správně. Jaké štěstí je potkalo, navíc tak brzy, když se jim podařilo zajmout Jediho! Nyní, zatímco Nom Anor pokračoval v prověřování fyzických schopností Jediů prostřednictvím nemoci, kterou nakazil Maru, Da’Gara a yammosk se toho mohli dozvědět ještě mnohem víc o duševní odolnosti těchto údajných superbytostí.

„Především ho musíte potupit,“ zdůraznil Nom Anor. „Není hoden úcty – to bude vaše poselství, vaše zpráva, pomocí které oslabíte sílu jeho vůle a strhnete všechny bariéry. Tím líp, že stále máte tu ženu, o které vám řekl Yomin Carr – můžete mu ji dát jako měřítko. Ona je hodná úcty, on ne. To by ho mělo oslabit.“

„Jsme tedy zajedno,“ ujistil Da’Gara Noma Anora.

„Naše utajení se blíží ke konci,“ odvětil Nom Anor. „Protože ty dvě lodě unikly –“

„Neunikly,“ přerušil ho Da’Gara. Jindy by si to k sobě rovnému v žádném případě nedovolil; zde však cítil, že je nutné stanovit určitý předpoklad. Přesto si oddechl, když Nom Anor na jeho závěr přistoupil.

„Mohli vypustit varovnou bóji,“ vysvětloval Nom Anor. „A i kdyby to neudělali, řádění zuřivých grutchinů, ke kterému nevyhnutelně dojde, k vám může přitáhnout nežádoucí pozornost. A proč k vám ta eskadra vůbec přiletěla?“

Na to Da’Gara nedokázal odpovědět. Doufal, že to byl jen rozmar osudu.

„Jste daleko od Jádra,“ pokračoval Nom Anor. „A Nová republika má spoustu starostí blízko svého sídla: osariansko-rhommamoolský spor nyní přerostl v ozbrojený konflikt a začalo i několik dalších menších válek, jak meziplanetárních, tak uvnitř planetárních vlád věrných Nové republice. Eskadru by tak daleko neposlali bezdůvodně, mnohem spíš měla nějaké konkrétní rozkazy. Zkuste něco zjistit od toho zajatého Jediho.“

„Přesně to mám v úmyslu.“

„A mějte se na pozoru, prefekte Da’Garo,“ řekl Nom Anor hrozivě. „Kdy má dorazit zbytek Praetorite Vongů?“

„Druhá světoloď přiletí už dnes,“ odpověděl Da’Gara. „Třetí do konce týdne.“

„Řádně připravte svou obranu a nepolevujte v ostražitosti,“ varoval ho Nom Anor. „Pokud o vás Nová republika ví nebo pokud některá z těch stíhaček přece jen unikla, do týdne můžete čekat mnohem nebezpečnější protivníky.“

„Budeme připraveni.“

„To bych vám doporučoval.“

Villip se zničehonic ohrnul, spojení se přerušilo a prefekt Da’Gara se uvolnil a promnul si ztuhlý krk, který ho bolel od toho, jak stál během hovoru s velikým vykonavatelem v dokonalém pozoru. Už se poradil s válečným koordinátorem a yammosk ho ujistil, že lidí a jejich ubohých energetických zbraní se není třeba obávat. Z planety se nyní stala hotová pevnost; yammosk vysílal svá vlastní energetická pole a pomocí dovin basalů je mohl libovolně soustředit. Až dorazí druhá a třetí světoloď, každá s nákladem koralskipperů, jen ať ti lidé přijdou.

Da’Gara se zlověstně zašklebil a zamyslel se nad svým druhým úkolem, lámáním rytíře Jedi. Během svého dokonalého výcviku samozřejmě asistoval při několika lámáních, ale nyní to bude poprvé, co bude na lámání dohlížet on sám.

Pro válečníka, neustále hledajícího slabiny svých nepřátel, to byl skutečně příjemný zážitek.

*

Když voda začala bublat, Danni a Miko vyskočili na nohy a pohlédli jeden na druhého, aby se vzájemně ujistili, že nastal jejich čas. Vyměnili si nepatrné přikývnutí a pak se rozestoupili každý na opačnou stranu malé síně a čekali. Miko si dřepl a dlaně přitiskl k sobě.

Danni se také přikrčila a pozorovala bublající vodu, ale pak zvedla zrak k Mikovi a žasla nad jeho postojem a připraveností. Viděla, jak se mu napínají svaly na pažích, jako by se doslova chystaly vybuchnout v očekávání boje.

Objevila se yuuzhanvongská hlava s chomáči černých vlasů a masitou hvězdicí na tváři a pak se vynořily paže, jedna držela krátkou hůl, ruce se chytily okraje a vymrštily svalnatého humanoida z vody na podlahu pokrytou lišejníkem.

Danni kroužila sem a tam, otáčela se a sápala se na stěny, jako by se snažila utéct, a upoutávala humanoidovu pozornost.

Potom se z vody vynořil druhý yuuzhanvongský válečník a pak třetí.

Miko se dal do pohybu a vrhl se ze strany proti trojici barbarů. Jednoho srazil zpátky do vody, zbývající dva na podlahu.

Danni skočila na jednoho z nich, oběma rukama popadla jeho zbraň a předloktí mu vrazila do krku. Tiskla ho k podlaze ze všech svých značných sil, jenže tohle byl yuuzhanvongský válečník, nesrovnatelně silnější než ona, a ve zlomku vteřiny odtlačil Danni tak daleko, že už ho její předloktí nedusilo.

Pohánělo ji však zoufalství, a tak jednou rukou svírala hůl a držela si ji od těla, a mezitím si uvolnila druhou ruku, chytila válečníka za tvář, horečně při tom uhýbala před chňapajícími čelistmi, a prsty mu zajela pod hvězdicovitou masku.

Miko a druhý cizinec se vyškrábali na nohy a pustili se do sebe, když vtom ten třetí vyskočil z vody s připravenou holí v ruce.

„Nehodný úcty,“ opakovali stále dokola, kroužili kolem Mika a švihali proti němu zbraněmi, ale jejich údery byly krátké – neútočili, spíš jen zjišťovali, jaké má Jedi reflexy.

Miko zachovával klid a rovnováhu a pečlivě odměřoval každý svůj pohyb. Zahlédl Danni, jak zápasí s třetím vojákem. Válečník se převalil na ni a pomalu začínal mít navrch.

Připomněl si, že Danni nemůže pomoct, dokud nepomůže sám sobě, a vyhnal ten obrázek z hlavy. Yuuzhan Vong za jeho zády po něm vrhl svou zbraň jako kopí a Miko uskočil šikmo stranou, a když to válečník před ním vyhodnotil jako příležitost k prudkému výpadu, obratný Jedi švihl jednou nohou vzad, otočil se proti úderu bokem a otevřenou dlaní neškodně odrazil hůl na stranu. Potom toutéž blokující paží zaútočil jako had – zvedl loket do výše, prudce napřímil paži a hranou ruky sekl yuuzhanvongského válečníka do krku.

Jenže sotva tento protivník zavrávoral vzad, Miko za sebou ucítil pohyb – jeho druhý soupeř mu nedovolil útok dokončit. Miko se prudce otočil a jen taktak odrazil hůl, která mu v posledním okamžiku způsobila bolestivý šrám na hrudi.

Danni slyšela, jak Miko těžce oddechuje. Ocitla se v pěkné bryndě. Těžký yuuzhanvongský válečník ji přemáhal, tlačil ji k podlaze a hůl jí tiskl ke krku. Sílou zrozenou ze zoufalství se mu Danni vzepřela a kopla cizince kolenem mezi nohy, a když mu tím vyrazila dech a on ztuhl – jestli překvapením nebo bolestí, to Danni nedokázala poznat –, vytrhla mu hůl z rukou. Aniž by zpomalila svůj pohyb, provedla výpad levou rukou, pravou rukou, levou rukou, točila holí a tloukla protivníka z obou stran do hlavy.

Yuuzhan Vong zvedl ruku, aby odrazil její útok, a Danni ho ještě jednou udeřila a zatlačila na něj vzhůru, otočila mu hlavu na stranu a vyprostila se zpod jeho těla. Opřela konec hole o zem a vytáhla se s její pomocí na kolena. Neodvažovala se přerušit pohyb a vyskočila na nohy, uchopila hladkou zbraň oběma rukama za tentýž konec, otočila se a mohutným úderem zasáhla válečníka do ramene a potom do spánku. Yuuzhan Vong se převrátil na záda a zůstal ležet omráčený na podlaze.

Miko mezitím horečně kmital rukama sem a tam, vykrýval jeden za druhým útoky, kterými ho zasypával Yuuzhan Vong s holí, a používal k tomu tytéž vyvážené obraty a manévry, jež by použil při boji se světelným mečem proti cvičnému cíli. Ponořil se do meditace, nereagoval, ale předvídal, a snažil se sledovat výmluvné pohyby či poruchy v Síle podobně, jako vodní tvor cítí změny proudů působené jinou vodní bytostí.

Vyzkoušel i další taktiku: pomocí Síly se pokusil vžít do svého protivníka, vycítit jeho strategii a záměry.

Bylo to, jako by se snažil vycítit záměry pustého prázdného prostoru.

Miko však zjistil, že i bez této intuitivní výhody dokáže předvídat Yuuzhan Vongovy pohyby natolik, aby udržel s jeho útoky krok, stačil se krýt, odrážel hůl a příležitostně zkoušel protivníka popadnout a zkroutit mu ruku. Zpočátku se snažil stát pokud možno na místě, šetřit síly a ukolébat protivníka pocitem výhody.

Jenže válečník, kterého sekl rukou do krku, už se škrábal na nohy a Mikovi docházel čas.

Hůl kmitla vpřed proti jeho břichu. Tomuto útoku už se Miko třikrát ubránil nepatrným zhoupnutím v bocích a sražením zbraně na stranu. Tentokrát ale sekl rukou pod zbraň a vzápětí vzhůru, takže odrazil hůl vysoko nad své rameno, a přiskočil ke svému nepříteli, jehož maskovaná tvář byla nyní nechráněná.

Jenže místo aby mu uštědřil ránu do tváře, pronikl volnou rukou mezi válečníkovy paže, přetočil se a popadl hůl, zatímco jeho druhá ruka, zdvižená do výše, také proklouzla kolem hole a uchopila ji za druhý konec. Rukou, která byla výš, tlačil Miko hůl dolů, a rukou, která byla níž, naopak vzhůru. Přesně v okamžiku, kdy se jeho protivník rozhodl zatlačit opačným směrem, Jedi náhle také změnil směr tlaku, trhl spodní rukou dolů, horní rukou přehmátl a zatlačil hůl vzhůru a tvrdě udeřil cizince do čela.

Miko prudkým škubnutím vytrhl válečníkovi hůl, její spodní konec mu vrazil do tváře a pohmoždil mu oko. Yuuzhan Vong zavrávoral vzad.

Za houževnatým válečníkem se vynořila Danni, a když Miko obrátil pozornost ke zbývajícímu nepříteli, který se dosud držel za poraněný krk,

Danni se rozmáchla a praštila holí prvního Yuuzhan Vonga do hlavy. Válečník padl k zemi jako podťatý.

Poslední Yuuzhan Vong se vrhl k díře v podlaze a chystal se skočit do vody, ale Miko mu zkřížil cestu a podrazil mu nohy.

Danni ho zachytila uprostřed pádu, pod krkem mu provlékla hůl, surově jím smýkla, zvrátila mu hlavu nazad a začala ho dusit. Válečník hmátl po holi a pokusil se Danni udeřit, jenže nemohl dýchat a během několika vteřin jeho tělo ochablo.

„Vezmi jim ta ochranná stvoření,“ přikázala Mikovi, ale Jedi už na tom pracoval a hledal způsob, jak oddělit stvoření od jeho hostitele.

První Yuuzhan Vong, kterého Danni omráčila, se znovu začal zvedat. Přistoupila k němu, udeřila ho zezadu do hlavy a srazila na zem.

Brzy objevili tlakový bod vedle nosu a u dvou cizinců se jim podařilo svléknout ochranné ooglithy. Zjistit, jak tvory nalákat na svá vlastní těla, jim však trvalo mnohem déle a probírající se válečníky museli několikrát znovu omráčit. Když na to konečně přišli a stvoření je začala obalovat, roztřásli se intenzivní bolestí, drobnými záchvěvy strašné agónie.

Potom obrátili pozornost k hvězdicovitým dýchacím maskám. Chvíli sbírali odvahu, než si ty věci nasadili. Danni se dávila a přemáhala odpor, zatímco jí stvoření strkalo spojovací úponek do krku a do plic.

Když to měla za sebou, spatřila, že Miko už má svou masku na tváři.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Miko bublavě.

Danni přikývla. „S těmi maskami nás nepoznají tak snadno,“ odvětila. „Musíme se tu zorientovat.“

„A zjistit, kde mají lodě,“ souhlasil Miko. Jednu podstatnou věc ovšem neřekl – až ty lodě najdou, budou je vůbec umět pilotovat? –, ale ani nemusel.

Danni si to také uvědomovala. Vrhla se střemhlav do ledové vody jako první. Jakmile se ponořili pod hladinu, v dálce spatřili světla ústřední části hlavní yuuzhanvongské základny. Věděli, že uprostřed té záře spočívá hlavní bachratá část chapadlovitého yammoska, a protože se k tomu strašlivému stvoření v žádném případě nehodlali přiblížit, širokým obloukem se světlům vyhnuli a zamířili k ledovému stropu nad nimi. Místo plavání spíše ručkovali po jeho hrubém povrchu, dokud před sebou nespatřili trubkovitého tvora, který udržoval volný průchod do lodi na povrchu planety.

Spodní konec trubice kupodivu vypadal nestřežený, a tak se po jeho vnějšku začali spouštět dolů. Nad ústím trubice se zastavili a rozechvěle pohlédli jeden na druhého. Danni už se chystala vklouznout pod okraj a do otvoru, ale Miko ji uchopil za rameno a zvedl ruku. Zavřel oči, našel svou vnitřní rovnováhu a potom se zhoupl dolů a vnořil se do trubice, přičemž v ruce třímal hůl, kterou vzal jednomu z válečníků.

Danni zadržela dech, a právě když chtěla vyrazit za ním, z otvoru vykoukla Mikova hlava a kývla na Danni, že cesta je volná.

Plavali vzhůru asi dvacet metrů a pak byli z vody venku. Dál museli šplhat. Výstup jim velice usnadňovaly kosti připomínající žebra, které lemovaly vnitřek trubicovitého stvoření a plnily funkci schodů či žebříku. Cesta byla volná až nahoru; oběma jim to připadalo zvláštní, ale ani jeden z nich nevyslovil své obavy nahlas.

Lezli stále výš a výš, když vtom nad sebou Miko, který stále šplhal jako první, spatřil široký otvor a za ním mnohobarevné stěny yuuzhanvongské světolodě. Jedi znovu lezl první, ale tentokrát bez zaváhání, neboť zezadu se na něj tlačila Danni. Vstoupili do velkého sálu a chvíli čekali, až si jejich oči zvyknou na ostřejší světlo. Zpočátku se domnívali, že jsou sami, ale potom Danni vytřeštila oči a ukázala na malý výklenek nalevo, kde mlčky stála jediná potetovaná postava.

„Tady gnullithy nepotřebujete,“ oznámil jim prefekt Da’Gara a otočil se k nim tváří v tvář. Na tváři skutečně neměl hvězdicovité stvoření – a rty se mu zvlnily v úsměvu. „Světoloď vytváří svou vlastní atmosféru.“

Danni pohlédla na Mika a pak se rozhlédla kolem, jestli tu někde nejsou stráže.

„Trvalo vám to déle, než jsem čekal,“ prohlásil Da’Gara klidně.

Miko se vrhl vpřed a roztočil hůl nad hlavou.

Jenže i Da’Gara se pohyboval rychle. Roztáhl paže, jednou rukou hodil na podlahu před Mikem hroudu jakéhosi slizu a z druhé ruky mu vylétl malý kulatý tvor s divoce bzučícími křídly.

Miko uskočil na stranu, sbalil se do kotoulu, aby znovu získal rovnováhu, a jakmile se jeho nohy dotkly podlahy, opět se vrhl proti Da’Garovi. Jenže sliz se pohyboval spolu s ním a navíc se rozpínal, rostl jako kaluž, do níž přitéká pramínek vody, a jeho povrch brázdily vlnky. Jedi znovu ustoupil, tentokrát dozadu, pak uskočil opačným směrem a potom – slizovitá hmota s ním stále držela krok, dokonce ho doháněla – vykročil vpřed a odrazil se ve snaze udělat salto, aby sliz setřásl.

Jenže takové štěstí neměl. Sliz se zvedl do výše a chytil Mikovu nohu, sotva se odlepila od země, a třebaže byl Jedi natolik obratný, že dokázal přistát vestoje, byl chycen. Napřáhl ruku, aby hodil holí jako kopím, ale sliz zareagoval strašlivě rychle, část hmoty už tekla Mikovi po nohách a těle vzhůru a obalila mu paži, a dokonce se natáhla a zachytila i zbraň, právě když hůl opouštěla jeho ruku.

Danni na něho vykřikla, jenže její výkřik se vzápětí změnil v prudký výdech, když se už potřetí pokoušela uhnout před kulatým tvorem, který vylétl prefektovi z ruky. Bzučící stvoření se k ní pokaždé vrátilo. Tentokrát živá střela zřejmě předvídala její pohyb, upravila podle toho směr letu a vrazila jí přímo do hrudi s takovou silou, že ji to srazilo na podlahu. Dlouhou chvíli ležela bez hnutí omráčená na podlaze a zírala na mnohobarevný strop sálu. Potom uslyšela Da’Garův výsměšný chechot.

Věděla, že musí okamžitě vstát a pomoct Mikovi. Převalila se na bok a opřela se o loket.

A potom najednou stála, dva yuuzhanvongští barbaři ji trhnutím zvedli na nohy. Než jim mohla začít vzdorovat, ucítila na zápěstí cosi vlhkého a lepkavého a potom jí válečník tutéž ruku zkroutil za záda a přilepil k tělu. Druhý Yuuzhan Vong provedl totéž s její druhou rukou a pak ji hrubě otočili tváří k Da’Garovi, vedle něhož spatřila nehybného Mika.

„Opravdu sis myslel, že máš šanci?“ zeptal se klidně Da’Gara Mika. Přistoupil těsně k polapenému Jedimu. „Přece už jsem ti upřímně řekl, že nejsi hoden úcty. Nemůžeš nám vzdorovat.“

Miko tlumeně zavrčel a marně zápasil se slizem, který ho držel na místě. Da’Garův úsměv se ještě rozšířil. Naklonil se blíž, jednou rukou stáhl Mikovi gnullitha a prstem druhé ruky ťukl Jediho pod nos. Zasáhl přesně to správné místo a Mikovým tělem projela vlna bolesti. „Příliš snadné,“ zašeptal Da’Gara Mikovi do ucha.

Potom mávl na své válečníky, kteří popadli Danni a odvlekli ji za prefektem do výklenku vlevo. „Je dobře, že jsi přišla,“ řekl jí, když zašli za roh. Za tímto ohybem byla zeď průhledná a skýtala nádherný výhled na zmrzlý povrch planety a moře hvězd nad ním.

A jedna z těch „hvězd“ se přibližovala a byla stále větší a větší.

Oči Danni se rozšířily, když si uvědomila, na co se dívá: obrovská korálová loď roztahovala svůj membránovitý padák a led pod ní se začínal odpařovat, měnit se v mlhu a proudit pryč.

„Brzy přiletí další, Danni Quee,“ zašeptal jí Da’Gara do ucha. „Vidíš už pravdu? Chápeš, že je marné vzdorovat?“

Danni neodpověděla, ani nehnula brvou.

„Mohla by ses k nám přidat,“ poznamenal Da’Gara.

I tentokrát umíněně mlčela.

„Brzy to poznáš sama,“ slíbil Da’Gara. „Poznáš slávu Praetorite Vongů. Poznáš, kde je tvé místo.“ Otočil se ke dvojici válečníků. „Požádejte prefektku Ma’Shraid, aby se k nám připojila. Jistě si vychutná pohled na yammoska, jak požírá nehodného.“

Danni se musela přemáhat, aby dýchala pomalu a pravidelně, a snažila se nedat najevo, jak moc je vyděšená. Nic neříkala a nevzpírala se – copak mohla? – a nechala se odvléct zpátky do hlavního sálu, kam se mezitím dostavili další válečníci a pustili se do Mika a jeho slizkých pout.

Co se stalo pak, na Danni zapůsobilo jako smršť, rozmazaná skutečnost, kvůli které si připadala jako ve snu. Hodili ji zpátky do trubice, klouzala, odrážela se a padala zpátky do vody a na několika místech, kde ji ochranný oogliťh dostatečně nechránil, se do ní opět zahryzl ledový chlad. Potápěli se níž a níž, zbavili ji pout a obtěžkali závažím. Potápěli se níž a níž, do hlubin moře, k záři, jež zvěstovala přítomnost hlavní základny. Danni opět žasla nad dokonalostí ochranného ooglitha, neboť během klesání necítila sebemenší nárůst tlaku. Jako by živoucí oblek nějakým způsobem udržoval tíhu hlubin v příslušných mezích.

Obrovská chapadla yammoska, koordinátora a ústředního mozku Praetorite Vongů, visela ve vodě všude kolem ní jako nějaké prapory, rozvěšené kolem místa, kde se chystá jakási slavnost. Skalnaté útesy, poseté jednoduchými, jasně zářícími tvory, sloužily jako tribuny, a v tichém pozoru na nich stály šiky Da’Garových válečníků. Zjizvené a potetované tváře jim sice zakrývali gnullithové, ale jejich soustředěným pohledům to nijak neubíralo na pronikavosti. Danni postavili do řady až úplně vzadu, daleko od yammoskova hlavního těla.

Díky křišťálově průzračné vodě však přesto viděla tu strašlivou tvář, dvojici vypoulených černých očí, rozšklebený chřtán a obrovský prostřední zub.

Nikdo se o ni zřejmě nestaral; všichni válečníci stáli mlčky, oči upřené vpřed, ačkoli ti dva, kteří sem přivlekli Danni, i nadále pevně svírali její paže.

Potom veliký yammosk vypustil z chřtánu velikou bublinu. Vyvalila se ven a rozpínala se a rozpínala, dokud neobklopila Danni a všechny shromážděné Yuuzhan Vongy. Vzduchová kapsa zůstala k jejímu úžasu na místě a zadržovala vodní masu vysoko nad mořským dnem. Spatřila, že shromáždění humanoidi si sundávají gnullithy, a potom se jeden z jejích strážců natáhl a stáhl dýchací masku z tváře i jí.

O něco později se objevil prefekt Da’Gara. Měl na sobě obřadní rudé roucho, které na něm Danni ještě neviděla. Vystoupil na plošinu vedle yammoska a vztáhl ruce ke svému lidu.

Nevydával žádný zvuk, ale Danni přesto věděla, že komunikuje se svými následovníky, a když si to připustila, zavřela oči a soustředila se, začala rozumět prefektovým myšlenkám i ona. Uvědomila si, že volání nepochází přímo od Da’Gary, ale od gigantického yammoska, který jim předával prefektovy myšlenky svou vlastní duševní silou. To stvoření mělo očividně telepatické schopnosti, a to tak silné, že dokázalo zprostředkovat komunikaci mezi celým shromážděním.

Titul, kterým Da’Gara označoval yammoska – válečný koordinátor – najednou získal mnohem hlubší význam.

Když si Da’Gara telepaticky zjednal klid a s yammoskovou pomocí zavládlo všeobecné souznění, prefekt se postavil na samý okraj plošiny a začal mluvit nahlas. Danni ten jazyk samozřejmě neznala, ale když se soustředila na vlny energie, vycházející z yammoska, zjistila, že základům prefektovy řeči rozumí. Mluvil o slávě, o Praetorite Vonzích a tomto velikém dobyvačném tažení, kterým byli pověřeni. Mluvil nadšeně o prefektce Ma’Shraid a druhé světolodi i o třetím korábu, který přistane zanedlouho. Mluvil o potyčce s hvězdnými stíhačkami a konečném vítězství.

Potom začal znovu velebit Ma’Shraid. Proč, to Danni pochopila hned vzápětí, když její tělo rozechvěl tichý šum a všechny hlavy se odvrátily od Da’Gary a yammoska. Veliká trubice, podobná té, která vedla z první světolodi pod ledový příkrov, klesala k vzduchové bublině yammoska a pak jejím štítem pronikla poblíž zadní části shromáždění.

Trubice začala chrlit válečníky druhé světolodě, jeden šik za druhým. Válečníků byly stovky, mnohem víc, než kolik jich tu shromáždil Da’Gara. Pochodovali vpřed, muži i ženy, všichni potetovaní a znetvoření, s atletickými postavami a pružnými svaly, a všichni měli tentýž pronikavý, fanatický pohled. Jako poslední se objevila žena oděná v rudém rouchu podobném Da’Garovu. Stála na nosítkách podpíraných čtyřmi silnými válečníky. Zatímco jejich druzi utvořili řady a smísili se s Da’Garovými vojáky – Danni pochopila, že jde o symbol společného cíle a poslušnosti –, nosítka zamířila k přední plošině a ta žena, Ma’Shraid, sestoupila na zem vedle Da’Gary.

Nabídl jí místo po svém boku a ona se hlasitě pomodlila k mnoha bohům. Potom se stejně jako předtím Da’Gara rozpovídala o slávě a povinnostech, o tom, jaká je to čest sloužit s Praetorite Vongy, a o slávě, kterou brzy všichni poznají, zvláště ti, kdo při dobývání galaxie zahynou.

Tak to pokračovalo hodiny a hodiny a Danni nespatřila ani jedinou hlavu poklesnout nudou nebo únavou. Už jen to nadšení ji ohromovalo – oddanost, která byla u příslušníků jejího vlastního národa tak vzácná.

Proslovy konečně skončily. Da’Gara se opět telepaticky spojil s yammoskem a pak Danni ucítila, jak jejím tělem otřáslo jakési zachvění, vibrace tak mohutná, až se bála, že jednoduše vybuchne.

Jakoby v odpověď na tuto vlnu energie se objevila další nosítka. Tentokrát se neblížila z tunelu, ale zpoza tribuny. Tato nosítka měla závěs, takže Danni neviděla, koho přinášejí.

Ale věděla to.

Čtveřice válečníků se zastavila až úplně vzadu za dvojitými řadami válečníků, na nejvzdálenějším místě od yammoskova těla, nějakých sto metrů od Da’Gary a Ma’Shraid.

Závěs se odhrnul; na nosítkách stál Miko Reglia, pevně připoutaný ke kůlu.

Dannino tělo roztřásla další vibrace. Cítila zoufalství a beznaděj, které sálaly z yammoska; poznala však, že tyto emoce jsou vytvořené a namířené na Mika, neboť zkřivil tvář a ramena mu poklesla. V bezmocné hrůze sledovala, jak se z koutků yammoskova nestvůrného chřtánu vysouvá dvojice tenkých chapadel a natahuje se před řadami válečníků až k nosítkům. Chapadla omotala Mika, s děsivou silou ho vytrhla z pout a začala ho přitahovat ke chřtánu.

Jedi se zpočátku vzpíral, ale pak si zřejmě uvědomil marnost svého počínání a zavřel oči – Danni věděla, že opět hledá vnitřní klid v meditaci.

Jenže pak přišly další vlny yammoskovy mentální energie, otřásaly celým shromážděním, drtily Mikovo srdce a štěpily jeho vůli.

Danni pochopila. Stvoření chtělo, aby dal najevo svůj strach, chtělo, aby propukl v nářek, beznaděj a zoufalství.

„Vydrž, Miko,“ zašeptala a přála si, aby i ona byla Jedi, aby se s ním mohla nějakým způsobem spojit a propůjčit mu sílu, aby zemřel se ctí.

*

Miko se pokoušel odvrátit zrak, pokoušel se zavřít oči a sebrat vnitřní sílu. Byl odhodlaný čelit své zkáze statečně a klidně, ale nedokázal udržet oči zavřené. Yammosk mu to nedovolil. Uvědomil si, že tohle je konec, strašlivá, bolestivá smrt. Spatřil chřtán, který se neustále zvětšoval, spatřil řady a řady menších zubů za tím obrovským tesákem, a když si ho yammosk přitáhl ještě o něco blíž, spatřil i masitý vnitřek jeho tlamy.

Nikdy se nebál smrti – byl rytíř Jedi –, ale zde bylo něco jinak, než předpokládal, zmocnil se ho jakýsi temnější pocit strachu a prázdnoty, který zpochybňoval samotnou jeho víru. Rozum mu říkal, že zdrojem je yammosk, že jde jen o nějaký trik telepatického tvora, jenže rozum nedokázal vzdorovat vlnám zoufalství a hrůzy, nedokázal obstát proti neotřesitelné jistotě, že toto je naprostý konec bytí!

Blíž a blíž. Tlama se otvírala a zavírala, těšila se na potravu, která už brzy dorazí.

Blíž a blíž.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Čekání na příchod bohyně

„Pomůže mi tady někdo?“ otázal se sarkasticky Han a nakonec si bezmocně povzdechl. Anakin právě přistál s Falconem na Sernpidalu – což nebylo nijak snadné, neboť planeta se zrovna nehonosila množstvím přistávacích ploch. Přistáli v podstatě na zemi, na ploše obehnané zdmi, uprostřed nízkého, do daleka se táhnoucího města. Ačkoli kolem nich vládl čilý ruch, lidé i příslušníci jiných druhů spěchali sem a tam, nepůsobilo to příliš organizovaně a už vůbec nikdo se nevydal k Falconu, aby jim pomohl vyložit náklad.

Nakonec Han vyběhl ze dveří obezděného doku přímo do cesty dvěma místním mužům světlé pleti s rudýma očima a v tradičním sernpidalském oděvu: bílých rouchách s červenými pruhy a širokými kápěmi.

„Kdo šéfuje tomu doku?“ zeptal se jich Han.

„Tosi-karu!“ vykřikl zoufale jeden z mužů a oba se dali na útěk.

„No a kde toho Tosi-karu najdu?“ vyptával se Han toho, který promluvil, a rychle mu zastoupil cestu.

„Tosi-karu!“ vykřikl opět albín, ukázal na oblohu, a když se mu Han pokusil zabránit v útěku, odstrčil Hanovy ruce, uskočil ke straně a upaloval pryč.

„Tosi-karu!“ volal za ním Han. „Kde je?“

„Ach, obávám se, že byste se musel podívat nahoru, abyste ho viděl,“ ozval se další hlas, tentokrát klidný a pečlivě ovládaný.

Han se otočil a uviděl postaršího muže, nikoli sernpidalského albína, opírajícího se o hůl.

„On létá?“ zeptal se pochybovačně Han.

„Přesnější výraz by byl obíhá,“ odpověděl stařec. „I když věřím, že umí létat, pokud jsou místní legendy týkající se oné bohyně pravdivé.“

„Bohyně?“ opakoval po něm Han a vrtěl hlavou. „Nádhera. Takže je zrovna nějakej náboženskej svátek.“

„Ne tak docela.“

Han se rozhlédl kolem po neutuchajícím shonu, konkrétně po místních lidech, spěchajících a uhýbajících pohledy. „Radši nechci vědět, jak to tu musí vypadat, když je opravdu svátek,“ zamumlal. Otočil se ke starci. „Vy jste správce doků?“

„Já?“ zeptal se muž nevěřícně a zasmál se. „Já jsem jen stařec, který si vyšel ven, aby si v klidu užil poslední dny života.“

„Tak kde je teda správce doků?“

„Nevím, jestli tu nějaký je,“ odpověděl starý muž. „Nemíváme tu moc velký provoz.“

„Nádhera,“ zamumlal Han. „Mám plnej nákladovej prostor zboží –“

„Ach, obávám se, že budete mít s jeho vyložením trochu problémy,“ řekl muž a zasmál se.

*

„Pojďte a pomozte nám,“ řekl Anakin skupince Sernpidalanů u dveří na druhém konci zdí obehnaného doku. Naléhavě svá slova zdůraznil Sílou, především slova pomozte nám.

Sernpidalané zpomalili, otočili se k chlapci a Wookieemu a na okamžik to vypadalo, že se zastaví a pomohou jim. Jenže potom jeden z nich vykřikl: „Tosi-karu!“ a skupinka odspěchala pryč.

Chewie zavyl.

„Jak to myslíš, že by to Luke zvládnul líp?“ zeptal se ho Anakin. „Ti lidé jsou očividně duchem nepřítomní.“

Chewie vydal sérii zavytí a zavrčení.

„Ano, to vadí!“ trval na svém Anakin.

Anakin neslýchal Wookieeho smát se často, a ten zvuk ho hluboce zasáhl, když patřil jemu. „Zastavím tamhle toho chlapíka,“ řekl a vyrazil vstříc dalšímu Sernpidalanovi, který spěchal kolem nich.

Chewie natáhl mohutnou paži a snadno Anakina zastavil. Potom Wookiee zastoupil Sernpidalanovi cestu, a když se ho albín pokusil obejít, Wookiee ho zarazil na místě mocným zařváním.

Ale jen na vteřinu a potom se Sernpidalan otočil na patě a s křikem utíkal pryč.

„No jasně, máš pravdu,“ poznamenal suše Anakin. „To bylo mnohem účinnější.“

Chewie se k němu otočil a měřil si ho nebezpečně přimhouřenýma očima.

*

Han pochybovačně hleděl na starce.

„To je ale obr,“ prohlásil starý muž s vytřeštěnýma očima a Han za sebou uslyšel Chewieho. Otočil se k Wookieemu a Anakinovi. Chewie si pro sebe něco vrčel a Anakin vrtěl hlavou.

„Vůbec se nezastaví, aby nás vyslechli,“ stěžoval si Anakin. „Ani nedokážu poznat, jestli tu vládne nějaký řád. Chewie jich pár vyděsil, ale jenom vykřikli něco, čemu jsem nerozuměl, a utekli.“

Han o jeho slovech chvíli přemýšlel, potom pohlédl na starce a opět na Anakina. „Cítíš něco?“ zeptal se.

Anakin vykulil oči. Zjevně ho překvapilo, že se ho otec ptá na něco souvisejícího se Sílou. Han byl přece jen k Síle slepý, tak jako k ní byl Anakin vnímavý, a jen zřídkakdy, pokud vůbec někdy, žádal o rady, které měly něco společného se Sílou. Místo toho se obvykle spoléhal na své vlastní instinkty a štěstí.

Anakin na dlouhou chvíli zavřel oči. „Strach,“ řekl.

„Á, toho je tu plno,“ řekl stařec. „Jak by také ne?“

„Ale je to něco jiného,“ začal Anakin. Upřeně pohlédl na svého otce. „Je to něco víc než strach,“ usoudil. „Obzvlášť u těch, jako jsou tamti.“ Ukázal na skupinku obyvatel spěchajících po protější straně ulice, za nimiž ve větru vířícím prach vlála jejich červenobíle pruhovaná roucha. „Je to skoro…“

„Nábožné?“ nadhodil stařec a opět se sípavě zasmál.

„Ano,“ odpověděl Anakin, a Han se na starce zamračil. „Duchovní. Mají strach a zároveň jsou plní naděje.“

„Tosi-karu,“ řekl stařec a měl se k odchodu.

„Tosi-karu?“ zeptal se Anakin. „Přesně to křičel jeden z těch lidí u dveří.“

„Hej!“ zavolal Han, ale stařec šel dál a na každém kroku se pochechtával a vrtěl hlavou.

„Tosi-karu?“ zeptal se opět Anakin.

„Nějaká bohyně,“ vysvětloval Han. „Děje se tady něco divnýho. Nevím, do čeho nás to Lando navezl, ale mám –“

„Z toho špatný pocit?“ dokončil za něj Anakin a nesměle se usmál, že vyfoukl otci oblíbenou hlášku.

„Spoustu práce,“ opravil ho Han. „Vyložíme ten náklad a co nejrychleji odsud zmizíme.“

Chewie vrčením zaprotestoval – koneckonců by to byla pořádná dřina.

„To ho budeme vykládat sami?“ zeptal se nevěřícně Anakin.

„Ne,“ odpověděl s neúprosným sarkasmem Han. „Seženeme si pomoc.“

Než si Anakin stačil povzdechnout, ulicí se rozlehl sborový výkřik přinejmenším stovky hlasů. „Tosi-karu!“

„Bohyně je tady,“ poznamenal Anakin.

„No tak se podíváme, jestli tomu tady šéfuje,“ poznamenal Han a vedl je ulicí dolů. Za dalším rohem našli starce, který pohodlně seděl na schodu přede dveřmi s rukama zkříženýma na hlavici své hole.

„Mysleli jsme, že se setkáme s bohyní,“ podotkl suše Han.

„Na to nemusíte už nikam chodit,“ odpověděl stařec.

Všichni se na místě zastavili a Han se podezřívavě zahleděl na starce. „Vy?“ zeptal se.

Místo odpovědi se muž rozesmál a ukázal na oblohu k východu. Všichni tři tam pohlédli a uviděli, jak na dosud modré obloze vychází měsíc.

A ne ledajaký měsíc! Vypadal obrovský, jako by to byla druhá planeta velikosti Sernpidalu. Han se chvíli rozpomínal na informace, které o tomto místě shromáždil, když proškoloval Anakina ohledně jejich letu a přistání. Sernpidal měl měsíc – vlastně dva. Jeden z nich byl obrovský, velký téměř jako jedna pětina Sernpidalu, ten druhý však byl mnohem menší a měl snad jen kolem dvaceti kilometrů v průměru.

Han, Anakin a Chewbacca s úžasem sledovali, jak se měsíc vyhoupl nad obzor a stoupal na východní oblohu výš a výš. Brzy se měl ocitnout v zenitu.

„Pohybuje se docela rychle,“ poznamenal Han.

„S každou hodinou čím dál rychleji,“ řekl stařec, čímž vyvolal tři zvědavé pohledy.

„Který je to měsíc?“ zeptal se Anakin, obraceje se na Hana a starce s výrazem plným strachu. „To je Dobido, ne?“

„Dobido je ten malý,“ odpověděl Han.

„Je to opravdu Dobido,“ prohlásil stařec.

Han s Anakinem na sebe překvapeně pohlédli, v hlavách jim jako ozvěna zněla starcova slova – s každou hodinou čím dál rychleji. Chewie si rukama zakryl uši a zařval.

„Chcete říct, že se Dobido na nás zřítí?“ zeptal se Han, opakuje Chewieho slova.

„Hádám, že ano,“ odpověděl s klidem stařec. „Myslím, že vysvětlení místních, že přišla Tosi-karu, je poněkud přitažené za vlasy.“

Všichni tři pohlédli na měsíc, který právě prolétal nad jejich hlavami a řítil se k západnímu obzoru.

„Za jak dlouho?“ zeptal se Anakin se zatajeným dechem.

Han se pokusil o nějaké výpočty, ale neměl žádné údaje, a tak toho brzy nechal. Napadla ho však jiná, naléhavější myšlenka. „Zpátky k Falconu,“ zvolal a rozběhl se k doku. Anakin s Chewiem ho kvapem následovali.

„Možná už bude vyložený,“ zavolal za nimi se vším smířený stařec a zasmál se sípavým smíchem, prostoupeným hlubokým smutkem. Anakin se zastavil a upřeně se na starce zahleděl.

„Zvolili mě starostou,“ vysvětlil s povzdechem muž. „Měl jsem je chránit.“

„Pospěš si!“ zavolal na Anakina Han téměř zoufalým hlasem.

A skutečně, když všichni tři dorazili k Millennium Falconu, zjistili, že vykládání nákladu už je v plném proudu. Kolem lodi se tlačila spousta bytostí různých druhů, většina z nich vyhazovala náklad ven, ale někteří využili příležitosti a našli si čas, aby se zbožím přehrabovali.

„Hej!“ zakřičel Han a začal dav rozhánět, mávaje při tom zběsile rukama.

Nevšímali si ho, dokonce ani když několik lidí chytil a odstrčil je.

„Zmizte od mý lodi!“ opakoval stále dokola, pobíhal kolem, a jako by byl pokaždé o krok pozadu, když jeden či druhý z davu násilím otevřel krabici a rozběhl se s jejím obsahem pryč.

Chewbacca zvolil mnohem přímočařejší způsob, přiběhl k přistávací rampě, vyběhl po ní nahoru a potom vydal jedno ze svých patentovaných zaryčení. To upoutalo pozornost nejednoho z nenechavců a ti, kteří se rovnou nedali na úprk, si dávali dobrý pozor, aby se od Wookieeho drželi co nejdál.

A Anakinova metoda byla ještě odlišnější. Chlapec klidně vkráčel mezi rabující a nenuceně jim „doporučil“, aby raději odešli. Jeho modulace hlasu a použití Síly mu toho dne získaly mnoho přátel, kteří se s radostí řídili jeho radou.

Odehnat nenechavce od lodi jim trvalo přes půl hodiny, a než díky Anakinovi a jeho vnímavosti vypátrali a vystrnadili všechny černé pasažéry, uběhla další půlhodina.

Pak už Han na nic nečekal a ani se nenamáhal žádat pozemní kontrolu o povolení k odletu. Zvedl Falcon do vzduchu, bleskově vyrazil přímo vzhůru na oběžnou dráhu a zadal kurz k pronásledování řítícího se měsíce.

„Tak tamhle ho máme,“ řekl svému synovi, když přeletěli obzor a přiblížili se k měsíci. „Deset bilionů tun nebezpečí.“

„Torpéda?“ navrhl Anakin.

Han ho obdařil nevěřícným pohledem. „To by bylo jako házet na banthu párátka,“ odpověděl. „K rozstřílení toho měsíce by byl potřeba hvězdnej destruktor, a i kdyby se to podařilo, padající kusy by Sernpidal zničily.“

„Tak co tedy?“ zeptal se Anakin.

„Zdá se, že Hvězda smrti nikdy není tam, kde ji člověk potřebuje,“ zamumlal Han. Ohlédl se přes rameno na Chewieho, který měl plno práce s ověřováním údajů a prováděním propočtů.

Wookiee upřeně hleděl na obrazovku, několikrát se poškrábal na chlupaté hlavě a potom zakvílel, šťouchaje do obrazovky.

„Podívat se na co?“ podivil se Han a otočil se i s křeslem. Chewie důrazně zavyl.

„Sedm hodin?“ opakoval ohromeně Han. „Ukaž mi to.“ Odstrčil Wookieeho ruku, ale když si přečetl řádek, na který ukazoval Chewie, rázem se přestal mračit.

„Začíná to být čím dál lepší,“ prohlásil Han a ohlédl se zpátky na Anakina. „Sernpidalu zbývá sedm hodin.“

Anakinovi klesla čelist.

„Jediná šance je, že se ten měsíc trochu zbrzdí o atmosféru, než se zřítí dolů,“ vysvětloval Han.

Sotva to dořekl, plně na něj dolehla neuvěřitelnost celé situace a zavrtěl hlavou. „Ten měsíc byl na oběžné dráze miliony let,“ poznamenal. „Jak k tomu došlo a proč právě teď?“ Tváří se mu mihlo podezření, jeho výraz jasně dával najevo, že by si o tom rád promluvil s jistým pochybným spekulantem, který ho sem poslal.

„Myslíš, že o tom Lando věděl?“ zeptal se Anakin skepticky.

Han na tu teorii neodpověděl, ale říkal si, jestli s tím vším nemá náhodou něco společného některá z osob, s nimiž Lando jednal – třeba se jedné z nich nelíbilo, že Lando dodává zboží jejímu konkurentovi. Ale stejně, kdo by dokázal svrhnout měsíc na planetu? Celá ta představa působila naprosto nesmyslně.

Pro Hana, který strávil většinu uplynulých třiceti let bojem proti naprosto nesmyslným plánům a využíváním naprosto absurdních zařízení, nebylo nic nemožného.

Displej na konzole vedle Anakina zapípal.

„Co jsi zjistil?“ zeptal se Han.

Anakin se sklonil nad displej. „Meteorologická družice.“

Han se podíval na měsíc valící se před nimi. „Naveď nás k ní,“ nařídil svému synovi. „Stáhni informace z jejích databank,“ řekl Chewiemu. „Třeba najdeme nějaký vodítka nebo vzorec pohybu.“

O chvíli později je Anakin s lodí zavedl těsně vedle meteorologické družice staršího typu Thunderstorm 63, a Chewie se okamžitě pustil do propojování počítačů Millennium Falconu s databankami družice.

Han od Anakina opět převzal kormidlo, a jakmile byl Chewie hotov, opatrně se s Falconem přiblížil těsně k měsíci, dokonce tu věc několikrát obletěli ve snaze objevit nějaké přidané zařízení – kupříkladu pár dobře umístěných iontových motorů. Bližší průzkum však nic neodhalil.

„Měj oči otevřené,“ nabádal Chewieho Han, když si Wookiee prohazoval místo s Anakinem a vracel se na své obvyklé křeslo vedle Hana.

Chewie souhlasně zamručel a v dokonalé souhře s Hanem navedl Falcon tak blízko k měsíci, jak jen to šlo.

„Sedm hodin,“ zamumlal Han. „Jak dostaneme všechny ty lidi pryč z planety za sedm hodin?“ Ještě než tu řečnickou otázku dokončil, vyslal nouzový signál vyzývající všechny lodě v oblasti, aby přispěchaly Sernpidalu na pomoc.

