NENECHTE SI UJÍT PRVNÍ SVAZEK SÉRIE NOVÝ ŘÁD JEDI, PRVOTNÍ VEKTOR, OD R. A. SALVATORA!

Tak dlouho žili v neustálém ohrožení života, bojovali v bitvách doslova desítky let a prchali před námezdními lovci a vrahy. Vždyť už tenkrát, když se Han a Leia poprvé setkali na Hvězdě smrti, visel jejich život na vlásku! Zdálo se to být už tolikrát, co jeden nebo více z nich mělo zemřít.

A tak se nějakým zvláštním způsobem stalo, že neustálé zahrávání si se smrtí v Hanovi vyvolalo dojem, že jsou všichni nezranitelní. Dokázali uhnout každému výstřelu, přistát na asteroidu nebo se vyškrábat z drtiče na odpadky, nebo…

S tím byl však konec. Teď už ano. Ochranná bublina praskla.

Hanu Solovi už galaxie nepřipadala zdaleka tak bezpečná jako dřív…

– z Prvotního vektoru

www.egmont.cz EGMONT

TIMOTHYMU ZAHNOVI ZE VŠECH ZJEVNÝCH DŮVODŮ I Z NĚKOLIKA DALŠÍCH. (AŽ BUDEME PŘÍŠTĚ NA TASMÁNII, ZKUSÍM ŘÍDIT JÁ.)

© 2000 Lucasfilm Ltd. & ™. All Rights Reserved. Used Under Authorisation. Translation copyright © 2008 Lucasfilm Ltd.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, archivována nebo přenášena v jakékoli formě a jakýmikoli prostředky, ať už elektronicky, mechanicky, fotograficky, zvukově nebo jinak, bez předchozího písemného svolení majitele autorských práv.

Vydalo nakladatelství EGMONT CR, s.r.o.

V Praze roku MMVIII jako svou 1965. publikaci Ilustrace na obálce John Harris

Mapa galaxie Daniel Wallace a Chris Barbieri

Z anglického originálu Star Wars – The New Jedi Order. Dark Tide.

Onslaught přeložili Jana Zejmanová a Milan Pohl Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

První vydání

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

ISBN 978-80-252-0846-5

Navštivte také www.starwars.com a www.egmont.cz

Poděkování:

Tato kniha by nemohla vzniknout bez neúnavného úsilí spousty lidí. Za jejich přispění si autor přeje poděkovat následujícím osobám: Sue Rostoniové, Allanu Kauschovi a Lucy Autrey Wilsonové z Lucas Licensing Ltd.; Shelly Shapirové, Jennifer Smithové a Stevu Saffelovi z Del Rey; Ricii Mainhardtové, své agentce; svým spolupachatelům R. A. Salvatorovi, Kathy Tyersové a Jimu Lucenovi; Peetovi Janesovi, Timothymu Zahnovi, Tishe Pahlové a Jennifer Robersonové; a jako vždy také Liz Danforthové, že mě během celého toho procesu udržela při smyslech.

Osoby

Elegos A’Kla; senátor Nové republiky (muž, Caamasi)

Lando Calrissian; planetární správce Dubrillionu (muž, člověk)

Gavin Darklighter; plukovník, eskadra Rogue (muž, člověk)

Borsk Fey’lya; prezident Nové republiky (muž, Bothan)

Corran Horn; rytíř Jedi (muž, člověk)

Danni Quee; společnost ExGal (žena, člověk)

Ganner Rhysode; rytíř Jedi (muž, člověk)

Shedao Shai; velitel (muž, Yuuzhan Vong)

Luke Skywalker; mistr Jedi (muž, člověk)

Mara Jade Skywalker; rytířka Jedi (žena, člověk)

Anakin Solo; rytíř Jedi (muž, člověk)

Jacen Solo; rytíř Jedi (muž, člověk)

Jaina Solo; rytířka Jedi (žena, člověk)

Leia Organa Solo; diplomatka Nové republiky (žena, člověk)

Prolog

Pirát Urias Xhaxin stál na můstku své fregaty Nebulon-B a pravou rukou si za zády svíral kybernetickou levačku. Hleděl přímo před sebe na tunel světla, kterým se jeho loď Free Lance řítila. Díky konstrukci lodi, jejíž můstek se nacházel daleko vpředu, si připadal, jako by tudy letěl sám a razil si cestu hluboko do prostoru Vnějšího okraje, kam se nikdo rozumný nepouštěl.