Věděl, že ten signál zachytí jen málo lodí včas – jestli vůbec nějaká.

„Vidíš něco?“ zeptal se Chewieho.

Wookiee zavyl a zavrtěl hlavou.

„Přichází to z planety!“ vykřikl za jejich zády Anakin a Han s Chewiem se oba instinktivně podívali dolů na Sernpidal a potom, když nic pozoruhodného nespatřili, pohlédli dozadu na Anakina. Chlapec k nim přispěchal s vytištěnými informacemi, které Chewie stáhl z meteorologické družice, v ruce. „Podívejte,“ řekl a ukázal na diagram, který vygeneroval s použitím stažených dat, a zobrazil tak pohyb Dobida za uplynulé dva týdny.

Cykly vykazovaly hladkou elipsu oběžné dráhy až do doby před pár dny, kdy se trajektorie měsíce náhle stočila směrem k planetě.

„Podívejte se na to klesání,“ vysvětloval Anakin. „Pokaždé, když proletí nad touto částí planety, začne klesat strměji. Něco ho stahuje dolů.“

Han a Chewie studovali diagram a i oni viděli, že pokaždé, když Dobido proplul nad danou oblastí planety poblíž Sernpidal City, skutečně se vychýlil z dráhy.

„Možná ho přivolávají svými modlitbami,“ zamumlal Han.

„Něco to způsobuje,“ odpověděl Anakin, příliš zabraný do problému, aby ten vtip postřehl. Zabodl prst do grafu. „Něco přímo uprostřed tohohle oblouku.“ Přejel prstem nad domnělým bodem, místem nacházejícím se nedaleko od města, východním směrem.

Han pohlédl na Chewieho, Wookiee se obrátil na Anakina a vyžádal si od něj grafy.

„Musí to být tam,“ řekl Anakin Chewiemu, když se Wookiee zabral do zkoumání údajů.

Chewie vzhlédl k chlapci, potom k Hanovi a souhlasně zavyl.

Teď, když měli vodítko, snad najdou i řešení. Han zadal kurz do oné oblasti, Falcon se prosmýkl pod Dobidem a zamířil zpátky do atmosféry. Han s Chewiem zkoumali oblast východně od města a hledali nějakou stopu nebo loď, možná něco jako interdikční křižník, proslulý svými gravitačními projektory, které dokázaly napodobit děsivé účinky hvězdného tělesa v hyperprostoru a zabránit lodím v přechodu na rychlost světla.

Anakin zatím studoval pohyb Dobida, který opět vstupoval do oblasti nejprudšího klesání. Opravdu, trajektorie měsíce nápadně poklesla a Anakin aktualizoval Chewieho propočty o nové údaje.

Han uslyšel jeho zaúpění. „Co jsi zjistil?“

„Měsíc se o atmosféru nezbrzdí ani náhodou,“ vysvětloval Anakin. „Aspoň pokud ten tah nezeslábne. A mám za to, že to nebude sedm hodin, ale necelých šest, protože klesání se s každým oběhem zrychluje. A ještě něco…“ Odmlčel se a počkal, až se k němu otočí. „Ne že by na tom záleželo, ale myslím, že měsíc zasáhne Sernpidal City.“

„To je ale náhoda,“ řekl Han suše.

Chewie zavrčel na souhlas a bylo to poprvé, co Han od Wookieeho uslyšel takový jasný projev sarkasmu.

O chvíli později se Sernpidal City ocitlo v dohledu a Falcon začal kroužit nad ním. „V samotném městě je padesát tisíc lidí,“ podotkl Han.

„A nejspíš ne víc než stovka lodí,“ dodal Anakin.

Nastalo dlouhé ticho, dlouhý okamžik hrůzy. „Musíme najít zdroj,“ řekl naléhavě Han.

Zamířili s Falconem rovnou do doku. Han se připravil na hádku s dispečerem a že tomu muži rázně řekne, aby jim dal pokoj, ale vůbec nikdo jim nezavolal, a jak se blížili k cíli a klesali níž, pochopili proč. Městem otřásalo mohutné zemětřesení, jehož vlny rozpohybovaiy zem pod budovami a v ulicích, porážely zdi a divoce vyhazovaly chodce do vzduchu.

„Ještě že to není pobřežní město,“ poznamenal Anakin.

Při té zmínce přestal Han s Falconem klesat a vyrazil na jih k nejbližšímu pobřeží. V údolí na opačné straně horského pásma jižně od Sernpidal City se nacházela rozlehlá vesnice, několikatisícové sídlo.

Když Falon překonával první vrcholky, Anakin zaúpěl. Han se ani nemusel ptát proč. Chlapec byl neobyčejně vnímavý k poruchám v Síle – a právě pocítil smrt celé horské vesnice.

A opravdu, když se Falcon přehoupl přes poslední vrcholky, spatřili tu zkázu na vlastní oči. Moře se přihnalo do údolí a jedinou prudkou vlnou smetlo domy, stromy, úplně všechno, takže ještě než vůbec slétli níž, věděli, že všichni ve vesnici jsou už mrtví.

Han zamířil zpátky na sever, zrychlil a navedl Falcon k přímému letu do doku. Při příletu lodi se u vrat srotil dav – lidé si zčistajasna uvědomili, že jim hrozí neodvratná zkáza, a zoufale se snažili uniknout.

Han pohlédl na Chewieho. „Nalož je do lodi,“ nařídil mu. „Nacpi je tam co nejtěsněji.“

„Musíme zmobilizovat všechny ostatní lodi,“ řekl Anakin. „Nesmíme nechat žádnou odletět, dokud nebude plně naložená.“

Han přikývl. „To stejně nebude stačit,“ připomněl jim. „Musíme najít ten zdroj a zneškodnit ho.“

„Najdu ho,“ přihlásil se Anakin dobrovolně.

Han ztuhl a přísně na něj pohlédl.

„Dokážu to,“ trval na svém Anakin. „Potom s Chewiem přiletíte s Falconem a rozstřílíte ho.“

Han si dlouhou chvíli prohlížel svého mladšího syna. Věděl, že on sám se pro nezbytné evakuační práce tady v docích hodí lépe než Anakin –bude k tomu potřeba někoho Hanova věku a zkušeností, někoho, kdo si dokáže zjednat respekt, a je-li to nemožné, řídit dav svou chytrostí. Anakin by to s použitím Síly dokázal, ale tato situace nejspíš brzy dostane politický náboj, zvlášť pokud sernpidalské úřady – a kde jim je vlastně konec? – zahájí vyšetřování a vnesou do ní nejrůznější komplikace, které podobné situace vždycky provázejí. V takovém případě se Hanovy zkušenosti mohou ukázat jako neocenitelné.

Přesto ho pomyšlení na to, že pošle Anakina najít tento neznámý zdroj, tento nástroj natolik mocný, aby svrhl měsíc, děsila.

Ale musel svému synovi věřit.

„Seženeme ti landspídr,“ řekl. „Dostaneš se odsud, najdeš zdroj a okamžitě nám zavoláš souřadnice. Nebudeš se v něm šťourat a ihned nám oznámíš polohu.“

Anakin přikývl, zamířil ke skříni se zbraněmi a k pasu na opačnou stranu od světelného meče si připnul blaster.

„Sám to nezkoušej,“ zdůrazňoval Han. „Najdi to, zavolej nám a zmiz odtamtud.“

Anakin se na Hana dlouze a zpříma zahleděl. Jejich pohledy se setkaly a proběhl mezi nimi okamžik vzájemné důvěry.

V Sernpidal City panoval ještě větší chaos, než si Han dokázal představit. V ulicích bylo mnoho obyvatel, klečeli, naříkali a modlili se k Tosi-karu, aby přišla.

Hanovi neunikla ironie těch modliteb.

Mnohem více lidí proudilo vraty do doků a tu a tam se v hučícím vzduchu rozlehl zvuk blasteru. Han spočítal, že kdyby plně naložili každou dostupnou loď, mohli by odsud dostat většinu obyvatel města, ale když sešel po přistávací rampě a uviděl stupeň chaosu a paniky, zapochyboval, že se jim podaří tento úkol splnit.

Z nedalekého hangáru vyletěl malý raketoplán a Han, Chewie a Anakin s hrůzou sledovali, jak míří k obloze a na jeho vzpěrách visí lidé. Jeden za druhým padali dolů, křičeli a řítili se vstříc jisté smrti.

Další záchvěv otřásl městem a jedna zeď se provalila přímo na Falcon. Stařičká odolná loď však zřejmě neutrpěla žádné škody.

„Odkliď to!“ křikl Han na Chewieho. Wookiee vběhl zpátky do lodi a o chvíli později vypálily přední laserové kanóny, tři krátké výstřely a suť byla rozprášena na kousky.

„Nikdy se tam nedostaneš,“ řekl Han Anakinovi.

„Musím to zkusit.“

Han pohlédl na svého syna. Nechtělo se mu posílat chlapce do toho malströmu, zemětřesení, nepokojů a všeobecné paniky, ale ani nemohl popřít, že je nutné to udělat. Jestli co nejdříve nenajdou ten zdroj, desetitisíce, možná statisíce zemřou.

Vzal Anakina za paži a seběhl s ním dolů z rampy, vytasil blaster a mával jím kolem sebe, aby udržel deroucí se dav na uzdě. Venku skutečně našli landspídr a vedle něj na lavičce klidně seděl dobře známý stařec.

„Hej, ten je můj!“ zaprotestoval jiný muž, který viděl, jak Han pomáhá Anakinovi do kokpitu.

„Tak jeď s ním, jestli chceš,“ odsekl Han. „Nebo mi pomoz naložit některé z těch lidí do mojí lodi.“

Zlomek vteřiny rozmýšlení a volba byla víc než jasná. Muž proběhl kolem Hana dozadu k čekajícímu Falconu.

„Co tu děláte?“ zeptal se Han starosty, který se k němu přikolébal s velkým batohem na zádech.

Muž pokrčil rameny. „Asi tu čekám na příchod bohyně,“ odpověděl se smíchem. „Věděl jsem, že se vrátíte.“

Han na něj pochybovačně pohlédl.

„Jste hrdinský typ,“ řekl s klidem stařec. „Umíte zastavit padající měsíc?“

„Takovou výzbroj nemám,“ odpověděl Han.

„Stahuje ho něco dolů?“ řekl neobyčejný starý muž. „Gravitační studna nebo snad interdikční křižník?“

Hanův pohled byl teď ještě skeptičtější.

„Nežiju tady odjakživa,“ vysvětloval stařec. „A vyspělejší lodě mi nejsou cizí.“ Opět se zasmál, jakoby sám sobě. „Možná právě proto mě Sernpidalané zvolili starostou.“

Han mu pokynul do spídru. „Jeďte s mým synem,“ nařídil mu.

„Kam pojedeme?“

„Prostě jeďte,“ zavrčel Han. „On vám to cestou vysvětlí.“

Stařec nastoupil, Anakin mu podal grafy, potom nastartoval landspídr na plný výkon a vyrazil do ulic.

Chewieho řev prozradil Hanovi, že vzadu ve Falconu se schyluje k potížím. Připomněl si, že musí Landovi náležitě poděkovat, až se vrátí, a potom se rozběhl k lodi.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Úctyhodný protivník

Když se Jade Sabre přiblížila k planetě známé jako Belkadan, Luke a Mara se nezmohli ani na slovo. Cestou k planetě prostudovali všechny dostupné údaje, a když ji nyní spatřili před sebou, zbarvenou do žlutozelena, neměli pochybnosti, že se na ní stalo něco strašného.

Nebylo to proto, že kdykoli se pokusili zkontaktovat vědeckou základnu ExGal 4, jedinou odpovědí jim bylo neuvěřitelné množství statické elektřiny. Popravdě řečeno by je jakákoli jiná odpověď překvapila, neboť jak se věci mají, jim bylo jasné už při prvním pohledu na planetu.

Belkadan byl – alespoň podle jejich měřítek – mrtvý.

„Co na té stanici prováděli?“ zeptala se Mara.

„Pozorování,“ odvětil Luke. „Prostě jenom koukali ven na okraj galaxie.“

„Nebo to aspoň ExGal tvrdí veřejnosti,“ řekla Mara skepticky.

Luke se k ní otočil. „Myslíš, je to výsledek nějakého experimentu, který se vymkl z rukou?“

„Napadá tě něco jiného, co to mohlo způsobit?“ opáčila Mara. „Přece jsi četl hlášení o Belkadanu – oplýval velkými stromy a malými jezery, vzduch měl čistý a nebe průzračné. Jediným důvodem, proč se z něj nestal ráj pro osadníky, bylo to, že se na něm vyskytovala poněkud problematická zvířata.“

„Podle hlášení žili za opevněnou zdí,“ souhlasil Luke.

„Takže pokud se zvířatům podařilo dostat dovnitř a zničit stanici, nebylo by to až tak překvapivé,“ soudila Mara. „Znáš nějaká zvířata, která by dokázala způsobit něco takového?“ Pokynula rukou k průzoru, k zakřivenému belkadanskému obzoru a vířícím, jedovatě vyhlížejícím mrakům.

„Zprávy z jejich ústředí na Coruscantu ani hlášení z této konkrétní stanice nenaznačují, že by tu kromě pozorování dělali i něco jiného,“ řekl Luke, ale moc jistě to neznělo. Jak by také mohlo, když měli takový strašlivý důkaz přímo před sebou? Tam dole se stalo něco velice ošklivého, něco drastického, a podle Lukových zkušeností byly takovéto katastrofy většinou dílem inteligentních bytostí.

Mara pohlédla na vedlejší obrazovku na svém panelu a prošla údaje o složení mraků. „Především oxid uhličitý a metan,“ oznámila a ani ji, ani Luka to vůbec nepřekvapilo. „Strašlivě koncentrované. I kdyby pod nimi zůstala vrstva dýchatelného vzduchu, tam dole bude příliš horko, než aby tam něco dokázalo přežít.“

Luke přikývl. „Měli bychom přistát a porozhlédnout se tam.“

Mara neodporovala, ale Lukovi neunikl její znepokojený pohled. A neunikla mu ani její barva; Luke si všiml, že když se přiblížili k Belkadanu, Mara viditelně pobledla a vycítil, že vnitřně opět o něco zeslábla. Cesta z Dubrillionu byla sice poměrně nenáročná, ale Luke měl nyní obavy, zda celá tahle výprava na Vnější okraj, prohlídka Landova neuvěřitelného města a teď také cesta sem na Belkadan nakonec není pro jeho ženu příliš vyčerpávající.

„Anebo to můžeme ohlásit a provést několik dalších měření,“ navrhl Luke místo toho. „ExGal shromáždí potřebné lodě a pošle je zjistit, co se tu stalo.“

„Ale my už jsme tady,“ připomněla mu významně Mara.

Luke zavrtěl hlavou. „Nemáme potřebné vybavení,“ vysvětloval. „Můžeme provést předběžný sken a odeslat ho, ale Jade Sabre není na průlet takovým dopuštěním stavěná.“

Mara dospěla ke zřejmému závěru, že Luke se ji snaží chránit, a její výraz se změnil z překvapeného na rozzlobený. „Jade Sabre dokáže proletět ohnivou bouří,“ prohlásila. „Dokáže sestřelit hvězdnou stíhačku z oblohy a dělat kolem hvězdných destruktorů kolečka. Je to nejlepší loď, jaká je po ruce, a mnohem lepší než cokoli, co může splašit ExGal.“

„Ani jeden z nás nemá odpovídající výcvik –“ začal Luke.

„Tam dole mohou být ještě lidé,“ přerušila ho Mara ostře. „Možná dokonce slyšeli naše volání, ale nedokážou odpovědět. A ty chceš prostě odletět? Zpátky do bezpečí na Landovu planetu?“

„U Landa není nikdy nikdo v bezpečí,“ pousmál se Luke v chabém pokusu o odlehčení situace.

„Ale má lékaře, že?“ řekla Mara ironicky. „Protože potřebujeme lékaře.“

„Lékaře?“ opakoval Luke, ale to slovo mu zmrzlo na rtech, když si uvědomil, že Mara ho prokoukla a poznala, že se ji snaží chránit. Tohle dokázalo jeho nezávislou ženu rozohnit ze všeho nejvíc v celé galaxii. Při jejich příležitostných hádkách na ni Luke mohl křičet, dokonce ji urážet, a ona mu to vracela desateronásobně, ale nikdy, nikdy by se Mara Jade Skywalker nesmířila s tím, kdyby na ni bral zvláštní ohledy. Byla nemocná, to ano, ale nechtěla, aby se s ní zacházelo jako s někým, kdo se nedovede o sebe postarat. Jejich další postup byl nyní jasný; povinnost od nich vyžadovala zamířit dolů na planetu, dolů na základnu, aby zachránili ty, co přežili, nebo alespoň vyzvedli těla a získali všechny informace, které by jim prozradily, co se na Belkadanu stalo.

Luke se pevně připoutal v křesle. „Cestou dolů to bude házet,“ poznamenal. Dobře však věděl, že přistání na Belkadanu pro něj nebude zdaleka tak hrozné, jako by byl návrat k Landovi, kdyby na něm trval.

Jakmile Jade Sabre vnikla do atmosféry Belkadanu, Luke pochopil, že svým posledním výrokem hrubě podcenil situaci. Loď bičovaly prudké vichry a jakási nečekaná elektromagnetická anomálie způsobila, že senzory a jiné přístroje začaly chrlit chybná hlášení a alarmy se rozkvílely na poplach. Systémy selhaly a pak zase naskočily; v jednu chvíli sebou loď náhle smýkla doprava a Lukovi i Maře připadalo, že je bezpečnostní popruhy křesel přeříznou vedví. Za nimi, v modulu podobném zásuvce v Lukově X-wingu, kvílel a hořekoval R2-D2.

O několik neuvěřitelně dlouhých vteřin později vylétli z vířících mraků a vnořili se do vzduchové kapsy pod nimi. Téměř kilometr padali střemhlav dolů, dokud příkrý sestup znovu nevyrovnali.

Potom pod sebou spatřili zpustošenou krajinu, rudohnědý prales, z něhož k nebi stoupaly proužky toxických výparů. Mara Luka zasypala salvou otázek ohledně kvality vzduchu, rychlosti větru a současné nadmořské výšky, ale její kopilot mohl pouze vrtět hlavou, neměl žádné odpovědi, neboť údaje z přístrojů nedávaly smysl. Ohlédl se na R2-D2 a požádal droida, aby to nějak zkusil přebrat, a na obrazovce se objevila droidova odpověď, směsice nesrozumitelných znaků a symbolů.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Luke droida kousavě.

R2-D2 zahvízdal jako opilý pirát.

„Vidíš to?“ přerušila ho Mara a ukázala na obrazovky s údaji.

Luke se naklonil blíž a pozorně si je přečetl. „Síra,“ řekl a vzhlédl. „Že by nějaká sopka?“

„Jestli půjdeme ven, budeme si muset vzít dýchací masky,“ poznamenala Mara.

Řízení měli přepnuté na manuální a spoléhali na zrak a instinkty. Mara vypnula všechny taktické displeje, nechala průzor volný pro nerušený výhled, a klesla s obratnou lodí níž, takže klouzala těsně nad vrcholky stromů. „Máš představu, kde je ta stanice?“ zeptala se.

Luke, který zavřel oči a ponořil se do proudu Síly, odpověděl: „Sice máme souřadnice, ale bez přístrojů nám k ničemu nebudou.“

„Cítíš něco?“

„Belkadan není mrtvý,“ odvětil Luke. „Je jen… jiný.“

To už Maře, hledící z okna na živé stromy vylučující výpary, také došlo. Chvíli zvažovala, že se také rozhlédne pomocí Síly, ale když spatřila zmatený výraz svého manžela, rozmyslela si to a raději se soustředila na pilotování.

Obrátila loď na sever, zavedla ji vzhůru, těsně pod mraky, a zrychlila.

„Z takové výšky si ničeho nevšimneme,“ namítl Luke. „Ani nouzového signálu.“ Vzápětí si ale přestal stěžovat, když mu došlo, o co se Mara snaží. Špinavý vzduch se začínal pročišťovat, protože se blížili k severnímu pólu planety, ledové čepičce, která vypadala mnohem menší, než naznačovaly dokumenty o Belkadanu. Zdálo se, že oteplování planety už se začíná projevovat.

„Chytrá,“ usmál se Luke.

Loď se pomalu přestala třást, příkrov mraků zeslábl a přístroje se znovu probraly k životu, alespoň natolik, aby se Lukovi a Maře podařilo zaměřit přesné souřadnice severního pólu. –

Tyto souřadnice použili jako výchozí bod, s jehož pomocí zaměřili stanici ExGalu. Zároveň se soustředili i na významné orientační body a dokonce si stáhli obrázek pohoří, které se nacházelo tím směrem. Vyrazili, opět těsně pod mraky a přímo k cíli. R2-D2 neustále propočítával jejich trajektorii, měřil rychlost a tím také vzdálenost a za několik minut jim oznámil, že se nacházejí v těsné blízkosti stanice ExGalu.

Mara provedla sérii dlouhých pomalých obratů, během nichž se v džungli pod nimi snažila zahlédnout stanici, zatímco Luke pátral střídavě zrakem a citem. Když poněkolikáté použil Sílu, našel Jedi odpověď. „Vlevo,“ řekl Maře. „Asi o třicet stupňů.“

Na nic se neptala a otočila loď příslušným směrem.

„Udržuj kurz,“ řekl jí Luke. Cítil, jak ten pocit narůstá. Teplejší, teplejší. „Za tím hřebenem,“ oznámil a otevřel oči. A opravdu, jakmile se Jade Sabre přehoupla přes hřeben, spatřili před sebou štíhlou věž a za ní základnu obehnanou zdí.

„ExGal 4,“ oznámila Mara.

*

Yomin Carr, který dosud trpělivě čekal, až ho vyzvednou a přidělí někam, kde bude užitečnější, uslyšel kvílení mocných motorů Jade Sabre už při prvním přeletu nad základnou. Přistoupil k oknu právě včas, aby spatřil, jak loď zahajuje druhý přelet, a třebaže stejně jako jeho lid nebyl příznivcem ničeho čistě technologického, musel připustit, že tato loď se štíhlou přídí, ladně protaženou ocasní ploutví a širokými bočními moduly chránícími dvojici iontových motorů patří mezi ty nejkrásnější, jaké kdy viděl. Nenechávala za sebou prakticky žádnou kondenzační stopu a pohybovala se obratně a jistě.

Válečník se spokojeně usmál, všechna nuda z něj opadla. Připnul si svou zbroj – krunýř kraba vonduuna – a bandalír plný létajících dunivých brouků, rychle zkontroloval váček s inteligentním znehybňujícím rosolem blorashem a zvedl dvojhůl, dalšího živého tvora, zuřivého hada. Celé tělo tohoto hada – nebo jen části – mohlo ztvrdnout, takže bylo pevné jako kámen a to včetně krku a ocasu, jež se zploštily a sekaly jako ostrá čepel. Zbraň ovšem mohla být také pružná a měkká, takže s ní její yuuzhanvongský pán mohl švihat jako s bičem. V rukou skutečného válečníka, jako byl Yomin Carr, se dvojhůl mohla stát také nebezpečnou vrhací zbraní, bojovým kopím, a rovněž dokázala s neuvěřitelnou přesností na vzdálenost dvaceti metrů plivat jed, který nepřítele okamžitě oslepil a pak ho pomalu zabíjel – utrpení trvalo celé hodiny, během nichž jed pronikal do těla kožními póry a otevřenými ranami.

Yomin Carr si znovu stoupl k oknu a sledoval, jak štíhlá loď přistává přímo za zdmi základny.

Úsměv yuuzhanvongského válečníka byl upřímný; tohle si chtěl opravdu vychutnat.

*

Obezřetně opustili bezpečí Jade Sabre, ze všech nejobezřetněji R2-D2, který měl z děsivého a nebezpečného okolí takový strach, že zapomínal dávat pozor na své společníky a neustále zezadu narážel do Luka. Věděli, že ani s dýchacími maskami nemohou zůstat na planetě dlouho, protože zde bylo příliš horko a každý krok z nich doslova vysával tekutiny.

Mara začala hledat vchod do komplexu, ale Luke zahlédl cosi opodál u věže, uchopil Maru za paži a pobídl ji tím směrem. Když přišli blíž, spatřili, že zem v okolí pokrývají zvláštní rudohnědí brouci.

„Všichni uhynuli,“ poznamenal Luke a opatrně vykročil mezi brouky, kteří mu zakřupali pod nohama. R2-D2 zapískal na protest a odmítl ho následovat – dokud se ovšem z hlubin džungle neozvalo zavrčení, a malý droid se přehnal přes záplavu brouků, drtil je pod svými kolečky a do vzduchu za ním vyletovaly spršky jejich úlomků.

„Vzduchem to očividně není,“ prohodila Mara a zvedla zrak ke klenbě džungle. „Někteří živočichové přežili.“

„A pokud přežili někteří živočichové, pak by měli být naživu i lidé uvnitř stanice. Nebo alespoň někdo z nich.“

„Pokud ovšem to, co slyšíme, nejsou noví tvorové, kteří se této atmosféře přizpůsobili,“ podotkla Mara. Zkontrolovala měřicí přístroj u svého límce a zavrtěla hlavou. Ona a Luke by možná dokázali dýchat i bez pomoci jejich vybavení, ale vzduch tu byl rozhodně příšerný.

Trojice zamířila ke zdi a přistoupila k bráně do základny, ušpiněným kovovým dveřím.

„Krev,“ poznamenala Mara.

Luke odklopil kryt bezpečnostního zámku. „Připoj se a zjisti kód,“ přikázal droidovi. R2-D2 vyrazil ke skříňce, ale Mara vytasila blaster a jediným výstřelem zámek zkratovala. Kovové dveře zaduněly, jak se otevíraly jejich západky.

„Ty se s tím nepáráš,“ poznamenal Luke sarkasticky.

„Čemu to může uškodit?“ zeptala se Mara.

Luke pokrčil rameny. Vykopl dveře a jako první vstoupil dovnitř. Komplex vypadal opuštěný a díky mihotavému světlu, pronikajícímu vrstvou mraků, působil ještě strašidelněji. „Prázdný hangár,“ poznamenal a ukázal na místo, uvolněné po odletu Spacecasteru.

„Možná ho měli jenom pro zásobovací lodě,“ mínila Mara.

R2-D2 zapípal a zabzučel.

„Možné to je,“ souhlasil Luke. „Ale museli mít nějaký způsob, jak se v případě potřeby dostat nahoru k satelitním teleskopům nebo pryč z planety.“

„Naléhavější potřebu, než je tahle, si nedokážu představit,“ podotkla Mara suše.

„Ať už odletěli nebo ne, uvnitř musejí být záznamy,“ poznamenal Luke a vykročil k hlavní budově. „Půjdeme si pro odpovědi.“

R2-D2 okamžitě vyrazil za ním a Mara také, ale po několika krocích se zastavila a sklonila se. Objevila dalšího z těch podivných brouků. Tento byl na rozdíl od všech ostatních stále ještě živý, ačkoli se pohyboval nejistě a pomalu. Opatrně ho sebrala ze země a zvedla si ho těsně před oči. Všimla si, že z jeho maličkých kusadel vytéká jakási průzračná tekutina.

„Co je to?“ zeptal se Luke, když se otočil a spatřil svou ženu s broukem v ruce a znepokojeným výrazem ve tváři.

Mara pomalu zavrtěla hlavou s pohledem stále upřeným na malé stvoření s kroutícíma se nohama a pohybujícími se kusadly.

„Myslíš, že ti brouci mají něco společného s touhle katastrofou?“ zeptal se Luke. Mara však neodpověděla, k jeho zděšení přejela prstem po kusadlech, takže na něm ulpěla trocha tekutiny, a zvedla si prst přímo před oči.

„Ta tekutina…,“ řekla pomalu.

„Nejspíš jed,“ mínil Luke.

Mara opět pomalu zavrtěla hlavou. „Něco jiného,“ pokoušela se vysvětlit a zachvěl se jí hlas. „Nejsem si jistá…“

Lukovi neuniklo, jak jsou její oči prázdné – jako by z ní ten brouk, nebo tato planeta, vysával všechnu energii. Chtěl se jí zeptat, jestli je v pořádku, ale pak si připomněl, že jeho samostatná žena nepotřebuje jeho obavy, a moudře si tu otázku nechal pro sebe.

Uvnitř stanice panovalo ticho a šero, bylo v ní chladněji a vzduch vypadal mnohem dýchatelnější. A také tu dosud zářilo mnoho světel, většinou indikátorů na přístrojových panelech, a v místnostech se ozývaly tiché zvuky, které většinou člověk ani nevnímal – hučení počítačů a stolních lamp.

„Je to tu jako v hrobce,“ promluvila Mara. Když její nečekaně silný hlas přerušil konstantní tiché hučení, ona i Luke sebou instinktivně trhli.

„Pojďme najít hlavní počítač, ať se může Artoo připojit,“ navrhl Luke.

„Vypadá to, že všechno pořád funguje,“ poznamenala Mara, když vykročili. Co nejrychleji procházeli potemnělými chodbami, nikdo z nich zde nechtěl zůstat déle, než bylo nezbytně nutné. Zahýbali za jeden roh za druhým a otvírali všechny dveře, které míjeli. Luke i Mara měli světelné meče připravené v rukou, ale kdykoli se přistihli v postoji, jako by očekávali útok, překvapeně na sebe pohlédli. Rozum jim říkal, že by zde nemělo číhat žádné nebezpečí.

Jenže atmosféra tohoto místa, osvětlovací panely zářící v sešeřelých místnostech…

„Tady je to,“ řekl Luke a otevřel dveře, za nimiž se nacházel velký oválný sál.

„Mají to tu pěkně zařízené,“ prohodila Mara, když vstoupila a spatřila soustavu sedmi kontrolních modulů.

„A v přístrojích je pořád energie,“ dodal Luke. „Tak kde všichni jsou?“

R2-D2 sjel dolů po rampě z vyvýšeného stupínku s jídelními stolky a do hlavní části sálu. Zamířil k nejbližšímu modulu, vysunul svou počítačovou paži a připojil se.

„Stáhni všechno, co najdeš,“ poručil Luke a droid zapípal a zahvízdal na souhlas.

Luke si připnul světelný meč zpátky na opasek a přistoupil k modulu vedle R2-D2. Mara udělala totéž, přesunula se k ústřednímu velitelskému modulu a oba se dali do práce. Snažili se určit, v jakém je vybavení stavu. Brzy zjistili, že všechno funguje, ale z orbitálních satelitů nepřicházely žádné čisté signály, vlastně nepřicházely vůbec odnikud.

„Dělají to ty mraky,“ poznamenal Luke. „Nic jimi nepronikne.“

„Možná nemohli ani odeslat nouzový signál,“ dodala Mara.

Luke přikývl. „Pár minut to potrvá,“ zalétl pohledem k droidovi. „Pojďme se tu porozhlédnout, jestli přece jen někoho nenajdeme.“

Nyní už si na toto místo částečně zvykli, a tak jim nevadilo nechat R2-D2 o samotě ve velkém sále a rozdělit se, aby mohli propátrat větší prostor. R2-D2 ovšem jejich klid zdaleka nesdílel. Zatímco pokračoval ve stahování dat, používaje každý trik, který znal, aby proud informací urychlil, začal si nervózně pohvizdovat.

Možná že hvízdání pomůže.

*

Nikde nikdo nebyl a vzhledem ke krvavým šmouhám na vstupní bráně Mara neváhala vejít do bývalých soukromých pokojů. Prohlédla skříně a skříňky a dokonce i kapsy kabátů a pracovní stoly. V jedné místnosti objevila jakési ručně psané poznámky ve staromódním llimsiplastovém deníku, datované jen něco přes týden zpátky a popisující zhoršující se vzduch a marné pokusy stanice spojit se s kýmkoli mimo planetu nebo třeba jen získat údaje ze satelitů.

Autor podrobně líčil vyšetřování těchto potíží, včetně toho, že jakýsi Yomin Carr neustále tvrdil, že to všechno je jen přechodná změna počasí. Stránka končila zlověstně: Možná je to přirozené, ale já se domnívám, že to souvisí s

„S čím?“ zeptala se Mara nahlas. Prolistovala celý deník, ale žádné další záznamy už neobjevila. Otevřela zásuvku stolu. Byl v ní další nepoužitý llimsiplast, několik kovových sponek, psací potřeby, pár datakaret a jakési malé lahvičky.

Natáhla se po datakartách, protože ji napadlo, že by mohly obsahovat další informace, ale pak se zarazila, když ji upoutala jedna z lahviček. Otočila ji k sobě, aby lépe viděla na to, co bylo uvnitř.

Brouk.

Mara vyndala z váčku brouka, kterého našla venku, a oba tvorečky porovnala. Očividně patřili ke stejnému druhu, což ji znovu přimělo k zamyšlení, jestli tito brouci nemají něco společného s planetární katastrofou. Měl tento vědec stejné podezření? Domníval se, že katastrofa souvisí s brouky?

Vzala deník a lahvičku, vrátila se do chodby a vyrazila směrem, kterým se vydal Luke.

Zezadu se ozvalo zaječení R2-D2 z kontrolního sálu a Mara se okamžitě otočila opačným směrem.

*

Droid vstřebával další a další informace, nesnažil se je vyhodnocovat, pouze se pokoušel přenos co nejvíc urychlit. Poměrně velkou část už měl staženou, odhadoval, že asi tak 70 procent, když otočil svou kopulovitou hlavou kolem dokola a spatřil temnou postavu v kápi, která se vztyčila za nízkým zábradlím u boční stěny. Okamžitě mu bylo jasné, že to není ani Luke, ani Mara, a doufal, že je to pouze jeden z pohřešovaných vědců.

Vzápětí však droid zjistil, že takové štěstí mít nebude. Postava se vynořila ze stínů, vyskočila na jeden z modulů v přední řadě, oděná v jakési tmavé plátové zbroji, nepodobné ničemu, co kdy R2-D2 viděl, a v rukou třímala hůl s hadí hlavou.

Humanoid vychrlil na R2-D2 dlouhý proud kleteb a nadávek – „Kacíř! Zvrácenost! Svatokrádež!“ – a dupl do konzoly, ze které vylétl gejzír jisker.

R2-D2 se zoufale snažil uniknout, jenže se o to pokusil ještě dřív, než odpojil počítačovou paži, a uvízl v nesprávném úhlu. Droid hvízdal a pípal a snažil se přivolat pomoc.

Hrozivá postava v kápi vytáhla cosi z bandalíru, který jí visel na hrudi, a hodila to vpřed, nebo přesněji, jednoduše to vypustila z ruky.

R2-D2 vystartoval opačným směrem, počítačová paže se konečně odpojila a setrvačnost převrátila droida na bok. A právě včas, protože ta létající věc prosvištěla kolem, udeřila do modulu a zabořila se do něj. R2-D2 vyvřískl. Otočil kopulku kolem dokola a pohlédl vzhůru, a nad sebou spatřil válečníka s holí napřaženou k ničivému úderu.

„líííííúúúúú!“ zaječel droid a honem uhnul ke straně.

Dveře vzadu v sále se s prásknutím otevřely a dovnitř vpadla Mara. „Přestaňte!“ vykřikla. „Nejsme vaši nepřátelé!“ Hlas jí zeslábl, když válečník odskočil od modulu, hrdě se napřímil v tmavé lesklé zbroji a chladně k ní obrátil svou znetvořenou tvář.

Ale co Maru znepokojovalo ze všeho nejvíc, byl ošklivý dojem, že tento válečník, toto monstrum, ji zná.

Dlouhou chvíli stáli na místě a bez mrknutí oka si měřili jeden druhého v jakémsi souboji vůlí před nevyhnutelnou bitvou. Droidovi, který ležel na boku opodál, se mezitím podařilo zvednout – opřel se o nejbližší konzolu, vysunul paži a s její pomocí se narovnal. Honem uháněl pryč, jenže hluk upoutal pozornost válečníka v kápi, který po něm vrhl další střelu – byl to snad nějaký brouk? – a tato střela zasáhla konzolu těsně za prchajícím R2-D2, zasypala ho jiskrami a vyvolala další zoufalé „líííííúúúúú!“

Mara sáhla po světelném meči, jenže pak si vzpomněla na svůj zhoršující se zdravotní stav, raději vytáhla blaster a namířila ho na válečníka dřív, než se k ní stačil znovu otočit.

„Je to ohavnost,“ zavrčel.

„Je to droid,“ opravila ho.

„Vždyť to říkám,“ odpověděl válečník a ošklivě se zašklebil. „Ohavnost. Známka slabosti, která prostupuje celý váš lid.“

„Můj lid?“ opakovala Mara. „Kdo jste?“

„Jsem Yomin Carr, posel zkázy,“ zlověstně se zasmál. „Jsem začátek konce vašeho lidu!“

Mara na něj skepticky pohlédla.

„Nevysmívej se mi!“ zahřměl Yomin Carr, vytáhl z bandalíru dalšího dunivého brouka a vrhl jím po Maře.

Střelila po něm, jenže brouk uhnul, a pak musela uskočit stranou a pak znovu, když brouk prolétl kolem ní. Právě se obracel ke třetímu náletu, když ho Mara konečně zaměřila a sestřelila ze vzduchu.

Yomin Carr se nepřestával smát.

Mara na něj namířila blaster. „Půjdeš se mnou,“ oznámila mu.

Rozesmál se ještě hlasitěji a znovu zvedl ruku k bandalíru.

„Nenuť mě k tomu,“ varovala ho a výhružně zamávala blasterem.

Neposlechl ji a smál se dál a Mara vystřelila. Jenže ta skvostná plátová zbroj odrazila střelu na stranu.

Maře se rozšířily oči úžasem. Vzápětí musela znovu uskočit, a to rychle, když po ní Yomin Carr hodil dalšího dunivého brouka, a dalšího a dalšího. Moudře nechala blaster blasterem, zahodila ho a tasila světelný meč. Potom zahájila zběsilý tanec, uhýbala a kryla se, a světelný meč roztínal dunivé brouky, kteří se řítili proti ní.

Smích Yomina Carra se změnil v zavrčení. Téměř vyprázdnil svůj bandalír a vrhl proti Maře deset dunivých brouků najednou.

Z její zářící čepele se stala zběsilá bzučící šmouha, kmitala nahoru, do stran a dolů – a když nestačila nízko letící střelu odrazit, jednoduše ji přeskočila – a pak zase nahoru a další útočící stvoření zastavila pouhý centimetr od své tváře. Otočila se kolem dokola, šikmým seknutím zneškodnila další dva, a pak se prudce přikrčila, světelný meč jí blýskl nad hlavou a vyřadil brouka, pokoušejícího se o střemhlavý nálet, a švihla do strany, takže přinutila dalšího brouka změnit směr letu. Pokusil se otočit, jenže letěl příliš rychle, narazil do stěny za Marou a zaryl se hluboko do ní.

Mara se otočila k Yominu Carrovi a vrhla se do kotoulu, aby znovu získala rovnováhu a vyhnula se případným dalším útokům. Když vyskočila na nohy, světelný meč měla připravený v ruce, ale další střela pleskla na zem – Mara se domnívala, že neškodně – několik metrů před ní.

Válečník ve zbroji skočil vpřed a přistál na zábradlí přímo před ženou. Vyrazila proti němu, aby se s ním střetla, a světelným mečem kopírovala pohyby jeho hole.

Hromádka slizu na zemi před ní se zničehonic roztáhla a chňapla po jejích nohou. Mara ten pohyb vycítila a s mrštností kočkovité šelmy udělala přemet vzad a pak ještě jeden.

Jenže sliz se rozpínal tak rychle, že ji snadno dostihl, chytil ji za nohu, začal jí obalovat kotníky a pevně ji držel na místě. Yomin Carr vyrazil z hrdla vítězný pokřik.

Mařin světelný meě kmitl dolů a bez potíží rozťal sliz na dvě části, jenže oba kusy se stále hýbaly a houževnatě se držely.

„Neporazíš ho,“ prohlásil Yomin Carr, a skutečně – oba kusy rosolu lezly po jejích nohou výš a výš a postupně ji znehybňovaly.

*

R2-D2 se vyřítil ven na chodbu. Byl si vědom toho, co se děje s Marou, a dobře věděl, že jí nemůže nijak pomoct.

Ale Luke ano, usoudil droid, a tak se hnal chodbou vpřed, hvízdal a vřískal. Bezpečnostní holokamera vysoko nad podlahou mu vnukla nápad, a tak přijel až ke zdi, naboural se do bezpečnostní konzoly, rozlouskl kódy a procházel jednu kameru za druhou, dokud nezahlédl Luka, který právě studoval počítačovou obrazovku v jednom ze soukromých pokojů.

R2-D2 si vyvolal plán stanice a brzy se mu podařilo ten pokoj identifikovat. Pak se znovu vydal na cestu a neustále při tom pískal a kvílel.

*

Mary se sice zmocňoval sliz, ale zoufalství rozhodně ne. Zachovávala klid a rozvahu, neustále kmitala světelným mečem sem a tam, řezala a bodala a špičkou meče si dokonce několikrát sežehla kalhoty, když odsekávala sliz od svého těla. Nepřestávala sekat, zdánlivě divoce, ale ve skutečnosti velice pečlivě – takže rosol brzy rozcupovala na malé kousíčky – a stále si zachovala tolik duchapřítomnosti, aby švihla mečem znovu před sebe a odrazila dalšího dunivého brouka.

Válečník vykročil vpřed a rozmáchl se holí. Mara se jí v posledním okamžiku vyhnula, pak se opět napřímila a zaútočila světelným mečem na válečníka.

Yomin Carr klekl na jedno koleno a zvedl hůl oběma rukama nad hlavu, aby meč odrazil.

Mara čekala, že její výkonný světelný meč projede holí jako máslem a boj rychle skončí, jenže zbraň potetovaného válečníka k jejímu úžasu světelný meč zachytila, bez zjevného poškození vstřebala sílu nárazu, a Yomin Carr se vztyčil, mávl holí a srazil Mařinu čepel stranou.

Chtěla uskočit vzad, aby se znovu vzchopila, jenže rosol, přesněji řečeno spousta maličkých kusů rosolu, stále držel jednu její nohu připoutanou k podlaze a ona se mohla otočit pouze částečně, ne dost na to, aby se dokázala světelným mečem krýt.

Yomin Carr máchl zbraní vpřed a hadí hlava na jejím konci k Mařině hrůze otevřela chřtán a ze zubů jí odkapával jed. Mara honem zvedla ruku, aby úder odrazila. Zasáhla hůl přímo pod hlavou a hned zase ruku stáhla, když se po ní hadí hlava ohnala, aby ji kousla.

Zářící čepel světelného meče opsala široký oblouk oddělující oba soupeře a přinutila Yomina Carra ucouvnout. Mara tuto pauzu využila k tomu, že opět švihla mečem dolů a rozťala poslední kus rosolu, který držel její nohu na podlaze. Potom uskočila vzad, ale ne moc daleko – bylo to, jako by měla podrážky polepené žvýkačkami.

„Jsi úctyhodný protivník,“ poblahopřál jí Yomin Carr a zatvářil se, jako by se chystal uznale přikývnout, ale byla to léčka – zničehonic se rozpřáhl a jeho zbraň se prodloužila a zvláčněla, takže nyní připomínala spíš bič než hůl.

Mara se znovu pokusila uskočit vzad, jenže rosol, který ji stále nechtěl zcela pustit, ji zpomaloval. Otočila se ke svému soupeři bokem a zvedla svou zbraň proti té jeho.

Bič kmitl kolem meče; rána byla vedená s takovou přesností, že hlava dosáhla na Mařinu paži a jedové zuby v ní zanechaly hluboké škrábance.

Yomin Carr vítězně zaryčel, ale Mara přemohla palčivou bolest, soustředila veškerou svou energii na paži a vyhnala si krev z rány dřív, než jí jed mohl ublížit. Uvědomila si, že tento protivník má zbraně, jejichž funkce Mara nedokáže předvídat, a tak okamžitě přešla do protiútoku, vrhla se vpřed a provedla sérii výpadů a úderů, které zatlačily Yomina Carra na ústup. Válečník se celou dobu pokoušel změnit svou zbraň zpátky na hůl, aby se měl čím krýt.

Jenže jeho ústup neměl dlouhého trvání. Škubl rukou a vyslal zbývající část biče, zakončenou tou strašlivou hadí hlavou, zpátky proti Maře.

Stočila levé koleno pod sebe, otočila se k válečníkovi zády, a plynulým pohybem bodla přes snížené levé rameno vzad. Špička čepele zasáhla útočící hadí hlavu a vlétla jí přímo do otevřené tlamy. Mara se prudce otočila, rozsekala hadí hlavu na kusy a znovu se vrhla na mohutného válečníka.

Jenže válečník už se po ní také ohnal a druhý, tvrdý konec jeho zbraně ji udeřil do ramene a srazil ji stranou. Poddala se úderu, skulila se na zem a švihla mu mečem po kolenou.

Vyskočil do vzduchu nad meč a pak znovu, když Mara sekla opačným směrem. Potom zaútočil svou zbraní, ze které už byla opět pevná hůl, na Mařinu zdánlivě nechráněnou hlavu. Mara se obrátila, ruce jí vylétly do výše, a světelný meč ve vodorovné poloze vykryl úder zbraně a nepouštěl ji Maře k tělu.

Yomin Carr nepolevoval v útoku, tlačil na meč vší silou – a to opravdu strašlivou silou, protože ani Mara se svou nezlomnou vůlí a odhodláním mu nedokázala vzdorovat. Přivolala si Sílu, aby na něj vyzkoušela jinou taktiku, a pak se jí málem podlomily ruce, protože z něj necítila… nic.

Jinak to nedokázala popsat. Nic. Bylo to, jako by Síla vůbec nebyla součástí tohoto válečníka, jako by válečník odmítal uznat její existenci tak zarputile, že pro něj vůbec neexistovala.

Mara se musela spolehnout čistě na své bojové schopnosti a postavit svou rychlost a přesnost proti hrubé síle svého protivníka. Přetočila světelný meč zprava doleva, rychlým zoufalým pohybem srazila hůl na stranu, a poté se odrazila od země s úmyslem zaútočit na válečníka z výšky.

Jenže na jednom koleni měla stále ještě rosol, který prudce zpomalil její pohyb tak, že se málem natáhla na podlahu. Vzápětí se jí to však vyplatilo, neboť Yomin Carr zareagoval rychleji, než považovala za možné, napřímil se a divoce mávl holí. Kdyby Mara pokračovala v pohybu vzhůru, rána by ji zasáhla do krku nebo do hlavy.

Mara rychle zaimprovizovala a válečníka, kterého překvapilo stejně jako ji, že je dosud na podlaze, bodla do kolena. A potom, když zavyl bolestí, sekla světelným mečem napříč, přeťala ho v kolenou a válečník těžce padl na záda. Začal se kutálet po zemi k ní a zvedl hůl, aby ji udeřil do hlavy, ale Mara byla rychlejší, namířila mu špičku své zbraně na hruď a válečník se na ni nabodl svou vlastní setrvačností – světelný meč našel v jeho nádherném brnění skulinu, kterou blaster minul, projel mu pancířem i hrudí a probodl Yominu Carrovi srdce.

Ztuhl na místě a upřel zrak na Maru. „Jsi úctyhodný protivník,“ řekl znovu a potom se na ni tiše zahleděl, jako by ji znal. „Jedi,“ zašeptal.

Záblesk poznání se rozplynul, veškeré světlo v očích Yomina Carra pohaslo a válečník zůstal nehybně ležet na podlaze.

Dveře se rozlétly a dovnitř se vřítil Luke s kvílícím R2-D2 v patách.

Teprve pak to na Maru všechno dolehlo – vyčerpání, zranění a cosi v samotné podstatě této otrávené planety, cosi, co dotíralo na její vnitřnosti, jako kdyby zvrácenost, jež se stala z Belkadanu, přiživovala nemoc v Mařině nitru. „Musím odsud pryč,“ zašeptala Lukovi a pokusila se vstát.

Potřebovala jeho pomoc – především k odřezání posledních zbytků houževnatého rosolu.

„Stáhni zbytek údajů,“ nařídil Luke droidovi a pomohl Maře do křesla. „Víš, kdo to byl?“ zeptal se jí, když přistoupil k mrtvému válečníkovi a pustil se do prohlídky jeho tetování, zohavujících zranění, podivné plátové zbroje a zbraně. Mara zavrtěla hlavou.

„Jmenoval se Yomin Carr. Myslím, že mě znal,“ dodala a Luke na ni překvapeně pohlédl, jenže Mara mu to nedokázala vysvětlit.

Luke se vrátil k prohlídce. „Artoo, najdi zobrazení všech vědců,“ poručil. „Ať víme, jestli byl jedním z nich.“

R2-D2 zahvízdal a splnil Lukův příkaz. V záznamech belkadanských vědců však nebyl nikdo, kdo by se tomuto barbarskému válečníkovi třeba jen vzdáleně podobal.

Luke znovu pohlédl na mrtvolu a zavrtěl hlavou. „Na téhle planetě žily dosud neznámé bytosti,“ usoudil. „Anebo ji přišly dobýt.“

Droid brzy stáhl zbytek informací a trojice opustila kontrolní sál. Luke nesl těžkého válečníka přehozeného přes rameno, a Mara, které se dosud podlamovala kolena, se opírala o jeho hůl. Na Jade Sabre se dostali bez nehody a Luke uložil vyčerpanou Maru do křesla.

„Vydržíte tu chvíli beze mě?“ zeptal se.

Mara na něj překvapeně pohlédla, ale potom přikývla.

„Musíme zjistit, co se tu děje,“ vysvětloval Luke.

„Měl zbraně, které neznáme,“ připomněla mu Mara. „Živé střely a houževnatý rosol. A taky tu hůl,“ poukázala na hadí stvoření. „Možná tu budou i další nepřátelé.“

Luke přikývl a otočil se k odchodu.

„A ještě něco, Luku,“ dodala. „Vůbec jsem ho nedokázala vycítit v Síle. Možná ho nějak vycvičili proti taktikám Jediů. Pokud mají jeho spojenci podobný výcvik, tvé jediské smysly ti proti nim nepomůžou.“

Luke zaváhal a zamyslel se nad tím. „Zvedněte se s lodí do vzduchu,“ rozhodl. „Hlídkujte nad základnou, a pokud vám zavolám, buďte připraveni rozstřílet zeď.“

„Budou komunikátory vůbec fungovat?“ zeptala se Mara.

„To hned vyzkoušíme,“ řekl Luke a odešel z Jade Sabre. Jakmile byl venku, zkusil se s lodí spojit komlinkem, a třebaže byl signál slabý a plný statické elektřiny, Mara a R2-D2 ho opravdu slyšeli.

Luke se obezřetně vydal zpět do stanice, zatímco R2-D2 za pomoci vyčerpané Mary zvedl Jade Sabre ze země a začal hlídkovat těsně nad základnou.

Luke zanedlouho dokončil průzkum a vrátil se s pytlem, který byl vyboulený tak, jako by v něm byly dva taikawacké kopací míče.

Mara na něj zvědavě pohlédla. „Našel jsem je v pokoji B7,“ vysvětloval Luke a pohlédl na R2-D2, který provedl rychlou kontrolu stažených plánů a na displeji zobrazil jméno Yomin Carr.

Luke sáhl do tašky a vytáhl hnědý kožnatý předmět, který vypadal jako hrbolatý míč.

„Nějaká přilba?“ zeptala se Mara.

Luke pokrčil rameny. „Našel jsem jenom dvě, ležely na polici ve skříni,“ vysvětloval a potom na svou ženu upřeně pohlédl. „Myslím, že jsou živé.“

Maru, která už viděla živou hůl a nejspíš také živý rosol, to příliš nepřekvapilo. „Dej je na nějaké bezpečné místo,“ řekla. „Nejspíš to budou bomby.“

Luke se zasmál, ale vzápětí si uvědomil, že Mara nežertuje. Strčil pytel i s obsahem do bytelné skříňky v zadní části můstku Jade Sabre a pořádně ji zamkl.

Odlet z Belkadanu nebyl o nic snadnější ani příjemnější než přílet a Luke si brzy uvědomil, že jeho ženě není vůbec dobře. Dokonce i poté, co vyletěli z mraků a opustili rozbouřenou belkadanskou atmosféru, Mařina tvář zůstala ztrhaná a hlava jí klesala únavou. – „Ublížil ti?“ zeptal se Luke.

„Ne.“

Luke se na ni zahleděl a ve tváři se mu zračily starosti.

„To ta planeta,“ pokoušela se vysvětlit Mara. „Jakmile jsme se přiblížili k Belkadanu, začala jsem se cítit hůř. A tam dole…“ Odmlčela se a bezradně zavrtěla hlavou. „Jako by zamoření planety ve mně přiživilo tu nemoc.“

„A co ti brouci?“ kývl Luke k oběma sklenicím s exempláři, které jeho žena položila do přihrádky vedle řídicího panelu.

Mara vzala tu se živým broukem a zvedla si ji těsně před oči.

„Říkala jsi, že možná způsobili tu zkázu,“ dodal Luke.

Mara na něj pohlédla. Neměla žádnou přesvědčivou odpověď, žádný skutečný důkaz.

Byl to jen pocit, neodbytný dojem, že tito živočichové jsou prostě příliš cizí, a byl to pocit, který s ní Luke rozhodně sdílel.

Ale nemohlo tohle všechno – Belkadan, brouci, barbarský válečník, Mařina nemoc – spolu nějak souviset? A co Mařino tvrzení, že v tomto válečníkovi nebyla Síla – nebo přesněji, že s ní nebyl spojený? Necítila nedávno něco podobného i z někoho jiného, z buřiče, který se snažil rozpoutat občanskou válku?

„Ten muž, se kterým jsem bojovala – Yomin Carr,“ začala, ale znovu jí došla slova a zavrtěla hlavou. „Nevím, jestli není chyba ve mně, jestli ta nemoc nenarušila mé vnímání Síly, nebo jestli…“

„Totéž jsi tvrdila i o tom rhommamoolském vzbouřenci Nomu Anorovi,“ poznamenal Luke a Mara přikývla.

„Necítila jsem z nich vůbec nic, ani z jednoho.“

„Ale copak jsi neříkala, že Jaina a Leia měly z Noma Anora stejný dojem?“

„Anebo možná jen přebíraly mé vlastní dojmy,“ pokrčila rameny Mara. „Možná jsem v Síle něco vysílala, třeba nějaký štít, kterým jsem toho Rhommamoolana zastínila, když jsem se z něj snažila něco vyčíst.“

Luke už dál nenaléhal, ale tomuto vysvětlení nevěřil ani na vteřinu a poznal, že ani Mara. Dělo se tu něco moc divného, něco většího než Belkadan nebo ten rhommamoolský vzbouřenec, něco, co by dokonce mohlo zvrátit průběh Mařiny nemoci.

Cítil to.

Za sebou zaslechli jakýsi hlas a naráz se za ním otočili. V první chvíli si mysleli, že je to R2-D2, jenže droid byl na svém místě a dosud analyzoval obrovské množství stažených souborů.

Hlas se ozval znovu, vycházel ze zavřené skříňky, a třebaže slova byla nesrozumitelná, Lukovi i Maře připadalo, že mezi nimi zaslechli zřetelně jméno Carr.

Luke přiskočil ke skříňce a otevřel ji, vytáhl pytel a vysypal jeho obsah na podlahu.

A potom sebou polekaně trhl a Mara vykřikla překvapením a hrůzou, když spatřili hlavu bez těla, ve kterou se podle všeho proměnila jedna z kožených koulí.

„Torug bouke, Yomin Carr,“ řekla hlava. Ani Luke, ani Mara té řeči nerozuměli. „Dowin tu gu.“

„Není to skutečné,“ povšimla si Mara a přistoupila blíž, a dokonce do té věci zlehka šťouchla, aby ji narovnala. Třebaže tato hlava svými rysy nepřipomínala válečníka, s nímž se před chvílí bila, jizvy a tetování vypadaly podobně.

Hlava řekla cosi dalšího, čemu nerozuměli, a rty a oči se jí pohybovaly, jako by to byl skutečný mluvčí. Jeden výraz upoutal jejich pozornost, přízvuk hlasu mu přisoudil velkou důležitost: Praetorite Vong.

Když kožená koule domluvila, zničehonic se ohrnula naruby, takže opět vypadala stejně jako druhá koule.

„Holozáznam,“ poznamenala Mara a znovu se odvážila šťouchnout do té zdánlivě mrtvé věci.

„Pro Yomina Carra,“ souhlasil Luke. „Hádám, že od jeho nadřízeného.“

„Takže to jsou komunikační přístroje,“ usoudila Mara. „Ale čí?“

„Nahrál jsi to, Artoo?“ zeptal se Luke a droid zapípal na souhlas.

„Dokážeš to přeložit?“ zeptala se Mara.

„Uúú,“ odpověděl R2-D2 smutně.

„Threepio si s tím poradí,“ mínil Luke. „Jakmile mu Artoo ten záznam přehraje.“

Mara přikývla.

„Praetorite Vong?“ přemítal Luke.

„Co to může znamenat?“

Na to Luke nedokázal odpovědět.

„Artoo, zjistil už jsi něco o kosmické aktivitě v oblasti Belkadanu?“ zeptal se droida.

R2-D2 zahvízdal a zacvakal v odpověď.

„Podívej se do záznamů, jestli v posledních několika dnech nepřistála nebo neodletěla nějaká loď,“ navrhl Luke.

R2-D2 znovu zahvízdal a zacvakal stejným způsobem a tentokrát Luke pochopil, že se mu droid snaží něco ukázat. Přistoupili s Marou k R2-D2 a na malé obrazovce nad jeho pracovním modulem se okamžitě objevila nahrávka ExGalu 4, sledující superrychlou kometu, jež vlétla do galaxie odněkud zveněí.

Luke si povzdechl. Napadlo ho, jestli by se neměli na Belkadan vrátit a porozhlédnout se po dalších záznamech. Třeba něco přehlédli.

„Přehraj to zrychleně až na konec,“ přikázal droidovi. Sledovali dráhu komety napříč jednotlivými sektory, dokud nezmizela ze záběru. R2-D2 vyvolal výpočet ExGalu ohledně jejího cíle: čtvrtá planeta v soustavě Helska.

Luke a Mara to všechno nevěřícně sledovali. Bylo toho příliš mnoho ke strávení, příliš mnoho možností a žádná z nich nevěstila nic dobrého.

Luke zadal droidovi další úkoly a společně s Marou se vrátili do pilotních křesel a nastavili kurz na čtvrtou planetu v soustavě Helska.

*

Led té čtvrté planety byl jako hrobka jeho srdce, věčná, chladem prostoupená muka rytíře Jedi. Miko seděl schoulený v komoře osvětlované a vytápěné lišejníkem. S hlavou v dlaních se pokoušel o meditaci, která nepřicházela. Cesta, k osvobozující prázdnotě byla uzavřená hradbou strašlivých vzpomínek.

Stále viděl ten chřtán, přežvykující ostré zuby, a cítil, jak ho přemáhá obrovská síla yammoska, vysmívá se jemu samotnému i jeho jediskému výcviku.

Nic, co Miko v životě poznal, ho nemohlo připravit na taktiku a zvrácené techniky yuuzhanvongského lámání vůle. Během svého výcviku čelil temné straně Síly, přízraku svých nejniternějších hrůz, ale tohle všechno bledlo ve srovnání s yammoskem.

Kolikrát ten strašlivý tvor předstíral jeho popravu? Kolikrát si ho přitáhl až těsně ke žvýkajícím zubům? A nikdy, bez ohledu na to, co na něj křičela logika, nedokázal uvěřit ničemu jinému než tomu, že to bude okamžik jeho smrti.

Tato realita nebyla při dalších popravách o nic milosrdnější.

Dokonce byla čím dál horší: Každá falešná poprava se mu tisíckrát přehrála v hlavě a každá z těch vzpomínek byla skoro stejně živá, jako by tím procházel znovu. Nemohl spát, stěží dokázal spolykat tolik jídla, aby se udržel naživu.

Danni seděla na druhé straně komory a všemu bezmocně přihlížela. Věděla, že její společník už je téměř zlomený. Dělala všechno, aby mu pomohla, držela ho v náručí, zatímco se zmítal ve zlých snech, nabízela mu slova útěchy a rameno, na němž by se mohl vyplakat.

Věděla však, že tím nic nezmění. Tito yuuzhanvongští válečníci, ať už byli kdokoli, se zjevně rozhodli – z nějakého důvodu, který Danni Quee stále unikal –, že Miko, rytíř Jedi, není hoden úcty a že ho tedy naprosto zničí. Nejprve jeho srdce, pak rozum a nakonec tělo.

A Danni mohla pouze přihlížet.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Poslední vzdor

Země se chvěla a otřásala a za jejich zády se vzedmula ohromná vlna tříštících se kamenů, která srazila nejbližší budovu na ulici. Anakin smýkl landspídrem a zvýšil rychlost na maximum. Kličkoval mezi padajícími a odrážejícími se kusy kamene a prolétal kolem lidí křičících hrůzou a bolestí. U severní brány města stála dvojice vojáků, sernpidalských městských strážných, a mávala na Anakina, aby zpomalil.

Neposlechl je.

Mimo město byly otřesy půdy ještě silnější. Vál prudký vítr a Anakin se obával, že klesající měsíc začal stlačovat atmosféru. Znal propočty, věděl, že mají ještě pár hodin času, než se měsíc zřítí dolů, ale musel se ptát sám sebe, jestli planeta vydrží tak dlouho pohromadě, jestli ji dřív nezničí ostatní pohromy: zemětřesení, prudké vichry a valící se mořská voda, takže až měsíc konečně dopadne, nezůstane už na planetě nic živého.

Řítil se s landspídrem vpřed, zvyšoval otáčky motorů a skoro si připadal, jako by byl opět v pásu asteroidů. Řídil se jen instinktem a spíše předvídal než jen reagoval. Vedle něj tiše seděl starosta, podle všeho klidný, a nehnul ani brvou, i když je občas málem pohřbil odražený balvan nebo vzedmutá vlna hlíny. Anakin si ho téměř nevšímal, až na příležitostný letmý pohled a kontrolu pomocí Síly, při nichž zjistil, že starý muž je opravdu klidný, že to není jen maska a že stařec je se svým osudem smířený a nezoufá si.

Anakin využíval jeho klidu k tomu, aby si sám zachoval chladnou hlavu. Ověřil souřadnice, aby se ujistil, že je na správném místě.

Ale co vlastně měl hledat?

Nějaký obrovský stroj? Interdikční křižník s gravitačními projektory? Nic takového kolem sebe neviděl. Trhlinu v povrchu planety? Opět nic, kromě puklin po otřesech.

Zpomalil a zavřel oči. Vnímal vše okolo sebe, cítil starcovu vyrovnanost, neklid planety, jak na ni působil a deformoval ji nízko obíhající měsíc, strach živých tvorů, zvířat a lidí, hmatatelnou hrůzu, jejíž pachuť mladý Jedi téměř cítil v ústech.

Anakin hledal hlouběji a hlouběji. Nic, co by působilo silou nezbytnou k uchopení měsíce, nemohla Síla přehlédnout.

Měsíc, nyní neuvěřitelně obrovský, se vyhoupl nad obzor a vyvalil se na oblohu. Vítr kvílel, země se vzdouvala a svíjela. A Anakin cítil ten tah, ne na sebe ani na cokoli jiného, ale pouze na ten měsíc. Otevřel oěi, v duchu se soustředil na svůj šestý smysl a vtom před sebou zcela zřetelně „uviděl“ tažný paprsek.

Zrychlil s landspídrem na maximum a zabočil do rokle mezi dva chvějící se hřebeny, což ho málem přišlo draho, protože těsně za jejich malým dopravním prostředkem se zřítil obrovský balvan. Rychlost byla jejich spojencem, protože kameny na obou skalních stěnách se rychle drolily, ale když se blížili na konec úzké rokle, udeřil do nich prudký čelní vítr, jako kdyby něco stlačovalo všechen vzduch. Anakin vzhlédl k měsíci a spatřil za ním ohnivý ohon. Došlo k prvnímu kontaktu s atmosférou.

„Skoro se nehýbáme z místa,“ poznamenal klidně starosta.

Anakin naklonil landspídr na bok a pustil se vzhůru po úzké cestě ve snaze dostat se do průrvy ve skále. Při jednom obzvlášť divokém poryvu větru stroj málem roztříštil o skalní stěnu. Zvládl to však, vlétl do těsného koryta, prolétl jím až na konec, a když z něj vyletěl ven, zjistil, že vítr polevil a on může pokračovat v cestě kupředu.

Když opustili průsmyk, doletěli na široké a prázdné pole, pustý lán kamení a hlíny, kotlinu v nižším horském pásmu. Anakin si okamžitě všiml kráteru uprostřed tohoto pole a nemusel se ani spojit se Sílou, aby poznal, že tohle je ten zdroj. Rychle, ale ostražitě se přiblížil na pár desítek metrů a potom vypnul landspídr. Vyskočil z vozidla a sehnutý se rozběhl ke kráteru. Netušil, co má čekat.

Kráter nebyl moc široký, stěží měl víc než pár desítek metrů v průměru, a ani nebyl příliš hluboký, možná deset metrů. A tam na jeho dně sedělo cosi, co připomínalo ohromné pulzující temně rudé srdce obklopené tmavomodrými ostny. Anakin si tu věc prohlížel a hledal nějaké ovládání nebo připojení ke zdroji energie.

„Co je to?“ zeptal se stařec, když se připojil k chlapci na okraji kráteru.

Anakin se podíval pozorněji a použil při tom Sílu. Spatřil tu věc mnohem zřetelněji a dospěl ke zneklidňujícímu závěru, že ta věc nejenže je určitě zdrojem jejich potíží, ale že je to živý tvor. Prudce se nadechl a vytáhl blaster.

„Ta věc stahuje Dobido dolů?“ zeptal se nevěřícně stařec.

„Ustupte,“ nařídil mu Anakin a zamířil. Starý muž se ani nepohnul, ale Anakin byl natolik uchvácen tímto úplně cizím tvorem a nesporně mocnou formou života, že si toho nevšiml. Zacílil a vypálil.

Energetický výboj vlétl do kráteru a… zmizel. Prostě zhasl jako svíce v silném větru. Chlapec vystřelil znovu a znovu, ale výstřely jako by vůbec neúčinkovaly.

„Co je to?“ opakoval stařec důrazněji.

„Nasedněte do landspídru a jeďte pro mého otce,“ nařídil mu Anakin a sundal z opasku světelný meě.

„Pro toho ošklivého nebo toho velkého chlupatého?“ zeptal se stařec.

Anakin si ho nevšímal a postavil se jednou nohou na samý okraj kráteru.

A potom náhlý prudký otřes země odmrštil Anakina i starce stranou. Mladý Jedi se vyškrábal na nohy a uviděl z kráteru vyletovat hlínu a kamení. Připomínalo to sopečnou erupci bez lávy.

Znenadání to skončilo a Anakin spěchal zpátky, jenom aby v místě, kde předtím tvor byl, našel hlubokou, přehlubokou jámu. Pochopil: tvor zaznamenal útok, obrátil svůj gravitační tah a nejspíš se přimkl k jádru Sernpidalu a nyní se nacházel hluboko, hluboko pod povrchem.

Co teď?

Uslyšel známé burácení, zvedl zrak k obloze a uviděl Millennium Falcon snášející se dolů z hor. Falcon vzápětí přistál na štěrkovité planině a téměř okamžitě se z něj spustila přistávací rampa. Han přiběhl ke svému synovi a z Falconu vystrčila hlavy spousta dalších lidí, uprchlíků, kteří chtěli vidět, co se bude dít.

„Musíme se vrátit!“ vykřikl Han. „Chewie organizuje evakuaci, ale asi nemáme dost lodí!“

„Ten tvor je tam dole,“ odpověděl Anakin a ukázal na kráter. „Je živý!“

Han zavrtěl hlavou. „Na tom už nezáleží,“ řekl a zkřivil rty. A Anakin pochopil. Pro Sernpidal už bylo pozdě. I kdyby se jim toho tvora podařilo zabít nebo přerušit jeho tažný paprsek, oběžná dráha Dobida byla neudržitelná a měsíc se brzy zřítí dolů.

„S každou další promarněnou vteřinou někdo zemře,“ poznamenal Han a Anakin rychle vyběhl po rampě do lodi. Stařec ho však nenásledoval, místo toho se vrátil na kraj kráteru.

„Musím se aspoň ujistit, že ten démon neunikne a nezničí nějakou další planetu,“ vysvětloval s úsměvem. Rozevřel plášť a vytáhl metr dlouhou trubici.

„Termální detonátor,“ řekl. „Měli byste už letět.“

„Vy jste se zbláznil,“ spustil Han, ale starý muž, starosta Sernpidal City, prostě jen překročil okraj kráteru a klidně skočil do jámy.

Falcon sotva stačil vzlétnout a detonátor už explodoval. Do vzduchu nad štěrkovitou pláň vyletěly tuny a tuny hlíny v obrovském oblaku ve tvaru hřibu.

„Zvláštní stařík,“ zamumlal ohromený Han.

Anakin vyhlížel z okna na oblast, kde se původně nacházel kráter. Už necítil tah cizího tvora. „Dostal ho,“ oznámil svému otci.

Han přikývl. Starý muž pro ně nezískal ani minutu času navíc, ani nespasil Sernpidal, ale oba to přesto chápali jako skutečně záslužný hrdinský čin.

*

Pro prefekta Da’Garu to byl okamžik nejvyšší slávy, cti a duchovna, vrchol jeho existence, odměna za jeho úsilí, nejvítanější úkol.

Stál sám na stupni před yammoskem a tvor ho provrtával pohledem svých obrovských očí. Pronesl patřičné modlitby k Yun-Yammkovi, zvedl ruku a zlehka se dotkl tvora mezi těma očima vedle obrovské modře pulzující žíly, neboli bodu přenosu.

Potom se spojili a yammoskovo vědomí zaplavilo Da’Garu. Prefekt zakoušel podmanivou moc válečného koordinátora, smysl yammoskovy existence, a prostřednictvím jeho jemných energií cítil i komunitu, jež byla jeho vojskem, Praetorite Vongy.

Da’Gara se nořil hlouběji do yammoska, dělil se s ním o své pocity a yammosk mu zpřístupňoval své a oba věděli, že jsou stejné mysli. Nastal čas expanze, čas vztáhnout ruku a začít stravovat celou širou galaxii.

Nejprve však museli přilákat část svých nepřátel sem a zničit válečné lodě Nové republiky na bitevním poli Yuuzhan Vongů, kde měl yammosk úplnou, ničím neomezenou kontrolu.

Prefekt opustil sál naplněn radostí a únavou zároveň, vyčerpaný po fyzické stránce, ale plný emocí. Zamířil rovnou do svého pokoje k villipovi Yomina Carra, potom si to však rozmyslel a navázal místo toho spojení s Nomem Anorem.

Vykonavatel odpověděl okamžitě.

„Tento den udeříme,“ vysvětloval Da’Gara.

„Ať vás provází vítězství a sláva,“ pronesl Nom Anor náležitou odpověď. „Kéž zemřete jako válečníci.“

Da’Gara se postavil do pozoru. „Nepřineseme Yuuzhan Vongům potupu,“ odpověděl, opět jak se patřilo. „Sernpidal dnes zhyne.“

„A lidé na něm?“

„Mnoho se jich pokouší uletět, ale našim válečníkům neuniknou,“ odpověděl Da’Gara. „Válečný koordinátor vyslal čtyři úplné bojové skupiny, aby jim zkřížily cestu a pronásledovaly je. Nechají konvoj uprchlíků, aby je zavedl k další planetě v pořadí, a tam zahájí otevřenou válku.“

„Do-ro’ik vong pratte,“ pronesl Nom Anor.

Da’Gara se při tom smělém prohlášení ostře nadechl. Do-ro’ik vong pratte byl válečný pokřik Yuuzhan Vongů, volání po nespoutané zuřivosti, po absolutním uvolnění nejzákladnějších válečnických emocí. Při takovém rozkazu se z yuuzhanvongských válečníků stávali lovci prahnoucí po krvi kořisti, nejryzejší zabijáci.

„Do-ro’ik vong pratte,“ dodal souhlasně Da’Gara. „A běda našim nepřátelům.“

*

Než Han doletěl s Falconem zpátky do Sernpidal City, doky už neexistovaly. Zničilo je obrovské vzedmutí zemské kůry a všechny zdi se zhroutily. Kolem pobíhalo a křičelo několik lidí, pár dalších zůstávalo v ulicích, leželo tváří k zemi a modlilo se k Tosi-karu.

Většina se jich však namačkala do několika desítek lodí, od jednomístných letounů, do nichž se nakonec stejně naskládali dva lidé, až po nákladní lodě, které už byly ve vzduchu a připravovaly se k odletu.

Han zahlédl Chewieho téměř okamžitě. Wookiee mával jednou dlouhou paží a pod druhou držel dvě malé děti. „Pomoz mu,“ řekl Han svému synovi a Anakin vyrazil a prodíral se davem, který se tísnil na Falconu, ke spodní přistávací rampě. Han s lodí pomalu klesal dolů, aby ji udržel v zuřícím větru vyrovnanou. „Pospěšte si, pospěšte si,“ mumlal si pro sebe. Všude poletovaly trosky a jenom šťastnou náhodou nesmetly i Chewieho s dětmi.

Han klesl s Falconem co nejníž, pouhých pár metrů nad zem, a zamířil k Chewbaccovi.

„Děti jsou uvnitř,“ ohlásil Anakin přes interkom. „Teď jdu pro Chewieho.“

Městem otřásl výbuch, několik bloků od Falconu, a nad trosky jedné zdi začal stoupat malý raketoplán. Záhy však opět klesl a zmizel jim z očí.

Han udeřil pěstí do konzoly. „Máš ho, chlapče?“ zavolal na svého syna.

„Chewie jde k tomu raketoplánu,“ zavolal Anakin. „Jdu s ním. Setkáme se tam.“ Jakmile to Anakin dořekl, Han uviděl Chewieho, jak vybíhá zpod Falconu a cestou vytahuje svůj samostříl.

Hned za ním běžel Anakin, a když Chewie zpomalil, aby prorazil zeď, která jim stála v cestě, předběhl ho.

„Musíme to odklidit,“ křikl Anakin. Proběhl pobořenou zdí a zjistil, že záď raketoplánu je pohřbena pod troskami tak těžkými, že raketoplán s jediným iontovým motorem nemůže riskovat start.

Chewie proběhl zdí, pálil ze samostřílu a odstřeloval větší kusy trosek. Jednou silnou paží kusy chytal a odhazoval je.

„Pospěšte si!“ vykřikl z otevřeného průlezu na boku lodi ženský hlas. „Mám loď plnou lidí. Všichni zemřeme.“

Anakin si zkoumavě prohlížel hromadu a sledoval Wookieeho postup. Slyšel hukot motorů Falconu, jak loď visela ve vzduchu nad zdí za nimi, a na okamžik zauvažoval o tom, že by svého otce požádal, aby tu hromadu trosek odpařil laserovými kanóny, stejně jako se o to Chewie snažil svým samostřílem.

Myslí ten svérázný plán zamítl a využil místo toho jiného, vnitřního, zdroje energie. Myslí se natáhl k troskám, použil Sílu a zvedl je, jeden velký kus po druhém. Město zachvátil další otřes, padající měsíc se objevil na obzoru na východě a vypadal mnohem větší než při předchozím oběhu. A tentokrát za sebou táhl mohutný ohnivý ohon. Vítr okamžitě přerostl v ohlušující uragán.

Anakin však zůstával klidný a metodicky odklízel trosky. Wookiee souhlasně zařičel a pomáhal, jak jen mohl, svým tradičním způsobem. Zanedlouho už Chewie odstoupil od raketoplánu a mocným naléhavým vytím volal na ženu uvnitř.

„Startujte!“ překládal ženě Anakin Wookieeho slova. „Co nejrychleji odstartujte!“ On i Chewie při odletu raketoplánu ucouvli.

Raketoplán vzlétl jen pár desítek metrů do vzduchu a poté ho strhl poryv větru, který se tudy přehnal, a málem srazil Anakina s Chewiem na zem.

Výkonnější Millennium Falcon se však udržel na místě a spustil spodní přistávací rampu. Na ní v podřepu seděl Han a natahoval ruku ke svému synovi a společníkovi. „Pojďte!“ volal. „Brzy bude po všem!“

Chewie mocně bojoval s větrem a pomalu postupoval vpřed. Vedle něj se v podstatě vznášel nad zemí Anakin a táhl Chewieho pomocí Síly.

K jejich uším dolehl slabý žalostný pláč. Oba se rozhlíželi ve snaze určit, odkud přichází, a zahlédli pár velkých očí vykukující na ně zpod napůl pohřbené přepážky.

Anakin nečekaně nechal Chewieho Chewiem a změnil směr. Wookiee v rychlosti střelil pohledem po Hanovi a následoval ho.

„Vrať se do lodi,“ zakřičel na něj Anakin z plných plic. Přesto ho bylo v kvílejícím větru sotva slyšet.

Chewie zavrčel a potřásl chlupatou hlavou.

„Tak dobře, do lodi nás potom dostanu oba pomocí Síly,“ řekl Anakin. Opět se ozval ten slabý žalostný pláč. „Ale i toho, kdo je tam dole!“

Rychle se dali do zvedání přepážky, odhazovali trosky, ručně i pomocí Síly, až nakonec Chewie vytáhl malého chlapce, sotva batole. Všichni tři společně zamířili k Falconu, bojovali se sílící vichřicí, zatímco zem se vzdouvala a pukala, vítr burácel a výkonné motory Falconu s námahou držely loď na místě.

Už byli blízko, tak blízko, že Han mohl téměř chytit Anakina za nataženou ruku, když se přes ně přehnal příval trosek. Chewie se udržel na nohou a vlastním mohutným tělem chránil batole, ale Anakina zasáhl do hlavy kus kamene, připravil ho o soustředění a odmrštil ho bezmocného pryč.

Han vytřeštil oči hrůzou. Chewie mu strčil batole do náruče a než se Han stačil pohnut, Wookiee se otočil a napůl běžel, napůl se nechal unášet větrem, aby dohonil padajícího Anakina.

Han předal někomu batole a spěchal zpátky do kokpitu s vědomím, že ti dva se v sílící vichřici nikdy nemohou dostat zpátky k Falconu. Rychle, ale opatrně se rozletěl s Falconem k místu, kde Chewie zvedal Anakina ze země.

Han zastavil loď, uháněl zpátky k přistávací rampě a odstrkoval všechny, kdo se mu chystali pomoct. Falcon se teď nedokázal udržet a chvílemi stoupal a vychyloval se na bok – nebo to možná byla země, která se propadala – a jeho motory burácivě protestovaly.

„Chewie!“ zakřičel Han a natáhl se z rampy dolů. Kolem něho se tísnilo několik dalších lidí a drželi ho za nohy. Han se zoufale natahoval po Wookieem, ale Falcon byl příliš vysoko.

Chewbacca věnoval svému příteli odevzdaný pohled a vyhodil Anakina vzhůru k Hanovým čekajícím pažím.

Potom se země zavlnila a vzepjala a Chewie byl náhle hrozně daleko.

Han položil Anakina v lodi na podlahu. Chlapec opět nabyl vědomí, a když se jeho otec rozeběhl zpátky do kokpitu, snažil se postavit na nohy.

Han zběsile kmital prsty po řízení, otočil Falcon kolem dokola a uhýbal před budovami. Ve vysílačkách to praskalo zoufalými výkřiky z ostatních lodí. Některé co nejrychleji zamířily pryč, jiné nevěděly, kam mají letět.

Han si ničeho z toho nevšímal, zcela se soustředil na nalezení svého ztraceného wookieeského přítele.

Vedle něj se objevil Anakin a ztěžka dosedl do Chewieho křesla.

„Kde je?“ vyhrkl Han.

Anakin se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Znal Chewieho velmi dobře – určitě dokáže svého přítele v Síle najít.

A našel ho.

„Doleva,“ vykřikl. Han zamířil s lodí tím směrem. „Tam, za tím rohem!“ zvolal Anakin.

„Vem to!“ řekl mu Han a běžel zpátky k přistávací rampě. „Vem mě k němu!“

Anakin urputně zápasil s řízením, loď se otřásala tak divoce, že si myslel, že se snad rozpadne. Obrátil loď na bok, aby se dostal do uličky, a proletěl kolem další naklánějící se budovy.

„Ach ne,“ vydechl, protože přímo tam stál Chewie, obrácený zády k Falconu, a přímo nad Wookieem se k zemi řítil hořící Dobido.

„Blíž!“ ozval se Han.

Chewie se otočil a učinil krok směrem k Hanovi a Falconu, a potom udeřil strašlivý žhavý vítr kácející celé budovy a srazil ho k zemi. Jedna hromada trosek dopadla seshora na Falcon – jeho štíty naříkavě zaprotestovaly – a příď lodi se obrátila vzhůru.

Anakin se ji snažil srovnat, začal ji obracet, aby našel Wookieeho, místo toho však spatřil závěrečný pád Dobida v celé jeho ničivé kráse. Pro zbožné domorodce, kteří se dosud modlili ve zničených ulicích města, příchod Tosi-karu.

Už jim nezbýval čas. Anakin to okamžitě poznal. Jestli se vrátí pro Chewieho, jestli udělá něco jiného, než že s lodí zamíří vzhůru a pryč z planety, výbuch zhroutivšího se měsíce roztrhá Falcon na kusy.

Slyšel prosebný nářek svého otce, aby ho vzal zpátky k Chewiemu.

Namířil Millennium Falcon k obloze a na plný výkon vyrazil vpřed.

*

Han viděl všechno.

Potlučený a zakrvácený Chewie se vyškrábal na nohy, vylezl na vršek jedné hromady trosek, obrátil se tváří k padajícímu měsíci a s rukama zdviženýma do vzduchu vzdorovitě řval.

Scéna mu rychle zmizela z očí, Han však nadále upíral zrak do těch míst a ten obraz posledních okamžiků života jeho přítele se mu nesmazatelně vpálil do mysli. A potom už spatřil začátek konce, když se do města zabořil Dobido.

Přistávací rampa se náhle zvedla a zavřela se – Han věděl, že je to práce jeho syna – a potom už Falcon uháněl pryč a divoce se roztočil, když ho zasáhla tlaková vlna.

Han ani nepomyslel na nebezpečí, které v tom kritickém okamžiku hrozilo jemu a ostatním i jeho synovi. Myslel pouze na Chewieho, na ten poslední tragický obraz, na Wookieeho hrozícího pěstí obrovskému neporazitelnému nepříteli.

Byl to dokonalý projev posledního vzdoru. Ani v nejmenším však nepomohl zacelit hlubokou ránu, která rozervala Hanovi srdce.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Schyluje se k bouři

„Udržuj vysokou oběžnou dráhu,“ řekl Luke Maře, když seděl v kokpitu svého X-wingu, malé stíhačky spočívající v nákladovém prostoru na zádi Jade Sabre. „Jestli se dostanu do potíží, okamžitě skočím do hyperprostoru a čekám, že uděláš to samé.“

„Hned po tobě,“ ujistila ho Mara, jejíž hlas dosud nesl známky napětí, kterému byli vystaveni na Belkadanu.

„Hned přede mnou,“ opravil ji Luke. Dokázal si představit ironický úsměv své ženy, když ten příkaz slyšela za poslední hodinu už podesáté. Společně nenápadně přiletěli do soustavy Helska a při svém přiblížení ke čtvrté planetě využívali slunce jako vizuální a protisenzorovou bariéru. Neměli představu, co se tady děje, jestli válečník, kterého Mara zabila na Belkadanu, není nějak spojen s tou podivnou věcí, jež proletěla galaktickým okrajem a srazila se se čtvrtou planetou, ani zda nákaza, která zamořila Belkadan, nepochází odsud. Možná to všechno byla jen jedna velká náhoda, přílet komety i zkáza Belkadanu, Možná kvůli stejné proměně, která podle všeho postihla stromy na té zničené planetě, přišel o rozum i Yomin Carr.

Luke si to nemyslel. Něco tu cítil, cosi hlubšího a nebezpečného, co rezonovalo v samotném předivu Síly. Obával se, že galaxie byla napadena stejně podivnou a nebezpečnou nemocí jako Mara, a existoval jen jediný způsob, jak to zjistit. Tuto teorii podporovaly i kožené koule, které si přivezli z Belkadanu. Někdo nebo něco se snažilo komunikovat s Yominem Carrem a používalo to jazyk, který Luke ani Mara nikdy předtím neslyšeli, a který ani R2-D2 nedokázal přeložit.

Luke se však domníval, že C-3PO to dokáže, protože protokolární droid měl naprogramovány všechny známé jazyky v galaxii, dokonce i starobylé a nepoužívané. Při tom pomyšlení se Luke zachvěl. Jak si vůbec na základě informací nasbíraných na Belkadanu mohli být jistí, že ten jazyk pochází z této galaxie?

I kdyby nepocházel, Luke věřil, že ho spolehlivý C-3PO rozlouskne.

„Otevři vrata, Artoo,“ nařídil Luke astromechovi za sebou. R2-D2 zadal X-wingu příslušné kódy, odeslal je na Jade Sabre, a ocasní ploutev lodi se rozevřela jako nůžky. Vzápětí X-wing hladce vyklouzl do prázdnoty za Jade Sabre, a jakmile se mezi nimi vytvořil dostateěný prostor, Luke zamířil střemhlav dolů, proletěl kolem lodi plnou rychlostí a cestou Maře z kokpitu pokynul na pozdrav. Rozhodli se, že Luke poletí ke čtvrté planetě v obratnějším X-wingu, zatímco Mara bude hrát roli dálkového průzkumu a v případě nutnosti bude Luka krýt palbou.

X-wing měl nyní křídla sevřená, takže vypadal jako dvoukřídlá stíhačka. Luke spěšně zkontroloval všechny systémy a potom zavolal Maře a poskytl jí své letové souřadnice.

Potom zamířil přímo ke slunci Helsky, jak se domluvili.

„Už jsi tu planetu zaměřil?“ zeptal se droida.

Droidovo hvízdání znělo rozhořčeně i souhlasně zároveň a Luke se navzdory svým obavám usmál.

„Dej mi vědět, až ti bude moc horko,“ řekl a ještě přidal plyn. Jeho rychlost se zvýšila také díky gravitačnímu tahu žhnoucího slunce.

Cítil ten tlak na hrudi a vytočil inerciální kompenzátor na 99 procent. Slunce se za průzorem zvětšovalo čím dál víc, ale Luke věděl, co dělá, a plně se spoléhal na navigační schopnosti R2-D2.

Když se přiblížili a teplota trupu a stížnosti R2-D2 dramaticky nabraly na intenzitě, Luke stočil stíhačku doprava, proletěl těsně kolem slunce a potom loď obrovskou rychlostí navedl na souřadnice určené R2-D2, přímo ke čtvrté planetě, tak aby X-wing měl celou cestu slunce za zády. Pokud byli na čtvrté planetě nějací nepřátelé, nemuseli by si jeho příletu okamžitě všimnout – a ten přílet byl, vzhledem k ohromné akceleraci, kterou jim umožnila gravitace slunce, velmi rychlý.

Za pouhých pár okamžiků už Luke planetu zahlédl. Postupně se zvětšovala z malé tečky na velikost pěsti, až nakonec zaplnila celý jeho průzor. Rozevřel křídla, opět uhnul doprava, vřítil se na oběžnou dráhu a klesal stále níž a níž, aby mohl pohledem prozkoumat ledový povrch planety.

Vnímal ho všude kolem sebe: energetické pole. Cítil šimrání u kořínků vlasů, slyšel ho v praskotu svého komunikačního systému a viděl ho v zrnitých čarách, které mu přejížděly po panelech přístrojů.

R2-D2 na něj něco zahvízdal, avšak ten zvuk také zanikl v energetickém rušení.

Luke vypnul většinu svých přístrojů a řídil se jen svým zrakem a instinktem. Klesl ještě níž. Téměř dokončil první oblet planety, jeho rychlost rychle klesala, a tak si od druhého přeletu sliboval, že při něm odhalí víc.

„Luku,“ zapraskal z vysílačky Mařin hlas. Hovořila dále, ale Luke zachytil jen pár slov. „Jsou tam… straně planety… body.“

„Přehraj to znovu,“ nařídil Luke R2-D2. „Odfiltruj šum a pokus se zjistit, co Mara říkala.“

Klesl s X-wingem ještě níž, prolétal nad povrchem a pátral zrakem i svou myslí ve snaze přijít na to, co se tady děje. Něco rozhodně nebylo v pořádku, to věděl i cítil. Měl neodbytný pocit nebezpečí.

A pak se X-wing zničehonic otřásl. Cosi mu srazilo příď dolů a stíhačka zpomalila, jako by náhle vletěla do vody.

Za jeho zády zavřískl R2-D2 a zbytek Lukových přístrojů, především jeho řídicí prvky, se prostě vypnul.

A drsný ledový povrch planety se k němu rychle blížil.

*

Vlekli se pryč od Sernpidalu, proud nákladních lodí a raketoplánů a všemožných dalších plavidel, jaká se dala na Vnějším okraji najít, proud utahaných, vyděšených uprchlíků, mužů a žen, kteří právě viděli, jak byly zničeny jejich domovy, mužů a žen, kteří právě ztratili rodiny a přátele kvůli tragédii tak nevýslovné a ničivé, že to prostě ani nedokázali pochopit.

Sernpidal za nimi, otáčející se mrtvá koule se strženou atmosférou, dál pokračoval po své oběžné dráze, vychýlený z kurzu a zčásti zahalený mohutným mrakem, který vypadal jako nějaká podlitina.

Sernpidal byl mrtvý, nezáleželo mu na bolesti a zkáze. Bude putovat tisíciletími, navždy bez života.

Han Solo dlouho upíral zrak na rozkolísanou planetu. Jeho oči vstřebávaly tu pravdu, i když srdce nemohlo.

„Máme v konvoji sto jedenáct lodí,“ řekl napjatě Anakin otci. Nevěděl přesně, co říct nebo udělat, jestli má Hana obejmout, nebo před ním utéct.