Ohlédl se přes rameno na Twi’leka u navigačního stanoviště. „Čas do opuštění hyperprostoru, Khwire?“

Twi’lekova dlouhá lekku sebou trhla. „Pět minut.“

Xhaxin zapnul komlink na svém límci. „Všichni pozor, všichni pozor, mluví k vám Xhaxin. Rudá a Modrá eskadro, připravte se ke startu. Odříznete únikové vektory a vyřadíte menší jachty. Střelci, my budeme mířit na doprovod. Všichni mějte oči na stopkách a bude to naše poslední akce, další už nebudou potřeba. Tam a zpátky, čistě a hladce. Vím, že si všichni povedete skvěle. Xhaxin konec.“

Vedle Xhaxina se objevila tmavovlasá žena. „Vážně si myslíte, že nám to vynese tolik, že budeme moct odejít do důchodu?“

„To záleží na tom, jaký důchod si představujete, doktorko Karl,“ otočil se k ní s úsměvem bělovlasý a bělovousý muž. „Vaše schopnosti vám zajistí slušné živobytí téměř kdekoli v Nové republice a váš podíl z této akce vám vystačí na to, abyste si mohla pořídit novou identitu, nebo rovnou dvě.“

Anet Karl se zamračila. „Od chvíle, kdy Imperiální zůstatek a Nová republika před šesti lety uzavřely mír, jsme nuceni jít po čím dál menších rybách. Nová republika nám nikdy neprominula, co děláme, ale dokud bylo Impérium hrozbou, přehlížela to. Když skalní stoupenci Impéria prchali sem k Zůstatku, kořisti bylo dost, ale tento zdroj příjmů už vysychá. Bude se tahle akce v něčem lišit?“

Xhaxin chvíli špulil rty a potom ztišil hlas. „Máte právo se ptát. Odpověď zní: ano, cítím to v kostech. Tahle akce bude úplně jiná než cokoli, co jsme za posledních pět let zažili.“

Anet se šibalsky usmála a v hnědých očích jí zajiskřilo. „Snad se z vás nestal Jedi? Promluvila k vám Síla?“

„Ne, obávám se, že jsem mnohem praktičtější než Jediové a také mnohem nebezpečnější,“ rozhodil rukama Xhaxin. „Na téhle lodi je posádka čítající skoro devět set lidí, což je devětkrát víc než celkový počet Jediů v celé galaxii. A zatímco jim pomáhá Síla, já mám na své straně dva mocné spojence: chamtivost a drzost.“

„Ó, váš plán byl dobrý.“

„Oprava, můj plán byl geniální,“ zasmál se Xhaxin. „Nechali jsme proletět pár lodí, protože cestovaly společně, a potom jsem vyslal svého člověka, který tvrdil, že organizuje konvoje přes hluboký vesmír k Zůstatku. Lidé se o místa v našem konvoji rvali. A navíc za bezpečnou cestu dobře zaplatili.“

„Ale bez záruky, co?“ usmála se doktorka. „Ty kredity, co zaplatili, jsou jen záloha?“

„Přesně tak. Shromáždili se u Garqi, odstartovali a poslední z nich by měli dorazit na místo setkání za deset minut. Obklíčíme ty, co už tam jsou, potom oškubeme i toho posledního a vypadneme.“ Xhaxin si živou pravačkou přihladil knír. „Je to velkolepý podnik. Nikdo na něj jen tak nezapomene. Chtěl bych, aby se na mě vzpomínalo z lepších důvodů, ale tohle postačí, zvlášť když si všichni za svoji tvrdou práci přijdete na své.“

Anet Karl se podívala na všechny ty různé lidi a bytosti zaujatě se věnující svým povinnostem na můstku. „Ani my nemáme Imperiály nijak v lásce, kapitáne. Jsme vám zavázáni, že jste nás celé ty roky udržel naživu a umožnil nám vrátit jim to. Klidně bychom v tom pokračovali –“

„Já vím, ale Nová republika uzavřela se Zůstatkem mír,“ povzdechl si Xhaxin. „Kouzlo klidu a míru se nesmí podceňovat. Myslím, že jsme si ho konečně taky trochu zasloužili.“

„Deset vteřin do opuštění hyperprostoru, kapitáne.“

„Díky, Khwire.“ Xhaxin mávl rukou k průzoru. „Hleďte, doktorko, náš osud.“

Tunel světla se roztříštil do bezpočtu různobarevných hvězd. Vynořili se doslova uprostřed ničeho – v bodě v prostoru, který byl vybrán pouze proto, že gravitační síly z něj činily dokonalé místo pro rychlý let z Garqi na Bastion v Imperiálním zůstatku. Neměl tu být nikdo.

Jenže byl. Kromě hořících trosek zničeného frachťáku, který se divoce točil kolem dokola, a hemžících se únikových modulů a jachet se tam v prostoru vznášel ohromný objekt. Xhaxin se kvůli nerovnému povrchu objektu a jeho pomalému pohybu nejprve domníval, že se jedná o asteroid. Kolem něj jakoby kroužily další malé asteroidy, které od něj následně vystřelily pryč a zaútočily na jachty.