Han se otočil ke svému mladému synovi. Ve tváři měl prázdný výraz, jako by neslyšel.

„Sto jede–“ začal opakovat Anakin.

„Opustil jsi ho,“ řekl tiše a klidně Han. To obvinění zasáhlo Anakina silněji než jakákoli fyzická rána.

Anakin chtěl vykoktat odpověď. Chtěl na svého otce zakřičet, jak mu vůbec něco takového může říct. Zachránil Millennium Falcon a bezpočet lidí, kteří se tísnili na jeho palubě. „Museli jsme odtamtud pryč,“ vypravil ze sebe nakonec. „Řítil se na nás měsíc –“

„Opustil jsi ho,“ opakoval Han mnohem ostřeji.

Anakin tváří v tvář tomu pohledu ztěžka polkl. Na Sernpidalu neměl jinou možnost, připomínal si, a jeho otec to musel také vědět. Byli od Chewieho příliš daleko a měsíc byl příliš blízko a rychle se řítil dolů. V žádném případě nemohli stihnout doletět k Chewiemu a dostat ho na palubu včas. Anakin mu to chtěl všechno říct, chtěl přinést záznamy té události, přesvědčený, že jimi podloží pádnost svých argumentů.

Ale nemohl. Nemohl na to vůbec odpovědět a jen bezmocně hleděl na ten nejzoufalejší prázdný výraz, jaký kdy viděl ve tváři svého otce. Jeho otec pro něj byl vždycky hrdinou, slavným Hanem Solem. Jeho otec pro něj byl vždy zdrojem síly a odpovědí na otázky.

A teď…

Teď slavný Han Solo vypadal žalostně a zlomeně, byl jako prázdná schránka.

„Opustil jsi ho,“ řekl Han znovu, a přestože mluvil opět tiše a klidně, teď, když už potřetí vyslovil své obvinění, bez prvku překvapení, ranilo to Anakina ještě hlouběji. „Otočil ses k němu zády a vzal do zaječích, když tam Chewie stál a umíral.“

„Nemohl jsem –“ začal se hájit Anakin a teď už se kousal do rtu a přemáhal slzy.

„Chewie, kterej zrovna udělal všechno pro tvoji záchranu,“ zavrčel Han a prstem bodl Anakina do hrudi. „Opustil jsi ho!“

Anakin se otočil a rozběhl se pryč.

Han se rozhlédl, jako by si teprve teď uvědomil, že je sleduje několik desítek párů očí. Místo vysvětlování se na ně pouze zamračil, vydal se zpátky na můstek Falconu a sedl si do svého křesla. Když se otočil a uviděl vedle sebe druhé křeslo prázdné, cítil se strašně sám.

*

„Co se děje, Artoo?“ křičel Luke, zatímco se jeho X-wing řítil ve spirále dolů. Droid však neznal odpověď. Luke znovu nahodil senzory, ale nezjistil žádný tažný paprsek ani možný zdroj energie.

Trochu se uklidnil, pročistil si hlavu a počítal, kolik mu zbývá času. Z vysílačky zněl Mařin naléhavý hlas, ale neustále ho přerušovala statická elektřina, a tak Luke vysílačku prostě vypnul. Na jinak hladkém povrchu planety si všiml nějakého pahorku, ale neměl čas ho blíž prozkoumat.

Obrátil X-wing přídí vzhůru, přešel na plný výkon a zkusil se tahu vzepřít. Chtěl spíše jen zjistit sílu paprsku, než že by doufal, že unikne z jeho sevření. Ke svému překvapení se skutečně o něco pohnul vpřed.

„Štíty na maximum,“ nařídil Luke R2-D2, jakmile pochopil, že pouze silou se neosvobodí.

Štíty se aktivovaly a téměř ihned zase zmizely – ale v tom okamžiku, kdy se tažný paprsek náhle soustředil výhradně na štíty a nikoli na X-wing, Luke vyrazil s lodí vzhůru. Uniknout se mu však nepodařilo – paprsek se lodi opět hbitě zmocnil, pevně ji sevřel a energie vynaložená na aktivaci štítů si vybrala na motorech tak vysokou daň, že Luke záhy dospěl k závěru, že si může dovolit použít tuto taktiku už jenom jednou.

Teď však už měl plán.

R2-D2 vřískal na protest, když Luke obrátil X-wing přídí dolů a vůbec nezpomaloval. Planeta se rychle blížila, jako by je chtěla pohltit.

„Připrav štíty,“ přikázal Luke droidovi.

R2-D2 zapípal a zakvílel na protest.

„Prostě to udělej,“ řekl Luke. Pátral po zdroji, ale nic neviděl a ani jeho přístroje nic neukazovaly. Přesto však dokázal určit, kde se zdroj nachází, protože ho zjevně přitahoval přímo k sobě. Luke prudce zařadil zpětný chod v naději, že ta náhlá změna mu získá dost času, a vyprázdnil všechny tři zásobníky protonových torpéd. Před ním klesalo dolů devět střel.

Jedna za druhou tvrdě zasáhly ledovou plochu a hned za nimi se řítil X-wing.

„Štíty! Teď!“ vykřikl Luke a prudce zatáhl za páku, vyrovnal loď a zrychlil na maximum.

X-wingem otřásla tlaková vlna, když torpéda vybuchla, a zároveň mu tažný paprsek opět strhl štíty. Luke si však byl jistý, že ten paprsek je soustředěný, a měl pravdu, protože loď unikla jeho tahu, osvobodila se a ani ne ve výšce dvaceti metrů nad ledovým povrchem zamířila pryč.

„Zkontroluj škody,“ řekl Luke. Naklonil loď na bok, širokým obloukem se vyhnul celé oblasti zkázy pro případ, že by zdroj toho ďábelského paprsku přetrval, a zamířil k pahorku, kterého si všiml předtím.

Instinktivně věděl, že se nejedná o běžné pohoří, a když do něj pronikl svým duchem hlouběji, narazil na stěnu, na prázdný prostor v Síle.

Luke zapnul vysílačku v naději, že mu Mara ze svého výhodného stanoviště bude moct poskytnout nějaký postřeh, ale potom spatřil, jak obvod planety za tou stavbou ožívá hemžícími se body, které mohly být jedině loděmi.

Přiletěl až k pahorku, obrátil loď, aby ho obletěl, a zapnul repulzory, aby se od něj odrazil pryč. Otáčel se a otáčel, přetížení mu deformovalo obličej, otočil se o 180 stupňů a potom plnou rychlostí zamířil vzhůru. Tehdy poprvé si uvědomil, jakou daň si vybral jeho úhybný manévr před tažným paprskem. Jeho pravý motor zakašlal a vypnul se, a když se pokusil opět sevřít křídla pro let hlubokým vesmírem, zjistil, že vypovídají poslušnost.

A body už vypadaly větší, rychle se přibližovaly a Luke byl bez torpéd.

*

Vrátím se tam, umiňoval si Han. Chewie určitě našel způsob, jak se z té planety dostat.

Logicky se to jevilo jako nemožné. Han viděl odhodlaně stojícího Wookieeho, padající měsíc, a život na Sernpidalu nepochybně záhy poté zanikl. Ale Han zmítaný emocemi neuvažoval logicky. Chewie musel nějak uniknout, opakoval si stále dokola a také tomu věřil.

Zavolal na nejbližší loď v dlouhé řadě, nějaký frachťák, a poskytl jí souřadnice Dubrillionu. Potom prudce otočil Falcon a zamířil zpátky na Sernpidal pro Chewieho.

„…potřebuji pomoc!“ ozvalo se nouzové volání na všech kanálech z jedné lodi v konvoji, než Han stačil dokončit manévr. „Okamžitě!“ volal pilot lodi. „Prokousávají se dovnitř! Obrovští brouci!“

Han tlumeně vychrlil proud nadávek, ale nemohl to volání ignorovat. Zjistil souřadnice, z nichž volání přišlo, a zamířil s Falconem k vysílající lodi. Byl to raketoplán daleko vzadu a trochu stranou od konvoje.

„Hmyz,“ zamumlal pochybovačně, ale jen to dořekl, jeho pochybnosti tváří v tvář skutečnosti vyprchaly.

Hmyz. Velikánský. Obrovské kobylky provrtávající se trupem lodi ze slitiny titanu stejně snadno, jako by to byla měkká hlína.

„Díra v trupu! Díra v trupu!“ ozval se zoufalý výkřik z lodi.

Han se k němu s Falconem rychle přiblížil, nastavil štíty na maximum a dokonce vypálil z předního laserového kanónu, a rozstřílel jednoho létajícího brouka na milion kousků. Víc toho však pro zničený raketoplán udělat nemohl. Viděl, jak se pár hmyzích tvorů provrtává do iontových motorů, a snažil se posádku varovat, aby opustila loď.

Odpovědí mu byly pouze výkřiky a zvuky zápasu uvnitř raketoplánu.

A potom… loď explodovala a zmizela v ohnivém záblesku a záři jisker.

Han létal s Falconem kolem a hledal zbývající nepřátele. Zavolal ostatním lodím v konvoji a zřídil komunikační řetězec, aby každá loď měla nepřetržité spojení nejméně se dvěma dalšími loděmi. Nařídil jim kratší rozestupy a přiměl je postupovat co nejrychleji, ale tak, aby jim stačila i ta nejpomalejší loď v řadě.

Potom se musel rozhodnout. V srdci toužil po návratu na Sernpidal k Chewbaccovi, ale copak může ty bezmocné lidi teď opustit, když se v oblasti podle všeho vyskytuje neznámý nepřítel?

Hanovy přístroje zaznamenaly další loď, která však od nich byla daleko a nepohybovala se příliš rychle. Na tu dálku ji nedokázal identifikovat ani zjistit její typ nebo volací signál. Usoudil, že když on vidí na přístrojích ji, i ona určitě musí vidět jejich konvoj, a tak otevřel kanál a zavolal ji.

Žádná odpověď.

Han ji zavolal znovu a pak začal pátrat na všech frekvencích.

„Kyp… poškození… pomoc,“ ozvalo se.

Han potvrdil příjem a podle hlasu usoudil, že jde o Kypa Durrona. Vzápětí tatáž zpráva přišla znoyu a ozývala se stále dokola. Pochopil, že ji Kyp nahrál a nechal automaticky vysílat. Obával se, že Kyp Durron už je možná mrtvý.

Han zavolal loď v čele konvoje. „Máte na přístrojích tu loď?“

„Potvrzuji,“ ozvalo se. „A přijímáme nouzový signál, nejspíš automatický.“

„Jo, já taky,“ řekl Han. „Udržujte formaci a kurz. Ať některý rychlejší lodě hlídkují po stranách konvoje. Jsou tu věci podobný broukům.“

„Tyhle věci dostaly Juliuppera?“ zeptali se ho na loď, která právě explodovala.

„Věci podobný broukům,“ zopakoval Han. „Poletím k tý druhý lodi – myslím, že je to můj známý. Neopouštějte konvoj, hned se vrátím.“

Vypnul externí komunikátor, chvíli váhal a nakonec zapnul palubní interkom. Dlouhou chvíli jen seděl a upíral na něj zrak. Nakonec si ztěžka povzdechl. „Anakine,“ zavolal. „Hodil by se mi tady druhej pilot.“

Za chvíli jeho syn váhavě přišel do řídicí místnosti a tiše usedl do křesla vedle něj.

„Zachytili jsme nouzovej signál,“ vysvětloval Han chladným a klidným hlasem. Ani v nejmenším nedal najevo, jestli chlapci odpouští, nebo jesdi se jedná pouze o nezbytnou věcnou konverzaci. „Myslím, že je to Kyp. Dostal se do nějakejch potíží. Asi s těma broukama.“

Anakin na něj tázavě pohlédl.

„Kdybys tady byl, viděl bys je,“ odpověděl Han a jeho slova i tón jako by jeho synovi připomínaly, že kvůli jeho dětinskému trucování je Falcon už hodinu bez druhého pilota.

Anakinovi se znovu chtělo na otce zakřičet, že odletěl ze Sernpidalu, aby zachránil Falcon, že už jim nezbýval žádný čas, že nemohli pro Chewbaccovu záchranu nic udělat. Jenže i odhodlanému Anakinovi ta slova připadala prázdná, když si uvědomil, že Chewieho ztratili, že Wookiee zemřel, zrovna když mu zachraňoval život.

A tíha té pravdy byla tak strašlivá, že donutila chlapce svěsit hlavu.

*

Lukovi netrvalo moc dlouho, než zjistil, že blížící se letka těchto podivně vypadajících stíhaček jsou nepřátelé. Řítili se přímo na něj, rozběsnění a zuřiví, a stříleli po něm malé žhavé projektily.

Luke neměl štíty.

Vrhl se střemhlav dolů, provedl výkrut a strhl stroj do loopingu, ale přerušil ho ani ne v polovině, když si uvědomil, že jakýkoli předvídatelný kurz bude znamenat, že ho rozstřílejí na kousky.

Když z nedokončeného loopingu přešel ve výkrut, minul ho roj projektilů, který spolehlivě proťal jeho původní kurz.

Luke srovnal loď a pálil ze všech čtyř laserových kanónů. Za zády mu kvílel R2-D2. Žádnou nepřátelskou loď nezasáhl, ale jeho salva zlikvidovala proud projektilů letících jeho směrem. Přesto jich pár zůstalo a Luke musel s X-wingem prudce uhnout doprava a potom ihned ještě jednou. Nevěděl, jestli takový manévr jeho loď vůbec vydrží, a výkřiky R2-D2 dávaly tušit, že by to nemusel přečkat ani jeho droid.

Zahájil třetí ostrý úhyb doprava, přerušil ho a stočil se zpět doleva, potom rychle zaměřil dvě nepřátelské lodě a vypálil. První rozstřílel na kusy a ještě stihl ustřelit kus druhé, která se nekontrolovatelně roztočila a zmizela mu z dohledu.

Luke vycítil nebezpečí hrozící z boku a zezadu a zamířil jediným volným směrem, opět doprava. Ždímal při tom z X-wingu maximální rychlost.

Zbývající iontový motor kvílel a nepracoval na požadovaný výkon.

Luke prchal, ale nepřátelé ho doháněli a chystali se ho sevřít ze všech stran.

*

„Je to Kyp,“ poznamenal Han, když se mu naskytl lepší výhled na známý a očividně poškozený X-wing XJ. „A kruci,“ dodal, protože přístroje se rozkvílely na poplach, a když se Han podíval do strany, zjistil proč.

K X-wingu a Falconu se blížil roj hmyzu.

„Přilákali nás sem,“ nechal se slyšet Han. „Použili Kypa, aby nás sem přilákali.“

„Myslíš, že jsou inteligentní?“ zeptal se pochybovačně Anakin.

„Myslím, že se jim to povedlo,“ odpověděl stroze Han. „Připrav se na divokou jízdu, chlapče!“

Anakin se dal do práce na svých přístrojích.

„Jdi do horní věže,“ nařídil mu Han s odkazem na čtyřhlavňový laserový kanón na vršku Millennium Falconu. Stará loď měla dvě takové věže, jednu nahoře a jednu dole, a ještě jedno dělo vpředu, které se dalo ovládat z kokpitu.

Když Anakin vstával, zaslechl, jak jeho otec tiše dodal: „Buď živej, Kype.“

Anakin vyběhl na chodbu a zahnul za roh. Cestou ke střeleckému stanovišti musel odstrčit několik lidí – napadlo ho, že by se zeptal, jestli ještě někdo umí střílet z kanónu, aby ho poslal dolů do druhé věže. Hned však ten nápad zavrhl. Kdyby jeho otec chtěl u zbraní někoho dalšího, řekl by to.

Vyšplhal po žebříku nahoru, vmáčkl se dovnitř a usedl do otočného křesla. Potom se připoutal, oběma rukama uchopil páky a přejel po spoušti. Anakin tohle místo zbožňoval, protože otočné křeslo a rachotící zbraně považoval za zkoušku svých reakcí a schopností a mnohem víc než to, vzhledem k rychlosti cílů také za zkoušku své intuice a svého spojení se Sílou. Teď měl možnost použít zbraně v opravdovém boji a navzdory skutečnému nebezpečí se nedokázal ubránit vzrušení.

Ten pocit však neměl dlouhého trvání, protože události na Sernpidalu na něho příliš doléhaly.

„Ať se k nám ty věci nedostanou moc blízko,“ varoval ho vážně Han a jeho tón vrátil Anakina zpátky do reality. Chlapec přejel zpocenými dlaněmi přes zdrsnělý povrch páky. Sledoval situaci, která se před ním odvíjela, díval se na poškozený X-wing a stejně jako Han doufal, že Kypovi se nějakým způsobem podařilo přežít.

„A ne abys Kypa rozstřílel na cucky!“ dodal najednou Han a Anakin zkřivil tvář, jako by to byla přímá narážka na jeho jiné nedávné selhání. Potom uslyšel, jak si jeho otec něco mumlá, a nastražil uši.

„Zatraceně, Chewie,“ říkal tiše Han. „Jak bez tebe dostanu ten krám do vleku?“

Anakin se stáhl, připadal si, jako by neprávem vnikl na místo, kde nemá co dělat, a snažil se opět soustředit na přítomnost, ačkoli Hanovo postesknutí k jeho mrtvému příteli chlapce silně zasáhlo. Zhluboka se nadechl a jeho raněný výraz se změnil v odhodlaný a zamračený. Otočil se v rotačním sedadle dokola, zpozoroval blížící se skupinu hmyzích tvorů a zamířil. Potom čekal a čekal na správný okamžik k palbě a snažil se zůstat klidný.

„To po nich začneš střílet, teprve až budou u nás?“ křikl na něj otec.

Anakin si té kousavé poznámky nevšímal a zachovával chladnou hlavu, čekal a čekal. Už byli téměř u Falconu – Anakin viděl jejich vypoulené oči a naprostou zuřivost, která se v nich odrážela.

Vypálil ze všech čtyř laserových kanónů. Dlouhé hlavně se s každým výstřelem zasouvaly a vysouvaly. Kusy hmyzu a záblesky světla mu zaplnily výhled jako ničivá vlna a mladý Jedi rychle pohyboval kanóny, tiskl spoušť a hlavně chrlily střely a rozmetaly hmyz na prach.

Ale blížili se další a další tvorové, a to rychle! Anakin se obrátil a poslal jim vstříc laserovou salvu, potom se otočil zpět a vystřelil znovu a znovu, a když se jeden brouk vyhnul jeho kanonádě, Anakin ho v zaměřovači sledoval, a jakmile ho dostihl – prásk! – rozstřílel ho na malé kousky.

Nestačilo to.

„Máme je na trupu!“ vykřikl Han.

Anakin skočil ze žebříku dolů na hlavní palubu, běžel, rozrážel dav, slezl do spodního přepravního prostoru a připravil vlečné lano. Slyšel, jak ho otec opakovaně volá, slyšel ho říkat něco o štítech, které hmyz ani nezpomalily, ale zachovával klid, a když se Falcon dostal nad X-wing, vystřelil lodní hák a zachytil ho za jedno křídlo.

Potom se rozběhl, slyšel otcův křik, že hmyz každou chvílí pronikne trupem Falconu dovnitř. Anakin však nezamířil rovnou na můstek, ale do hlavní rozvodny. Po svém katastrofálním přistání na Coruscantu tam pracoval, pracoval tam s… Chewbaccou a velmi dobře znal její uspořádání.

Přehodil páku hlavního vypínače a vypnul všechno kromě nezbytných systémů podpory života. Slyšel vyděšené výkřiky mnoha pasažérů, ale zakázal si je vnímat. Jeho otec říkal, že hmyz je na trupu, a tak uvolnil hlavní kabel, znovu zapnul proud a potom s jiskřícím kabelem v ruce šplhal vzhůru k hornímu poklopu. Anakin velmi opatrně prostrkoval kabel otvíracím mechanismem co nejdále, dokud se jeho konec neohnul dolů. Potom zadržel dech.

Hlavní kabel se dotkl vnějšího trupu, vyslal do něj elektrický výboj a rozzářil Falcon jako sváteční svíci.

„Co to děláš?“ zakřičel na něj zezdola Han. „Jsme bez energie!“

„Jenom čistím trup,“ odpověděl Anakin a sklouzl zpátky dolů do rozvodny. „Běž se podívat, jestli je čistý.“

Han na něj přísně pohlédl, ale potom se přece jen vrátil na můstek a opravdu, podle všech údajů na přístrojích byli všichni hmyzí tvorové smeteni z trupu pryč. Většina se jich vznášela ve vesmíru, sice nesežehnutá ani neroztrhaná, ale přinejmenším omráčená.

Světla blikla a energie opět naskočila.

„Dobrá práce, chlapče,“ zašeptal si pro sebe Han.

O chvíli později se kanóny nad můstkem s burácením probraly k životu a vymazaly vznášející se nestvůry z oblohy.

Han se proti své vůli usmál, zkontroloval vlečné lano, aby se ujistil, že Kypův X-wing mají pevně chycený, a potom zamířil zpátky ke konvoji k nějaké nákladní lodi, na jejíž palubu budou moct X-wing složit a zjistit, jestli je Jedi živý, nebo mrtvý.

*

Luke letěl pouze na základě instinktu, intuice a reakce. Byl to oslnivý sled klesání a uhýbání, s nímž se houf nepřátel zběsile snažil udržet krok – a v jednu chvíli se dokonce dva z nich srazili – a po celou tu dobu mu za zády kvílel R2-D2. Luke byl totiž na astromecha příliš rychlý, příliš nečekaně měnil kurz, takže ho navigační přístroje nestíhaly propočítávat a upravovat.

Luke opsal další oblouk; v patách mu byla dvojice nepřátel. Zlehka nakláněl stíhačku ze strany na stranu a uhýbal před letícími projektily – bylo to těsné, jeden škrábl X-wing zespodu na pravém horním křídle. „Prosím, vydrž,“ domlouval své lodi a vyrazil co největší rychlostí vzhůru.

Nepřátelské stíhačky kopírovaly každý jeho pohyb a doháněly ho.

Luke zařadil zpětný chod. Poškozený iontový motor burácivě zaprotestoval. Luke vycítil hrozící srážku, v poslední vteřině otočil loď šikmo dolů a obě nepřátelské stíhačky ho přeletěly. Čtyři laserové kanóny X-wingu spustily palbu a rozprášily obě stíhačky připomínající kusy skály po celém sektoru.

Ale na nějaké jásání nebyl čas, protože se k němu ze všech představitelných úhlů rychle blížily další. Luke zavrčel a uhýbal sem a tam, střílel z kanónů a bleskově reagoval.

Věděl, že to nebude stačit, tentokrát ne. Ne proti tolika protivníkům.

Jeho pozornost upoutala exploze a po ní další, a potom se objevila Jade Sabre, která si palbou razila cestu linií nepřátel.

„Létající hangár je tu!“ ozval se Mařin výkřik.

Luke zamířil jejím směrem a Jade Sabre prosvištěla kolem něj. Viděl, že má vrata do zadního nákladového prostoru otevřená dokořán. Rozletěl se s X-wingem rovnou k nim, jak nejrychleji se odvážil, a jakmile vletěl dovnitř, zapnul repulzory. Sotva zabrzdil, všechno vypnul, takže X-wing doslova spadl s hlasitým zaduněním na palubu.

„Jsem uvnitř! Jsem uvnitř!“ zavolal a ohlédl se dozadu a viděl, jak se záďová vrata zavírají.

Cítil, jak se Jade Sabre rozhoupala po několika zásazích, ale uvědomoval si, že je stavěná na to, aby je snesla. Vystoupil ze stíhačky, rozběhl se chodbami a při každém úhybném manévru to s ním házelo. Než se dostal na můstek, Mara už měla vše pod kontrolou a uháněla kolem páté planety soustavy, dost blízko na to, aby ji její gravitace urychlila, a potom už se odpoutala a vyrazila do hlubokého vesmíru. Nepřátelské stíhačky zůstaly daleko za nimi.

„Děje se tu něco zlého,“ poznamenala Mara.

„Něco, co souvisí s Belkadanem a tím válečníkem,“ souhlasil Luke. „Tím jsem si jistý.“

„Šla po tobě snad tisícovka lodí,“ vysvětlovala Mara.

Luke o celé situaci dlouho přemýšlel. „Zpátky k Landovi,“ řekl konečně. Ale Mara už zadávala kurz, protože dospěla ke stejnému závěru: Pokud bylo kolem této planety tolik cizích stíhaček, kolik dalších jich mohlo být v celém sektoru? Kolik jich mohlo být na Belkadanu a kolik jich teď bylo na Sernpidalu?

Nebo na Dubrillionu?

*

O několik hodin později vešel do kokpitu Millennium Falconu Kyp Durron. Přišel přes přechodový tunel vedoucí od nákladní lodi, která vyzvedla jeho X-wing, k hornímu poklopu Falconu.

„Elfour je pryč,“ řekl tiše. Očividně ho ta ztráta hluboce zarmoutila.

Anakin s ním soucítil, protože věděl, že kdyby přišel o R2-D2 nebo C-3PO, velmi by truchlil, možná stejně jako nad ztrátou Chewieho. Han však pokrčil rameny a dokonce si mírně odfrkl, protože měl dojem, že bolest ze ztráty droida se dá stěží srovnávat s tou, kterou právě prožíval on.

„Co byly ty potvory zač?“ zeptal se Han o chvíli později.

Kyp pokrčil rameny. „Sledovali jsme loď z Belkadanu ke čtvrté planetě soustavy Helska,“ vysvětloval. „A tam nás –“ Odmlčel se, několikrát ztěžka polkl a jak Han, tak Anakin na něj zvědavě pohlédli.

„Všech třináct ostatních?“ zeptal se Han, když mu to došlo, a teď už jeho tvář zjihla výrazem upřímného soucitu.

Kyp pochmurně přikývl.

„Ti brouci?“ zeptal se Han.

„Ti přiletěli až později,“ vysvětloval Kyp. Podrobně jim popsal stíhačky podobné skalnatým balvanům a vylíčil jim, jak jeho přátelé jeden po druhém přišli o štíty. „Ti brouci mě a jednoho z mých pilotů pronásledovali, když jsme přešli na rychlost světla.“

„Oni můžou vstoupit do hyperprostoru?“ zeptal se nevěřícně Anakin.

Kyp pokrčil rameny, odpověď byla nasnadě.

Han se chystal odpovědět, ale zarazil se a upřel pohled na konzolu.

„Co se děje?“ řekli naráz Anakin i Kyp. Anakin se sklonil nad konzolu a Kyp přistoupil blíž, aby také viděl. Na obrazovce se začaly objevovat signály a potom další a další. Byly to silné signály, silnější než ty, jež mohli vydávat ti hmyzí tvorové.

„Pověz mi ještě o těch stíhačkách,“ naléhal Han.

Okamžitě zavolali lodím v konvoji, aby zrušily formaci a nejvyšší možnou rychlostí zamířily k Landově planetě. Mnoho lodí hlásilo, že mohou provést hyperprostorový skok, mnoho jich však bylo v havarijním stavu a prostě nemohlo. Museli by je odtáhnout tažnými paprsky, což by konvoj značně zpomalilo. Han nařídil několika menším a rychlejším lodím, aby k Landovi letěly napřed a doporučily mu vyhlásit plnou bojovou pohotovost. Falcon pak obletěl zbývající lodě flotily, zorganizoval vlečení a pobízel usoužené uprchlíky ke spěchu. Piloti všech vlečných lodí se dohodli na přijatelné rychlosti, zadali kurz a skočili do hyperprostoru.

Anakin celou dobu kontroloval přístroje, propočítával kurz a rychlost nepřátelských stíhaček – pokud to tedy byli nepřátelé – a vypočítával čas, kdy je nepřátelé doženou.

O něco později si všichni trochu vydechli, protože mladý Jedi oznámil, že to k Landovi skutečně stihnou dřív než nepřátelé.

Ale ne o mnoho.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Vrchol týmové práce

„Máme víc kanónů než lidí k jejich obsluze,“ řekl Lando s tím svým křivým úsměvem. „Většinu jsme získali ze zničených lodí. Ze spálených trupů imperiálních hvězdných destruktorů.“

Hana to nepřekvapovalo. Lando patřil mezi nejschopnější muže, jaké kdy poznal, a když Šlo o Landovo bezpečí a Landovy zájmy, Lando byl nejschopnější ze všech.

„Dopravili jsme tvůj náklad, kam jsi chtěl,“ vyštěkl.

Lando na něj zmateně pohlédl.

„Na Sernpidal,“ pokračoval Han. „Vyložili jsme náklad těsně předtím, než na něj spadl měsíc. Myslíš, že to bude tvým obchodním partnerům stačit?“

„Hele, kamaráde, vždyť jsem za to nemohl,“ bránil se Lando a zvedl ruce do vzduchu.

„Mohl jsi za to, že jsme tam byli!“ obořil se na něj Han.

„A dvacet tisíc lidí je vám za to vděčných!“ odsekl Lando a výmluvně tím svému příteli připomněl, že ztráta Chewbaccy byla sice vysoká a krutá cena, ale úsilí Hana, Anakina a Wookieeho zachránilo tisíce a tisíce životů.

Han se hryzal do rtu a zatínal pěsti. Nevěděl, jestli má nechat nevyhnutelnou bitvu s Landem propuknout hned teď, anebo svou bolest a vztek potlačit, dokud nebezpečí nepomine.

„Nesmíme litovat svých rozhodnutí,“ řekl Lando tiše a potřásl hlavou. „Kdybych vás nepožádal, abyste letěli na Sernpidal, Chewie by byl pořád tady. Ale spousta jiných lidí by byla mrtvá, nejspíš včetně Kypa, a neměli bychom nejmenší představu, co se na nás žene. V tom případě bychom my všichni, i Chewie, byli v ošklivým maléru.“

Han musel připustit, že to zní logicky, ale jeho zlomenému srdci to stejně nijak nepomohlo. „Budou jich celý mraky,“ řekl. „Kolik máš po ruce stíhaček?“

Lando se při té otázce nezatvářil moc sebejistě. „Stíhačky máme – co nám chybí, jsou piloti.“

„A co účastníci tý tvojí hry?“

„Vždyť víš, co jsou zač,“ poznamenal Lando. „Myslíš, že tu někdo z nich zůstane, až uslyší, že se na nás řítí celá flotila?“

Han se zarazil, zamyslel se nad tím, co Lando právě řekl, a musel mu dát za pravdu. S pašeráky se setkával celý život a věděl, že většina z nich má na zřeteli především své vlastní potřeby a bezpečí. A možná, přemítal, že v takovéto situaci je to správný přístup. Možná by měli všichni z Dubrillionu zmizet a uprchnout do Jádra, kde by sehnali pořádnou palebnou sílu. Stále ještě zvažoval všechna pro a proti, když je jeden z Landových mužů přivolal k datové obrazovce. Lando na ni dlouho hleděl a vraštil čelo.

„Možná budeme mít víc pilotů, než jsem čekal,“ řekl a natočil obrazovku k Hanovi.

Han se na ni ani nepodíval a upřel zrak na Landa.

„Naši nepřátelé už jsou v sektoru,“ vysvětloval Lando. „Právě jsme dostali zprávu od několika pilotů, kteří opustili planetu, než jste přiletěli. Zaútočily na ně nějaké pestrobarevné stíhačky – tvrdí, že vypadaly jako létající kusy skály.“

„Jako ty, který nám popsal Kyp,“ řekl Han ponuře.

„Možná bychom udělali nejlíp, kdybychom se nehnuli z planety,“ poznamenal Lando. „Necháme jim oblohu a sami zalezeme pod zem. Mám těžební stroje a s těmi se můžeme zahrabat tak hluboko, že nás jejich zbraně neohrozí.“

Han mu sice neodporoval, ale věděl, co se právě stalo se Sernpidalem. Byl hluboce přesvědčený o tom, že všechny tyto náhlé katastrofy spolu souvisejí. Kdyby se zavrtali pod zem, nepřátelské stíhačky by se k nim sice nedostaly, ale Dubrillion měl měsíc, a velký.

„Pošli na planetu průzkumný lodě,“ řekl. „Hledejte krátery, hledejte energetický pole a paprsky.“

Landovi, který právě vyslechl příběh násilného konce Sempidalu, to nemusel říkat dvakrát.

„Hane!“ ozvalo se z chodby a dovnitř vběhla Leia s C-3PO v patách. „Slyšela jsem, co se stalo!“ vykřikla, přispěchala ke svému muži a pevně ho objala. „Anakin mi to řekl.“

Han zabořil tvář do Leiiných tmavých vlasů, skryl svůj výraz, a bouři, jež mu zuřila v nitru, si tak nechal pro sebe. Jeho zlost na Anakina a průběh evakuace Sernpidalu dosud nevychladla, alespoň ne úplně, přestože se jeho syn zachoval při boji s těmi hmyzími tvory velice pohotově a statečně. Stále se odmítal smířit se ztrátou svého nejbližšího přítele, věrného společníka a kopilota, kterého znal několik desítek let. A stále ještě o tom nechtěl mluvit, protože hrozilo, že ho to zlomí a při nadcházející bitvě by byl k ničemu. Jak mu připomínalo Leiino objetí, jeho rodina, žena a tři děti, byla stále tady. Pokud se nedokáže plně soustředit, pokud ze sebe nevydá to nejlepší, všichni dost možná zemřou.

Leia uvolnila objetí a odtáhla se od svého manžela na délku paže. „Zemřel, aby zachránil Anakina,“ promluvila tiše.

Han s kamennou tváří přikývl.

„Anakin se cítí strašně,“ řekla starostlivě.

Han málem odsekl, že si ten kluk zaslouží cítit se strašně, ale včas se ovládl. Jeho zlost se mu přesto na okamžik promítla do tváře, protože vnímavé Leie neunikla. „Co se děje?“ zeptala se opatrně.

Han od ní odvrátil zrak a pohlédl na Landa. „Pospěšte si s tím průzkumem,“ zavrčel a Lando pochopil, krátce se uklonil, mrknul na něj a odspěchal.

„Co se děje?“ ptala se Leia znovu a upřeně pohlédla na Hana, a dokonce ho jemně uchopila za bradu, aby se jí díval přímo do očí.

„Jenom nějaký průzkum, jestli je planeta bezpečná,“ odpověděl Han.

„Myslím Anakina,“ upřesnila Leia. „Co se děje?“

Han dlouze vydechl a upřel na ni zrak. „Neshoda kvůli našemu ústupu,“ vysvětlil.

„Jak to myslíš?“

„Opustil ho,“ vyhrkl Han a cosi nezřetelně zavrčel. Zavrtěl hlavou a jemně, ale rozhodně od sebe Leiu odstrčil. „Musíme se připravit na útok,“ dodal.

Leia ho uchopila za paži a otočila ho k sobě.

„Opustil ho?“ opakovala podezřívavě.

„Anakin ho opustil, opustil Chewieho,“ vyštěkl Han.

Leia ho pustila, příliš šokovaná na to, aby odpověděla, a Han rozčileně odkráčel pryč a nechal ji tam s hlavou plnou obav a otázek.

*

„Nic jiného jsem nemohl udělat.“

Jacen se zastavil těsně přede dveřmi, když zaslechl slova svého bratra. Už se dozvěděl o katastrofě na Sernpidalu, viděl svou matku oplakávat Chewieho, a ačkoli o tom neměl žádný důkaz – až na jeden pohled, který vrhl jeho otec po Anakinovi – měl podezření, že jeho bratr s tím neštěstím nějak souvisí.

„Jsi si jistý?“ ozval se z místnosti další hlas, Jainin.

„Měsíc padal strašně rychle,“ odvětil Anakin. „Všechen vzduch se vznítil.“

„Nejspíš tím tlakem,“ usoudila Jaina.

„Ani jsme nevěděli, kam vítr Chewieho odnesl, nebo jestli je vůbec naživu.“

„Ale táta říkal, že ho viděl,“ opáčila Jaina, a když to Jacen uslyšel, otřásl se. Bál se, že Anakin lže a snaží se něco zatajit.

„Jenže to už bylo pozdě,“ vysvětloval Anakin. „To už jsme odstartovali. Do nárazu zbývaly asi tak čtyři vteřiny. Copak bychom ho stihli vyzvednout a zmizet za čtyři vteřiny?“

Jacen otevřel dveře a vstoupil. Upřel na svého bratříčka soucitný, nikoli obviňující pohled, ačkoli Jaině a Anakinovi to zřejmě nedošlo, soudě podle jejich polekaných výrazů.

„Nestihli byste to,“ přisvědčil Jacen a Anakin se zatvářil opravdu překvapeně, že se za něj postavil jeho starší bratr. „Pokud už začal hořet i vzduch, Falcon by pod takovým náporem nedokázal manévrovat. Nejspíš by se zřítil přímo na Chewieho nebo těsně vedle něj a všichni byste byli mrtví.“

Anakin několikrát zamrkal a Jacen věděl, že zahání slzy. Dovedl si představit, jak bratrovi právě je. Jeho samotného Chewbaccova smrt také ranila a zarmoutila – byl pro ně všechny jako starší bratr nebo legrační strýček a otec ho měl dokonce ještě radši než Luka. Uvědomoval si však, že Anakinův zármutek, smíšený s očividným pocitem viny, musí být nesrovnatelně bolestivější než ten jeho.

„Táta to nechápe,“ ozvala se Jaina a s upřímnou lítostí pohlédla na Anakina. „Zlobí se.“

„Zuří,“ souhlasil Jacen a Jaina se ostře nadechla a varovně na něj pohlédla.

„Je bez sebe vztekem,“ pokračoval Jacen, „že přišel o svého nejlepšího přítele. Nezlobí se proto, co jsi udělal nebo neudělal,“ řekl Anakinovi. „Ale proto, že ztratil Chewieho.“

„Ale já –“ spustil Anakin.

Jacen přišel až k němu, položil svému bratrovi ruce na ramena a pohlédl mu přímo do očí. „Mohl ses k němu dostat a odvézt ho do bezpečí?“ zeptal se a z hlasu mu čišela naléhavost Síly, takže Anakin i Jaina slyšeli a vnímali každé slovo, každou slabiku, s krystalickou jasností.

Když na Anakina dolehla tíha té otázky, momentálního středobodu jeho duševní existence, a když si v duchu přehrál poslední strašné okamžiky na Sernpidalu, chvíli se zdálo, že pod tím břemenem klesne na zem.

„Ne,“ odpověděl popravdě.

Jacen ho poklepal po ramenou a odvrátil se. „V tom případě jsi udělal nejsprávnější věc,“ řekl. „Zachránil jsi ostatní.“

„Ale táta –“ začal Anakin.

„Táta není ani z poloviny tak zdrcený a rozzlobený, jako by byl Chewie, kdyby věděl, že při pokusu o jeho záchranu všichni zemřete,“ odsekl Jacen ještě dřív, než stihl Anakin zformulovat odpověď. „Dovedeš si představit, že čelíš hrůze své vlastní smrti s vědomím, že kvůli tobě zemřou i tví nejlepší přátelé? Jak by se cítil Obi-Wan, kdyby mu strýc Luke přispěchal na pomoc při jeho posledním souboji s Darthem Vaderem? Zděsilo by ho to, protože strýc Luke by zahodil svůj vlastní život a připravil povstaleckou Alianci o jedinou naději na vítězství nad Impériem. S Chewiem je to stejné. Zachránil tě, zachránil syna svého nejdražšího přítele za cenu vlastního života. S tím vědomím zemřel spokojený.“

Pak se odvrátil od Anakina a znovu pohlédl na Jainu, která tam stála s otevřenými ústy, očividně ohromená jeho výřečností. Za zády zaslechl, jak Anakin popotahuje, a věděl, že záplava slz, až dosud zadržovaná přehradou strašného pocitu viny, brzy propukne naplno.

Jacen cítil, že se každou chvílí také rozbrečí, ale před svým mladším bratrem nechtěl plakat, a před svou sestrou už vůbec ne.

Kývl na Jainu a vyběhl z místnosti.

Jaina přistoupila k Anakinovi, pevně ho objala – a on se jí ani nepokusil vymanit. Zabořil tvář do jejích hustých vlasů a ramena se mu rozechvěla pláčem.

*

„Rejuvenator je na Ord Mantellu,“ oznámila Leia, když vzhlédla od konzoly s komunikátorem. „Může tu být do tří dnů.“

Lando pohlédl na Hana; ani jednoho z nich ta zpráva vůbec nepotěšila. Leia u komunikátoru strávila celé dopoledne, snažila se v oblasti najít nějakou pořádnou palebnou sílu, jenže Dubrillion se nacházel daleko od Jádra, daleko od všech současných novorepublikových aktivit, a nejbližší velkou válečnou lodí byl zřejmě právě Rejuvenator. Mračna nepřátelských lodí dorazí bohužel už za dva dny – pokud ovšem zachovají svůj současný kurz a rychlost.

Ano, pokud, věděl Han. Ti, kdo sledovali blížící se lodě, hlásili, že zrychlují, a Hanovi při té zprávě vyschlo v ústech. Pokud ty lodě zrychlují teď, proč nezrychlily i předtím a nedohnaly bezbranné uprchlíky? Han poznal, když ho někdo vodil za nos, a musel se ptát, jestli on a ostatní uprchlíci neúmyslně nezavedli nepřátele přímo na Dubrillion.

„Přivolej Rejuvenator,“ řekl Lando Leie. Pak se otoěil k Hanovi. „Zdržíme je, dokud se sem ten hvězdný destruktor nedostane.“

„Ozval už se tvůj bratr?“ zeptal se Han Leiy, která pouze zavrtěla hlavou. Domnívali se, že Luke a Mara už nejspíš dorazili na Belkadan a možná už se dokonce vydali na zpáteční cestu, ale nepřišla od nich žádná zpráva, která by to potvrdila.

„Pořád se odsud můžeme stáhnout,“ podotkla Leia. „Vezmeme nejrychlejší lodě, zamíříme k Ord Mantellu a požádáme Rejuvenator, aby nám vyrazil naproti.“

„Ta válečná loď nemá ani z poloviny takovou palebnou sílu jako Dubrillion,“ přel se Lando. „Pokud s nimi máme bojovat, radši bych se jim postavil tady.“

Leia pohlédla na Hana, který kývl, že s Landem souhlasí.

„Zdržíme je a získáme Rejuvenatoru čas, dokud nám nepřiletí na pomoc,“ pokračoval Lando sebejistě, jako by se celý plán už rozbíhal. „A pokud nebudou problémy se spojením, do týdne tu můžeme mít polovinu flotily.“

„Pokud nás ovšem poslechnou,“ připomněla mu Leia. „Nová republika má své vlastní potíže, a mnohem blíž k Jádru. Neřekla bych, že uvolní polovinu flotily kvůli nějakému bezvýznamnému problému na Vnějším okraji –“

„Bezvýznamnému?“ opáčil Lando nevěřícně a Han sebou trhl, jako by právě dostal facku. Koneckonců, Han byl před pár hodinami svědkem zničení celé planety. Leia však bezpečně věděla, že radní budou mít na věc jiný názor než Han nebo kdokoli jiný tady venku na Vnějším okraji. Měli města s více lidmi, než kolik jich bylo na všech planetách v nejbližších třech sektorech dohromady, a zprávy o naprostých katastrofách proudily na Coruscant den co den. Nějakou pomoc samozřejmě pošlou, pravděpodobně v podobě jediné průzkumné lodi nebo dokonce eskadry X-wingů, když bude mít Dubrillion hodně velké štěstí.

„Rejuvenator má s sebou svůj vlastní operační svaz – několik menších křižníků, dělových lodí, podpůrných nákladních plavidel a dokonce i pěchotní transportér,“ vysvětlovala. „Požádáme je, aby přiletěli co nejrychleji.“

„A vyčistíme jim cestu, aby se mohli připojit k našim vlastním jednotkám,“ řekl Lando sebejistě. Pohlédl na Hana. „Co máš v plánu s Falconem?“

„Budu tam nahoře a budu bojovat,“ slíbil Han, a v jeho očích byl opravdu příslib smrti, chladný, tvrdý pohled, tak mrazivý výraz, jaký Leia na jeho tváři ještě nespatřila. Věděla, že obrací svůj zármutek v hněv. Měl v úmyslu přinutit všechny nepřátele pykat za ztrátu svého nejbližšího přítele.

Po zádech jí přejel mráz.

Potom vstoupili do kontrolního sálu Jacen, Jaina a Anakin, jejichž výrazy byly stejně pevné a odhodlané. „My tam nahoře budeme taky,“ prohlásila Jaina.

„Na to zapomeň,“ spustil Han.

„Jsme rytíři Jedi,“ přerušil ho Jacen. „Nemůžeš nás vynechat z boje.“

„Nepotřebuju tři kopiloty,“ odsekl Han.

„A jednoho už máš, protože letím s tebou,“ prohlásila Leia. Všichni v místnosti se k ní překvapeně otočili. Leia už dávno vyměnila oděv válečnice za roucho diplomatky. Ona však nasadila nesmlouvavý pohled, který nedával prostor k diskusi.

„Tak vidíte,“ přikývl Han. „Poletí se mnou vaše matka.“

Všechny tři děti vrtěly hlavami a Leie došlo, že Han si jejich záměr vyložil špatně.

„Nebudu tvůj kopilot,“ souhlasila Jaina. „Líp to umím se stíhačkou.“

„Na to zapomeň,“ opakoval Han a důrazně zavrtěl hlavou.