A teď se obracejí na nás! Xhaxin se odvrátil od průzoru. „Štíty na maximum, hned! Vypusťte stíhačky. Nevím, jak se nějakému šílenci podařilo nacpat hyperpohon do asteroidu, ale naše lodě nám krást nebude! Střelci, zaměřte ten velký kámen a palte.“

„Rozkaz, kapitáne!“

Už když Xhaxin vydával rozkazy a přemýšlel o tom, jak se někomu podařilo uvést tu planetku do pohybu, věděl, že tento směr úvah nevysvětluje ty menší kusy kamene pohybující se jako stíhačky. „Senzory, co se to tam venku děje?“

Duros procházel holografické údaje a v protáhlém obličeji se mu zračil ještě zasmušilejší výraz, než u něj bylo obvyklé. „Gravitační anomálie, pane, všude kolem nás.“

„Tažné paprsky? Generátory gravitačních studní?“

„Něco jiného, pane.“ Duros se zamračil, když se mu na hologramu objevila záplava dat a vzájemně se překrývajících barevných sfér. „Soustředěnější, neproniknutelnější a výkonnější paprsky.“

Turbolaserové baterie Free Lance spustily palbu a dštily na asteroid proudy žhnoucích rudých výbojů. Vypadalo to, že výstřely míří k cíli, ale pak se náhle za letu prudce odchýlily. Ostře změnily úhel a necelého půl kilometru před zásahem asteroidu se slily v jediný paprsek. Xhaxin čekal, že střely proletí tímto novým ohniskem a přesto zasáhnou cíl, místo toho však zmizely.

„Co se stalo? Zbraně, senzory, co se stalo?“

Jeho střelec, Iotran jménem Mirip Pag, nevěřícně zavrtěl hlavou. „Zaměřili jsme je, kapitáne. Měli jsme je.“

Duros, Lun Deverin, zabodl prst do malé sféry na hologramu. „Gravitační anomálie ty výstřely pohltila. Jako kdyby využívali černé díry místo štítů.“

Xhaxin se otočil, aby se podíval na údaje, a sledoval, jak se zmíněná sféra rozpíná a pohybuje směrem k fregatě. V okamžiku dotyku se loď otřásla. Rozezněl se poplach ohlašující, že štít na pravoboku selhal.

„Nastavte kurz 57 na 12 a plnou rychlostí vpřed. Přerušte ten paprsek, nebo co to je.“

„Blíží se další, kapitáne. Shodí nám záďový štít…“

Pen Grasha, koordinátor stíhaček Free Lance, překřičel poplašné sirény. „Kapitáne, naše stíhačky ztrácejí štíty. Jejich blastery a lasery na nepřítele neúčinkují.“

Duros zamával rukou a potom se pevně chytil svého senzorového stanoviště.

„Připravte se na náraz. Vystřelili na nás.“

Náraz? Xhaxin se otočil k průzoru a spatřil, jak se žhavá koule čehosi, snad plazmy, prohnala kolem nich. Zastihla fregatu uprostřed manévru a zasáhla levobok. Štít na levoboku zásah zachytil, ale během několika vteřin selhal a na můstek se snesl déšť jisker a jednoho člena posádky to odmrštilo po podlaze přes celý sál. O úder srdce později do opancéřovaného trupu Free Lance udeřilo to, co proniklo štítem.

Díky bohu, že máme zesílený pancíř. Xhaxin věnoval na vylepšení pancíře fregaty mnoho prostředků. Přežila už i palbu z imperiálního hvězdného destruktoru. Taky jsme utekli, takže se tím můžeme chlubit.

Náraz na lodi dočasně vyřadil generátory umělé gravitace, takže Xhaxin se vznesl do vzduchu a narazil do doktorky Karl. Za vteřinu gravitace opět naběhla a oba spadli na palubu, ale ani jednomu z nich se nic nestalo. Xhaxin se zvedl na jedno koleno, pomohl doktorce posadit se a obrátil se k Durosovi. „Co to bylo?“

„Nevím, kapitáne, ale pořád se to prožírá trupem.“ Tvor s modrou kůží zbledl. „Předpokládané porušení trupu na palubě sedm za dvacet vteřin.“

„Vykliďte tu oblast a uzavřete ji.“

„Další střely na cestě!“

Ne! To není možné! Xhaxin zaťal ruce v pěst. Potlačil zoufalství a paniku, které se ho zmocňovaly. Nastal čas jednat jako muž, který si zaslouží věrnost své posádky.