„Vždyť máš spoustu lodí,“ škemral Anakin u Landa.

„A na Dubrillionu nejsou lepší piloti než my,“ dodal Jacen. „A pokud prohrajeme bitvu tam nahoře, boj se rychle přesune sem dolů.“

„Raději bych bojovala tam, kde budu ve výhodě,“ souhlasila Jaina a Leia věděla, že za těmi slovy se neskrývá domýšlivost, ale sebedůvěra, a to oprávněná, vzhledem k Jaininu rekordu při průletu pásem. Leia si znovu uvědomila, jak moc její talentované dceři Mařin výcvik prospívá po duševní i tělesné stránce.

„Všichni tři umíme bojovat,“ dodal Jacen. „A vy to víte a potřebujete piloty.“

Han otevřel ústa k odpovědi, ale pak si to rozmyslel, zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, a pohlédl na Landa. „Mohl bys jim poskytnout štíty na dálku?“ zeptal se. „Jako byly ty, které měli v pásu asteroidů?“

„Belt-Runner I převelím dolů na planetu,“ odvětil Lando. „I když má ta loď spoustu energie, nemá žádnou výzbroj a tam nahoře by z ní byl snadný cíl. Stáhnu ji na vyvýšenou přistávací plošinu, ale nechám ji v provozu, takže bude moct posilovat štíty stíhaček, když se nevzdálí moc od planety a budou mít patřičné vybavení.“

„Kolik stíhaček můžeme vybavit?“ zeptal se Han a přivřel oči. Očividně už kul plány.

Jenže Lando zavrtěl hlavou a smetl ty představy ze stolu. „Není to snadné a zabere to moc místa,“ vysvětloval. „A taky moc času. Trvalo by mi víc jak týden, než bych upravil k dálkovému zesilování štítů třeba jenom Falcona, a musel bych ti polovinu systémů vyházet, aby k tvému rozvodu energie vůbec pronikl signál.“

„Takže máš jenom pár bombardérů a stíhaček TIE,“ poznamenal Han.

„Pro děcka to bude stačit,“ pokrčil Lando rameny.

„Ty stíhačky TIE nemají žádné zbraně,“ namítla Jaina. Ani jednomu ze tří mladých lidí se nelíbilo, kam tento rozhovor spěje.

„Teď už mají,“ ujistil ji Lando s lišáckým úsměvem.

Jaina na něj skepticky pohlédla.

„Ne kdovíjaké,“ připustil. „Jen jeden laserový kanón a jeden torpédomet. Abyste nepřátelskou flotilu poškodili, děcka, budete muset ukázat, že jste opravdoví mistři…“

Odmlčel se a nechal ta slova viset ve vzduchu. Leie neunikla dychtivost, která se trojici dětí zračila ve tvářích. Pohlédla znovu na Landa a nebyla si jistá, jestli mu má být vděčná, nebo se má na něj zlobit za to, jak mazaně zahrál na ega jejích tří dětí. Leia sice věděla, jak úžasné mají schopnosti, úsudek a výcvik, a chápala, že situace je opravdu zoufalá, ale z představy, že její tři děti se ocitnou uprostřed boje, neměla žádnou radost. Pohlédla na Hana, jenže v jeho rozpačitém výrazu nenašla žádné odpovědi. Skutečně neměli na vybranou. Viděli údaje blížící se flotily. Její síla byla obrovská.

„Budete se držet blízko planety,“ řekla Leia.

„Všichni tři!“ dodal Han hlasitě a přísně a zahrozil na děti prstem.

„Na dosah Belt-Runneru I a planetárních turbolaserů,“ dokončila Leia.

Jaina a Jacen se rozzářili, že se tentokrát smějí boje také zúčastnit.

Nejmladší Anakin se ale neusmíval. Upíral pohled na svého otce a pátral po sebemenší známce odpuštění.

Žádnou nenašel.

Jaina a Jacen vyrazili pryč z místnosti a Anakina vzali s sebou.

„Myslíš, že máma tam nahoře tátovi k něčemu bude?“ zeptal se starostlivě Jacen Jainy. „V poslední době toho moc nenalétala. Možná by s ním měl letět někdo z nás.“

Jaina se nad těmi slovy krátce zamyslela, ale pak si připomněla, že jejich matka není v boji žádný nováček, a zavrtěla hlavou. Jistě, Leia a Han byli nyní starší, ale oba dosud měli bojovného ducha. „Dají nepříteli co proto,“ ujistila bratra s úsměvem. „Má snad Lando něco lepšího než Millennium Falcon?“

Jacen její úsměv opětoval a zavedl hovor k jejich vlastní strategii v nadcházející bitvě. Pohlédli na Anakina, jestli se k nim nechce přidat, jenže on jim očividně vůbec nevěnoval pozornost a byl ponořený hluboko do svého vlastního nitra.

A skutečně, Anakinovy myšlenky se upíraly k minulosti, znovu a znovu si v duchu přehrával ty poslední strašlivé okamžiky na Sernpidalu a snažil se přijít na to, jestli opravdu neudělal něco špatně a jestli nemohl udělat něco, cokoli, čím mohl události změnit, čím mohl zachránit Chewbaccu.

Logika Anakinovi říkala, že nic jiného dělat nemohl. Logika mu říkala, že udělal správnou věc, využil jedinou možnost, kterou měl, aby zachránil Falcon a všechny lidi na palubě. Jenže logika nedokázala v chlapcově srdci obstát, nedokázala se vypořádat s odsuzujícím pohledem jeho otce ani se skutečností, že Chewie je mrtev, opravdu mrtev a nikdo na tom nic nezmění.

*

„Už jsou v soustavě,“ oznámila Leia. Seděla vedle Hana ve druhém křesle Falconu a za nimi stál nervózní C-3PO, který neustále žvanil o všem možném a zároveň o ničem.

„Třeba byste mohli zachytit jejich vysílání,“ poznamenal droid. „Bylo by mi potěšením přeložit vám ho, pokud bude v jazyce, jemuž nerozumíte.“ Povídal a povídal, nepřestával nabízet své služby, až se Han zamračeně obrátil k Leie.

„Nemohli jsme ho tam nechat?“ zeptal se.

Leia se usmála a krátce pohlédla na C-3PO – přítele, kterého obvykle považovala za dobrého společníka – a znovu obrátila svou pozornost vpřed.

„Anebo bych mohl zašifrovat naše vlastní zprávy,“ mlel droid, ačkoli ani Han, ani Leia ho neposlouchali.

Han kývl na Leiu. Zaslechl první zvuky bitvy, hlášení stíhaček, které Lando umístil na hlídku na oběžnou dráhu vnějších planet soustavy. Piloti vysílali popisy blížící se nepřátelské flotily – a jejich hlášení se přesně shodovala s tím, jak nepřátelské stíhačky popsal Kyp Durron.

„Slyšíš to, chlapče?“ zeptal se Han, když se spojil s horní střeleckou věží.

„Bude to drsné,“ odvětil Kyp. Nabídl se, že s nimi poletí jako střelec, a tak byl nyní pohodlně usazený v horní střelecké věži Falconu. Ještě se úplně nevzpamatoval ze svého strastiplného úniku, alespoň ne natolik, aby do boje letěl se svou vlastní lodí – a Lando beztak neměl žádnou loď, se kterou by Kyp chtěl letět.

Leia otevřela všechny komunikační kanály, procházela je a poslouchala. Přicházelo jedno hlášení za druhým, volání o pomoc, vítězný pokřik úspěšných pilotů i varování, že nepřátelské síly se valí blíž k vnitřním planetám, blíž k Dubrillionu a Destrillionu.

„Začíná tu bejt nějak horko,“ zamumlal Han.

Leia chápala jeho tón, věděla, že jeho nervozita se netýká pouze strachu z bitvy. Stejně jako Leia, ani Han se nebál o sebe, ale o své tři děti, které tam dole, na nízké oběžné dráze Dubrillionu, pilotovaly stíhačky TIE.

Z konzole Falconu se ozvalo varovné zapípání a Han a Leia pohlédli na malý displej a spatřili první vlnu ustupujících přátelských stíhaček, pouhou hrstku zelených teček na obrazovce.

A potom ta obrazovka prakticky zrudla červenými tečkami lodí, které se hnaly za nimi.

„Je jich moc!“ ozval se z komunikátoru výkřik jednoho ze stíhačů a Han i Leia jeho rozrušení dobře chápali.

Han se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Čekal, že mu Leia řekne, aby šel do spodní střelecké věže a že pilotovat může ona, ale on věděl, že jeho místo je tady, u řízení Falconu. „Průběžně mi sem posílej všechny data,“ řekl dřív, než mu to mohla navrhnout. Leia k jeho překvapení vstala. Tázavě na ni pohlédl.

„Budu ve spodní věži,“ oznámila a Han se zatvářil ještě překvapeněji.

„Mám chuť něco rozstřílet,“ vysvětlila Leia. I když to byl očividně vtip, jehož smyslem bylo odlehčit situaci, ani Han, ani Leia se nezasmáli.

Han chvíli hleděl na svou ženu, na její pochmurný výraz. Potom přikývl a Leia ho políbila na tvář a vyrazila do spodní střelecké věže. Han mohl ze svého místa také střílet – malými předními lasery – ale jeho hlavním úkolem bylo udržovat nepřátelské stíhačky v palebném úhlu větších zbraní.

„Slyšíš mě?“ ozvala se Leia z interkomu.

„Jasně,“ ujistil ji Han. „Hlídej levobok. Kype, ty máš na starosti pravobok.“

„Dám těm šmejdům co proto,“ zavolal Kyp v odpověď.

Han nechápavě zavrtěl hlavou nad Kypovou věčnou domýšlivostí. On sám ji měl také v sobě, ale v tuto chvíli se kupodivu moc sebejistě necítil. Pohlédl na senzory, na obrazovku, která celá žhnula červenými tečkami.

Ne, vůbec se necítil sebejistě.

*

Tři mladší Solovi slyšeli ta hlášení také, a když zaslechli první zvuky bitvy a první výkřiky sestřelených spolubojovníků, všechny tři bodlo u srdce. Kroužili kolem nejvyšších věží Landova města ve stíhačkách TIE s přidanými štíty. Věděli, že dálková projekce Belt-Runneru I funguje dokonale, ale hned po startu z Dubrillionu zjistili, že jakmile některá stíhačka TIE opustí atmosféru planety, její štíty zeslábnou na minimum.

Nové příkazy jejich otce byly nekompromisní a veskrze předvídatelné: celou bitvu měli prosedět jako atmosférická hlídka Dubrillionu. Trojice dětí z toho neměla žádnou radost, ale popravdě řečeno, jejich jedinou výhodou oproti běžným stíhačkám byly právě tyto štíty a bez nich nebyly jejich stroje ani zdaleka tak dobré jako standardně vybavené stíhačky TIE.

„Pozor, za tebou!“ ozval se výkřik z komunikátoru.

„Je za mnou! Je za mnou!“ ozval se další.

„Kruuny, zmiz odtamtud!“ ozval se třetí.

„Uklidni se, chlapče,“ ozval se známý hlas, Hanův hlas. „A udržuj kurz. Postarám se o něj.“

„Nemůžu ho setřást!“ vykřikl nervózní pilot, Kruuny.

Děti zaslechly třesk! čtyřhlavňových laserových kanónů Millennium Falconu.

„Díky,“ řekl s očividnou úlevou Kruuny.

„Jeden jde po tobě, Falcone!“ ozval se další rozrušený hlas.

„Mám ho,“ odpověděl neotřesitelný Han.

Jaina sevřela páku tak pevně, až jí zbělely klouby, a zaskřípala zuby tak prudce, až ji z toho rozbolela čelist. „Letím nahoru do vesmíru,“ oznámila svým bratrům přes vysílačku.

„Víš, co nám nařídil táta,“ protestoval Jacen, ale Jaina už obrátila svůj stroj vzhůru a Anakin ji následoval v těsném závěsu.

„Zůstaneme v atmosféře, ale až na jejím okraji,“ vysvětlovala Jaina. „Chci vidět, co se děje.“

Okamžik nato se trojice stíhaček TIE vnořila do temnoty, do úzké zóny mezi atmosférou a kosmickým prostorem. Jakmile se ocitli venku z prozářené vrstvy atmosféry, spatřili nad sebou zuřící bitvu, obrazový doprovod k nepřetržitému proudu výkřiků a taktických informací z vysílačky. Jaina se zaměřila na Hanovo vysílání a na vířící světla a zdálo se jí, že mezi nimi zahlédla Falcon..

„Tucet jich proniklo a míří k Dubrillionu!“ ozval se náhle Jacen a Jaina se otočila, pohlédla na svého bratra v kokpitu sousední stíhačky a sledovala jeho pohled k obzoru, kde eskadra nepřátelských lodí právě vstupovala do atmosféry.

„Zaútočí na město od jihovýchodu,“ dodala Jaina. „Jdeme na to!“

A všichni tři zamířili dolů, zpátky do prozářené modré oblohy Landovy planety.

„Štíty zesilují,“ hlásil Anakin.

Stíhačky TIE uháněly nad městem a kličkovaly mezi vysokými věžemi. Vzápětí se ozval Jacen, který jako první zahlédl eskadru nepřátelských stíhaček, jež se sem řítila s pálícími sopečnými kanóny.

Trojice letounů TIE vylétla nad jihovýchodní okraj města, aby se střetla s útočníky.

Ale potom se probraly k životu kanóny na povrchu planety a oblohu zaplnily zářící, burácející salvy modrých energetických výbojů.

„Zpátky!“ zvolala Jaina, strhla stroj do loopingu a zamířila zpátky k městu. Oba bratři ji následovali. Když se znovu otočili původním směrem, Jaina se na vlastní oči přesvědčila o tom, co jí hlásily její senzory: všechny nepřátelské stíhačky ohrožující město byly zničeny.

Bojechtivou trojici to ovšem zdaleka neuspokojilo, a tak okamžitě zamířila znovu do kosmu.

„Rozšiřte formaci,“ přikázala Jaina. „A mějte oči na stopkách. Další skupinu zkusíme dostat dřív, než se přiblíží na dostřel Landových kanónů.“

Sotva to dořekla, nad Dubrillion se snesla další, tentokrát menší skupina nepřátelských stíhaček. Trojice letounů TIE jim vyrazila naproti, Jaina uprostřed a oba bratři po obou stranách daleko od ní. Když se přiblížili k pětici útočníků, oba chlapci se přimkli těsně k Jaině, takže se křídla jejich stíhaček téměř dotýkala. Pohybovali se v dokonalé souhře, jako jeden letoun a ne jako tři, a každý spustil svým jediným laserovým kanónem palbu.

Dvojici nepřátelských stíhaček rozmetala náhlá salva na prach, ale zbývající tři rychle zareagovaly a vyrazily této nové hrozbě vstříc. Z jejich kanónů se zablesklo a trojice Solových se nepokoušela uhýbat, ale vstřebávala jeden zásah za druhým.

Štíty držely; lodě se střetly.

Trojice torpéd, záblesk laserové palby, a hrozba byla minulostí.

Nebo alespoň tato konkrétní hrozba, neboť k výkřikům kličkujících a uhýbajících stíhačů na obloze se nyní přidal křik z povrchu Dubrillionu. Na město útočili další nepřátelé, blížili se ze všech stran a děti věděly, že Landovi střelci mají plné ruce práce.

„Tady Gauch v TB-1,“ ozval se jeden z bombardérů TIE. „Máme je.“

Když Jaina zavedla své bratry zpátky do modrého prostoru, zahlédla ten bombardér vylétat z města. Opětoval palbu několika nepřátelských stíhaček, jeho zesílené štíty ovšem dokázaly vstřebat všechny jejich zásahy.

Zato na městu už se útok začínal podepisovat, několik budov hořelo. Pozemní turbolasery nepřetržitě pálily a likvidovaly jednoho nepřítele za druhým, ale každou stíhačku, kterou sestřelily, vzápětí nahradilo deset dalších.

„Pojďme!“ křikla Jaina.

„Tady Belt-Runner I!“ ozval se výkřik. „Zasáhli nás! Zasáhli nás! Nemůžeme vysílat štítovou energii!“

„Jsme bez štítů!“ potvrdil Anakin a Jacen a Jaina také pohlédli na své přístroje a spatřili, že Belt-Runner I skutečně přestal vysílat štítovou energii. „Co teď?“

„Teď si musíme dávat pozor, aby nás nezasáhli,“ odvětila ponuře Jaina a zamířila v jejich čele dolů, uháněla mezi budovami, uhýbala před sopečnými střelami a obrovskými salvami pozemních kanónů, a její lasery plivaly oheň.

„Zasáhli mě!“ ozval se hlas pilota Gauche. „Neudržím se ve vzduchu! Nemůžu –“

Na východní straně města vykvetla obrovská ohnivá koule a bolestně třem mladým Jediům připomněla, že tentokrát je to doopravdy.

První sestřel si připsal Jacen – když prolétal kolem věže, vypálil naslepo po nepřátelské stíhačce a šťastně se vyhnul opětované palbě.

Jenže současně ho zaměřil i další nepřítel a Jacen vykřikl.

Jaina se prohnala kolem něj, vypálila své druhé torpédo a nepřátelský letoun vybuchl.

„Díky, sestřičko,“ poznamenal Jacen a strhl svůj stroj za Jainou šikmo dolů. Zahlédli Anakina. Pronásledoval jednoho nepřítele, ale na něj samotného se pověsili hned tři. Proklouzl mezerou mezi dvěma věžemi a potom prudce obrátil stroj vzhůru, když stíhačka, kterou pronásledoval, prolétla zaměřovačem jednoho z těch mocných planetárních kanónů a rozplynula se na atomy. Jakmile Anakin vystoupal výš, zjistil, že se proti němu řítí jeho sourozenci s pálícími lasery.

Anakin strhl stíhačku ostře doprava, zařadil zpětný chod a prudce zabrzdil. Chvíli visel nehybně ve vzduchu, a právě když začal padat, nakopl stíhačku na plný výkon a sešlápl pedály, nejdřív pravý a pak levý, a natočil stroj přídí k zemi, takže letoun začal v oblouku klesat dolů. Drobná úprava sestupného úhlu ho zanesla přímo za prchající nepřátelskou stíhačku, kterou vyřadil z boje trojicí laserových střel, doleva, doprava a přímo doprostřed.

Anakin zamířil vzhůru ve stejném okamžiku jako Jaina a Jacen a všichni tři, každý s dalším sestřelem na kontě, se setkali nad Landovým hlavním střediskem. Z komunikátoru uslyšeli jásot, následovaný nadšeným výkřikem „Nandejte jim to!“ od Landa, ale zdálo se, že pro tuto chvíli je město v bezpečí, protože mnoho nepřátelských stíhaček bylo zničených a kanóny rychle likvidovaly ty, které zbyly.

„Táta nám řekl, abychom se drželi nízko kvůli štítům,“ zavolala Jaina na své bratry, a než mohli odpovědět, obrátila příď k obloze. „A štíty už jsou stejně pryč,“ vysvětlovala. „Zapojíme se do hlavní bitvy.“

„Nemůžeme…“ začal namítat Jacen, ale vzápětí se odmlčel.

Jaina se usmála. Věděla, že otec sotva bude vnímat věci stejně, jak to ona podala svým bratrům.

Ale to si mohou vyříkat později.

Trojice stíhaček TIE zamířila do temnoty vesmíru, ven z atmosféry Dubrillionu. Její piloti před sebou spatřili záblesky pokračující bitvy; přístroje jim hlásily, že všude kolem je spousta dalších plavidel.

*

Pestrobarevný korál se přímo před nimi rozprskl na ohnivé kousky, když jedna nepřátelská stíhačka a vzápětí druhá padla za oběť burácejícím čtyřhlavňovým laserům.

Han se soustředil na výjev před sebou, na volnou únikovou cestu pro Falcon, zatímco Leia pálila ze spodního děla a vyřadila dalšího zarputilého nepřítele. Schytali několik zásahů do pravoboku, protože Kyp musel pročistit trasu před nimi a nemohl svou stranu dočasně bránit.

„Jemináčku,“ zakvílel C-3PO, když se Falcon otřásl po dalším zásahu. „Řekl bych, že jich je nějak moo…oo…oo…oc!“ dodal při dalším otřesu a sletěl dozadu, zoufale mávaje svýma zlatýma rukama, a když se k němu Leia otočila, zdálo se jí, že droid má oči rozšířené hrůzou, i když to bylo samozřejmě nemožné. „Všichni zahyneme!“

„Ať mlčí, nebo ho vyhodím z lodi,“ varoval Han.

Han obrátil Falcon na bok – Kypových protestů, aby „lodí tak neházel“, si nevšímal – a vlétl do mezery v hejnu nepřátelských stíhaček. Nalevo zahlédl X-wing, stíhačka prudce klesala, všechny čtyři lasery plivaly oheň, ale v patách jí letěl roj pronásledovatelů.

„Už je tu moc horko!“ zavolal pilot X-wingu. „Stahuju se na Dubrillion!“

„Jen leť!“ zamumlal si Han pod vousy. A-wing na druhé straně od Falconu se pokusil uletět, jenže ho zasáhl příval střel, déšť roztaveného kamene, který se propálil trupem a udělal z lodi řešeto. Pilotka volala o pomoc, jenže Han se k ní nemohl dostat včas, a potom, když se pokusila ještě o jeden poslední úhybný manévr, obrátila loď příliš prudce a srazila se s jedním z pronásledovatelů. Oba letouny vybuchly ve spršce drobných úlomků.

„Ubývají nám lodě,“ upozornila Leia.

„Ztratil jsem štíty!“ vykřikl pilot X-wingu. Tato slova, zlověstnou ozvěnu Kypova prvního střetu s nepřátelskými stíhačkami, slyšeli během posledních několika minut opakovaně.

Han strhl loď za X-wingem. „Sejmi je!“ křikl na Kypa, když se v zorném poli objevili pronásledovatelé klesajícího X-wingu.

„Mám je!“ ujistil ho Kyp. Čtveřice laserů promluvila a rozprášila hejno pronásledujících lodí. Kyp a Falcon je ovšem nemohli dostat všechny a zdálo se, že X-wing to má spočítané, jenže potom z druhé strany náhle přišel záblesk palby – tři laserové pulzy, neustále rostoucí ve Falconově průzoru, přilétly zdola od Dubrillionu, zlikvidovaly zbývající pronásledovatele a umožnily X-wingu ústup dolů k planetě.

Hanova a Leiina radost z pilotovy záchrany trvala pouhých pár vteřin, dokud nezjistili, kdo jim vlastně pomohl: tři upravené stíhačky TIE.

„Vraťte se k planetě!“ křikl Han na své děti. „Pod Landovy štíty!“

„Belt-Runner I to schytal,“ odpověděla Jaina. „Tam dole už bychom taky neměli štíty.“

„Vraťte se!“ zařval Han.

„Tady nahoře je jich moc,“ dodala Leia. „Všichni se stahujeme k Dubrillionu. Ať je vyřídí planetární kanorty!“ Sotva to dořekla, trojice stíhaček TIE se prohnala kolem Falconu.

„Leťte,“ ozval se Jainin hlas. „Budeme krýt váš ústup.“

„Vraťte se!“ zařval Han znovu a celý se roztřásl vzteky.

Leia mu zavolala interkomem, aby se s ním podělila o svou vlastní úzkost. Uvědomovala si, že Han je na tom hůř než ona – jeho nervy byly napnuté k prasknutí. Hrůza a žal nad smrtí Chewbaccy umocnily Hanův strach o děti, a pocit ztráty a obav ho doháněl k nepříčetnosti. Strhl Falcon do prudkého obratu – Leiu to vůbec nepřekvapilo – a vyrazil za stíhačkami TIE. Oba rodiče vzápětí zaslechli hovor svých dětí, které se právě střetly s hejnem nepřátelských stíhaček.

Většinou to byly koordinační pokyny typu „ty doleva, já doprava“, které si piloti vyměňovali pokaždé, jenže kromě toho tu bylo ještě cosi jiného, cosi, co Leiu zneklidňovalo a zároveň povzbuzovalo.

Byl to jejich tón.

Děti se totiž vrhly do boje se zápalem zkušených válečníků, letěly srdcem i duší, plné energie, plné kuráže. Han a Leia slyšeli výkřiky nadšení, když jedna nepřátelská stíhačka za druhou vybuchovaly v gejzíru žhavých úlomků.

Oba rodiče však zachovávali chmurné mlčení. Oba už zažili dost bitev na to, aby věděli, že nadšené výkřiky se změní v zoufalý pláč, jakmile nepřítel někoho ze tří dětí rozstřílí na kousky. A nyní, soudě podle jejich přístrojů a záblesků před nimi, se okamžik překvapení rozplynul a nepřátelské stíhačky se systematickým, zničujícím způsobem zaměřily na trojici hazardérů.

„Dělej, dělej,“ cedil Han skrz zaťaté zuby a ždímal z Falconu maximální rychlost.

Potom lodí něco prudce otřáslo. Nebyla to střela, ale jakýsi paprsek, a vzápětí se rozblikaly kontrolky oznamující, že Falcon přišel o štíty.

Vysoko nad ním pálil Kyp z kanónu ostošest, ale zásahy, kterých si Haň doposud nevšímal, vedlejší zásahy do boku, začínaly mít mnohem závažnější následky.

A Han i Leia zaslechli své tři děti volat, že nepřátel je příliš mnoho, než aby se jim dalo vzdorovat.

„Zpátky na Dubrillion!“ křikla Jaina. Pro Hana a Leiu to byla ta nejvítanější slova, jaká kdy slyšeli.

Ale potom se ozval Anakinův hlas, chladný a klidný. „Ne,“ řekl. „Za mnou.“

„Je jich přesila!“ namítl Jacen.

„My už jsme pásem letěli, kdežto oni ne,“ řekl Anakin ponuře.

Leie se rozšířily oči. „Nemají štíty,“ zašeptala spíš sama k sobě než k někomu jinému. Jenže potom zaslechla Hanovo zaúpění a došlo jí, že ji slyšel.

Několikanásobné zahřmění horního laserového kanónu jim připomnělo, že děti jsou mimo jejich dosah, že ani oni nemají žádné štíty a že mezi nimi a dětmi, mezi nimi a pásem, je zkrátka příliš mnoho nepřátelských stíhaček, než aby se mohli ke třem TIE vůbec přiblížit.

Han zvedl z konzole mikrofon a zařval do něj: „Vraťte se!“

Nikdo mu neodpověděl, pouze statická elektřina – děti už vstoupily do Landova bláznovství.

*

Jacen byl třetí uvnitř a málem také první venku, protože jakmile vlétl do pásu asteroidů, musel prudce uhnout šikmo dolů, aby se nesrazil s roztočeným kusem skály. Prolétl těsně kolem asteroidu, ale ani pak se mu nedýchalo o nic snadněji; zjistil totiž, že zleva na něj nepřátelská stíhačka vypálila střelu a on se jí neměl jak vyhnout.

Kolem Jacenovy stíhačky prolétl asteroid a střetl se se střelou a potom následovala druhá, větší exploze, když do nepřátelské stíhačky, jejíž pilot na okamžik přestal dávat pozor, narazil další asteroid.

Jacenova úleva však neměla dlouhého trvání, neboť vzápětí se za třemi mladými Jedii vynořila horda nepřátel, řítící se mezi asteroidy s fanatickou cílevědomostí.

Anakinovi, který letěl uprostřed mezi bratrem.a sestrou, neuniklo, že Jacen se málem srazil s asteroidem, a viděl i to, jak ho vzápětí málem zlikvidovala sopečná střela. I když jeho vlastní dráha byla zatím poněkud snadnější, rozhodně chápal Jacenův výkřik, že odsud musejí okamžitě zmizet, že je to tu zkrátka příliš divoké a nebezpečné.

Trojice uhýbala a kličkovala a Anakin málem narazil do Jainy. Jejich stíhačky TIE se nestřetly pouze díky její obratnosti. A celou dobu je neúprosně pronásledovali nepřátelé. Další naboural do asteroidu, to ovšem hordu ani v nejmenším neodradilo.

„Vyveď nás ven, Jaino,“ prosil Jacen sestru.

Anakin jeho žádosti nedbal a obrnil se klidem. Cosi ho sem zavedlo; cosi ho sem přivolalo a slíbilo mu lepší vyhlídky v boji proti přesile.

Síla.

Věděl, že to byla Síla. Tady mohla trojice mladých Jediů používat své instinkty, zatímco piloti nepřátelských stíhaěek – ať už byli kdokoli – tuto možnost neměli. V hloubi duše to věděl, ale nyní, když se ocitl uprostřed toho šílenství a všude kolem něj se rojily asteroidy, střely a nepřátelské lodě, jeho pochybnosti vyplouvaly na povrch a sílily. Před sebou spatřil, jak Jaina otočila stroj vzhůru, provedla skvostný výkrut, prolétla mezi dvěma asteroidy, uhnula těsně před třetím a třemi rychlými střelami ze svého jediného laseru zasáhla nepřátelskou stíhačku.

Také využívá Sílu, uvědomil si Anakin. Kdyby se tak s ní mohl spojit…

Slyšte mě, vyslal mladý Jedi telepaticky ke svým sourozencům. Spojte se se mnou.

„Anakine?“ ozvala se Jacenova konvenční odpověď. Jaina neodpověděla a Anakin vycítil, že už jeho volání poslechla.

Tři jako jeden, zavolal mladý Jedi telepaticky. Uvolněte se. Propůjčete mi své oči.

Celé se to seběhlo během několika vteřin a trojice mladých Solových navázala spojení, telepatické splynutí a pouto. Nyní letěli obohaceni o perspektivy druhých dvou lodí, vzájemně si poskytovali své smysly a vjemy. Nereagovali, pouze předvídali a všichni tři se poddali Síle.

Manévrovali s dokonalou přesností, doplňovali jeden druhého a pokaždé útočili z trochu jiného, nepředvídatelného úhlu, takže nepřátelské stíhačky nedokázaly reagovat včas.

S lehkostí se proplétali mezi asteroidy, stříleli ještě dřív, než mohli vědět, že se za asteroidem skrývá nepřítel, ale jejich palba byla dokonale přesná, mazala z oblohy jeden letoun za druhým a stíhačky, které je pronásledovaly, zavedli do takového bludiště asteroidů, že do nich nepřátelské lodě nevyhnutelně narazily nebo byly přinuceny pronásledování přerušit.

Jejich symbióza se prohlubovala a Anakin, její ohnisko, cítil, že dosáhli tak těsného spojení jeden se druhým i se Sílou, o jakém se mu ani nesnilo. Dokonalá eskadra, jednotná v myšlení i záměrech, komunikující navzájem s takovou rychlostí jako závity jeho vlastního mozku.

Nepřátelské stíhačky nedokázaly s trojicí ani zdaleka držet krok; každá, která se k nim přiblížila, byla vzápětí sestřelena nebo se rozbila o asteroid.

Anakin obrátil loď a v čele svých sourozenců vyrazil plnou rychlostí nepřátelským jednotkám vstříc, uhýbal před asteroidy a střelami a zasahoval jednoho nepřítele za druhým.

Ponořil se hlouběji do Síly, ruce mu kmitaly a v hlavě mu vířilo. Dolů pod jeden asteroid, nahoru přes druhý, kolem třetího a pak čtvrtého a přesně ve správném okamžiku pálil a uhýbal před nepřátelskými střelami.

Bylo to čím dál rychlejší, jako jedna velká šmouha, a Anakin se chvěl vypětím a cítil i námahu svých sourozenců, když se i oni nořili do Síly hlouběji a hlouběji. Byl to dokonalý způsob boje, dokonalá týmová práce; sourozenci likvidovali nepřátelské formace, jež neustále řídly, a pokud mohli, nutili je opouštět šílený zmatek Landova bláznovství.

Anakinem proudilo příliš mnoho informací. Věděl, že se nejspíš chvěje, ale skoro to necítil. Další a další střely, další a další asteroidy prolétaly jeho zorným polem – anebo to bylo Jacenovo zorné pole? Věděl, že je toho příliš mnoho, že je to příliš šílené.

Roztřásl se a telepaticky zavolal na své sourozence. Zoufale se snažil udržet pouto pohromadě.

„Anakine!“ zaslechl Jainin výkřik z komunikátoru a pak si uvědomil, že dospěl za kritickou mez a pouto bylo pryč.

„Už – to – nevydržím –“ vypravil skrz zaťaté zuby. Celé tělo se mu nekontrolovatelně třáslo, zatímco se usilovně snažil zůstat při vědomí.

„Zmiz odsud!“ vykřikla Jaina a její slova doprovázela jediná myšlenka: Jacenovy telepatické pokyny, aby otočil loď a skočil do hyperprostoru.

Úhel kurzu, udávaný těmi pokyny, se neustále měnil, jak se Anakin řítil vpřed a Jacen udržoval krok s pohyby stíhačky TIE a okolními asteroidy.

Anakin o jeden z nich zavadil, jen nepatrně, takže loď se sice nepoškodila, ale zato se neovladatelně roztočila.

Leť! ozval se Jacenův povel, magicky zdůrazněný Sílou.

Anakin zoufale zapumpoval řídicími pákami, pokoušel se zastavit otáčení a soustředit se, zatímco kolem něj vířily hvězdy, zatímco kolem něj kroužily asteroidy a nepřátelé. Vůbec se mu nedařilo zpomalit; bylo otázkou vteřin, než se rozbije o asteroid, a pak…

Byl ten tam, v mžiku vystřelen z Landova bláznovství pryč.

Jainino volání slyšel jen kratičký okamžik a pak už neslyšel vůbec nic, když ho pohltila temnota.

*

Jaině a Jacenovi se podařilo vykličkovat z pásu pouze díky vynikajícímu pilotování a pořádné dávce štěstí.

Han a Leia, která se vrátila ze střelecké věže, to všechno sledovali z kokpitu Falconu. Oba omráčeně mlčeli. Stěží mohli uvěřit, čeho byli právě svědky, té nádhery a přesnosti, a také ztráty svého nejmladšího dítěte.

Bitva skončila alespoň prozatím, protože zbývající nepřátelé prchali, mířili k vnějším planetám a pak ještě dál.

„Kde je?“ uhodil Han na Jainu a Jacena.

„Skočil do hyperprostoru,“ pokoušel se vysvětlit Jacen. „Neovladatelně se roztočil. Musel okamžitě zmizet –“

„Máte jeho kurz?“ přerušil ho Han.

Následovala dlouhá pauza a Han a Leia pochopili, co to znamená. Anakin odtamtud vystřelil zcela nahodile, provedl hyperprostorový skok, aniž by tušil, kam ho zanese, nebo jestli v cestě nejsou jiná pevná tělesa.

Touto dobou už mohl být kdekoli; jeho atomy mohly být rozprášené po celém sektoru.

„Vy dva se vrátíte na Dubrillion,“ nařídil Han. „My poletíme za Anakinem.“.

„Poletíme s vámi,“ zkusila navrhnout Jaina.

„Zpátky na Dubrillion!“ zařval na ni Han. Leia ani děti ho ještě nikdy nezažily tak rozzuřeného, na pokraji ztráty sebeovládání.

Potom Han vypnul kanál, klesl s Falconem pod Landovo bláznovství a zahleděl se do nekonečného prázdného prostoru za ním. Neměl tušení, jestli stíhačka TIE skok přežila nebo jestli ho přežil Anakin.

Leie se se svými obavami nesvěřil; nebylo to nutné.

Věděla to.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Úhel pohledu

Když Jaina s Jacenem opět přistáli se stíhačkami TIE v docích na Dubrillionu, čekalo je velkolepé přivítání. Obklopil je houf lidí, kteří je nadšeně zdravili, protože všichni dobře věděli, že kdyby mladí Jediové nezavedli velkou skupinu nepřátelských stíhaček do Landova bláznovství a tím nezrušili celou útočnou formaci, Dubrillion by zcela určitě utrpěl mnohem větší škody a možná by i padl.

Všechny obrazovky ve městě vysílaly záznam onoho skvělého letu sourozenců Solových, nejjasnější světlo uprostřed nejtemnějšího dne.

Teď sestupovali dolů z kokpitů na nejnižší přistávací plošinu, kterou jim přidělili. Spěchali k nim technici a zástup jásajících lidí dole na zemi k nim vděčně zvedal ruce. Ale ani Jacen, ani Jaina neměli v tu chvíli náladu na oslavy, protože netušili, kde se nachází jejich bratr a jestli je vůbec naživu. A i kdyby ano, boj tam nahoře byl vyčerpávající, s mnoha ztrátami, a když se vraceli, oba viděli škody napáchané na městu, několik budov hořelo, mnoho pozemních kanónů bylo rozstříleno a Belt-Runner I v plamenech. V té chvíli dvojčatům nepřipadala cena za vítězství přijatelná.

„Je v pořádku,“ řekla Jaina Jacenovi, když se k němu připojila. „Cítím to.“

Jacen kývl na souhlas, ale to pomyšlení mu na náladě dvakrát nepřidalo, neboť mladík nyní sváděl svou vlastní bitvu. Anakin ho naprosto vyvedl z míry způsobem, jakým tam v pásu asteroidů používal Sílu, když se všichni tři spojili v takové symbióze, že prakticky fungovali jako jediná bojová jednotka, jako dokonalá eskadra. On a Jaina v minulosti navázali podobné spojení hned několikrát a pomocí Síly prohloubili své sourozenecké pouto, ale Jacen nikdy nechápal úroveň spojení a dokonalé týmové práce tak, jak mu je během jejich četných filozofických hádek vnucoval Anakin. Ve světle této nové zkušenosti musel Jacen zapochybovat o své vlastní filozofii Síly jako nástroje zlepšování sebe sama, tohoto jejího striktně vnitřního využití, jež mělo Jedimu umožnit najít své místo ve vesmíru. Ano, Anakin mu názorně ukázal, jak je jeho filozofie omezená a že potenciál Síly coby nástroje pro dokonalou týmovou práci je příliš vysoký, než aby si ho mohli dovolit nebrat na vědomí.

Pokud se Síla dala použít k takovému spojení mezi stíhačkami, tak proč by její moci Jediové nevyužili k udržování pořádku v galaxii?

Pohlédl na Jainu, která si zkoumavě prohlížela jeho vážný výraz. „Možná jsem se zmýlil, když jsem vždycky cvičil sám,“ připustil.

Jaina na něj nepřestávala upírat pohled a potom se usmála a přikývla, když pochopila, čím se v duchu zaobírá. „Anakin o takovém propojení uvažoval už dlouho,“ vysvětlovala. „Často mi vyprávěl o svých plánech vytvořit eskadru Jediů, kteří budou fungovat v takové souhře, že se jim nic nevyrovná.“

Jacen hleděl za ni na obrazovku na stěně, kde nepřetržitě běžely záběry z Landova bláznovství. „Je to dobrý plán,“ usoudil.

„A není v rozporu s tvým přesvědčením,“ poznamenala Jaina.

Jacen nejistě pokrčil rameny.

„Už přes rok sleduju, jak se vy dva omezujete,“ řekla s laskavým úsměvem a šťouchla Jacena do ramene.

Vzápětí se k nim nahrnul dav lidí a přerušil jejich důvěrný rozhovor.

„Pochybuješ, protože se bojíš o Anakina,“ namítla Jaina, když je dav unášel pryč. „Máma s tátou ho najdou.“

Jacen přikývl a nuceně se usmál do davu. V nitru však pokračoval ve filozofických úvahách. Opakoval si, že Millennium Falcon se určitě brzy vrátí i s Anakinem. Potom si snad spolu budou moct vážně pohovořit a konečně najdou něco, co jejich zdánlivě neslučitelné pohledy spojuje.

*

Bezmocného a potlučeného Anakina trápily stejné pochybnosti jako jeho staršího bratra. Mladý vyčerpaný Jedi cítil, že jeho vlastní úhel pohledu, jeho filozofie Síly coby nástroje k ovlivňování okolí, má také své nedostatky. Kdyby byl emocionálně odolnější jako Jacen, kdyby se raději procvičoval v hlubších úrovních meditace, místo aby se soustředil na fyzické bojové schopnosti, duševní spojení při průletu pásem by tolik nezahltilo jeho vnímání.

Teď, když se Anakin vznášel v prázdném prostoru, musel se ptát sám sebe, jestli se jeho náhlý kolaps ostatním nevymstil. Netušil, kolik ta chyba stála jeho samotného – co když tady venku prostě zemře? – nebo jeho sourozence. Podařilo se jim bez něj vyletět z pásu? Zůstali vzájemně propojeni – věděl, že už v minulosti snadno navazovali spojení – nebo je šok z Anakinova náhlého odtržení a zmizení stál život? A co ty nepřátelské stíhačky? Zůstala pro ně cesta na Dubrillion volná?

Mladý Jedi si dělal největší starost o Jainu a Jacena. Svou smrt by dokázal přijmout, pokud mu byla souzena, ale proč by za jeho slabost měli platit sourozenci?

Zhluboka se nadechl a málem se rozplakal, když mu ta pravda došla: Pokud jsou jeho sourozenci v pořádku, pokud jejich let Landovým bláznovstvím skutečně všechny na Dubrillionu zachránil, potom Anakin svůj úděl přijme.

Stejně jako Chewbacca přijal svůj úděl na Sernpidalu.

Anakin se opřel v křesle a zavřel oči. Vyslal své myšlenky a pátral po nějakém spojení s Jainou a Jacenem. Snažil se překonat tisíce kilometrů, které je dělily, vycítit je a zjistit, jestli jsou stále naživu.

Cítil jen prázdnotu vesmíru.

Anakin se bál osamělé smrti. Ještě více se však bál, že jeho bratr a sestra už jsou po smrti.

*

„Doplňují palivo a munici,“ oznámil Da’Gara prefektům Ma’Shraid a Dooji Brolovi, který řídil třetí a poslední světoloď Praetorite Vongů, jež na ledové planetě přistála dříve téhož dne.

„Ale ta planeta – Dubrillion jí říkají – odolala,“ odvážila se vyslovit Ma’Shraid.

„Jak jsme předpokládali,“ ujistil ji Da’Gara. „Toto byla jen zkouška, válečný koordinátor testoval obranyschopnost jejich další planety. Při střetnutích s nehodným a jeho společníky jsme se seznámili s jejich malými stíhačkami. Nyní jsme se seznámili s rozsáhlejšími obrannými strukturami a viděli jsme tu nejlepší úroveň létání, jakou nám naši nepřátelé mohou předvést.“

„A byla ta rozsáhlejší obrana impozantní?“ zajímal se Dooje Brolo. „A byla ta úroveň létání působivá?“

Da’Gara si odfrkl. „Napájecí loď, která poskytovala určitým typům stíhaček ty nejsilnější štíty, jsme zničili,“ informoval je. „Stejně jako víc než polovinu pozemních baterií. Mohu vás ujistit, že flotila dubrillionských stíhaček se ztenčila na pouhou hrstku.“

„Přeje si válečný koordinátor, aby se k bitvě přidaly i mé koralskippery?“ zeptal se prefekt Dooje Brolo dychtivě a v očích mu zaplálo bojechtivé světlo.

Da’Gara zavrtěl hlavou. „Koralskippery se vrátí, aby zasadily úder sesterské planetě, Destrillionu,“ vysvětloval. „Nezdrží se v soustavě dlouho, jen po dobu nezbytnou k tomu, aby vylákaly naše nepřátele. Nechceme, aby znali naši skutečnou sílu.“ Stál před svými kolegy prefekty vztyčený v celé své výšce a přísně si je měřil. „Válečný koordinátor mi ukázal, že na ochranu planet už letí mocnější lodě. Chceme je přilákat sem.“

Ostatní dva přikývli a usmáli se. Současná obrana ledové planety byla vskutku působivá a každým okamžikem sílila. Teď když se k nim připojil Brolův kontingent téměř tisícovky koralskipperů spolu s většími bitevními plavidly z korálu yoriku, neměli žádných pochybností, že si shromážděná armáda, sjednocená silou vůle velkého yammoska, poradí se vším, na co narazí.

Slabý starostlivý hlásek v koutku mysli však Da’Garovi připomínal, že Yomin Carr se nehlásí. Od agenta na Belkadanu dokonce nepřišla ani odpověď na zprávu, kterou mu Da’Gara poslal prostřednictvím villipa. Ale stejně rychle, jako v něm ty obavy vzklíčily, je zase zahnal. Události nabíraly spád a vyžadovaly jeho maximální pozornost.

„Bude to velkolepý den,“ podotkla Ma’Shraid.

„A potom obrátíme plnou pozornost k těm dvěma planetám, Dubrillionu a Destrillionu,“ prohlásil Dooje Brolo.

„A potom pronikneme dál do jádra galaxie,“ ujistil je Da’Gara. „Yammosk a já jsme to předvídali. Co se týče těch dvou planet, jejich suroviny využijeme k naší potřebě a na jedné z nich možná založíme naši druhou základnu.“

Ma’Shraid se prudce nadechla a Dooje Brolo vytřeštil oči, když také pochopil.

„Válečný koordinátor zplodí potomka?“ zeptala se Ma’Shraid.

„Dříve, než jsme pokládali za možné,“ sdělil jí Da’Gara. „A druhý yammosk bude ihned vycvičen pomocí mentálního pouta se svým rodičem. Založíme druhou základnu, jakmile odstraníme bezprostřední hrozbu, a druhá základna umožní našemu velkému válečnému koordinátorovi, aby se soustředil na další množení. A přestože nemám spojení se svým belkadanským agentem, domnívám se, že metamorfóza té planety už je téměř u konce a brzy tam budeme moct zasadit koral yorik a rychle ho pěstovat.“

Ostatní dva prefekti si vyměnili pohledy a usmáli se. Praetorite Vongové brzy postoupí do druhé fáze dobyvačného tažení – zvěčnění –, a jakmile ta započne, ti ubozí, nejednotní obyvatelé této galaxie jim nebudou schopni vzdorovat.

„Staň se,“ pronesli oba jednohlasně.

*

Millennium Falcon se vzdaloval od Landových planet, úplně opustil soustavu a míjel mnoho opozdilých nepřátelských stíhaček, které spěchaly za svými prchajícími druhy. Pár se jich dokonce otočilo, aby se s Falconem střetlo, ale Hanova loď na ně byla příliš rychlá a už letěla takovou rychlostí, že jí menší lodě nemohly stačit.

„Mám je!“ zvolal dychtivě Kyp Durron z horní střelecké věže Falconu, když se přiblížili k jedné skupince, a potom zklamaně dodal: „Hej!“ když loď kolem nepřátel jen s burácením prolétla.

„Jak mohl takhle riskovat?“ zlobil se Han, vylévaje si svou zlost na Leie, a Kypovi nevěnoval vůbec žádnou pozornost. „Jak mohli všichni tři takhle riskovat? Myslel jsem, že jsme našim dětem vštěpovali víc rozumu, než aby vletěli do pásu asteroidů s hromadou nepřátelskejch stíhaček za zadkem!“

„Pravděpodobnost úspěchu takového riskantního podniku –“ spustil C-3PO, ale Han ho zamračeným pohledem umlčel.

Navzdory vážnosti situace a reálné možnosti, že jejich syn je ve vážném nebezpečí, se Leia nedokázala ubránit úsměvu, ba dokonce se nahlas zasmála. „Po kom to asi mají?“ poznamenala a nevěřícně kroutila hlavou.

Han na ni nechápavě pohlédl.

„Znám jinou dvojici nezodpovědných pilotů, kteří neuvěřitelně riskovali,“ připomněla mu Leia. „Znám jednoho, který jednou vletěl do pásu asteroidů s hejnem imperiálních stíhaček za zadkem.“

Han samozřejmě dobře věděl, o čem Leia mluví: skutečně tehdy udělal přesně to, co říkala. „To bylo něco jinýho,“ bránil se.

Leiá opět zavrtěla hlavou nad absurditou celé situace, ale Han se na ni jen ponuře mračil. Leia to nechala být. Chápala, že v jejím manželovi se sváří hlubší emoce, měl strach o své děti, ne o vlastní bezpečnost, a ještě hlubší pocit viny týkající se Anakina a jejich posledních několika střetů a veškeré komunikace mezi otcem a synem poté, co zahynul Chewbacca.

„Brzy přejdeme na světelnou rychlost,“ zamumlal Han a v jeho hlase bylo slyšet zoufalství. Kam mají letět? Kterým směrem a jak daleko? Anakinův hyperprostorový vektor neznali a možností, kudy se mohl vydat, bylo neskutečně mnoho.

„Pokud se při opouštění pásu orientoval podle šestý planety, musel zamířit zhruba směrem k Dantooinu.“ Mluvil spíše sám k sobě než k Leie, když se pokoušel určit kurz a přejížděl při tom rukou po navigačním panelu, jako by se snažil vycítit, která volba je správná, a zároveň ji rozumově zdůvodnit.

Leia ho za tu ruku náhle vzala a odtáhla mu ji od řízení, dříve než stačil zadat nějaké souřadnice. Pohlédl na ni, na prázdný výraz v její stále ještě krásné tváři.

„Co je?“ zeptal se.

„Slyším ho,“ odpověděla, a sotva to dořekla a pochopila význam svých vlastních slov, roztáhla rty v úsměvu.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Falešný klid

„Lhal bych, kdybych tvrdil, že nás to nepřekvapilo,“ ujišťoval Luka Lando, když později téhož dne, co se odehrála bitva, přistála na Dubrillionu Jade Sabre. Mara odešla s Jainou a Jacenem, aby si vyslechla historky z bitvy, ale Lando trval na tom, aby za ním Luke ihned přišel. „Našli jsme ji na kraji města,“ vysvětloval Lando. „Pilotka už byla mrtvá, ale naše senzory naladěné na odhalování forem života ji přesto objevily.“

Luke kráčel rychle, aby udržel krok s očividně rozrušeným Landem, a nechápavě na něj hleděl.

„Tu loď,“ vysvětloval Lando. „Je to živý organismus, ne stroj. A je překrásná – jak na pohled, tak z praktického hlediska.“ Lukův výraz byl i nadále skeptický, ale víc už se Landa nevyptával, dokud o chvíli později nezahnuli za roh a nepřišli před široké okno, za nímž se nacházel vnitřní dok a v něm zajatá nepřátelská stíhačka.

„Tohle že je živý organismus?“ zeptal se Luke, trochu překvapený, jak moc se zajatá loď podobá těm, s nimiž on a Mara bojovali na čtvrté planetě soustavy Helska. Teď když měl možnost prohlédnout si jednu z těch lodí zblízka, aniž by na něj dotírala v boji, musel uznat, že Lando má, co se týče krásy té věci, pravdu. Tato měla přibližně trojúhelníkový tvar připomínající zmenšenou verzi imperiálního hvězdného destruktoru. V boji s těmito stíhačkami měl Luke dojem, že jsou na bocích hladké, až na četné sopečné kanóny, teď však pochopil, že celá loď je mnohem celistvější, jako jediný kus čehosi, co vypadalo jako živý korál.

Lando kývl. „A zároveň nejdokonalejší typ stíhačky, jaký kdy moji vědci viděli,“ vysvětloval. „Jsou rychlé, obratnější než A-wing, a mají větší palebnou sílu než prakticky cokoli, co v této velikosti máme my.“

Luke si pozorně prohlížel pestrobarevnou loď. Na různých místech z ní vyrůstaly trubkovité výběžky ohnuté různými směry. Nepodobaly se žádným střeleckým věžím, jaké kdy viděl, ale moc dobře si vzpomínal na sopečné střely, které na něj loď vypouštěla.

„Pilotka měla na obličeji masku,“ pokračoval Lando. „Ne, bylo to mnohem víc. Bylo to spojení s jejím… společníkem.“

„Společníkem?“

„Je to spíše společník než loď,“ pokusil se mu vysvětlit Lando hledající správná slova. Ve skutečnosti on ani většina jeho zkušených vědců nikdy nic podobného neviděli, alespoň ne u stíhačky. „Pilotka byla se svou lodí propojená,“ řekl. „Skoro jako by ji neřídila, ale spíš se na ní vezla – jako tatooinští Píseční lidé na těch jejich soumarech, na banthách.“

Luke na Landa káravě pohlédl – tohle bylo příliš důležité, než aby si Lando a jeho přátelé mohli dovolit jen dohady.

„Ještě to nevíme jistě,“ připustil Lando. „Zkoumáme tu věc, ale nikdo si nechce tu masku nasadit… zatím.“

„Já ano,“ prohlásil Luke. Upřeně se zahleděl na zvláštní stíhačku a vydal se ke dveřím.

Lando na něj zmateně pohlédl a vyvalil oči, když pochopil Lukův úmysl. Dostihl ho, když začal šplhat po boku malé stíhačky nahoru – a Landovi vědci ho při tom naprosto ohromeně sledovali. Lando chytil Luka za paži a přiměl ho otočit se. „Víme toho o té věci málo,“ namítl. „Stejně jako o té věci na přídi,“ dodal a ukázal prstem na předek stíhačky, kde odštípli kousek pestrobarevné korálovité hmoty a odkryli tmavě rudou membránovitou kuličku velikosti palce.

Luke slezl dolů a šel si ji prohlédnout zblízka.

„Je to živé,“ vysvětloval Lando. „Nebo aspoň bylo, jak si myslíme.“

To vyvolalo u Luka zvědavý pohled.

„A není to součástí lodi o nic víc než pilotka,“ pokračoval Lando. „Měl jsi ji vidět – tu pilotku myslím – samý sval a tetování, obličej celý zjizvený a nos nejspíš několikrát zlomený.“

Ten popis jen posílil Lukovo podezření, že všechno, co se v nedávné době stalo – na Belkadanu, v soustavě Helska a tento útok na Dubrillion –spolu úzce souvisí. Živě si pamatoval vzhled Yomina Carra; to nemohla být náhoda, že on i pilotka této lodi měli tak podobné vzezření – skoro by se chtělo říct uniformu.

„Viděl jsi to tělo, které jsme s Marou přivezli?“

„Ještě ne,“ přiznal Lando a pak pochopil. „Vypadá taky tak?“

Luke přikývl a potom se upřeně zadíval na membránovitou kuličku připevněnou na přídi stíhačky; byla očividně mrtvá, nevykazovala víc životní energie, než by vykazoval kámen. Kývl na Landa, vrátil se k boku stíhačky a navzdory Landovým protestům do ní začal šplhat. Bez sebemenšího zaváhání vylezl do útulného kokpitu. Před sebou uviděl masku, o níž se zmiňoval Lando, a zkusmo po ní sáhl. Byla živá, poznal to dřív, než se jí dotkl, a skutečně byla součástí většího organismu a nikoli samostatným tvorem. Tohle byla živá loď, soumar, jak ji nazval Lando.

Luke si bez váhání nasadil masku a helmu na hlavu a okamžitě ucítil to spojení. A uslyšel… vzdálený hlas, mumlající cosi v jazyce, který slyšel z membránovité koule na Jade Sabre.

Luke ze všech sil soustředil své instinkty a myšlenky, a ačkoli nedokázal rozlišit jednotlivá slova, vysledoval v nich určitý pořádek.

Stáhl si masku z hlavy a vylezl z kokpitu.

„Jsi blázen,“ poznamenal Lando.

„Potřebujeme Threepio,“ odpověděl Luke. Ohlédl se na úžasnou stíhačku a doufal, že droidovi se ten jazyk podaří rozluštit. Zoufale se chtěl –potřeboval – dozvědět všechno, co jen šlo, o té lodi a o lidech, kteří s ní létali.

*

Ale zrovna když Lando s Lukem vyšli na chodbu, Lukův řetězec myšlenek, jeho rostoucí vzrušení nad možnostmi tohoto nečekaného objevu, se náhle přerušil, protože nedaleko spatřil svou ženu, jak na něj upřeně hledí, a výraz její tváře mu říkal, že se stalo něco strašného.

Luke pohlédl na Landa a pochopil, že on už to ví. „Musel jsem ti tu věc ukázat,“ poznamenal Lando na omluvu. „Já… považoval jsem to za důležité. Myslel jsem, že už to možná víš, že jsi tu zprávu dostal cestou sem.“

„Co se stalo?“ dožadoval se odpovědi Luke a jeho úzkost s každým slovem narůstala.

„Ona ti to poví,“ řekl Lando a poklepal přítele po rameni.

*

Pro Luka a Maru to byl okamžik plný slz, čas tíživého pocitu ztráty a vzpomínek na všechny chvíle, které s Chewbaccou strávili, vzpomínek na všechny okamžiky, kdy Wookiee zachránil je nebo jejich blízké.

Byl to takový ten neskutečný okamžik, který nevyhnutelně následuje po smrti někoho drahého, stejná rána a pocit bezmoci a vlastní malosti, jaké Luke zažil, když viděl padnout Obi-Wana Kenobiho pod úderem světelného meče Dartha Vadera. V onen snový okamžik každá bytost zažívala pocit marnosti, bezvýznamnosti a nečekaného bolestivého uvědomění si vlastní zranitelnosti a smrtelnosti. Luke i Mara hledali útěchu v Síle, v jednotící pravdě života. Stejně jako s Lukem i nadále zůstávali Ben Kenobi a Yoda, tak jeho součástí zůstane i Chewbacca. V srdcích a myšlenkách těch, kteří ho měli tolik rádi, bude žít dál.

Byl to okamžik zármutku, který, jak si Luke a Mara uvědomovali, nemůže nikdy trvat dostatečně dlouho. A byl to zároveň okamžik úzkosti a strachu o Anakina, ztraceného kdesi v nekonečném vesmíru, avšak ani tyto obavy nesměly zastínit naléhavost současné situace.

Dělo se něco velkého a velmi zlého.

Museli se pustit do práce.

*

„Klíčem je ta planeta,“ vysvětloval Luke Landovi, poté co mu Lando ukázal další dvě překvapení, která vytáhli ze sestřelené nepřátelské stíhačky: oblek, nebo spíše cosi jako druhou kůži, a pěticípého hvězdicovitého tvora se šestým úponkem uprostřed, podobného masce ve stíhačce. Obojí bylo živé a Luke se odvážil s nimi experimentovat. Dokonce zašel tak daleko, že nechal onen živý oblek obalit své tělo a spojit se s ním a té masce dovolil přisát se mu na obličej, přemáhaje nucení ke zvracení a vlnu naprostého odporu. Teď už chápal pravdu o čtvrté planetě soustavy Helska; teď už věděl, že jejich nepřátelé nežijí na ledovém povrchu planety, ale pod jeho ledovou krustou, v chladných vodních hlubinách.

„Ta ledová koule?“ otázal se pochybovačně Lando, když se s ním Luke podělil o své domněnky.

Luke přikývl. „To je jejich základna a já se tam musím dostat.“

„Vždyť už jsi tam byl,“ připomněl mu Lando.

„Ne,“ odpověděl Luke. „Musím se dostat dolů, dovnitř.“

Lando se zatvářil ještě skeptičtěji.

„Na povrchu nebyli, ale ta planeta je přesto zdrojem toho všeho,“ vysvětloval Luke. „Tím jsem si jistý. A pokud nejsou na povrchu, tak musejí být pod ním.“

Lando přikývl a poškrábal se na bradě. „Existuje způsob,“ připustil.

„Ty už jsi těžil na ledových planetách,“ uvažoval nahlas Luke.

„Těžil jsem na všech typech planet,“ potvrdil Lando. „A existují lodě, jak pro jednotlivce, tak pro větší expedice, které se používají k prorážení ledové kůry planet.“

„Kde se dají sehnat?“

Lando se málem nahlas rozesmál. Pokud existovalo ve vesmíru místo, kde se nacházely všechny typy těžebních lodí, pak to bylo na nedalekém Dubrillionově vesmírném souputníku Destrillionu v takzvané Landově flotile prototypů. Aby měl Lando jistotu, že se technologie neztratí nebo nestane nedostupnou, vždycky si opatřil alespoň jednu verzi každého nového zlepšováku, kterou bezpečně uložil pro další studium a případnou další výrobu.

„Jednu tady můžu mít ještě před úsvitem,“ řekl Lukovi. „Ovšem nevím, v jakém bude stavu.“

„Ale ty ji dokážeš zprovoznit,“ povzbudil ho Luke.

Lando pokrčil rameny. „Měl bych.“

Luke se spokojil s jeho odpovědí a vyčerpaný, jak fyzicky, tak duševně, strastmi posledních několika dní, se s Landem rozloučil. Vrátil se do svého pokoje, kde našel Maru, jak klidně spí, a pohled na ni ho opět vzpružil. Luke dobře věděl, že Mara ten odpočinek potřebuje. Její tělo a mysl udělaly v boji s nemocí, která zuřila v jejím nitru, krok zpátky; úspěšný boj oslabily fyzické a duševní nároky jejich nedávných eskapád. A teď mohly obavy o ztraceného Anakina a zármutek nad ztrátou Chewieho podlomit její schopnost s tou nemocí bojovat.

Luke ji nechtěl rušit, a tak odešel z pokoje a vyšel ven před budovu pod noční hvězdnatou oblohu Dubrillionu. Na východě viděl vycházet Destrillion. Ohromilo ho, jak pokojně ten výjev působí, jak moc ten klid kontrastuje se sílící vřavou, jež se za ním skrývala.

Luke tiše stál a dlouho upřeně hleděl na oblohu. Splynul s galaxií kolem sebe v jeden celek, cítil její rytmus, její bezčasovost, její zdánlivou lhostejnost k pomíjivým životům smrtelníků.

A během toho spojení Luke uslyšel volání a poznal, že to volání přichází od jeho synovce Anakina, živého a osamělého, volajícího v Síle.

První Lukův instinkt byl rozběhnout se k Jade Sabre a vyrazit za Anakinem, následovat to volání a odvézt ztraceného mladého Jediho do bezpečí.

Usmál se a odolal tomu nutkání. Pokud zaslechl to volání on, musela ho zaslechnout i Leia, stejně jako slyšela Luka, když zraněný a zoufalý visel pod Landovým Oblačným Městem. Leia přiveze Anakina domů.

*

A opravdu, v té samé chvíli Millennium Falcon uháněl ke stíhačce TIE pomalu unášené vesmírem. Leia slyšela jeho volání, hlasité a zřetelné, a dokonce i viděla konstelaci hvězd Anakinovýma očima. Když použila tento vizuální obraz, nedalo jí už mnoho práce najít příslušný sektor v navigačním počítači.

Teď už se jen strachovali, aby k Anakinovi dorazili dřív, než jeho porouchané stíhačce TIE dojde energie, nebo než na ni narazí nepřátelské stíhačky. Když Han s Leiou opustili hyperprostor, běžnými senzory lokalizovali v oblasti stíhačku TIE a Leia uslyšela nepřetržité telepatické volání, které jí prozradilo, že její syn je opravdu živý a zdravý, oběma se znatelně ulevilo.

Záhy poté se obě lodě fyzicky spojily, a jakmile se Anakin nalodil na Falcon a vběhl své matce do náruče, Han vzal stíhačku TIE do vleku a zamířil zpátky na Dubrillion.

O něco váhavěji, než se přivítal s matkou, vešel Anakin s Leiou za zády na můstek Falconu, kde čekal jeho otec.

Han se otočil, přísně si svého syna změřil a potom jeho vážný výraz roztál a Han vyskočil z křesla a sevřel Anakina v medvědím objetí. Téměř ihned od něj však zase odskočil a šťouchl svého syna do ramene. „Ještě jednou mi něco takovýho uděláš, chlapče, a seřežu tě tak, že si měsíc nesedneš!“

To hubování znělo Anakinovým uším jako ta nejsladší hudba.

Druhý den ráno byli zpátky na Dubrillionu. Přistáli krátce poté, co byla přivlečena zvláštní důlní loď, o níž Lando mluvil s Lukem. Říkalo se jí ledovrt nebo také jehlovitá loď, jak Lando sdělil Lukovi, kvůli jejímu tvaru: byla dlouhá a štíhlá se zašpičatělou přídí. Pilot si do tohoto průhledného válce lehal hlavou napřed.

Na Luka to moc slibně nepůsobilo.

„Není stavěná na dlouhé lety,“ vysvětloval Lando. „Do soustavy Helska ji bude třeba odtáhnout.“

„Jak se dostane dolů a skrz led?“

Lando ho zavedl k přídi. „Úplně snadno,“ řekl. „Tady je tepelná kumulativní nálož. Odpálíš ji těsně před dopadem, provrtá ti díru do ledu a ty se do ní zanoříš dřív, než zase zamrzne.“

Luke si odfrkl. „Děláš si legraci, že jo?“

„Musíš to umět,“ poznamenal Lando s čtveráckým úsměvem. „Ven se dostaneš úplně stejně – máš v plánu vrátit se, ne?“ zeptal se napůl žertem. „Až na to, že dostat se z planety trvá trochu déle, je to takové pomalé propalování se a plazení, dokud senzory neukážou, že led je dostatečně tenký na druhou, slabší nálož.“

Vyrušilo je Jacenovo volání. „Vrátili se,“ oznamoval jim mladík, když přiběhl do místnosti a zastavil se po Lukově boku. „Máma s tátou jsou zpátky a přivezli Anakina!“.

Luke přikývl. Nepřekvapilo ho to. „A taky Threepio,“ řekl nedočkavě

Landovi. „Pojďme zjistit víc.“

*

„Ani zdaleka to není složitý jazyk, pane Luku,“ oznámil o chvíli později C-3PO Hanovi a Lukovi, když seděli a probírali plány. Vedle v malé místnůstce pípal a cvakal R2-D2, dodávaje svou vlastní verzi toho, co právě slyšel C-3PO. „Trochu se podobá janguinštině, jazyku pralesních barbarů z –“

„Co se v té zprávě říkalo?“ skočil mu do řeči zjevně netrpělivý Han.

C-3PO se k němu obrátil.

„V tom vzkazu pro Yomina Carra,“ naléhal Luke.

„Ano, byl to skutečně vzkaz,“ sdělil C-3PO Lukovi. „A musím uznat, že máte vynikající sluch, když jste to jméno zaslechl uprostřed té rychlé –“

„Co se v té zprávě říkalo?“ naléhal opět Han, tentokrát mnohem důrazněji.

„Tažení Praetorite Vongů je v plném proudu. Tvůj úkol je splněn. Dobrá práce,“ odříkal poslušně C-3PO.

„Praetorite Vongů?“ řekli Han i Luke naráz.

„To už jsem kdysi slyšel,“ dodal Luke.

„Nějaká tlupa žoldáků?“ zeptal se ho Han.

„Jestli ano, tak pěkně velká.“

„Z Janguinu?“ zeptal se pochybovačně Han a pohlédl na droida.

„Ó, neřekl bych, že je to pravděpodobné,“ odpověděl droid. „Pralesní barbaři vymizeli už před více jak třemi sty lety. Jejich jazyk dávno pohltily horské kmeny Mooloolianů –“

„Tak odkud tedy?“ dožadoval se odpovědi Han. „Kde v galaxii se mluví takovou řečí?“

„Možná že nikde,“ odpověděl ponuře Luke a pohlédl na něho. „Pojď se mnou, Threepio,“ pobízel droida. „Ještě jsme neskončili.“

Potom všichni čtyři vyšli ven a chodbami zamířili do Landova výzkumného střediska. Přišli k boku nepřátelské stíhačky obklopené Landovými techniky – jeden z nich se Lukovi a Hanovi dokonce zdvořile uklonil, a když se přiblížili k lodi, honem jim ustoupil z cesty.

„Vylez nahoru,“ vybídl Luke C-3PO.

„Cože? Mám vlézt do té věci, pane Luku?“ začal se bránit C-3PO, ale to už stoupal vzhůru, jak ho Luke Sílou zvedal do výšky, spolehlivě jako tažný paprsek. „Pane Luku!“ vykřikl několikrát droid a vzápětí hladce přistál v kokpitu.

Luke vyšplhal nahoru k němu, natáhl se a zvedl masku. „Nasaď si ji na hlavu,“ řekl droidovi.

„Pane Luku!“

„Nebude to bolet,“ slíbil mu Luke se svým věčným chlapeckým úsměvem a pomohl C-3PO nasadit si tu věc. „Teď poslouchej,“ vysvětlil mu. „Poslouchej pozorně a zapamatuj si každé slovo.“

„Říkají té věci koralskipper,“ informoval je záhy C-3PO neklidně se vrtící v kokpitu. „Pěstují je, aby jim sloužily jako stíhačky i jako větší lodě.“

„Co ji pohání?“ zeptal se Luke a droid tím zvláštním jazykem přednesl tu otázku masce.

C-3PO jim získal dvě odpovědi, jednu srozumitelnou a druhou mimo jejich chápání – a když to Luke s Hanem slyšeli, strnuli. Koralskipper poháněla palba z jeho vlastních zbraní, dokázal totiž využít protichůdnou sílu „plivání“ svých sopečných střel. A doplňoval palivo i munici stravováním kamenů. Ta jednoduchost a účinnost Luka ohromily.

„Jak to víš?“ vložil se do toho Han.

„Protože mi říká, že má hlad,“ odpověděl droid, jehož hlas přešel na konci věty v zakvílení.

„Nesní tě,“ slíbil droidovi Luke a poklepal ho po rameni. „No tak, Threepio. Vážně tě tady potřebujeme.“

C-3PO se s lodí vybavoval ještě o něco déle a potom jim vysvětlil, že druhý pohonný systém je napojený na toho tvora velikosti palce na přídi a že má něco společného se soustředěním gravitačních polí.

Luke se v duchu vrátil ke svému boji v soustavě Helska a k tomu, jak přišel o štíty. Je možné, že by tentýž tvor uměl soustředit svůj gravitační stisk s takovou přesností, že by dokázal strhnout stíhačce štíty?

Ztěžka se opřel o bok koralskipperu a několikrát se nadechl a vydechl. Celá ta věc nabývala hrozivých rozměrů. Teď už bylo zřejmé, že tu skutečně působí nějaká mimogalaktická inteligence, podle všeho nepřátelská, která používá metody a organické technologie naprosto odlišné a možná i vyspělejší než to nejlepší, co měla k dispozici Nová republika.

Belkadan, soustava Helska, Dubrillion a Sernpidal, to vše spolu vzájemně souviselo.

Brzy se všichni čtyři připojili ke svým ženám a Landovi v ústředním kontrolním sále a podělili se s nimi o ty neradostné informace.

Jedinou kladnou zprávou byl přílet Rejuvenatoru, hvězdného destruktoru třídy Imperial II, spolu s velkým a působivým operačním svazem, včetně půl tuctu nových dělových lodí třídy Ranger.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHA

Karta se obrací

„To nepůjde,“ poznamenala Mara. Stála vedle Luka a prohlížela si malý ledovrt, jehlovitou loď, která pro zamýšlený úkol vypadala hrozně křehce.

„Lando už tu technologii používal,“ namítl Luke.

„Na planetě plné nepřátel?“ opáčila jeho žena úsečně. Zvedla ruku a začala na prstech vypočítávat nedostatky. „Nebudeš mít žádné zbraně, přinejmenším ne palubní, žádné štíty, kromě čelní tepelné a protinárazové ochrany, a budeš tak pomalý, že neuletíš ani Headhunteru, natožpak těm jejich koralskipperům.“

Luke se na ni dlouze a vážně zahleděl a tvář se mu roztáhla do úsměvu. Od chvíle, co se vrátili z Belkadanu, Mara se zotavovala ve svém pokoji, což byla bolestivá připomínka toho, že je vážně nemocná, a přesto si dělala starosti o něj.

„To já bych měla letět v ledovrtu,“ dodala.

Luke se přestal usmívat. Věděl, z čeho pramenila ta poznámka: Mara ve skutečnosti říkala, že je postradatelnější než on, protože je nemocná – a vše nasvědčovalo tomu, že smrtelně.

„Ani nápad,“ odpověděl.

Mara na něj přísně pohlédla.

„Jestli tam dole kvůli té nemoci zkolabuješ, ohrozí to celý plán,“ namítl kategoricky Luke, předstíraje, že mu jde především o úspěch mise, aby jeho žena neměla dojem, že na ni bere ohledy.

„A co když zkolabuju při pilotování tvé nosné lodi?“ zeptala se sarkasticky.

„Nezkolabuješ,“ odpověděl pevně přesvědčený Luke, usmál se a obrátil se k odchodu.

Mara jen zavrtěla hlavou a několik vteřin se za ním dívala. Potom se otočila zpátky ke zdánlivě křehké jehlovité lodi a povzdechla si.

*

„Už jsou skoro hotovi,“ oznámila Jaina svým bratrům, když společně přihlíželi opravám té podivné malé lodi.

„Strýček Luke tam chce opravdu letět v tomhle?“ zeptal se Anakin. „A vážně si vezme ten Živý oblek a masku, co našli u té pilotky?“

Jacen s Jainou si vyměnili ustarané pohledy.

„Zrovna si zkouší ten oblek,“ vysvětlovala Jaina. „Tak za ním zajdi a podívej se sám!“

Věčně zvědavý Anakin ani nepostřehl, že ho posílá pryč záměrně, a nedočkavě vyrazil, aby si mohl prohlédnout cizí artefakty.

„Měl by místo něj letět někdo jiný,“ řekl Jacen Jaině, jakmile osaměli.

„Já mám větší starost o tetu Maru,“ odpověděla Jaina. „Spala skoro celý den, a když vstala k večeři, byla pořád ještě vyčerpaná. Viděl jsi, jaké má pod očima tmavé kruhy? Ta nemoc ji teď moc vysiluje, hlavně proto, že si všechno moc bere k srdci.“

Dlouze hleděli jeden na druhého, věděli, že myslí na totéž, ačkoli žádný z nich neměl v tuto chvíli dost odvahy říct to nahlas.

„Nemůžeme nechat Maru letět,“ prohlásila Jaina.

„Nezabráníme jí v tom, pokud poletí strýček Luke,“ odpověděl Jacen.

„Myslíš, že s odletem počkají, dokud nedorazí Rejuvenator s doprovodem?“ zeptala se Jaina.

„Myslím, že odletí dřív,“ soudil Jacen. „Slyšel jsem, jak to strýček Luke říká tátovi. Nechce na nic čekat, ale má v plánu odletět s ledovrtem z planety tak, aby se setkal s přilétající flotilou.“

Jaina jen přikývla; i ona sama vytáhla z C-3PO podobné informace.

„Co je to?“ zeptal se Jacen a ukázal na jeřáb spouštějící na lešení nad ledovrtem další loď.

„To je nosná loď,“ vysvětlila mu Jaina, která se na tohle téma důkladně informovala u Landových techniků. „Ledovrt nemůže bezpečně odstartovat z přistávací plošiny nebo z hangáru, protože se s ním nedá dost dobře manévrovat. Proto ho naloží do výmetnice nosné lodi a ta ho jen otočí správným směrem a odpálí ho.“

„A celou tu dobu musí pilot jehlovité lodi zůstat uvnitř?“ zeptal se Jacen. „Celou dobu trvání letu?“

„Celou dobu,“ potvrdila Jaina. „Používají přívod vzduchu a proudu z nosné lodi, aby malému ledovrtu ušetřili co nejvíc energie, ale ať už v té věci poletí kdokoli, bude muset celou cestu do soustavy Helska ležet na břiše ve stísněném prostoru.“

Jacen na ni pohlédl, usmál se a přikývl.

Jaina dlouhou chvíli ten pohled analyzovala a ujišťovala se, že Jacen uvažuje stejně jako ona. „S ledovrtem poletím já,“ nabídla se.

„Podle mě by ses líp hodila k řízení nosné lodi.“

Jaina se nad tím zamyslela a dala mu za pravdu. Pokud budou muset ze soustavy Helska rychle zmizet, raději ať pilotuje hlavní loď ona.

„Kde je Artoo?“ zajímal se Jacen. „Měli bychom jim nechat zprávu.“

*

Luke přecházel po místnosti, zatímco Han, Leia a Lando seděli kolem malého kulatého stolu a přeli se, jestli mají zaútočit s nashromážděnou flotilou, nebo počkat na posily. Na stole stál monitor a z něj se na ně mračil velitel Warshack Rojo z hvězdného destruktoru Rejuvenator s hladce oholenou hlavou a třpytící se diamantovou náušnicí v uchu.

„Měli bychom letět přímo do soustavy Helska,“ trval na svém velitel Rojo. „Dělové lodě třídy Ranger zvládnou jakékoli z těch menších – jak jim říkáte? Koralskippery? –, zatímco Rejuvenator se postará o případnou základnu, kterou si tam ti barbaři postavili. Bude to čistá práce, to vás mohu ujistit, a potom se můžeme opět věnovat důležitějším problémům Nové republiky. Můžete se k nám v soustavě přidat, jestli chcete.“

Han a Leia si vyměnili ustarané úsměvy, nebyli si vůbec jistí, jestli velitel Rojo chápe, že tohle pravděpodobně je ten nejdůležitější problém Nové republiky. Leiu to zjevné podceňování situace vůbec nepřekvapilo.

„Šest dní,“ naléhala na velitele. „Budeme mít tři bitevní křižníky, jednu interdikční loď, další hvězdný destruktor a spolu s nimi i jejich doprovodné jednotky.“

„Nemusíme čekat,“ řekl velitel, tvrdohlavý Corellian. „Mám dost palebné síly, abych nepřátelskou základnu srovnal se zemí i s celou planetou, bude-li to třeba.“

Leia si bezmocně povzdechla – příliš dobře věděla, jak paličatí dokáží Corelliané být – a obrátila se na svého bratra, který u okna přecházel sem a tam. Luke jí řekl, že se jí nikdy nepodaří přesvědčit velitele, aby čekal na další lodě, a protože rezignovala na své místo v radě, neměla žádnou pravomoc, jak ho k čekání přinutit. Sice už poslali zprávu na Coruscant, ale nějakou dobu potrvá, než dostanou odpověď – Leia to odhadovala přinejlepším na šest dní – a Rojo doufal, že mezitím celý tenhle malér vyřeší. Leia věděla, že Rojovo sebevědomí nevěstí pro její naděje, že shromáždí větší flotilu, nic dobrého, protože velitel se nejspíš spojil nebo se brzy spojí s ještě skeptičtějšími členy rady a ubezpečí je, že si s touto situací poradí a že nemusejí uvolňovat žádné další vojenské síly.

„Vyrážíme,“ prohlásil odhodlaně Rojo. „A jestli musíme letět sami, budiž.“

Leia si povzdechla.

Luke se otočil, aby tomu tvrdohlavému muži něco řekl, ale jeho pozornost upoutal záblesk za oknem. Přistoupil blíž, zahleděl se do temné noci a spatřil, jak z doku prudce vzlétla k obloze loď. Okamžitě poznal, která to je: nosná loď Merry Miner a spolu s ní i ledovrt.

„Maro?“ zašeptal a na jednu vteřinu myslel, že se jeho žena rozhodla vydat na tuto nebezpečnou misi na vlastní pěst.

Nedávalo to však smysl; Mara nemohla letět sama, protože ke splnění toho úkolu bylo zapotřebí dvou pilotů a Luke nevěřil, že by s sebou na tak nebezpečnou cestu vzala Jainu, aniž by o tom předem informovala Leiu. Potom se Luka zmocnil neblahý pocit vyvolaný myšlenkou na Mařinu potenciální kopilotku, když ho napadlo, kdo mohl s Merry Minerem letět a kdo by ho při tom doprovázel.

Otočil se k ostatním a jeho výraz mluvil za vše.

„Co se stalo?“ zeptala se Leia.

Vrhl se kolem ní ke dveřím a vyběhl ven na chodbu.

„Dobrý večer, pane,“ pozdravil C-3PO, když do něj Luke v běhu vrazil a odhodil ho na protější zeď.

„Teď ne,“ řekl Luke, odstrčil droida, vyhnul se R2-D2 a uháněl chodbou.

„Ale Artoo, pane –“

„Teď ne!“ křikl Luke.

„Vzkaz od pana Jacena,“ zaječel už zoufalý C-3PO. Luke smykem zabrzdil a rozběhl se zpátky, právě když se Leia sklonila nad R2-D2 a zapnula jeho holoprojektor.

„Strýčku Luku,“ pozdravil je malý Jacenův obraz, který se zjevil na chodbě. „Odpusť nám naši troufalost, ale mně i Jaině připadalo, že je tě zapotřebí u hlavní útočné flotily. Víme, co jsi měl na čtvrté planetě v úmyslu udělat: chtěl jsi najít a určit sílu a úmysly našich nepřátel. Já – my – to dokážeme, strýčku Luku.“

Han vydal cosi podobného zavrčení a Leia se přidala. –_ „Ať teta Mara odpočívá – potřebuje to,“ pokračoval Jacenův hologram. „Jaina a já budeme v pořádku a splníme úkol bez chybičky. Slibujeme.“

Obraz zhasl.

„Já ho seřežu –“ spustil Han.

„Jacen má pravdu,“ skočil mu Luke do řeči a jak Han, tak Leia a Lando, na něj upřeli nevěřícné pohledy. „Škoda že s tím nejdřív nepřišli za mnou,“ pokračoval Luke. „Škoda že s námi své plány lépe nezkoordinovali.“

„Ale myslíš si, že poslat Jacena dolů na tu planetu je správné rozhodnutí,“ dopověděla za něj Leia.

„Správné jako každé jiné,“ odpověděl bez váhání Luke. Chytil za paži Hana, který se chystal odejít – a když mu pohlédl do tváře, vyčetl z ní, že se Han chystá přímo k Millennium Falconu.

„Vychováváte rytíře Jedi,“ řekl mu se vší vážností Luke. „Bojovníky a průzkumníky. Nemohou upustit od svých povinností jen pro klid našich duší.“

„Jsou to ještě děti,“ hádal se s ním Han.

„To jsme byli i my, když přišlo Impérium s Hvězdou smrti,“ připomněl mu Luke.

„Mluv za sebe,“ zavrěel Han. Přimhouřil oči a vážně se na svého přítele zahleděl. „Právě jsem přeletěl půlku galaxie, abych jednoho z nich přivedl zpátky, a teď mi ti druzí dva uletí jinam,“ mumlal skrz zaťaté zuby.

Luke pohlédl na Leiu a svým výrazem se mu podařilo vyloudit na její tváři úsměv. „Zvykej si na to,“ řekl Hanovi. „A užij si to, dokud můžeš. Dlouho s nimi krok neudržíš.“

Han se mu vytrhl a tiše vychrlil proud kleteb. Teprve tehdy začal Luke chápat hloubku jeho hněvu a pocitu marnosti. Právě přišel o Chewbaccu a nechtěl ztratit nikoho dalšího!

„Tak tedy dohodnuto,“ ozval se za nimi hlas velitele Roja. „Spustíme to.“

„Jen proto, že odletěli, nemusíme za nimi hned posílat celou flotilu,“ odpověděla Leia. „Han, Luke a já za nimi můžeme letět ve Falconu.“

„Jejich odlet může narušit vaše plány, veliteli,“ dodal Luke. „Pokud naši nepřátelé nosnou loď odhalí, budou za ní čekat větší flotilu.“

„Tlupa pašeráků,“ pronesl posměšně velitel Rojo. „Nebo nějaká maličká osvobozenecká skupina. Objevili novou technologii a myslí si, že s ní mohou Novou republiku provokovat. Ale nemají nic, co by obstálo před Rejuvenatorem. Letím.“

A přesně to udělal, krátce se uklonil a ukončil spojení.

Han a Luke na sebe dlouho hleděli. „Proč jsi z nich musel udělat Jedie?“ zeptal se Han a z tónu jeho hlasu a z toho, že zakončil větu svým typickým úsměškem, bylo zřejmé, že Lukův argument padl na úrodnou půdu.

„Letíš s náma?“ zeptal se Han Landa.

„Chtěl jsem zůstat tady, abych měl jistotu, že planetární obrana funguje,“ odpověděl zaskočený Lando, jakmile jeho překvapení nad tou otázkou trochu opadlo.

„Ještě že tě máme,“ řekl Han, nevšímaje si Landovy odpovědi a obraceje se na Leiu. „Dojdi pro Anakina. Bude ve střelecké věži.“

„Ty, Leia, Anakin a Kyp,“ uvažoval Lando. „Čtyři lidi jsou pro Falcona až dost.“

„Já, Anakin, Leia a ty,“ opravil ho Han. „Kyp povede eskadru stíhaček z Rejuvenatoru. Už je to domluvený s Rojem.“

„Moje válečnické dny –“ bránil se Lando.

„Právě začaly,“ přerušil ho Han.

Lando bezmocně rozhodil rukama a skupina se dala do pohybu. Luke šel vzbudit Maru, protože se domníval, že je to příliš důležitá chvíle, než aby ji z toho navzdory jejímu vyčerpání vynechal. Ostatní šli hledat Anakina a připravit Millennium Falcon na cestu. 0 něco později Falcon a Jade Sabre odstartovaly z Dubrillionu spolu se všemi provozuschopnými válečnými loděmi, které Lando dokázal shromáždit. Nad planetou se setkali s Rojovým operačním svazem a poté, co se Leia naposledy pokusila hrdého velitele přemluvit, aby ještě neletěl, všichni plnou rychlostí vyrazili k soustavě Helska.

*

Jaina vletěla do soustavy naprosto precizně, mezi nimi a čtvrtou planetou stálo slunce, přesně jako když tu byli Luke s Marou.

„Strýček Luke zadal všechny souřadnice do navigačního počítače Merry Mineru,“ zavolala Jaina dolů na Jacena, který ležel na břiše v úzkém ledovrtu, připojeném k nosné lodi. „Asi ti tam dole bude trochu horko – proletíme těsně kolem slunce.“

„Budu opálený od hlavy až k patě,“ poznamenal Jacen a trochu netaktně jí tím připomněl, že se nasoukal do ledovrtu téměř nahý, pouze ve volné sukni, kterou sebral mrtvé pilotce ukořistěného koralskipperu. Což pro něj bylo ještě horší, protože průlez do lodi byl tak úzký, že si Jaina musela kleknout za něj a velmi jemně ho zatlačit dovnitř, a celou tu dobu si plně uvědomovala skutečnost, že Jacen má na sobě pouze sukni. Sukni! Potrvá hodně dlouho, než mu Jaina dovolí na tu potupu zapomenout.

„Můžu tě vypustit hned potom, co obletíme slunce – ještě než se dostaneme z jeho senzorového stínu,“ navrhla Jaina.

„V téhle věci to bude dlouhý let,“ podotkl Jacen.

„Poskytnu ti dostatečnou energii.“

„To ano, ale ne zbraně,“ ozval se Jacen a jeho hlas zněl uštěpačně, téměř bezstarostně, jako by se pouze snažil zbavit nervozity.

„Jen ať se k tobě přiblíží, ať jim můžeš odpálit tu tepelnou nálož přímo do obličeje,“ opáčila se smíchem Jaina. Okamžitě však zvážněla a pokračovala: „Jsi připravený?“

„Hlavně se tref,“ odpověděl.

Jaina naklonila nosnou loď a obletěla slunce. Řídila se pouze přístroji – což nikdy nedělala ráda –, protože se spoléhala na souřadnice, které do počítače zadal Luke. Viděla, jak se průzor otočil ke světelnému bodu, čtvrté planetě, a sledovala, jak jí pomalu roste před očima. „Mám to, Jacene,“ informovala svého bratra. „Všechno je v jedné přímce. Jestli zažehneš trysky pro úpravu kurzu, mohli by to vidět, takže se nehýbej a věř mojí mušce.“

„Můžeš mě vypustit,“ odpověděl Jacen.

„A nezůstávej tam dole víc jak pár minut,“ dodala Jaina. „Jsem tady nahoře úplně bezmocná.“

„Jestli tě objeví, otoč to zpátky na Dubrillion,“ řekl smrtelně vážně Jacen.

Ta věta – podle Jainina názoru absurdní, protože ona by nikdy v životě svého bratra neopustila – jí hrozivě zněla v hlavě, když sledovala, jak se souřadnice dokonale srovnaly, a jemně stiskla spoušť.

Jehlovitá loď s Jacenem na břiše a hlavou napřed vystřelila pryč.

Jacen měl hladký a tichý let, bez hukotu motorů. Převážná část ledovrtu byla průhledná, což v něm vyvolávalo dojem, že volně letí prostorem, a pocit klidu, který by tváří v tvář nebezpečí nečekal. Honem ty myšlenky zahnal. Věděl, že Jainin příkaz, že se dole nemá zdržovat déle než pár minut, nebyla jen planá slova; byla to nutnost, pokud mají mít on a jeho sestra nějakou naději, že odsud uniknou.

Teď přišla chvíle, které se Jacen od jejich odletu z Dubrillionu nejvíce obával. Bosou nohou strčil do živého obleku – ochranného ooglitha, jak to co nejlépe přeložil C-3PO – a potom zadržel dech, když poslušný tvor začal splývat s jeho chodidly a vyhrnul se po jeho nohou vzhůru, přesně jak to po Lukově pokusu s tou věcí popsal Anakin.

Jacen se svíjel a marně se snažil ponořit do meditace, aby nevnímal to bodavé pálení úponků pronikajících mu do kůže. Bylo to však příliš osobní a Jacen je cítil, každý z těch úponků, a to velmi intenzivně. Konečně to skončilo, a ačkoli to byl příšerný zážitek, Jacen věděl, že ten další bude ještě horší. Pomalu a váhavě si zvedl k obličeji hvězdicovitou masku, gnullitha, a když se mu jeho hadice zasouvala do hrdla, snažil se přemáhat pocit dávení.

Jakmile celý proces skončil, Jacen pohlédl před sebe na čtvrtou planetu rýsující se v celé své velikosti před ním. Věděl, že jeho strýc Luke zadal souřadnice tak, aby zavedl ledovrt těsně vedle pahorku, který považoval za hlavní základnu, a věděl, že právě tam by měl letět.

Jenže potom Jacen uslyšel v duchu volání, žalostný výkřik, volání o pomoc, které nemohl nevyslyšet.

Soustředil své myšlenky na to volání, zavřel oči a nechal se vést Sílou. Aniž by o tom přemýšlel, jemně se dotkl směrové trysky, krátce ji zažehl a natočil příď do strany – a, jak se obával, nejspíš tím na sebe upozornil.

Letěl stále dolů a všiml si záblesků světla – koralskipperů – vzlétajících nad obzor na druhém konci planety. „No tak, no tak,“ mumlal Jacen a pobízel loď kupředu. Neodvažoval se však zažehnout další trysku.

Stále letěl dolů, až celý jeho výhled zaplnil šedobílý povrch zmrzlé planety. Rychle pohlédl do strany a spatřil hejno blížících se koralskipperů. Pak opět upřel zrak před sebe a klesal posledních pár set metrů.