„Pene, odvolej naše stíhačky. Nejdřív naložte ty bez hyperpohonu. Khwire, vypočítej mi odsud nějaký skok.“

Twi’lekovi strnula lekku. „Gravitační anomálie se neustále mění. Skok nelze vypočítat.“

„Brání nám ty anomálie ve skoku?“

„Ne, ale –“

Xhaxin zavrčel a upadl na koleno, když fregatou otřásl další výstřel z asteroidu. „Tak skočíme naslepo. Pošli souřadnice našim stíhačkám, ale skoč naslepo.“

„Kapitáne, skok naslepo nás může zabít.“

„Skok naslepo nás možná zabije,“ ukázal Xhaxin prstem na průzor. „Tihle nás zabijí určitě. Udělej to, Khwire. Hned!“

„Rozkaz, kapitáne.“ Twi’lek se pustil do zadávání souřadnic do navigačního počítače. „Připraveni ke skoku za pět vteřin, kapitáne. Čtyři, tři…“

Xhaxin pohlédl na průzor a viděl, jak se zářící zlatá koule zvětšuje a zaplňuje jej. Nevěděl, kdo jsou ti útočníci a proč tam jsou nebo jak fungují jejich zbraně. Když o tom přemítal, obraz vesmíru se mu roztříštil před očima. V tom okamžiku si uvědomil, že zatímco jemu by odpovědi na tyto otázky přinesly trochu vnitřního klidu, o Nové republice se totéž říct nedalo.

kapitola

1

Leia Organa Solo stála v přední části senátní sněmovny. Čekala, až ji prezident Borsk Fey’lya přizve k řečnickému pultu, a byla trochu nervózní. Vrátila se v myšlenkách o několik let – ve skutečnosti o několik desítek let – zpátky a vzpomněla si, jak se cítila, když poprvé vešla do Imperiálního senátu jako vůbec nejmladší osoba zvolená do tak vysokého úřadu. Kandidovala, aby pomohla svému otci Bailu Organovi v opozici vůči Palpatinovi a šílenství, které dalo vzniknout takovým věcem jako Hvězda smrti.

Tenkrát jsem byla mladá, velmi mladá a z pochopitelných důvodů nervózní. Rozhlédla se po impozantní síni a po moři senátorů v ní. Nebyla tak velkolepá jako původní síň, v níž kdysi poprvé zasedala, ale cítila zde hluboký smysl pro tradici ze dnů Nové republiky. Za dob Impéria – poté, co Palpatine uchvátil moc – se v síni kromě lidí nevyskytovali téměř žádní příslušníci jiných ras a i ti tehdy byli pouze asistenty lidských senátorů. Teď byli lidé v menšině stejně jako za časů Staré republiky. Zahlédla senátorku Viqi Shesh z Kuatu a jednoho z jejích telbunů a také senátora Gala Omase z Alderaahu, ale další lidi už hledala obtížně.

A není to jen mým zhoršujícím se zrakem. Usmála se pro sebe, nechtěla si připomínat, kolik z jejího života už uplynulo. Většinu ho strávila tady na Coruscantu přetvářením Nové republiky do mezihvězdné konfederace světů, které se vynořily ze stínu Impéria. Nebo bojem proti Impériu a uhýbáním před laserovými střelami. Zde se odehrávaly mnohem nenápadnější útoky, avšak možná stejné smrtelně nebezpečné. Zachvěla se, když si vzpomněla, že stará senátní sněmovna jednou zažila i bombový útok.

Ohlédla se přes rameno na Danni Quee, mladou ženu, která před necelými dvěma měsíci přežila útok a zajetí agresivní skupinou cizích tvorů, jež napadla několik světů na Vnějším okraji. Danni pracovala na výzkumné stanici, kde monitorovala vesmírný prostor za galaktickým okrajem, a nashromáždila důkazy podporující domněnku, že útočníci skutečně přiletěli zpoza něj. Jejich nelítostná taktika spolu s ekonomickou stránkou zahájení invaze ze vzdálené galaxie Leie naznačovaly, že nepřátelé musejí myslet obsazení značné části této galaxie vážně. Do Senátu se dostavila, aby o této hrozbě informovala Novou republiku a získala pomoc pro světy z Okraje, které budou čelit hlavnímu náporu nepřátelského útoku.

Vedle drobné tmavovlasé ženy stál Bolpuhr, Leiin noghrijský tělesný strážce. Noghriové byli Leie a jejímu bratrovi Lukovi zavázáni za jejich snahy napravit škody spáchané Impériem na domovském světě Noghriů Honoghru. Z vděčnosti střežili Leiu a její rodinu s divokou oddaností, která se dala srovnat jedině s oddaností Wookieeů zavázaných dluhem života.

Hlas Borska Fey’lyi přešel z monotónního hlubokého v o něco vyšší. Leia si pamatovala, že zvyšoval hlas vždycky, když se cítil pod tlakem. Zvedla hlavu a soustředila se na to, co Bothan říká.