Málem zapomněl odpálit nálož. Ale přece jen stiskl spoušť a před něj vystřelila bomba s kumulativní náloží, zaryla se do ledu a potom v ohromném záblesku světla explodovala. Tlaková vlna prudce otřásla Jacenem a ledovrtem. Kromě ledu a páry neviděl nic, takže nevěděl, jestli nálož prorazila led.

Ale ani se nemohl zastavit a čekat, a tak vyrazil vpřed, prorážel zbytky ledu, kymácel se ze strany na stranu, až ho ty otřesy málem omráčily.

A pak… se rozhostilo ticho. Čisté ticho, protože ledovrt se ponořil do klidné chladné vody pod ledem. Otvor za ním rychle zamrzal a Jacen mohl pouze doufat, že piloti přilétajících koralskipperů uvěří, že zahynul při tom prudkém nárazu nebo že tato loď letící k jejich planetě vlastně vůbec nebyla loď, ale střela odpálená proti planetární základně.

Ať tak či onak, Jacenovi to bylo jedno. Jediné, co si uvědomoval, když se mu vrátily smysly, byla samota a vítané příšeří.

A to volání – které už nebylo daleko.

*

„Ach ne,“ zašeptala Jaina. Její přístroje zachytily Jacenovo nečekané zažehnutí trysek a následný přílet nepřátelských koralskipperů. Viděla explozi na povrchu planety a mohla jen doufat, že je to ta správná a plánovaná exploze, díky níž se Jacen propálí skrze led. Musela však své naděje odsunout stranou, protože teď měla své vlastní starosti. Ty koralskippery se obrátily jejím směrem a řítily se z planety do vesmíru. Protože měla za zády slunce Helsky, věděla, že ji nemohly zachytit ani vizuálně, ani na přístrojích.

Koralskippery vysledovaly Jacenovu dráhu a ta je zavede k ní. A ochrana slunečního stínu dlouho nevydrží.

Merry Miner neměl žádné zbraně a ani s vylepšeními od Landových techniků nebyl nijak zvlášť rychlý.

Jaina obrátila loď, a když ji z předního průzoru oslnil žár slunce Helsky, zaclonila ho. Teď nesměla udělat chybu. Musela letět co nejblíže k slunci, tak aby ji koralskippery nezpozorovaly, a pokud ano, aby ji nemohly pronásledovat. Měla výhodu: Merry Miner byl bytelný, postavený k těžbě na jakékoli planetě, která by mohla poskytnout vzácnou rudu. Mohla letět hodně blízko ke slunci – rozhodně mnohem blíž než běžná stíhačka.

Jaina zamířila s lodí ke slunci a neustále přitom upírala zrak na údaje svého navigačního počítače. Snažila se nevšímat si ostatních přístrojů, které na ni ječely svá hlášení o narůstající teplotě trupu, a pokoušela se nevnímat svůj vlastní pocit sílícího horka uvnitř lodi.

Její iontové motory úpěly v boji s nečekaným nárůstem gravitace. I když zaclonila průzor, Jaina viděla, jak skrz domněle těsné okraje clony prosvítá jasná záře.

Stočila loď stranou, ustálila ji na těsné oběžné dráze a využila gravitace jako praku – stejně jako to udělali Luke s Marou – který ji vystřelil okolo slunce na jeho opačnou stranu. Každá vteřina byla boj, Jaina usilovně zápasila s přístroji, aby vykompenzovala tah slunce a nedovolila mu strhnout Merry Miner k sobě.

Iontové motory naříkaly, přístroje kvílely na protest a Jaina, která cítila gravitační tah i divoké vibrace, úpěla také a vykřikla, když se vyřítila na druhé straně slunce a provedla divoký závěrečný obrat. Potom se musela vší silou držet, když se loď probojovávala přes tu ohromnou gravitaci a se zakymácením, které Jainu odhodilo od řízení, se konečně uvolnila z jejího sevření. Jaina se vyškrábala zpátky ke konzole, vytáhla clonu a zahájila rychlou analýzu škod.

„Ach ne,“ zopakovala, protože i když si Merry Miner vedl skvěle a celou tu zkoušku přestál prakticky bez úhony, hbité koralskippery nepřerušily pronásledování a letěly po rychlejší a vyšší oběžné dráze kolem slunce.

Věděla, že teď už ji vidí, a jí došly nápady.

*

Jacen skutečně ocenil jednoduchou a přesto důmyslnou konstrukci ledovrtu. Navedl loď vzhůru k ledovému škraloupu a vysunul malá úchopná ramena, jimiž ji zajistil na místě. Potom se zhluboka nadechl a doufal, že to není naposledy a že informace jeho strýce Luka týkající se tohoto gnullitha a izolačních schopností ochranného ooglitha, kterého měl na sobě, jsou přesné. Zadal trojmístnou sekvenci pro katapultáž pod vodou, a jakmile přístrojovou desku zakryl bezpečnostní panel, stáhl ruku zpět. Ostatní panely také zapadly na místo, uzavřely Jacena ve vodotěsné komoře, jejíž přední stěnu tvořil vnější poklop, a potom dovnitř začala přes sérii uzávěrů chránících ho před tlakem natékat voda a zaplnila celý prostor.

Jacen nejdříve zadržel dech, když mu tvář zalila voda – ruka mu zajela k tlačítku ZRUŠIT – ale potom se odvážil nadechnout.

V ústech cítil chuť vody a bubliny a bylo to trochu nepříjemné, ale jinak byl v pořádku, dýchal pomocí symbiotického úponku hvězdicovitého tvora. Necítil ani chlad a na okamžik se zastavil a pomyslel si, že tento živý oblek je skutečně úžasný.

Vnější komora se otevřela a Jacen se vysoukal ven. Obětoval jen okamžik, aby si zkontroloval výbavu: světelný meč a malý senzorový klíč, který ho dovede zpátky k jeho lodi, a potom obrátil svou pozornost k vodnímu světu kolem sebe. V dálce hluboko pod sebou uviděl světla. Nejdříve je považoval za nějaký přírodní úkaz, možná sopečnou činnost, a říkal si, jestli ochrannému ooglithovi nepřisoudil příliš velké schopnosti. Voda možná nebyla ve skutečnosti až tak studená. Když plaval dál, rukama se dotýkaje ledu nad sebou, aby získal lepší výhled na tu záři, poznal, co ta světla doopravdy jsou: jakási organizovaná základna!

V té chvíli se Jacena zmocnily obavy. Doufal, že když si dá na obličej masku, nechá si tělo zahalit touto druhou kůží a oblékne sukni, již měla na sobě ta nepřátelská pilotka, bude vypadat jako jeden z pilotů koralskipperů – modlil se, aby muži nosili stejnou uniformu jako ženy –, ale jak s nimi bude komunikovat? Jak se vyhne případným strážím?

Opět se zhluboka nadechl a uklidnil se, připomínaje si, že je Jedi a Jediové vynikají v tom, že umějí improvizovat ve vypjatých situacích. A ještě jedna věc mu pomáhala, protože to tajemné volání neustávalo a teď ho dokonce slyšel silněji a z větší blízkosti.

K Jacenovu překvapení a úlevě se zdálo, že volání nepřichází ze vzdálené osvětlené základny, ale odkudsi shora z blízkosti ledové krusty.

Pohyboval se rychle, připomínal si, že musí spěchat, proplaval pod velkým ledovým škraloupem a nechal se vést voláním. Potom se náhle zastavil, protože nedaleko před ním a pod ním se ve vodě objevila řada světel, asi půl tuctu, a začala stoupat k němu.

*

Jaina se kousala do rtu a ždímala z motorů Merry Mineru maximální výkon, ačkoli blížící se koralskippery se svou rychlostí jejímu pokusu o útěk vysmívaly. Zauvažovala, že by otočila loď a znovu se vrhla do ochranné blízkosti slunce Helsky, ale vzápětí si uvědomila, že tuto možnost ztratila, neboť některé z koralskipperů se rozptýlily, aby jí zablokovaly cestu zpět.

„Dostaly mě,“ zamumlala a poprvé od chvíle, co začala cvičit s Marou, se Jaina cítila skutečně bezmocná, jako by ji veškerá její práce a snaha stát se rytířkou Jedi v tuto chvíli nemohla nijak zachránit.

Začala telepaticky vysílat své sbohem, potom však něco vycítila, otevřela oči… a téměř se skácela úlevou.

Přímo před ní z hyperprostoru vystoupil Rejuvenator. Objevovaly se další lodě – křižníky a dělové lodě –, a než Jaina vůbec stačila otevřít kanál a varovat přilétající flotilu, ohromný hvězdný destruktor přešel do útočného režimu. Hangáry začaly chrlit X-wingy a další stíhačky, přední laserové kanóny zahájily palbu a kolem Jainy prosvištěly záblesky světla.

„Ahoj Merry Minere,“ ozval se známý hlas a Jainu by nikdy nenapadlo, že tak ráda uslyší zrovna Kypa Durrona. „Nepotřebuješ pomoc?“

Kolem Jainy se prořítila eskadra X-wingů a loď v jejím čele na ni zakývala křídly.

„Pomoc budeš potřebovat, až tě přivezu zpátky domů,“ ozval se další hlas, její otec, a v jejím průzoru se objevil Millennium Falcon a hned po něm Jade Sabre.

„Zařaď se za nás,“ dodal Luke. „O tyhle chlapíky se postaráme.“ Jaina ochotně udělala, co jí řekli, nechala Falcon, Jade Sabre a celou flotilu proletět mezi Merry Miner a skupinu koralskipperů. Rychle se zmenšující skupinu koralskipperů, uvědomila si, když obrátila loď a zběžně přelétla pohledem bitvu. Zdálo se, že nepřítele překvapili, a jeden koralskipper za druhým vybuchoval v záři hořících trosek. Ostatním se podařilo obrátit se k domovu, ale potom se na všech kanálech ozval ještě jeden hlas. „Tady Rojo,“ říkal. „Zahajte přímý útok na základnu.“ Jaina zrychlila na maximum. Musela s nimi udržet krok. V boji jim samozřejmě nebude nic platná, ale nemohla zapomenout, že na té planetě je její bratr.

*

Jacen nevěděl, jestli se má dát na útěk, nebo bojovat, ale vzápětí zjistil, že takové úvahy jsou zbytečné, protože nejbližší maskovaný humanoid na něj mávl, aby se zařadil mezi ně.

Myslí si, že jsem jeden z nich, pomyslel si Jacen. Dodalo mu to sebevědomí, přikývl a vyrazil vpřed.

Setkal se se zamračenými pohledy všech šesti humanoidů a rázem začal chápat, jak to tu chodí. Možná byl jedním z nich, ale něco buď na jeho uniformě nebo chování naznačovalo, že má nižší hodnost. Na chvíli se zastavil, aby si skupinu prohlédl a zapamatoval si pořadí jejích členů a veškeré rozdíly, jimiž se od sebe mohli lišit.

Je to očima, uvědomil si. Zřejmý vůdce, ten, který mu pokynul, měl jen jedno oko. Jiný měl místo oka jakýsi podivný uzel, který vypadal jako implantát. Kůži kolem obou očních důlků, jedinou část jeho vlastní kůže, která z něj přes ochranného ooglitha a hvězdicovitou dýchací masku byla vidět, měl hustě potetovanou. Jacen si všiml, že každý úspěšný válečník má na tom odkrytém místě pár jizev nebo tetování.

Vzpomněl si na mrtvou pilotku na Dubrillionu a na válečníka, kterého přivezl jeho strýc z Belkadanu. Obě těla byla zohavená a potetovaná, jedna jizva přes druhou. Jestli hádal správně, oba ti humanoidi na Landově základně museli být vysoce postavení členové tohoto podivného národa.

Jacen poslechl svůj instinkt, uctivě se zařadil na konec a následoval skupinu k ledovému stropu, potom podél povrchu k otvoru, který je zavedl do klenuté síně naplněné vzduchem. Jacen okamžitě poznal, že v této malé místnosti drží toho neznámého, který volal o pomoc. Pomalu proplaval dovnitř, poslední v řadě, a opatrně vystrčil hlavu z vody. Stěží se ovládl, aby hrůzou nevytřeštil oči, protože tam v koutě se choulil člověk, rytíř Jedi, kterého Jacen znal! Válečníci z čela jejich průvodu už přistoupili k Mikovi Regliovi a začali ho tlouct. Chytili ho za paže a snažili se ho zvednout.

Jacen odvrátil pohled a spatřil ženu – krásnou ženu, která očividně ještě neztratila bojovného ducha –, rozčileně, avšak bezmocně stojící mezi dvojicí nepřátel.

Jacen ke svému překvapení zjistil, že zdrojem telepatického volání je ta žena, nikoli Miko Reglia.

Vytáhl se do síně a stoupl si vedle posledního válečníka, který vstoupil před ním, nejníže postaveného před ním samotným, jak se domníval.

Onen válečník se na něj zamračil a ukázal zpátky do otvoru.

„Yuth ugh!“ zavrčel a Jacen pochopil, že válečník po něm chce, aby se vrátil zpátky do vody.

Ten poslední a nejméně významný má za úkol hlídkovat, usoudil, a tím posledním byl teď on.

Jacen vykročil zpátky k otvoru.

„Pojď, Miko,“ uslyšel mluvit vůdce skupiny a překvapilo ho, že tito znetvoření barbaři mluví jeho jazykem. „Přišel čas zemřít.“

Jacen si nemohl pomoct a zastavil se.

„Nechte ho být,“ žádala je žena na druhé straně místnosti. „Jenom to na něj zase budete hrát. Nemyslí to vážně, Miko!“

Zničehonic zmlkla, zalapala po dechu a předklonila se, když ji válečník stojící vedle ní udeřil do břicha.

„Yuth ugh!“ křikl opět na Jacena druhý válečník. Jacen vzhlédl a všiml si, že se válečníkovi rozšířily oči překvapením.

„Bos sos si?“ zeptal se ho válečník, ukazuje na jeho opasek, kde mu visel světelný meč.

Jacen pohlédl doprava, kde dva vůdci surově zvedli Mika na nohy, potom pohlédl zpátky doleva a zjistil, že dva ze čtyř válečníků míří k němu a dožadují se odpovědi, co to má na opasku.

Tasil světelný meč, zažehl ho a prudkým pohybem sekl nejbližšího válečníka do kolene a uťal mu nohu. Válečník se s bolestným výkřikem zhroutil na zem.

„Běž, Miko!“ vybídl Jacen svého jediského druha, ale věděl, ještě než vůbec tím směrem pohlédl, že v Mikovi už nezůstalo mnoho bojovnosti, spíše žádná, a že z něj zbyla jen prázdná schránka.

Tohle byl Jacenův boj.

KAPITOLA DVACÁTÁ TřETÍ

V síti

Prefekt Da’Gara očima válečného koordinátora sledoval, jak další koralskipper vybuchuje ve spršce zářivých úlomků. „Všechna sláva tobě, válečníku,“ zamumlal uctivě na rozloučenou pilotovi, který slavně zahynul v boji.

Pohled na bojovníka umírajícího v bitvě na odvrácené straně slunce Helsky ho však netrápil. Padnout v bitvě se mezi yuuzhanvongskými válečníky považovalo za nejvyšší poctu.

Prefekta Da’Garu netrápilo ani to, že boj se pro malou jednotku koralskipperů, kterou válečný koordinátor vyslal proti přilétajícímu nepřátelskému loďstvu, očividně nevyvíjí dobře. Od této skupiny se čekalo, že prohraje, že se stáhne k planetě a přiláká tím nepřátele co nejblíže ke skutečné síle Praetorite Vongů, k tisícům čekajících koralskipperů, jak jednomístných plavidel, tak i větších lodí s velkým množstvím střelců, k výkonným zbraním umístěným na povrchu, ať už to byly střely země-vzduch, gravitační studny nebo úctyhodná energie samotného yammoska, která Yuuzhan Vongy spojovala a která nepochybně všechny nepřátelské lodě, jež se dostanou k mocnému válečnému koordinátorovi na dosah, zcela zaskočí a zničí.

Zbylé koralskippery z pronásledovací skupiny se plnou rychlostí vracely kolem slunce zpátky na základnu. A v patách jim letěla nepřátelská flotila složená z více než desítky větších lodí, včetně jednoho opravdu velkého a působivého plavidla, a spousty menších lodí.

Tvář nedočkavého prefekta se roztáhla ve škodolibém úsměvu. Dnešní vítězství bude velkolepé, mnohem větší než zánik Belkadanu nebo Sernpidalu.

Jsou spojeni? oslovil prefekt svého válečného koordinátora.

Tvorova sebedůvěra vyvolala na prefektově tváři ještě větší úsměv. Potom to ucítil, společné pouto, které yammosk vysílal ke všem yuuzhanvongským válečníkům, vracejícím se koralskipperům a tisícovce dalších dosud se skrývajících na opačné straně planety. Tohle byl válečný koordinátor v celé své slávě, dokonalý nástroj komunikace a koordinace. A Da’-Gara cítil yammoškovu důvěru v planetární obranný systém tvořený především energetickým polem, které velký tvor vztyčil vlastními silami, a spoustou sopečných děl ze tří světolodí, jež čerpaly energii ze samotné planety; a také množstvím strategicky umístěných dovin basalů s ničivými tažnými paprsky schopnými strhnout měsíc, o stíhačkách nemluvě, a gravitačními studnami, které dokázaly rušit komunikaci a systémy založené na umělé technologii.

Nepřátelská flotila se blížila a prefekt Da’Gara už se jí nemohl dočkat.

*

Han se držel s Falconem vzadu, když flotila vyrazila k planetě, stejně tak i Luke s Jade Sabre. Oba dávali pozor na Jainu a její bezbrannou nosnou loď. Vzhledem k úvodu bitvy a ústupu nepřátel na opačnou stranu slunce to vypadalo, že velitel Rojo měl s odhadem nepřátelských sil pravdu.

Teď, když si mohli trochu vydechnout, Han se musel dozvědět, co je s jeho starším synem.

„Kde je tvůj bratr?“ zavolal na Jainu a její mlčení mu prozradilo vše, co potřeboval vědět.

„Luku, potřebuju tě,“ ozval se Han.

„Slyšel jsem,“ přišla odpověď. „Na planetu zamíříme hned, jak Rejuvenator s doprovodem vyčistí…“ Luke se odmlčel, a jakmile Han pohlédl před sebe na pokračující bitvu, okamžitě pochopil proč.

Proti novorepublikové flotile vylétly tisíce koralskipperů, rojily se kolem a dotíraly na množství stíhaček. Ústup a pronásledování se náhle změnilo v naprostý chaos, když bitva propukla naplno.

„Zůstaň tady!“ nařídil Han Jaině, zrychlil s Falconem na maximum a vrhl se do bitvy. Jade Sabre letěla v těsném závěsu za ním. „Pořádně to s těmi kanóny rozjeď, chlapče,“ zavolal nahoru na Anakina.

„Neříkej mi chlapče,“ ozval se suše Lando z dolní střelecké věže. Své prohlášení zakončil překvapeným výkřikem, když kolem Falconu proletěla dvojice koralskipperů.

Han a Leia v kokpitu si jich nevšímali, mnohem více se soustředili na ten náhlý příval lodí, který vyletěl flotile vstříc. Vpředu na křídle zahájila palbu dvojice Rangerů. Desítky děl na každém z nich vysílaly proudy laserové palby všemi možnými směry a nutily všechny nejbližší koralskippery k divokým, zoufalým a často neúspěšným úhybným manévrům.

„Působivý,“ poznamenal Han.

„Nejnovější a nejlepší, co máme,“ začala odpovídat Leia, ale zarazila se a trhla sebou, když křižník po boku Falconu vybuchl v oslňující explozi.

A potom se k nejbližší dělové lodi třídy Ranger přiřítil větší koralskipper. Slyšeli vtipkování mezi oběma dělovými loděmi, jeden velitel tvrdil, že se o koralskipper postará, zbraně namířil vpřed a volal na druhou, aby jeho útok kryla.

A tak dělová loď spustila palbu. Na koralskipper letěla záplava blýskajících laserů…

A potom zmizela.

„Gravitační studna,“ zamumlal se zatajeným dechem Han. „Jako ta věc na Sernpidalu.“

Potom Leia vykřikla a Hanem to smýklo, když s Falconem ostře uhnula na stranu, obrátila ho na bok a potom přímo před dvěma blížícími se koralskippery prudce klesla dolů.

„Mají gravitační studnu,“ snažil se vysvětlit Han. „Obrovskou.“

Sotva to dořekl, Leia s Falconem vylétla výš, otočila ho a ve výhledu se jim ocitla dělová loď. Koralskipper i nadále absorboval laserovou palbu a stahoval dělovou loď do tak ohromného gravitačního pole, že to vypadalo, jako by prostě mizela. Koralskipper prosvištěl kolem střílející dělové lodě, vletěl mezi ni a druhou loď, která také zahájila palbu ze všech zbraní.

A potom se to zvláštní nepřátelské plavidlo začalo točit. Rotovalo čím dál rychleji a pohlcovalo laserové záblesky.

Han a Leia slyšeli, jak nejbližší piloti křičí na velitele dělových lodí, aby odtamtud zmizeli, a ti se o to viditelně pokoušeli, přerušili útok a obrátili se ke koralskipperu záděmi. Nemohli se však odpoutat a začali nedobrovolně kroužit kolem koralskipperu.

Lodě kroužily čím dál rychleji a čím dál blíž jedna k druhé.

Všechny tři se srazily a přesně v tom okamžiku gravitační studna koralskipperu vyprchala a všechny tři vybuchly v obrovském záblesku oslnivé energie.

Han neklidně pohlédl na Leiu. Rangery byly druhou nejlepší věcí, s jakou sem přiletěli, a o třetinu dělových lodí právě přišli.

Vzápětí uslyšeli volání Kypa a pilotů stíhaček vedoucích ostrý boj s hejnem nepřátelských lodí a byly to překvapené výkřiky, nikoli vítězné.

„Jsou lepší, než jsme si mysleli,“ poznamenala Leia sledující vzdálenou bitvu. X-wingy – špičkové stíhačky – se stěží držely.

„Rejuvenatore, kryjte nás!“ uslyšeli Kypovu naléhavou prosbu.

Ale Rejuvenator měl sám plno starostí, ze všech stran na něj dotíraly koralskippery a nějak se jim dařilo unikat před ničivými salvami jeho kanónů.

„Zahajujeme útok na planetu,“ oznámil na všech kanálech velitel Rojo a obrovský hvězdný destruktor zrychlil na maximum, zamířil ke zmrzlé planetě a jeho přední baterie zahájily palbu na povrch planety.

Han sebou při tom pohledu škubnul a Leia s ním: Jacen byl stále tam dole.

Před průzorem jim prolétla střílející Jade Sabre s koralskippery v patách.

„Rozumím, chlapče,“ zavolal Han na Luka, ale sotva vyrazil za svým přítelem, už se musel stáhnout a prudce uhnout na druhou stranu před koralskippery, které mu zkřížily cestu a začaly po Falconu pálit.

Čtyři laserové kanóny nad Hanem začaly s duněním palbu opětovat.

„Řítí se přímo na nás!“ vykřikl z horní věže Anakin.

„Jen klid,“ houkl Lando. „Sundáme je.“

Lando překvapeně vyjekl a Falconem otřáslo několik zásahů z levoboku.

„Kde se tu vzali?“ zvolal Lando.

Han a Leia vyzkoušeli s Falconem všechny možné manévry, klesání, výkruty, a dokonce prudké obraty, jako by pilotovali malou stíhačku, obvykle za doprovodných výkřiků C-3PO.

Ale koralskippery byly dobré, překvapivě dobré, úžasně sehraně kopírovaly pohyby větší lodi a nepřestávaly na ni útočit.

Náhle dunění nahoře ustalo a ze střelecké věže nad můstkem Falconu už neproudily žádné modrobílé výstřely.

„Anakine?“ vykřikl Han a obával se nejhoršího. „Anakine!“

*

Velitel Rojo si brzy uvědomil, že má problémy. Koordinace útoku koralskipperů na jeho jedinečnou loď byla jednoduše brilantní a eskadry stíhaček s rozkazy, aby Rejuvenator chránily, měly co dělat, aby ubránily samy sebe.

A co hůř, ačkoli se gravitační studny dotírající na hvězdný destruktor nezdály být ani zdaleka tak silné, aby mu strhly štíty, palba koralskipperů přilétajících z různých směrů, ale útočících na stejná místa, byla úžasně přesná a drasticky oslabovala některé obranné úseky hvězdného destruktoru.

Rojo přimhouřil oči a upřeně pozoroval zvětšující se planetu za průzorem. Přední kanóny Rejuvenatoru s duněním pálily do ledového povrchu.

Rojo věděl, že musejí najít slabé místo.

Všude kolem sebe slyšel hlášení o škodách, rostoucích potížích Rejuvenatoru a zvyšujících se ztrátách v celé flotile. A potom se rozezněl všeobecný poplach, když se obří hvězdný destruktor ocitl v sevření neznámého planetárního energetického pole. Všechny varovné signály, které nepřicházely přímo z můstku, byly zahlceny přívalem statického šumu.

Velitel Rojo věděl, že mu nezbývá mnoho času.

*

Anakin nebyl zraněný, ani se však nechystal hned odpovědět. Seděl ve střelecké věži, sledoval koralskippery a jejich uspořádané a snad až příliš synchronní pohyby. Tohle nemohla být improvizace – na to byla jejich souhra příliš dokonalá. Neexistoval žádný způsob, jak by mohly komunikovat a reagovat tak rychle.

Anakinovi to připadalo děsivě povědomé.

„Jsou spojeni,“ zavolal dolů na svého otce s matkou. „Tak jako jsme byli já, Jaina a Jacen v pásu asteroidů.“

„Jsou to jen dobří piloti,“ opáčila Leia.

„Už jsem viděl lepší,“ dodal Han.

Anakin nad jejich odpověďmi zavrtěl hlavou. Odmítal se smířit s jejich vysvětlením. Sledoval ten tanec kolem Falconu a kolem Jade Sabre, sledoval tanec koralskipperů ve větším měřítku kolem nich, věděl a bál se.

Neobyčejného stupně symbiózy totiž nedosáhly jen skupinky útočící na Falcon a Jade Sabre, ale i celá flotila! Anakin se prudce nadechl. Pamatoval si, jak výkonný byl v takovém stavu on se svými sourozenci, a to byli jen tři.

Koralskippery čítaly několik stovek, ne-li tisícovek.

Anakin cítil, věděl, že fungují jako jeden, spojeni čímsi, co se podobalo Síle, ale Síla to nebyla.

Potom si uvědomil, že jeho otec i Lando na něj křičí, a tak se opět začal věnovat zbraním.

*

Bitva se pro jednotky Nové republiky vyvíjela čím dál hůř. Primárním cílem nepřítele byl očividně Rejuvenator, roj stíhaček vířil kolem něj, nahlodával jeho štíty a trup pod nimi.

„Musíme se dostat k Rojovi,“ zavolal Luke Hanovi. „Musíme od něj odlákat ty stíhačky a dát mu trochu času.“

„Skvělý,“ zamumlal sarkasticky Han. „Teď ještě budu dělat ochranku hvězdnýmu destruktoru.“ Lišácky hodil okem po Leie. „Nepřipadá ti to praštěný?“

*

Jacen téměř zasáhl druhého Yuuzhan Vonga světelným mečem přímo do hrudi, ale válečník byl rychlejší, než čekal, a prohnul se dozadu, takže ho zbraň sotva škrábla. A potom ostatní mladého Jediho obstoupili, dva vytáhli dunivé brouky a ostatní ruční zbraně podobné obuškům.

Jacen před sebou opsal mečem široký oblouk a přinutil ty, co stáli nejblíž, ustoupit. Spatřil mezi nimi mezeru, přeskočil otvor v podlaze a Yuuzhan Vongové skočili za ním. Dva z nich vypustili dunivé brouky, malé živé střely, a ty se rozletěly na Jacena.

Jacen švihl mečem doprava, potom dolů a doleva a oba brouky odrazil.

Čtyři Yuuzhan Vongové se rozběhli kolem otvoru v podlaze, pátý sáhl pro další živou střelu, ale když to dělal, Danni mu skočila na záda a zaryla mu nehty do tváře. Nepřátelský válečník zavrčel a vrazil jí loket do břicha, ale Danni nad tou bolestí zaťala zuby a dál do něj zarývala nehty, šmátrajíc prsty pod gnullithem. Potom ji však mohutný válečník chytil za paži, takže mu Danni nemohla strhnout masku úplně.

Danni zaimprovizovala, přitlačila prst válečníkovi ze strany na nos, na uvolňovací bod ochranného ooglitha. Když se ooglith začal odlupovat, válečník ji pustil. Danni ustoupila dozadu, jen o krok, potom sklonila rameno a srazila ho do otvoru v podlaze.

Spadl do něj po hlavě, a přestože mu maska stále částečně držela na obličeji, do úst a do plic mu vnikla voda, a jako by to nestačilo, válečníkův ochranný oblek už nedržel, ooglith se mu dále odděloval od těla. Mrazivě chladná voda vysávala z těla zmítajícího se Yuuzhan Vonga veškeré teplo. Snažil se dostat hlavu zpátky nad hladinu a nakonec se mu to podařilo.

Ale bylo už pozdě. Ztuhlé paže mu vypověděly poslušnost, navíc byl dezorientovaný uvolněným gnullithovým úponkem, který mu zastíral zrak.

Šmátral kolem sebe rukama a zoufale se snažil dostat zpátky do síně, až se nad ním ledová voda zavřela.

Danni nic z toho neviděla, protože na ni další Yuuzhan Vong vypustil dunivého brouka a ona mu nedokázala utéct ani ho odrazit. Zasáhl ji doprostřed hrudi, vyrazil jí dech a omráčil ji. Danni se skácela na podlahu.

*

Horní a spodní kanóny Falconu hřměly dál. Většinou to byl Anakin v horní střelecké věži, kdo udržoval rostoucí počet koralskipperů v bezpečné vzdálenosti od Falconu. Jeho ovládání zbraní, otáčení se ze strany na stranu, dokonalé zaměřování a střílení bylo působivé.

Vedle nich si Jade Sabre s lepším řízením zbraní na můstku, které zkušeně ovládali Luke a Mara, a s modernějšími, rychlejšími a obratnějšími tryskami vedla ještě lépe, přesto se však loď o moc blíže k obklíčenému Rejuvenatoru nedostala. A teď velitel Rojo přes téměř neprostupný šum statické elektřiny zoufale volal o pomoc, jeden bok hvězdného destruktoru jiskřil, zasahován palbou nekonečné řady koralskipperů.

Potom se na povrchu planety vztyčily kužely podobající se sopkám a vychrlily příval větších střel.

Rojo vykřikl naposledy.

Spojení se přerušilo, jeho loď hořela a řítila se kolem čtvrté planety, záplava vnitřních explozí trhala hvězdný destruktor na kusy a překonávala i neutuchající palbu smrtících koralskipperů.

Palba ovšem nebyla nutná, protože Rejuvenator už byl mrtvý.

*

Jacen odrazil obušek, otočil se, aby vykryl úder z druhé strany, a uprostřed otočky krátce a svižně trhnul mečem dozadu a zastavil dalšího dunivého brouka.

Potom vykryl ten úder, bodl před sebe a nepřátelský útočník uskočil vzad.

Další válečník se však postavil před něj, takže Jacen ten pohyb nemohl dokončit. Beztak se musel rychle otočit zpátky, aby odrazil dva útoky, jeden shora a jeden zdola, oba v dokonalé souhře. Vedený pouze instinktem se přikrčil a nad hlavou mu proletěl další dunivý brouk – tedy skoro proletěl, neboť Jacen pohotově vystrčil hrot své zbraně a probodl tu věc v letu.

Řadou prudkých otoček a seků odvrátil další tři útoky od tří různých protivníků.

Jacen se bránil skvěle, ale i když bojoval odvážně, převahu nad svými nepřáteli nezískal. Byli to zkušení válečníci; Jacen by možná dokázal každého z nich porazit zvlášť. A kdyby měl štěstí, možná i dva.

Čtyři však ne. V žádném případě.

Dál se otáčel a sekal. Mohl se pouze bránit, protože dělat cokoli jiného, i za vydatné pomoci Síly, by znamenalo jistou smrt. Prudkou ranou srazil obušek jednoho z válečníků, potom se otočil v očekávání útoku z druhé strany.

A skutečně uviděl, jak se na něj zběsile ženou dva nepřátelé, a chvíli mu trvalo, než pochopil, že nejde o útok, a spatřil, že obličej každého z nich zakrývá lidská ruka snažící se strhnout jim masky.

*

Miko Reglia se hnal vpřed, smiřoval se s bolestí výměnou za to, že protlačí své prsty k tomu nesmírně důležitému bodu uvolňujícímu ochranné ooglithy. A když se mu to podařilo, živé obleky se začaly sloupávat a zbídačený mladý Jedi zaryl paty do podlahy, zatlačil ještě silněji, nasměroval své překvapené nepřátele do otvoru a skočil za nimi.

Ucítil, jak z něj mrazivá voda vysává životní energii, cítil kolem sebe bušící ruce, údery, kopání, ale Miko Reglia v tomto projevu posledního vzdoru vůči yuuzhanvongskému lámání tvrdošíjně držel a nedovolil dvěma válečníkům doplavat zpátky k otvoru, odhodlaný nezemřít dřív než oni.

*

Zatím v síni jeden ze zbývajících Yuuzhan Vongů udělal tu chybu, že se vrhl za svým padajícím druhem a pokusil se ho zachytit.

Jacen neztrácel čas, se žhnoucím mečem skočil vpřed a zaútočil na nepřipraveného protivníka, a poté, co mu druhý válečník v síni přispěchal na pomoc a chtěl ho bránit, pohotově zaútočil i na něj a hbitě mu mečem probodl hruď.

Světelný meč jím hladce projel, Jacen ho opět rychle a jistě vytáhl, a potom sekl po holi posledního válečníka, který se snažil znovu zaujmout obranný postoj, a uťal mu ruku v zápěstí. Přerušení plynulého pohybu, drobný pohyb zápěstí, a Jacen zanořil energetickou čepel svého meče hluboko i do hrudi tohoto válečníka.

Teprve potom uslyšel, jak Danni vykřikla: „Miko!“ Otočil se k ní a viděl, že se připlazila k otvoru v podlaze. „Miko!“

Jacen se rozhlédl kolem a hledal nějaké řešení. „Přinesli pro něj oblek a masku navíc,“ řekl ženě. „Oblečte si je!“ A potom skočil do otvoru.

Danni ho za chvíli následovala. Vzala s sebou jednu z lišejníkových pochodní, které Yuuzhan Vongové přinesli do síně. Málem vyskočila ze svého ochranného obleku, když se před ní nečekaně objevil Jacen a vážně zavrtěl hlavou, aby jí naznačil, že Miko Reglia je mrtvý.

Vzal ji za ruku a táhl ji pod ledovou krustou zpátky k čekající jehlovité lodi a nějakým způsobem se jim oběma podařilo natěsnat se do ní.

*

Na otevřených kanálech na můstku Millennium Falconu i Jade Sabre se po zničení Rejuvenatoru ozývaly ohromené a vyděšené výkřiky. Nejvýrazněji mezi nimi znělo volání Kypa Durrona, aby se všichni dali na ústup.

„Skočte do hyperprostoru!“ radil Kyp. „Všichni zpátky na Dubrillion!“

„Udělejte to,“ přidal se k němu na všech kanálech Luke. „Hned!“

„Jaina z Merry Mineru,“ ozvalo se. „Strýčku Luku, Jacen je pořád tam dole!“

Luke sebou trhl, ne po jejím prohlášení, ale při pohledu na další vybuchující dělovou loď Ranger.

„Doprovodíme tě tam, Jaino,“ zavolal na ni Luke zpátky. „Dostaň se co nejblíž mezi Falcon a Jade Sabre. Doprovodíme tě tam.“

Bitva se jim rozpadala před očima, stíhačky, křižníky a dělové lodě Nové republiky mířily od ledové planety pryč, každá s hejnem koralskipperů v patách. Na opačnou stranu směrem k planetě letěla sevřená formace tří lodí, z nichž přední dvě pálily z kanónů. Lodě udržovaly své vzájemné pozice a pustily se dolů do atmosféry planety. Brzy se ponořily do husté mlhy, kterou způsobil svým bombardováním Rejuvenator, než byl sestřelen.

Cítili kolem sebe mravenčení energie, prostupující jejich lodě i samotná jejich těla, cítili turbulence, energii a gravitační studny sahající po nich a dokonce i Luke s Marou Jade Skywalker, těšící se pověsti jednoho z nejlepších pilotských týmů, jaké kdy kdo v galaxii viděl, měli co dělat, aby s Jade Sabre udrželi směr. Luke znal souřadnice, které zadal do navigačního počítače ledovrtu, takže je vedl. Zavolala mu Jaina a přes sílící šum statické elektřiny říkala něco o tom, že Jacen těsně u planety změnil kurz.

Luke věděl, že na tom nezáleží. Snažil se Jacena zavolat v Síle a nejdříve ho přemohl strach, když se mu nedostalo žádné odpovědi. Potom si však uvědomil, že je to tím energetickým polem, které je ruší i na takové úrovni osobní komunikace. Zavřel oči a ponořil se hlouběji do Síly, za fyzickou energetickou bariéru, a uslyšel ho.

Koralskippery se na ně snášely buď shora, nebo jim letěly vstříc zdola, a laserové kanóny nepřestávaly burácet. Jade Sabre a Millennium Falcon se prodíraly vpřed a všichni na jejich palubě věděli, že to takhle nemůže trvat dlouho. Pod nimi se převaloval povrch planety, přibližovali se.

„Zadejte souřadnice pro skok do hyperprostoru!“ volal opakovaně Luke.

„… ho neopustíme!“ donesla se k němu část Hanovy odpovědi.

Luke znovu důrazně zopakoval své bezpodmínečné instrukce. „Skočíme pryč hned, jak Jacen odstartuje,“ vysvětloval Luke, ale Han mu opět rozhodně odpověděl: „My ho neopustíme!“

Ozvalo se Jainino zaječení. „Zasáhli mě!“ sdělila jim.

„Jaino!“ vykřikla Leia.

„Vydržím to,“ odpověděla rozhodně.

Před nimi exploze rozervala led a do vzduchu vzlétla štíhlá loď. Než Han, Luke, Leia nebo Mara stihli vydat nějaké instrukce, Merry Miner proklouzl mezi oběma loděmi a vyrazil vpřed, aby s dokonalým načasováním doslova zachytil letící jehlovitou loď, a než některý z dospělých stačil pochvalně vykřiknout, Merry Miner jim zmizel z očí a s dokonalou přesností přešel na rychlost světla.

Mara na můstku Jade Sabre zářila pýchou a obdivem.

Oba piloti na můstku Millennium Falconu ohromením ztratili řeč, až nakonec Han zašeptal: „Ta holka ale umí lítat.“

Falconem otřásl výbuch a potom loď náhle klesla, když ji málem zachytil tažný paprsek z povrchu planety, varovná připomínka toho, že je nejvyšší čas odsud zmizet.

Ze všech možných směrů se na obě lodě snášely koralskippery a pálily po nich. Palbu spustila i pozemní děla a gravitační studny dovin basalů po nich vztahovaly své spáry. To však pro čtyři piloty nebyla žádná novinka, obzvláště ne pro Hana, a lodě unikly Yuuzhan Vongům z dosahu a vzápětí do hyperprostoru, nejdříve Falcon a Jade Sabre hned po něm.

Unikli jen tak tak a Jacen podle všeho také. Přesto by nikdo z nich ten den ani zdaleka nenazval vítězným.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Trumf v rukávu

Jakmile Merry Miner opustil oblast a Jaina následně potvrdila, že Jade Sabre i Millennium Falcon také odletěly, začalo se Jacenovi dýchat podstatně lehčeji. Stáhl si dýchací masku, přičemž se musel přemáhat, aby v tom těsném prostoru nepozvracel svou společnici, a potom stiskl tlakový bod a uvolnil nepříjemného ooglitha. Navzdory vážnosti situace, všemu tomu zármutku a ztrátě se nedokázal ubránit tomu, aby si pronikavě neuvědomoval sám sebe, když se z něj ten povlak podobný kůži sloupával, shrnoval se mu po břiše, sklouzl mu pod volnou sukni a ještě níž, po jeho holých nohou a bosých chodidlech dolů.

Cítil se jako nahý, a když si Danni rovněž stáhla masku a svlékla ochranný oděv, uvědomil si, že ona je na tom podobně a nemá na sobě kromě tenkých volných šatů také nic.

A potom si Jacen všiml, že se ramena jeho společnice chvějí tichými vzlyky.

„Už jsme z toho venku,“ řekl jí jemně a pak se na ni podíval, doopravdy podíval, a z krásy, kterou spatřil, se mu zatajil dech. Ve skutečnosti byla Danni ve tváři samá modřina a vlnité blonďaté vlasy měla rozcuchané a bez lesku. Ale Jacen nic z toho neviděl, protože se jí poprvé zadíval zpříma do jejích zelených očí, na všechnu tu bolest, kterou v nich měla, jak zranitelnost, tak i vnitřní sílu, a jak jí hleděl do mysli a do duše, vzpomněl si, že to ona, ne Miko Reglia, vyslala ten telepatický signál, přestože nebyla rytířkou Jedi.

Mohla by jí být, uvědomil si v tu chvíli Jacen, a k tomu skvělou rytířkou.

Také si uvědomil, v jaké vzájemné blízkosti se jejich spoře oděná těla v těsném prostoru malé jehlovité lodi nacházejí.

„Už jste v bezpečí,“ ujistil ji šeptem Jacen a opatrně zvedl ruku, dávaje si bedlivý pozor, o co s ní zavadí, a prsty se zlehka dotkl ženiny tváře.

„Miko,“ řekla tiše Danni.

Jacen kývl, že rozumí – tomu o Mikovi a utrpení, jímž tato žena podle všeho prošla na ledové planetě. Odvážil se přesunout svou ruku k jejímu týlu, zajel jí prsty do hustých vlasů a přitáhl ji blíž k sobě.

Danni se nebránila. Zabořila tvář Jacenovi do ramene a nechala slzy téct.

*

Když všechny tři lodě opustily hyperprostor, ještě daleko od Dubrillionu, Luke zavolal ostatním dvěma lodím. Jaina jeho vysílání přepojila dolů do jehlovité lodi Jacenovi a Danni, a Han ho chtěl pustit všem ostatním na své lodi, dokud si nevšiml, že Anakin a Lando už vcházejí na můstek.

A tak se do toho dali, analyzovali, co se právě stalo, vyjadřovali své zděšení, že tento dosud neznámý nepřítel úplně rozprášil tak silnou flotilu Nové republiky.

Dosud neznámý?

Všech osm zmlklo, když se ozval další, nový hlas. Danni Quee jim začala dlouze a důkladně líčit nepřátele, jimž čelili, Praetorite Vongy, od chvíle, kdy pronikli přes okraj galaxie a zamířili k Belkadanu, až po své zážitky v jejich zajetí.

Její strhující vyprávění přerušil pouze Luke, aby Danni vysvětlil, co se nakonec stalo s Belkadanem.

Žena ztěžka polkla, ale pak tu skutečnost vzala na vědomí a pokračovala ve vyprávění s odhodláním, které všichni slyšeli v jejím hlase a Jacen ho viděl i v jejích očích.

Když se dostala ke konci svého příběhu, Jacen se k ní připojil v popisu jejich útěku, jak ji zachránil a jak zemřel Miko Reglia. Když oba skončili, nastala chvíle ticha, až na tlumený hovor mezi Lukem a Marou na Jade Sabre, který se nesl i na Falcon a Merry Miner.

„Podělíte se s námi o to tajemství?“ zeptala se Leia.

„Mluvili jsme o tom tvorovi, co o něm vyprávěla Danni,“ odpověděl Luke. „O tom yammoskovi.“ Potom tlumeným hlasem významně dodal: „O válečném koordinátorovi.“

„No jo, tak ho nazývala,“ řekl bez zájmu Han, který nepochopil, co znamená Lukův vážný tón.

„Proto bojovali tak dobře,“ vyhrkl Anakin.

„Ty myslíš, že ten yammosk naše nepřátele nějak vzájemně propojoval?“ zeptala se Leia.

„Vím, že bojovali příliš sehraně,“ odpověděl Luke. „Příliš koordinovaně a bez jakékoli zachytitelné komunikace.“

„Yuuzhan Vongové vždycky mluvili o tom, že je válečný koordinátor spojuje,“ ozvala se Danni.

„Cítili jste tu moc, když jsme sestoupili do atmosféry,“ dodal Luke a Mara vedle něj souhlasila.

„To rozhodně,“ odpověděla Leia.

„Já nic necítil,“ ohradil se Han. „Já jen vím, že jsem měl trochu vyšinutý přístroje.“

„Já to cítila,“ přidala se Jaina. „Cítila jsem to z planety na dálku. Ale tam dole blízko povrchu to bylo neuvěřitelně silné.“

„Takže to byl ten tvor, co naše nepřátele změnilo v tak strašlivé vojsko,“ rozvíjela její závěry Leia. „To on z nich udělal jedinou bojovou jednotku.“

„Jako jsme byli já, Jacen a Jaina v pásu,“ vložil se do toho Anakin.