„… a tak mám to vzácné potěšení znovu přivítat v této síni ženu, která je zde více doma než kdokoli jiný v historii Senátu. Představuji vám Leiu Organu Solo, vyslankyni z Dubrillionu.“

A že už bylo načase, pomyslela si Leia. Nechal jste mě čekat dost dlouho. Usilovala o toto slyšení už celé týdny.

Fey’lya se odvrátil od řečnického pultu a pokynul jí, aby předstoupila. Bothan si zvolil pískově hnědý háv jen o odstín či dva tmavší, než byla jeho krémově zbarvená srst, zdobený fialovým lemováním, jež ladilo s barvou jeho očí. Leie ten oděv připomínal jednoduchý šat, který nosívala Mon Mothma, když promlouvala k Senátu nebo k lidu, ale jaksi nepropůjčoval Bothanovi onu atmosféru prosté vznešenosti, jakou poskytoval Mon Mothmě.

Leia si oblékla černé kalhoty a boty a sytě modrou halenu. Také si vyčesala vlasy nahoru a celý svůj oděv a vystupování sladila tak, aby odpovídaly vojenským střetnutím, na nichž byla založena její zpráva. Uvědomovala si, že není pro honosný Senát oděna tak docela odpovídajícím způsobem, zároveň však doufala, že to v některých z přítomných vyvolá vzpomínky na minulost, kdy vojenská uniforma byla na denním pořádku a musela se činit rychlá rozhodnutí.

„Děkuji vám, prezidente Fey’lyo. Vážení senátoři a ctění hosté, přináším vám pozdravy dubrillionského lidu. Přejí si, abych vás informovala o vážné krizi na Vnějším okraji. Doposud neznámý druh zahájil na Okraji sérii útoků. Vyhladil stanici ExGal 4 na Belkadanu, napadl Dubrillion, zničil novorepublikovou loď Rejuvenator v soustavě Helska a vyhladil planetu Sernpidal, když na ni strhl její měsíc. Podařilo se nám určit polohu nepřátelské základny na Helsce 4 a zničit ji. To nás však hrozby nezbavilo.“

Leia vzhlédla k posluchačům a překvapilo ji, kolik senátorů se tváří znuděně, jako kdyby byla pouhou vypravěčkou z kuatského mravokárného dramatu. No dobrá, neřekla jsem jim nic, co by už nevěděli, ale teď to musejí vzít na vědomí a začít jednat. Odkašlala si a nahlédla do svých poznámek v datapadu na řečnickém pultu.

„Luke Skywalker objevil na Belkadanu důkaz o ekologické katastrofě, která radikálně změnila složení atmosféry planety. Tato katastrofa zavedla mého bratra a Maru Jade Skywalker k nepřátelskému agentovi přítomnému na planetě, který na ně zaútočil a následně byl zabit. Důkazy, zdá se, naznačují, že nepřátelé připravovali planetu k tomu, aby ji mohli využít jako svou základnu pro invazi.“

Než mohla pokračovat, shrbený ještěří senátor zastupující různá baragwinská společenství pomalu vstal. „Jestli Senát dovolí, rád bych se zeptal, zda je to tatáž Leia Organa Solo, která se ujala vyjednávání při rhommamoolsko-osarianském sporu.“

Leia přimhouřila oči a zvedla bradu. „Senátor Wynl moc dobře ví, že jsem stejná osoba, která se pokoušela ten spor urovnat.“

„A nebyl to čin zbrklého rytíře Jedi, co přimělo Osariánce zahájit útok, jenž vtáhl soustavu do války a zároveň způsobil smrt Noma Anora, rhommamoolského vůdce?“

Leia zvedla ruce. „Při vší úctě, senátore, rhommamoolsko-osarianský konflikt neměl nic nebo téměř nic společného s invazí, o níž mluvím.“

Borsk Fey’lya se k Leie otočil ze svého místa na stupínku po její pravé ruce. „Nic nebo téměř nic? To naznačuje, že by zde mohlo existovat nějaké spojení.“

Neochotně přikývla. „Když útočník napadl Maru, nejdříve se pokusil zničit Artoo – astromechanického droida R2 patřícího mému bratrovi. Cizinec vykřikoval stejná protidroidská hesla, jaká používali při svých taženích Rudí rytíři života na Rhommamoolu.“

Bothan zamrkal fialovýma očima. „Vy tedy naznačujete, že tito Rudí rytíři stojí za nákazou na Belkadanu, zkázou Sernpidalu a útokem na Dubrillion? A že měli zbraně potřebné k vychýlení měsíce z dráhy, a přesto nedokázali ochránit své vůdce před útokem Osariánců, jestli tomu správně rozumím?“

„Ne, myslím, že nerozumíte, prezidente Fey’lyo,“ řekla mrazivým hlasem Leia. „Nevěřím, že útočník na Belkadanu byl ovlivněn Rudými rytíři, ale je možné, že Rudí rytíři jsou součástí zastíracího plánu na rozvrácení Nové republiky.“