„Potom musíme toho tvora zničit,“ usoudil Luke.

„Bez armády se k němu ani nepřiblížíte,“ prohlásila bez váhání Danni. „I kdybyste se dostali zpátky pod led, museli byste bojovat se stovkami yuuzhanvongských válečníků.“

Ve skutečnosti se Luke zaobíral právě touto myšlenkou. Kdyby se s ledovrtem vrátil zpátky dolů a nějak se probojoval k velkému yammoskovi…

„Samotný yammosk by vás zastavil,“ dodala Danni. „Je obrovský a ta energie, kterou jste cítili kolem planety, není ničím ve srovnání s tím, co dokáže zblízka.“

„Strýček Luke je Jedi,“ namítl trochu pobouřeně Anakin.

„To byl i Miko Reglia,“ připomněla Danni. „A yammosk ho přesto zdolal.“

„Mistr Jedi,“ odsekl jí vzpurně Anakin, ale pak se do toho vložil Luke, rozptýlil napětí a změnil téma.

„Dá se tady sehnat dostatečná palebná síla ke zničení celé planety?“ zeptal se a zaváhání v jeho hlase přesně odráželo jeho pochybnosti. Kolik by potřebovali lodí? A kolik by jich bylo zničeno, než by se vůbec přiblížili ke splnění toho úkolu?

„Na to bys potřeboval aspoň půl flotily,“ upozornil ho Han.

„Možná víc,“ dodala ponuře Leia. „Dnes jsme je sotva zranili. A co by nám zůstalo na obranu Jádra, kdybychom sem s flotilou přiletěli a prohráli?“

„Praetorite Vongové se pustí přes celou galaxii a budou dobývat jednu soustavu za druhou,“ řekla Danni, a protože byla mezi nimi odbornicí na jejich nepřátele, její slova zněla vskutku zlověstně.

„Jak jinak je můžeme porazit?“ zeptal se smrtelně vážně Luke. „Co můžeme udělat tady a teď, abychom yammoska přemohli?“

„Mám pár tepelných náloží, které by poškodily ten led,“ ozval se Lando.

„Jenom jestli by se nám je povedlo správně umístit,“ řekl Han.

„Myslím, že by nám stejně moc nepomohly,“ mínila Danni. „Yammosk se nachází hluboko dole, kde je voda díky sopkám o něco teplejší.“

„Škoda že nemůžeme ty sopky prostě vypnout a tu věc zmrazit,“ litoval Jacen.

Následovala krátká odmlka a pak se Luke ptal Danni a Jacena, kolik škody se Rejuvenatoru podařilo způsobit laserovými bateriemi. Zajímalo ho, jestli vůbec to bombardování cítili, když byli dole pod ledem. Jenže vtom mu skočil do řeči rozrušený Anakin.

„Můžeme,“ řekl, a když jeho otec zareagoval nechápavým: „Co?“, Anakin dodal: „Můžeme ty sopky vypnout. Nebo přinejmenším zmrazit vodu kolem nich.“

„A jak to uděláme?“ otázal se Han. „Už tak je povrch tý planety zmrzlej, jak jen to jde.“

„Téměř,“ dodal Anakin suše. „Ale ne úplně.“

„Absolutní nula?“ zeptal se Luke. „Jak toho dosáhneme?“

„Odpařením,“ odpověděl Anakin.

„Co?“ řekl zas Han.

„Nic neodčerpá energii rychleji,“ souhlasil Jacen, který si vzpomněl na hodiny přírodních věd, na něž se odvolával Anakin, hodiny, které na Akademii Jedi navštěvovali i on a Jaina.

„Když se nám podaří urychlit vypařování kolem planety, ochladíme ji,“ řekl Anakin.

„A jak to uděláme?“ zeptal se Han skepticky.

„Když tomu procesu dodáme energii,“ vysvětlovala Jaina. „Jako když slunce vysouší louže.“

Han si odfrkl. „Kdybysme tu sehnali tolik energie, můžeme ji rovnou použít ke zničení planety,“ argumentoval.

„Pokud neobrátíme yammoskovu energii zpátky k planetě,“ pronesla náhle Danni, a až na Hanovo očekávané „Co?“ nastalo několik vteřin naprostého ticha, když ostatní přemýšleli o logice té představy.

„Lando?“ zvolal Luke.

„Proč se ptáš mě?“ ozval se muž.

„Když jsi byl na Nkllonu, odráželi jste přece energii neustále,“ odpověděl Luke, jehož lišácký tón naznačoval, že možná na něco přišel.

„Myslíš sluneční světlo?“ otázal se Lando. „Spíš jsme se před ním schovávali, než že bychom ho odráželi. Létali jsme za panely štítových lodí, a –“ Odmlčel se a osazenstvo můstku Falconu bylo svědkem toho, jak se mu rozzářil obličej.

„Štítové lodě,“ pronesl zadumaně.

„Myslela jsem, že byly všechny zničeny,“ podivila se Danni. Slyšela o nich jen vyprávět a neměla možnost vidět ty velké lodě na oběžné dráze kolem Destrillionu.

„No, musel jsem si nechat postavit pár dalších,“ připustil Lando a Luke si při těch slovech dokázal živě představit jeho charakteristický křivý úsměv. „Přece jsem o tu technologii nemohl přijít.“

„Ať sem co nejrychleji přiletí,“ nařídil Luke. „Kolem té planety už je mlžný opar po bombardování Rejuvenatoru. A když se vrátíme zpátky hned po tom, co nás tak rozprášili, mohli bychom naše nepřátele překvapit a možná bude mnoho jejich stíhaček daleko od základny hledat zbytky naší flotily.

Radši sem přivolej i Kypa a všechny dostupné stíhačky a dělové lodě,“ dodal, „aby pomáhaly chránit štítové lodě, dokud neodvedou svoji práci.“

„Už volám,“ ujistil ho Lando.

Domluvili setkání u nedaleké planety, kde mohli Jaina, Jacen a Danni opustit Merry Miner a nalodit se na ostatní lodě. Jacen zaujal Landovo místo ve spodní střelecké věži na Falconu, Danni se spolu s Jainou přidala k Maře na Jade Sabre, Luke opět zamířil do nákladového prostoru Jade Sabre a připravil svůj X-wing pro nadcházející let.

Těžkopádným štítovým lodím to nějakou dobu trvalo, než dorazily z doků na Destrillionu. Flotila, která přiletěla na jejich ochranu, nebyla ani zdaleka tak velká, jak Luke a ostatní doufali. Ačkoli se Kyp Durron vrátil s početnou eskadrou stíhaček, žádná z dělových lodí Ranger se k jeho jednotce nepřidala, protože jejich velitelé se rozhodli vyčkat na přílet posil Nové republiky.

Luke věděl, že tito velitelé se ve svých úvahách mýlí, protože když zvážil jejich drtivou porážku v soustavě Helska, součinnost nepřátelských jednotek a samotnou sílu energetického pole chránícího planetu, pochopil, že Nová republika nikdy neshromáždí dostatečně silné vojsko, aby tam zvítězila. A ty Rangery spolu s ostatními plavidly, která se rozhodla zůstat na Destrillionu, by čekala mnohem horší bitva, kdyby Yuuzhan Vongové přešli do ofenzívy, než kdyby letěly s Lukem a pokusily se překvapit planetární základnu nepřítele.

Přesto ještě zvažoval, že by se svou provizorní flotilou ustoupil na Dubrillion, opevnil se tam a pokusil se tam udržet co nejdéle, než dorazí bitevní křižníky a hvězdné destruktory – uvědomil si však, že kdyby posily přiletěly roztroušeně, hrozilo riziko, že je yuuzhanvongská armáda zlikviduje jednu po druhé. Možná by přece jen měli vyzkoušet plán na ochlazení planety, teprve až bude celá flotila pohromadě, nebo alespoň tolik z ní, kolik jim radní pošlou. Luke však věděl, že háček je právě v té zkostnatělé, byrokratické a sobecké radě, na niž se může sotva spoléhat, že se zachová moudře a správně.

Navzdory nesplněným očekáváním museli jednat rychle. Prvním útokem nepřítele nezaskočili, a jestli se jim to nepodaří ani tentokrát, jejich plán má jen pramalou šanci na úspěch.

*

Do soustavy se vřítili jako o život, souřadnice a rychlost nastavili tak, aby hyperprostor opustili prakticky jako jediná jednotka, přímo u čtvrté planety soustavy Helska. Vynořili se tak blízko u planety, že dvě lodě, jeden křižník, který se připojil k flotile, a stíhačka, naletěly přímo do ní, a tak blízko u sebe, že další dvě stíhačky se srazily křídly, roztočily se a vybuchly a jedna z nich s sebou vzala ještě třetí.

Luke, který ten nebezpečný skok nařídil, sebou jen trhl s vědomím, že jsou to přijatelné ztráty, protože tato žalostná flotila to nemohla provést jinak.

A nyní najednou postupovali k cíli, ještě než proti nim Yuuzhan Vongové stačili cokoli poslat. Šest ohromných štítových lodí ve tvaru deštníku vstoupilo na oběžnou dráhu kolem ledové planety a s každým oběhem klesalo níž a níž.

Piloti těchto lodí zpočátku hlásili malé množství energie, potom však jako by válečný koordinátor prostě přehodil spínač, a všichni piloti začali volat, že údaje o energii na jejich vypouklých trupech náhle prudce vzrostly. Yammosk zareagoval na hrozbu.

Vzlétl proti nim roj koralskipperů, zdaleka ne tak veliký jako ten, který se s flotilou střetl předtím, protože Lukova domněnka, že mnoho jich bude pronásledovat zbylé lodě, se ukázala jako správná. „Chraňte štítové lodě,“ zavolal Luke na všech kanálech. „Získejte jim potřebný čas.“ To bylo vše, co řekl. Nedodal však, že ani on, ani Anakin, který s tímto plánem přišel, ani žádný z Landových vědců, kteří se k té práci přihlásili, nemají nejmenší tušení, jak dlouhý ten čas může být.

Lukův X-wing vedl Falcon a Jade Sabre na jejich stanoviště a chránil jednu ze štítových lodí, která začala odrážet energii zpátky na planetu, zatímco ostatní stíhačky prostě zaujaly svá místa; některé držely obrannou linii, jiné zvolily lstivější taktiku, útočily na koralskippery, strhávaly útok na sebe a odlákávaly nepřátele pryč od Štítových lodí.

Luke měl v úmyslu něco podobného, ale ještě odvážnějšího. Jakmile se další dvě lodě ocitnou na místě, vletí přímo do atmosféry, do turbulencí a rozbouřené energie, a přinutí co nejvíc koralskipperů bránit vlastní základnu.

*

Když se k němu donesla zpráva o druhém útoku, prefekt Da’Gara spěchal, aby se spojil s yammoskem. Nejdříve se obával, že ten první útok byla jen lest a že tato druhá flotila bude mnohem větší a silnější, navzdory všem údajům a hlášením, že se v této oblasti galaxie nezdržují žádné silné nepřátelské lodě.

Da’Gara byl však zmaten, když mu yammosk sdělil aktuální informace o útočnících, jak nepatrná tato jednotka ve srovnání s tou předchozí je, a že za zmínku stojí pouze obrovské štítové lodě, které yuuzhanvongská flotila útočící na Destrillion prozkoumala a poté, co usoudila, že jejich účel není vojenský, si jich nevšímala.

Proč by se vraceli?

Jediná logická odpověď vedla zřejmě k uprchlé vězeňkyni, Danni Quee. Byla to záchranná akce? Byla Danni Quee dosud na planetě?

Představoval celý tento útok pouhou lest, jak té mladé ženě umožnit uprchnout z planety?

A k čemu ty obrovské štítové lodě?

Yammosk měl teorii: nepřítel se chce pomocí těch lodí pokusit překonat energetické pole kolem planety, možná dokonce obrátit jeho energii proti planetě v naději, že zruší gravitační studny dovin basalů a oklame děla na povrchu planety. Válečný koordinátor si nedělal starosti, neboť navzdory blízkosti velkých deštníkovitých lodí a skutečnosti, že odrážejí energii zpátky na planetu, stále cítil vědomí koralskipperů a stále mohl boj řídit.

Prefekta Da’Garu tváří v tvář sebevědomí válečného koordinátora opustily obavy. Yammosk navíc vyslal signál nejbližším eskadrám koralskipperů, které už soustavu opustily v honbě za poraženými.

I kdyby se nestačily vrátit, válečný koordinátor odhadoval, že nepřátelská flotila bude zakrátko odražena nebo úplně zničena, pokud se v oblasti zdrží byť jen krátce. Největším nebezpečím se tedy jevilo, že by se Danni Quee mohlo nějakým způsobem podařit uprchnout z planety. To by bylo velmi nešťastné, protože prefekt Da’Gara našel v té ženě zálibu a chtěl ji dále studovat.

Ve skutečnosti to nebezpečí bylo stejně minimální. Zoufalý nepřítel očividně odmítal přijmout svou předchozí porážku a vrátil se. Výsledek se tentokrát zdál být ještě jistější.

Když tedy přišla zpráva, že do atmosféry pronikla osamělá stíhačka třídy X-wing a rychle se řítí dolů na planetu, prefekt Da’Gara nařídil velkému počtu svých koralskipperů, aby ji sestřelili a zároveň zahájili na povrchu pátrání po uprchlé vězeňkyni.

Možná znovu vyhrají a on si bude moct Danni nechat.

*

Lukovy senzory na trupu a R2-D2 vzadu hlásili, že teplota začíná klesat. Sice nijak dramaticky, ale znatelně. Řídký vzduch okolo něj se chvěl, oživlý energií yammoskova vlastního útoku kombinovaného s energií odráženou neustále klesajícími štítovými loděmi. Z ledového povrchu planety stoupala hustá mlha, když energie měnila skupenství vody. K Lukově radosti se ta mlha rozptylovala skoro stejně rychle jako stoupala a tempo odpařování neustále rostlo.

Ta mlha mu také poskytla částečnou ochranu, kterou potřeboval čím dál víc. I když byl Luke skvělý pilot, měl plné ruce práce, protože se mu v patách hnalo hejno koralskipperů. Nepřátelské lodě se rojily a útočily na něj z mnoha směrů najednou a pohybovaly se jako jediný protivník.

Vůbec se nezabýval laserovými kanóny nebo torpédy. Soustředil se pouze na úhybné manévry, prudce klesal a zase stoupal ve strmém loopingu, a potom se z loopingu střemhlav vnořil přímo do mlhy. Většina přístrojů mu teď, když uvízl v pavučině čisté energie, byla k ničemu, a tak se řídil pouze svým zrakem a instinktem, ponořil se do Síly, jednoho velkého senzoru, který energetická moc yammoska nemohla úplně vyrušit.

Luke se řítil neprůhlednou mlhou, vnímal narůstající chlad a slyšel R2-D2 vydávat množství nerozluštitelných pípnutí a hvízdnutí. Prudce uhnul do strany a těsně se vyhnul srážce s jedním koralskipperem. Potom opět zamířil střemhlav dolů.

Když vycítil, že se k němu planeta rychle blíží a hrozí, že ho rozdrtí, Luke Skywalker vší silou zatáhl za páku a doufal, že loď zvládne otočit dřív, než plnou rychlostí narazí do ledu.

Jaina cítila v žilách příliv adrenalinu, když se Jade Sabre pustila do ostrého boje s koralskippery. Jaina pilotovala, Mara ovládala hlavní zbraně a Danni Quee se jim při tom snažila pomáhat, jak jen mohla.

Jaina musela využívat tradičních metod spíš než Síly, aby sladila svůj let s doprovodnou lodí, Millennium Falconem, protože ho pilotoval její otec. Han však byl vynikající pilot a Jaina nikdy předtím neměla možnost ocenit jeho kvality. Zaujal s Falconem čelní pozici a Jade Sabre ho kryla. Jaině připadalo, že každý pohyb, každé klesání a stoupání, které Han provedl, dostalo do zaměřovačů další koralskipper, ať už Jacenovi ve spodní střelecké věži nebo Anakinovi v té horní.

I při takovém obdivuhodném létání však Falcon bojoval proti přesile a dotíralo na něj příliš mnoho koralskipperů. Teď musel Han využít své rychlosti – a důvěřovat Jaině, že s ním rychlejší Jade Sabre udrží krok –, aby získal před koralskippery náskok a přiměl je pronásledovat ho a nechat štítovou loď na pokoji.

Jaina si všimla, že přesně tohle koralskippery dělají, že si nevšímají ani této ani ostatních štítových lodí, jako by si neuvědomovaly potenciální riziko. Když u nich viděla takovou nevšímavost, Jaina na kratičký okamžik zapochybovala, jestli má jejich plán vůbec naději na úspěch, jestli bude stačit ta energie, jestli bude stačit odpařování a jestli to v takovém případě vůbec něco udělá s vodou, kterou ohřívají sopky.

Na úvahy není čas, pomyslela si, protože Falcon se odpoutal a Jade Sabre se ocitla pod palbou. Teď bylo na Jaině, aby se předvedla, a mladá pilotka se do toho vrhla s vervou. Provedla rychlý výkrut, vynořila se přímo před koraískipperem a Mara spustila palbu a rozstřílela tu věc na kusy.

Jaina proletěla mrakem trosek, otočila loď o třicet stupňů a vrhla se do dalšího souboje. Tentokrát koralskipper vypálil několik výstřelů, ale štíty Jade Sabre si se zásahy poradily a menší loď na oplátku zasypala záplava střel.

Další otočka, další výstřel. Klesání a prudký vzestup, další výstřel.

Ostrý obrat a ocitly se v přímé linii s další blížící se lodí a…

Nic.

Jaina dostala několik zásahů, uhnula do strany a vrátila se na původní kurz Millennium Falconu, který se řítil kolem druhého boku štítové lodě.

„Proč jsi ho nesestřelila?“ zeptala se Mary, a když se jí nedostalo odpovědi, Jaina se po ní ohlédla.

Mara seděla zhroucená v křesle a hlava jí bezvládně visela na stranu. Jaina ztuhla úlekem. Sklonila se nad ženu a zvolala: „Teto Maro!“ Ale situace venku byla příliš napjatá a vyžadovala její plnou pozornost.

A tak dostaly zásah, další a další, a než se Jaina stačila vrátit k řízení a pokusila se Jade Sabre vyrovnat, téměř přišly o veškeré štíty, jeden motor vynechával a jedna sada polohovacích trysek byla nefunkční.

A planeta se rychle přibližovala.

Jaina dělala, co mohla; za jejími zády se na můstek vřítila Danni a ptala se, jak jim může pomoct.

Jade Sabre se stala neovladatelnou a řítila se dolů.

*

Luke vší silou zatáhl za páku a volal na R2-D2, aby mu pomohl. Droid mu však odpověděl pomalu a nesrozumitelně, protože na něj byla venku mimo ochranu kokpitu příliš velká zima.

Luke zavřel oči, nepřestával táhnout páku k sobě, ale čekal, že každým okamžikem narazí do planety.

Příď se velice pomalu zvedla zpátky do vodorovné polohy a X-wing proletěl těsně nad povrchem. Luke si však ještě nemohl vydechnout, protože nebezpečný led se nacházel pouhých pár stop pod ním.

Zapnul repulzory, aby trochu nabral výšku, potom zamířil vzhůru a vyletěl z mlhy zpátky do hejna koralskipperů. Opět se nenamáhal střílet z laserů, jenom kličkoval a uhýbal a proplétal se tím zmatkem.

Potom už byl z té skupinky koralskipperů venku, i když mnoho se jich na něj pověsilo a začalo ho pronásledovat.

Luke cítil, že teplota stále výrazně klesá, ačkoli bez senzorů nemohl změřit, jak rychle, ani odhadnout dolní hranici toho poklesu nebo jeho konečný efekt.

Mohl jen doufat.

Vtom spatřil Jade Sabre, která pronikla do atmosféry a neovladatelně se řítila ve spirále dolů, a sevřelo se mu srdce.

*

Han s Leiou prosvištěli s Falconem kolem štítové lodě a zbraně jim planuly – stejně tak plál i bok štítové lodě obrácený k planetě, žhnul vyzařovanou energií.

Než to však mohli začít nějak komentovat, jejich pohled upoutalo něco jiného, co je rázem zbavilo optimismu a naděje: Jade Sabre se řítila dolů a mizela v atmosféře.

A neexistovalo vůbec nic, co by pro ně, pro Maru, Danni a svou dceru mohli udělat.

*

Luke zrychlil na maximum a odhadem nastavil záchytný kurz k padající lodi. Viděl, že se Jade Sabre snaží pád vyrovnat, viděl, že jeden z motorů proti pádu bojuje, a věděl, že aspoň někdo je stále u řízení.

Také však věděl, že snaha toho, kdo loď pilotuje, je marná, protože motor neměl sílu přerušit klesání včas.

Jedině snad…

Luke zamířil plnou rychlostí přímo pod padající loď. Potom převrátil X-wing podvozkem vzhůru, a právě když prolétal pod Jade Sabre, těsně předtím, než se obě lodě srazily, zapnul všechny repulzory a vyslal do podvozku padající lodě proud energie.

S obrovským uspokojením Luke obrátil stíhačku do původní polohy a viděl, že Jade Sabre opět stoupá nad planetu. Ale cenou za tento manévr byla ztráta výšky a Luke se znovu řítil směrem dolů. Věřil si, že dokáže stíhačku vyrovnat a zastaví svůj pád, jenže situace se změnila spolu s okolní atmosférou.

Mlha se začala rozplývat. Částečně se odpařila, částečně srazila v ledové krystaly a visela ve vzduchu jako šrapnely protiletadlových střel. Luke některé z nich prorážel a prokřupával se tím bludištěm, mnoho dalších se mu rozpouštělo před očima – tak rychle, že se zdálo, jako by mizely do ztracena.

Dosáhli kritického bodu. Odpařování začalo žít svým vlastním, děsivě rychlým životem.

*

Na scéně se objevovalo čím dál víc koralskipperů reagujících na yammoskův signál, některé přilétaly z planety, jiné k ní. Úleva, kterou Han, Leia a Lando pocítili, když uviděli Jade Sabre opět stoupat nad planetu, se v mžiku rozplynula, když jedna z obrovských štítových lodí vybuchla.

Na všech frekvencích se ozývalo volání z doprovodných stíhaček a křižníků, že přišly o štíty, a volání o pomoc.

Průzor Falconu vyplnil další záblesk, exploze křižníku. A potom další, menší, když nepřátelé rozstříleli stíhačku.

„Co jim trvá tak dlouho?“ zavrčel Han a obrátil se i se svou frustrací na Landa.

Lando bezmocně zvedl ruce. „Já ani nevím, o co se snažíme,“ bránil se.

„Threepio, máš nějaké odpovědi?“ začala se ptát Leia, ale její otázka se změnila ve výkřik a Han zařval: „Doleva!“ když se před nimi zčistajasna zjevila skupina koralskipperů a spustila palbu.

Horní kanóny hřměly v odpověď a Jacen v dolní střelecké věži zasáhl jeden a hned po něm další. Ale koralskipperů bylo příliš mnoho, létaly příliš dobře a vzájemně se proplétaly s takovou přesností a koordinací, že střelci na Falconu neměli mnoho příležitostí k čistému zásahu.

Han sebou pokaždé trhl, když Falconem otřásal jeden zásah za druhým. „No tak!“ zavrčel na svou konzolu, když na chvíli ztratili štíty a světla blikla.

Další štítová loď, tentokrát na opačné straně planety od Falconu, explodovala.

„Měli bychom to odvolat,“ poznamenal Lando.

„Nemůžeme,“ opáčila ostře Leia. „Tohle je naše naděje.“

Třetí štítová loď zmizela a jejich vyhlídky vypadaly čím dál méně povzbudivě.

Potom se však dva koralskippery letící z opačných stran přímo před Falconem srazily v drtivé explozi.

„Pěkná rána,“ zavolal Han.

„To jsem nebyl já,“ odpověděl mu Anakin.

„Ani já ne,“ ozval se Jacen.

Han s Leiou na sebe pohlédli a potom na Landa.

Další dva koralskippery o sebe zavadily, divoce se roztočily a zmizely jim z dohledu. Anakin na jedné straně rozstřílel nepřátelskou stíhačku a potom další a další a Jacen sestřelil jednu na druhém boku.

Z ostatních lodí začala přicházet volání o podobných nenadálých úspěších.

„Funguje to,“ vydechla Leia.

„Pořád jsou v přesile,“ připomněl jí Han a jako na potvrzení jeho slov explodovala čtvrtá štítová loď.

Han obrátil Falcon kolmo vzhůru a s hřmícími kanóny prosvištěl hejnem koralskipperů.

„Otočte to!“ volal Anakin. „Můžeme je všechny sundat, než se dostanou k naší štítové lodi.“

Ale nikdo z těch tří v kokpitu ho neposlouchal, dokonce ani Jacen, který přestal střílet. Všichni totiž upírali zraky před sebe na planetu.

Mlha kolem planety se zvedala a ledový svět byl vidět čím dál zřetelněji a během několika vteřin nebylo po páře v jeho atmosféře ani stopy.

Han začal opět dýchat a Leia potěšeně vydechla, když k nim od planety zamířila známá silueta Jade Sabre.

Než však vůbec stačili zavolat Jaině, planeta jako by se náhle rozostřila a zdeformovala, jako kdyby na ni hleděli přes skleněnou kouli.

„Mezzicanleyova vlna!“ zaječel Anakin. „Čtvrté skupenství hmoty! Pod tím musí mrznout. Voda musí přinejmenším tuhnout!“

„Proto už nedokážou svůj útok koordinovat,“ dodal Jacen. „Jejich válečný koordinátor je hluboko zmražený.“

A skutečně, většina koralskipperů ve zmatku opustila bitvu a mířila zpátky k planetě, pravděpodobně aby chránila svou základnu. A Han spolu s ostatními sledoval, jak se rotace planety čím dál víc zpomaluje a zpomaluje.

„Neuvěřitelné,“ zamumlal Han.

„Dlouho to nepotrvá,“ vysvětloval Jacen. „Energie se vyčerpala a odpařování je tudíž u konce.“

„A co se stane, až se planeta zase roztočí?“ zeptal se zlověstně Han.

„No, když se ten led bude rozpínat…,“ spustil Jacen a Hanovi to stačilo, aby z toho začal mít typický špatný pocit.

„Luku,“ zašeptala se zatajeným dechem Leia.

„Zmizte odsud! Zmizte odsud!“ křičel Han na všech kanálech. „Všichni pryč!“ A navzdory Leiině neustálému úpěnlivému volání jejího nezvěstného bratra smýkl Han s Falconem o sto osmdesát stupňů, otočil ho přídí od čtvrté planety – která se opět začínala točit rychleji – a zařadil plný chod. Zpomalil jen na tak dlouho, než Jade Sabre proletěla kolem nich.

Potom to na Hana tvrdě dolehlo. Podstata toho, co dělá, realita jeho ústupu, tak podobného tomu, který zahájil Anakin na Sernpidalu, když opouštěli Chewieho. Málem Falcon otočil zpátky a vrhl se v zoufalém pátrání po Lukovi k planetě.

Málem.

Ale nemohl. Kdyby letěl sám, neváhal by, jenže on sám neletěl, zodpovídal za víc životů než jen za svůj vlastní.

Stejně jako tehdy Anakin.

Zbytek flotily se také odpoutal, otočil a dal se na ústup. Piloti štítových lodí uvolnili těžké čelní štíty a také prchali jako o život.

Povrchem planety otřásalo mohutné zemětřesení; objevila se trhlina, dlouhé koryto, které pukalo a nadzvukovou rychlostí postupovalo od jednoho pólu k druhému.

A potom celá planeta explodovala, roztříštila se na jiskřivé ledové krystaly, které se rozletěly do všech stran, a světlo slunečních paprsků se o ně lámalo na nespočet barev a záblesků.

Z tohoto rozpínajícího se oblaku vyletěla jediná černá tečka, jeden X-wing letící plnou rychlostí a vezoucí se na samotném okraji té mohutné vlny –

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Náhoda a souvislosti

„No tak, promluv přece!“ slyšel Luke říkat C-3PO R2-D2, když se vracel do pokoje, který jemu a Maře poskytl Lando na Dubrillionu. Zahnul za roh a uviděl oba droidy, právě když C-3PO klepl R2-D2 do kopulky.

R2-D2 odpověděl něčím, co mělo být táhlé a monotónní „úúúúú,“ ale vyšlo z něj: „úú… úú… úú… li.“

„Je jenom tvrdohlavý, pane Luku,“ tvrdil C-3PO a chystal se R2-D2 opět klepnout, ale Luke, stěží přemáhající úsměv, chytil protokolárního droida za paži.

„Myslím, že se Artoo ještě nevzpamatoval z našeho letu v té zimě a ledu,“ vysvětloval Luke.

„Bííúú… íí… úú,“ houkl na souhlas R2-D2.

„Asi má škytavku,“ dodal s mrknutím Luke a zamířil přímo do svého pokoje. Boj s roztroušenými jednotkami Yuuzhan Vongů probíhal docela dobře. Mnoho jich zničila planeta, protože v pošetilé snaze ochránit svou základnu letěli dolů a výbuchu neunikli. Mnohem důležitější však bylo, že síla, která je spojovala – válečný koordinátor – byla pryč. Zbytky nepřátelských sil nebyly ničím víc než potulnými eskadrami a Kyp Durron a velmi mnoho dalších, včetně nemalé palebné síly Nové republiky, je pronásledovali.

Aspoň můžu klidně spát, když vím, že likvidace zbytku Praetorite Vongů je v dobrých rukou, pomyslel si Luke a vešel do pokoje. Mara tam nebyla a on musel přemoct nutkání jít ji hledat. Ještě se nevzpamatovala z útrap uplynulých týdnů, obzvláště ze záchvatu, který ji přepadl během poslední bitvy. Luke věděl, že její nemoc teď získává převahu, a pokud šlo o Maru, boj s nemocí byl její soukromou věcí. To Luka opravdu trápilo, ta bezmoc, že mohl jen přihlížet, jak žena, kterou tak miluje, bojuje s touto vnitřní zrůdností.

Luke obrátil své myšlenky k vnějšímu světu. Maře v jejím osobním boji pomoct nemohl, ale co boj v širším měřítku? Zvedl lahvičku s jedním z brouků, kteří na Belkadanu způsobili molekulární přeměnu. Mara na té planetě cítila, jako by ji její nemoc k broukovi přitahovala. Ale možná si to vyložili špatně, uvědomil si Luke. Možná Mara reagovala pouze na skutečnost, že v nezdravém klimatu na přeměněném Belkadanu se cítila hůř. Anebo možná byly její pocity opodstatněné. Byla to náhoda, že se onemocnění Mary a ostatních projevilo právě v danou dobu, nebo souviselo s chystanou invazí z jiné galaxie? Zanesli sem tu neznámou chorobu mimoděk nebo záměrně Yuuzhan Vongové?

To Luke netušil, ale měl v úmyslu to zjistit. Jestli existoval nějaký způsob, jak mohl své milované ženě pomoct, musel to zkusit.

Sklopil hlavu a zavřel oči, aby posílil své odhodlání. Měl toho tolik na práci, v neposlední řadě obnovení Rady Jediů. Musel fungovat na tolika různých úrovních, jako politik, diplomat, válečník, vědec a manžel. Mara vážně mluvila o tom, že by na chvíli někam odletěla, možná na Dagobah nebo nějakou jinou divokou planetu, kde byla hojně přítomna Síla, aby se mohla ponořit do hlubší meditace a snad i nalézt hlubší porozumění tomu, co se děje v jejím nitru. Luke se samozřejmě nabídl, že poletí s ní, ale zdvořile a rozhodně to odmítla.

Tohle byl její boj – přinejmenším tato část.

Luke si zhluboka a bezmocně povzdechl.

*

V pokoji na druhém konci chodby si Leia Solo balila věci. I ona před sebou měla spoustu práce. Viděla tyto cizince z jiné galaxie, Yuuzhan Vongy, na vlastní oči a chápala, že tuto hrozbu, zdánlivě potlačenou, nemohou přehlížet. Mohou existovat další invazní vojska, další váleční koordinátoři, kteří mají k dispozici ještě víc jednotek – a příště už nemusejí mít takové štěstí, že na takového nepřítele narazí na místě, kde je zranitelný, pod ledovým povrchem vodního světa.

Leia si uvědomovala, jak blízko a jak snadno se dostali na pokraj naprosté zkázy. Kdyby nepřišli na způsob, jak zničit tu planetu, Praetorite Vongové by si teď možná razili cestu galaxií od jednoho sektoru k druhému a Nová republika by nikdy nedokázala shromáždit dostatečnou palebnou sílu, aby je zastavila. Neústupní a často omezení radní Nové republiky by této hrozbě začali věnovat pozornost, až když by bylo pozdě.

To teď byla Leiina práce, její nevyhnutelná povinnost, navzdory jejímu osobnímu přání zůstat stranou toho všeho. Její tři děti ji navzdory tomu, že prokázaly, jak jsou schopné a statečné, rozhodně potřebovaly. Její švagrová sváděla boj o život a její bratr ji možná také bude potřebovat.

A pak tu byl její truchlící manžel, muž zdrcený ztrátou nejlepšího přítele.

Ale nepostrádalo by to vše smysl, kdyby se Yuuzhan Vongové vrátili ve větším počtu a lépe připraveni a Nová republika stále nebyla schopná se jim postavit?

„Velvyslankyně Leia,“ zašeptala. Titul, který jí rada udělila, se jí příliš nezamlouval, ale přesto ho zdráhavě přijala – velvyslankyně Dubrillionu a přilehlých sektorů Vnějšího okraje, včetně soustavy Helska.

Mohla jen doufat, že jí Borsk Fey‘lya a jeho kamarádíčci budou naslouchat.

*

O půl galaxie dál se ke svému úkolu chystal představitel jiné velmoci.

Nom Anor se dozvěděl o zkáze Praetorite Vongů. Slyšel zvěsti přicházející z Vnějšího okraje a ty ho společně s faktem, že se nemohl spojit ani s Yominem Carrem, ani s Da’Garou, utvrdily v přesvědčení, že invazní flotila byla poražena a rozprášena.

Teď se yuuzhanvongští válečníci rozprchli po celé galaxii a on je neměl jak řídit. Svou část úkolu pro Da’Garu a yammoska splnil, udržoval hlavní část nepřátelských válečných lodí ochromenou tady v Jádru, odkud sotva kdo obrátil zrak k Vnějšímu okraji. A přesto válečný koordinátor a Praetorite Vongové selhali.

Nom Anor se zprvu obával, že jeho lidé snad nepřítele podcenili, ale potom, když začaly přicházet úplnější zprávy, pochopil, že měli prostě smůlu.

Nom Anor však věděl, že to ještě neskončilo. Ani zdaleka. Praetorite Vongové byli jen zlomek toho, co jeho lidé mohou do této galaxie vyslat.

Yuuzhanvongský vykonavatel se nyní vrátil ke své práci. Nacházel se na malé planetě, na poměrně neznámém místě, kde to však vřelo rostoucí nenávistí vůči Nové republice a kde se začínalo schylovat k občanské válce.

Přišel čas je rozdmýchat.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Poslední sbohem

Millennium Falcon pomalu a tiše doletěl na místo. Před ním se vychýlená ze své oběžné dráhy kolébala mrtvá koule, jež bývala Sernpidalem.

Leia stála na můstku vedle Hana, mlčela a dopřávala mu tento okamžik samoty a rozjímám.

A on ho potřeboval. Posledních několik dní se příliš zaměstnával, aby nemusel tomuto neodvratnému okamžiku čelit, snažil se mu vyhnout v naději, že čas jeho bolest zmírní.

Nezmírnil. Ani trochu. Když Han pohlédl tam dolů na místo, kde naposledy viděl Chewbaccu živého, nenacházel v tom žádnou spásu ani útěchu. Teď byl myšlenkami plně u svého přítele. Vzpomínal na tu spoustu chvil, které s Chewiem strávil, většinou na výraz Wookieeho tváře nebo nějaké zvláštní, osobité zavytí, na žádné konkrétní události. Ty se nezdály důležité. Pouze modulace Chewieho hlasu, to, jak se na Hana díval, často káravě a vždycky s úctou a upřímnou láskou.

Han pohlédl na Chewieho prázdné křeslo kopilota a v duchu tam svého přítele opět viděl tak zřetelně a živě, a když se soustředil ještě víc, vybavil si Chewbaccův obraz tak křišťálově jasně, že náhle téměř uvěřil, že dokáže Wookieeho vzkřísit silou vůle, a to jen proto, že on, Han, nedokáže jeho smrt přijmout, a proto to nemůže být pravda.

Ale byla to pravda a Chewie už nežil a Chewie už se nevrátí.

A ty vzpomínky se Hanovi dál přehrávaly v hlavě: Chewie vybíhající ze střelecké věže; Chewie pronásledující Anakina po přistávací rampě na Coruscantu, když opět selhal jeden z repulzorů; Chewie o pár let dříve vyhazující všechny tři Hanovy děti vysoko do vzduchu, když už nebyly nejmenší, jen aby předvedl, že to stále dokáže. Han viděl pod konzolou kopilota svou oblíbenou čepici, kterou mu věnovala Leia nedlouho poté, co se jim narodila dvojčata, s vyšitým nápisem vepředu: Gratulujeme, máte OBOJÍ!. Kolikrát mu Chewie tu starou omšelou čepici potají sebral a narazil si ji na svou chlupatou hlavu, až ji vytahal.

Han se pro ni natáhl, obrátil ji naruby a uviděl, že se uvnitř zachytily Wookieeho světle hnědé chlupy.

Všechny ty vzpomínky vyprchaly a pokaždé skončily stejným krutým vědomím, že další už nebudou, že tato kniha už je dopsána, že ty chlupy na čepici jsou poslední, které tam Chewie zanechal.

S typicky otcovským a manželským ochranitelským instinktem zalétly Hanovy myšlenky k dětem. Mnohokrát je v uplynulých dnech přistihl, jak mrkáním zahánějí slzy a dívají se do prázdna, a ani se jich nemusel ptát, na co myslí. Věděl, že pro Jainu a Jacena je to horší než pro Anakina, a i když ho ta skutečnost nejprve překvapila, začínal to chápat. Anakinovi bylo patnáct, což byl velmi sebestředný a sobecký věk, a i když na něm navíc spočívala tíha viny z Chewieho smrti, ten chlapec byl příliš ponořený sám do sebe, než aby si tu ztrátu plně uvědomoval. Dvojčata však tento egocentrický pohled na svět dávno překonala a měla lépe vyvinutý empatický smysl. A tak Han zašel za všemi svými dětmi, za každým zvlášť, a řekl jim všechna ta utěšující klišé, která slýchali všichni mladí, když ztratili někoho blízkého.

Jak prázdně mu ta slova teď zněla, když je musel sám vyřknout!

Po rozmluvě s každým z truchlících dětí Han na okamžik zatoužil být zase malým klukem, aby mu někdo z dospělých řekl všechna ta utěšující klišé, aby ta slova slyšel od někoho moudřejšího, než byl sám.

V ženě, ve své úžasné manželce, která stála vedle něj, takovou osobu nalezl. Leia měla Chewieho ráda stejně jako on, a i když nebyla často s Wookieem v blízkém kontaktu a neměla na Chewieho tolik vzpomínek, Han věděl, že tou ztrátou netrpěla o nic méně než on. A přesto to pohřbila hluboko v sobě, odložila prozatím své pocity stranou, aby to pomohla Hanovi překonat.

Věděl to.

„Jak blízko chceš letět?“ zeptala se ho konečně Leia, a teprve tehdy Han začal vnímat obraz za průzorem před nimi a uvědomil si, že se Sernpidal poněkud zvětšil. Samozřejmě, že sem nepřiletěli pro Chewieho tělo –takový úkol byl nad lidské schopnosti.

Han sem přiletěl, a Leia s tím bez váhání souhlasila, protože tento okamžik potřeboval.

„Co řekneme Chewieho rodině?“ zeptal se Han.

„Pravdu,“ odpověděla Leia. „Že zemřel jako hrdina.“

„Nikdy mě nenapadlo –“ začal potichu Han a hlas se mu zlomil.

Leia na něj vlídně pohlédla a dopřála mu chvilku, aby se uklidnil.

„Vystavěl jsem kolem nás tuhle bublinu,“ snažil se jí vysvětlit Han. „Kolem nás všech – tebe, mě, Chewieho, dětí, Luka, Mary a dokonce i Landa. Kruci, dokonce i kolem těch hloupejch droidů. Byli jsme v ní všichni, víš? Pěkně v bezpečí, šťastná rodinka.“

„Nezranitelní?“ zeptala se Leia, vnímavá jako vždy.

Han přikývl. „Nic nám nemohlo ublížit – myslím doopravdy,“ pokračoval a hlas mu vypověděl službu, a tak jen zavrtěl hlavou, mrkáním zaháněl slzy – a když se mu to nedařilo, otřel si je – a upřel zrak na Sernpidal. Věděl, že mu Leia rozumí a že už nemusí nic dalšího říkat. I když to nedávalo smysl, neodporovala. Tohle se koneckonců mohlo stát už dávno. A když ne Chewiemu, tak určitě někomu z ostatních, a to asi především Hanovi. Tak dlouho žili v neustálém ohrožení života, bojovali v bitvách doslova desítky let a prchali před námezdními lovci a vrahy. Vždyť už tenkrát, když se Han a Leia poprvé setkali na Hvězdě smrti, visel jejich život na vlásku! Zdálo se to být už tolikrát, co jeden nebo více z nich mělo zemřít.

A tak se nějakým zvláštním způsobem stalo, že neustálé zahrávání si se smrtí v Hanovi vyvolalo dojem, že jsou všichni nezranitelní. Dokázali uhnout každému výstřelu, přistát na asteroidu nebo se vyškrábat z drtiče na odpadky, nebo…

S tím byl však konec. Teď už ano. Ochranná bublina praskla, propíchnutá padajícím měsícem.

„Dokonce i Mara,“ řekl Han a Leia se k němu otočila, aby mu pohlédla do očí, ačkoli Han nepřestával zírat přímo před sebe. „Ta nemoc ji nemohla zabít,“ pokračoval. „Věděl jsem, že nemůže. I přese všechny zprávy o ostatních umírajících, ona by zůstala naživu, protože ti druzí nebyli v mojí bublině jako ona. Mara v ní byla, a proto by vyhrála.“

„Ona vyhraje,“ tvrdila Leia.

Ale Han už si nebyl ani zdaleka tak jistý. Najednou se ho zmocnila hrůza, že Mara je skutečně smrtelně nemocná, a uvědomil si, že ani ostatní v jeho bublině, především jejich děti, nejsou zcela v bezpečí. V boji s nepřáteli Jacen, Jaina a Anakin dokázali, že už jsou hodni titulu rytířů Jědi, o tom nebylo pochyb. Han je nemohl dál chránit, ale i kdyby mohl, věděl, že už nejsou v bezpečí.

Bublina se rozplynula.

Vypadalo to, že nepřátelskou hrozbu zažehnali. Ale Hanu Solovi už galaxie nepřipadala zdaleka tak bezpečná jako dřív.

O autorovi

R. A. SALVATORE (celým jménem Robert Anthony Salvatore) se narodil v roce 1959 v Leominsteru ve státě Massachusetts. Proslavil se především knihami ze série Forgotten Realms, do níž spadá i jeho první vydaný román The Crystal Shard (1988, česky Magický krystal, 1997, 2006). Od té doby publikoval přes tři desítky knih převážně žánru fantasy, včetně trilogie The Demon Awakens (1997, česky Démon se probouzí, 2004), The Demon Spirit (1998) a The Demon Apostle (1999). Dvěma svazky přispěl také do série Star Wars; kromě knihy, kterou právě držíte v ruce, je rovněž autorem románového přepisu Epizody II – Klony útočí (2002). Žije v Massachusetts se svou manželkou Diane, se kterou má tři děti.

ROMÁNY STAR WARS V NAKLADATELSTVÍ EGMONT

Háv klamu (32,5 roku před Ep. IV)

Mezigalaktická výprava (27 let před Ep. IV)

Štěpný bod (21,5 roku před Ep. IV)

Yoda: Temné setkání (19,5 roku před Ep. IV)

Labyrint zla (19 let před Ep. IV)

Trilogie o Hanu Solovi 1: Léčka v ráji (10 let před Ep. IV)

Trilogie o Hanu Solovi 2: Huttský gambit (5 let před Ep. IV)

Trilogie o Hanu Solovi 3: Úsvit rebelů (3 roky před Ep. IV)

Stíny Impéria (3,5 roku po Ep. IV)

Námluvy princezny Leiy (8 let po Ep. IV)

Akademie Jedi 1: Hledání Jedi (11 let po Ep. IV)

Akademie Jedi 2: Temný učedník (11 let po Ep. IV)

Akademie Jedi 3: Nositelé Síly (11 let po Ep. IV)

Ruka Thrawnova 1: Přízrak minulosti (19 let po Ep. IV)

Ruka Thrawnova 2: Vize budoucnosti (19 let po Ep. IV)

Pouť pozůstalého (22 let po Ep. IV)

Nový řád Jedi: Prvotní vektor (25 let po Ep. IV)