Další senátor povstal, tentokrát Rodian. „Vyslankyně, vy chcete, abychom uvěřili, že vaše snaha selhala kvůli spiknutí zosnovanému v jiné galaxii?“

„To netvrdím.“

Niuk Niuv, senátor ze Sullustu, vstal. „Ani já tomu nevěřím. Myslím, že se snažíte odvrátit naši pozornost od hrozby, kterou pro Novou republiku představují Jediové. Byl to Jedi, kdo vyprovokoval Osariánce a spustil tu válku. Říkáte nám, že vás o tomto nepříteli i o tom, co tento útočník říkal, informoval Jedi. Nejsem takový hlupák, abych za tím neviděl snahu Jediů odvrátit naši pozornost od potíží, které způsobil jejich řád.“

„Ten Jedi na Belkadanu byl můj bratr, Luke Skywalker, mistr Jedi!“

„A kdo jiný by měl větší zájem na tom, aby se zapomnělo na chyby jeho žáků?“

Leia se nutila nesvírat řečnický pult tak křečovitě. „Jsem si dobře vědoma otázek kolem Jediů, ale naléhavě vás žádám, abyste se teď nad tyto otázky povznesli a soustředili se na to, co vám říkám. Schyluje se k invazi z jiné galaxie a ta Novou republiku zničí, pokud okamžitě nezačnete jednat a nezastavíte ji.“

Lidský senátor, kterého Leia nepoznávala, vstal a promluvil. „Promiňte, ale je všeobecně známým a uznávaným vědeckým faktem, že hyperprostorová porucha na okraji galaxie znemožňuje cestování za její hranice a naopak. K této domnělé invazi nemohlo dojít.“

Leia zavrtěla hlavou. „Pokud taková porucha existuje, oni našli způsob, jak ji překonat. Byli zde a o jejich invazi existuje na Vnějším okraji pádný důkaz.“

Quarren Pwoe vstal a konečky prstů si přejel po špičaté bradě. „Já jsem tedy zmaten, vyslankyně. Sdělila jste nám, že jste se zúčastnila pokusu o zničení invazní armády. Měl jsem zato, že jste uspěli.“

„To ano.“

„Takže od té doby už se tito útočníci neobjevili?“

„Ne, ale to ne –“

„A máte ještě nějaký jiný důkaz, který je spojuje s Rudými rytíři, kromě nepřímého svědectví o tom, co řekl cizinec, který je už mrtvý?“

„Ne, ale –“

„Máte nějaké hmatatelné důkazy této invaze?“

„Několik. Pár těl a jejich koralskipperů.“

FeyTya se usmál a ostré zuby se mu zaleskly. „Koralskipperů?“

Leia zavřela oči a povzdechla si. „Tito cizinci jsou zřejmě závislí na geneticky upravených biomechanických tvorech. Jejich stíhačky jsou, ehm, vypěstovány z čehosi, čemu říkají korál yorik.“

Bothan zavrtěl hlavou. „Chcete říct, že zničili hvězdný destruktor pomocí kamenů?“

„Ano.“

Pwoe se podíval na svůj stůl a potom vzhlédl s blahosklonným zábleskem ve svých černých očích. „Leio, jako ten, kdo k vám v minulosti vzhlížel, vás žádám, prosím přestaňte včas. Ani netušíte, jak zoufalé je to vaše divadlo. Rozhodla jste se odejít z veřejného života, a dnes sem přicházíte s touto historkou, abyste se pokusila převzít moc z našich rukou. Je to průhledné a ubohé.“

„Cože?“ Leia užasle zamrkala. „Vy si myslíte, že jsem přišla uchvátit moc?“

„Nevím, co jiného si mám myslet.“ Pwoe rozevřel dlaně a gestem zahrnul celou síň. „Chcete chránit svého bratra, své děti, protože všichni jsou Jediové, a já to chápu. Je také zřejmé, že si myslíte, že bez vás nedokážeme přežít žádnou katastrofu, ale pravdou je, že od okamžiku, kdy se vyřešila bothanská situace, se vše dařilo. Všichni rozumíme lidské touze po moci a obdivovali jsme vás, že jste ji dokázala tak dlouho potlačovat, ale teď tohle –“

„Ne, ne, vůbec nemám v úmyslu uchvátit moc.“ Leia se zděšeně rozhlížela po senátorech. „Co vám tady říkám, je pravda. Hrozba je skutečná. Možná jsme odrazili předvoj, ale oni se vrátí.“

Sullustanský senátor si rukama zakryl uši. „Prosím, Leio, už dost, dost. Vaše loajalita k Jediům je chvályhodná, ale tento pokus přesvědčit nás, že mohou být užiteční kvůli nějaké neurčité hrozbě, je pod vaši úroveň!“

„Ale je to od ní velmi lidské,“ odfrkl si Baragwin.

Leiino srdce sevřela neviditelná pěst a pevně stiskla. Ohnula lokty a opřela se předloktími o řečnický pult. „Musíte mě vyslechnout!“

„Leio, prosím, udělejte to, co Mon Mothma.“ V Pwoeově hlase zazníval soucit. „V tichosti odejděte. Teď vládneme my. Umožněte nám vzpomínat na vás s láskou jako na někoho, kdo se povznesl nad svou lidskost.“

Leia se dívala po senátorech a přála si, aby jí věk zastřel zrak natolik, aby neviděla ty pohrdavé pohledy namířené na ni. Jsou slepí, protože nechtějí vidět. Tak zoufale potřebují mít pocit, že mají moc, že raději budou ignorovat hrozbu, aby nemuseli přiznat, že nastala krize. Přijdou o všechno jen proto, že chtějí dokázat, že mají moc. Jejich dobrovolná nevědomost z ní vysála energii a zbavila ji slov, tíha jejich soucitu a pohrdání ji zdrtila.

To snad není možné. Takhle hloupě zahodit všechno, čeho jsme dosáhli. Leia přestala křečovitě svírat řečnický pult a začala ustupovat. Přijít o všechno…

Tiché mumlání v senátní sněmovně prořízl přísný energický hlas. „Jak se opovažujete? Jak se kdokoli z vás opovažuje takhle s ní mluvit?“ Uprostřed místnosti se v celé své výšce vztyčil štíhlý tvor se zlatavou srstí a nachovými pruhy, jež se mu táhly od koutků očí vzhůru až na temeno hlavy. „Nebýt této ženy a obětí, jež její rodina přinesla, nikdo z nás by tady nebyl a většina z nás by byla mrtvá.“

Elegos A’Kla rozevřel své tříprsté ruce. „Váš donebevolající nevděk jen nahrává imperiální představě o tom, že jsme pouhá zvířata!“

Rodianský senátor bodl prstem zakončeným přísavkou směrem ke Caamasimu. „Nezapomínejte, že byla jednou z nich!“

Elegos přimhouřil oči a Leia z něj vycítila vlnu bolesti. „To si ani neuvědomujete, jak prostoduše to zní? Házet ji do jednoho pytle s Imperiály je čirá předpojatost, stejná, jakou stavěli na odiv Imperiálové, když nás utlačovali.“

Niuk Niuv mávl nad Caamasiho připomínkami rukou. „Vaše kritika by měla větší váhu, senátore A’Klo, kdybyste nebyl známý svou někdejší spoluprací s Jedii. Hluboce s nimi sympatizujete. Nebyl váš strýc jedním z nich?“

Elegos nepatrně zaklonil hlavu, čímž zdůraznil svou výšku a štíhlost. „Má loajalita k přátelům a příbuzným, kteří byli rytíři Jedi, mne nečiní slepým k tomu, co se nám zde Leia snaží sdělit. Možná vidíte v Jediích hrozbu – i já připouštím, že z činů některých z nich mě mrazí – ale ona vám přináší zprávy o nové, pro Novou republiku možná ještě větší hrozbě. Vědomě ji ignorovat v honbě za vlastní slávou je krajně nezodpovědné.“

Pwoe zlostně zkroutil chapadla. „To je hezké, že to říkáte, A’Klo, ale vaši lidé Leie a její rodině hodně dluží za to, že přežili. Mnoho vás na Alderaanu zahynulo a byl to lidský pocit viny a dobročinnost, co vás celá léta chránilo. To, že jste povstal na její obranu, není nijak překvapivé a ne nepodobné chování bojového psa neka, jenž líže ruku, která ho bije.“

Leia cítila, že ta poznámka ťala do živého, a vrátila se za řečnický pult. Mluvila tiše a klidně, i když to v ní vřelo hněvem. Ačkoli odmítala používat jediskou techniku na uklidnění, tentokrát to udělala, aby se mohla soustředit. Její výraz zpřísněl a pohledem přejížděla shromážděné senátory.

„Rozhodli jste se obvinit mě ze všech možných nekalých úmyslů. Na to máte právo. Chápu dokonce i to, že si na mně vyléváte své staré zášti, i když jsem se domnívala, že jsem vám dávno dokázala, jak smýšlím a kdo má mé sympatie. Snad už ani nečekám, že mi budete naslouchat. Považujete Novou republiku za svou vlastní a já vám tleskám za to, že jste dospěli a přijali za ni odpovědnost. Ať už si myslíte nebo věříte čemukoli, jsem na vás velice hrdá.

Zklamali jste mě však, že stojíte proti sobě. Síla Nové republiky vždycky vycházela z jednoty různých národů.“ Pokrčila rameny a potom se napřímila. „Nechám vám k dispozici všechno, co jsme o těch útočnících zjistili. Doufám, že shledáte tyto informace užitečnými, až si najdete čas se jim věnovat.“

Borsk Fey’lya ji pozorně sledoval, když opouštěla řečnický pult. „Co teď budete dělat, Leio?“

Tiše zasupěla a na okamžik se na něj upřeně zahleděla. Bojíš se, že zorganizuji převrat, aby bylo po mém, Borsku? Myslíš si, že mám takovou moc? „Udělám, co musím. Nová republika možná opustila mě, ale já jsem neopustila ji. Ta hrozba musí být zastavena.“

Bothanovi se na krku pomalu naježila srst. „Oficiálně nemáte žádnou pravomoc. Nemůžete jen tak zabavit prostředky nebo vydávat rozkazy.“

Leia pomalu zavrtěla hlavou a usmála se, když se po jejím boku objevil Elegos. „Znám pravidla, prezidente Fey’lyo, jak oficiálně platná, tak i ta, podle nichž se skutečně hraje. Netoužím se s vámi pouštět do žádného boje, tak mě k tomu nenuťte.“

Elegos položil Leie ruku na rameno. „Já si přeji dozvědět se o té hrozbě víc. Doufám, prezidente FeyTyo, že mi v šetření nebude nikdo a nic bránit.“

„Bránit, ne…“ přimhouřil Bothan oči do úzkých štěrbin. „Buďte však opatrný. Zvědavost je povolená, ale zrada se trestá. Rozumíte?“

Elegos přikývl a Leia také. „Bereme to na vědomí, prezidente Fey’lyo. Senátor A’Kla a já budeme velmi opatrní a vy byste měl být také. Usvědčení ze zrady v době, jako je tato, by vás mohlo pronásledovat celou historií. Pokud ovšem nepřátelé vůbec nechají na živu někoho, komu by na tom záleželo.“

kapitola

2

Plukovník Gavin Darklighter, velící důstojník eskadry Rogue, seděl v kokpitu simulátoru X-wingu a pravým palcem hladil svůj prsten. Zmocnila se ho neblahá předtucha, zároveň však věděl, že nemá smysl otálet. Ohlédl se přes rameno na astromechanického droida R2-Delta usazeného vzadu. „Jdeme na to, Lape. Spusť simulaci označenou ,skipolov’.“

Malý zlato-bílý droid spokojeně zahvízdal a kokpit simulátoru ožil světly a údaji přejíždějícími po hlavní obrazovce. Droid už Gavinovi sloužil řadu let a za tu dobu podstoupil mnoho úprav – včetně obvyklého promazávání paměti a aktualizace naprogramování – ale přesto ho pokaždé přivítal stručným přehledem počasí na Tatooinu a Coruscantu. Gavina takovéto maličkosti těšily, a tak droida nikdy nevyměnil za novější model – ačkoli upgrade Delta opravdu uvítal, neboť mu podstatně urychlil navigační výpočty.

Největší změnou v jejich vzájemném vztahu bylo droidovo jméno. Původně mu říkal Jawalup, protože každý Jawa by takového droida jistě rád získal. Později, po Thrawnově tažení, se skupina Jawu opravdu pokusila Jawalupa uloupit, avšak droid je odrazil a dokonce jednoho z nich zranil. Tehdy se Gavin rozhodl říkat droidovi Nepolapitelný a časem to zkrátil prostě na Lap.

Vizuální pole simulátoru vyplnily hvězdy a vzápětí také pás asteroidů, do něhož Gavin navedl X-wing. Skoro si připadal, jako by pilotoval starou T-65, které eskadra Rogue používala, když se Gavin přidal k Povstání, avšak model T-65A3 byl o několik generací pokročilejší než původní verze. Typ A3 sice postrádal ladnost nejnovějšího modelu XJ, ale měl zdokonalené štíty a lasery, které byly o poznání přesnější a výkonnější. Mír s Imperiálním zůstatkem znamenal, že nyní bylo pramálo schopných nepřátel, proti nimž bylo možné tyto nové letouny postavit a vyzkoušet je naostro, avšak při bojích s piráty v odlehlých oblastech Nové republiky se tato stíhačka osvědčila jako skutečně smrtící stroj.

Gavin pohlédl na svůj hlavní displej, ale nikde neviděl žádnou hrozbu. Zapojil pomocný datový modul, který rozšířil škálu možných cílů. „Lape, zobraz všechny formy života větší než mynock. Dále se zaměř na všechno, co se pohybuje nevypočitatelně nebo v jinému kurzu, než jaký je běžný pro orbitální suť.“

Droid zapípal na potvrzení, ale Gavinova obrazovka byla pořád prázdná. Zamračil se. Co tady mám asi vidět? Přece nedává smysl, aby mi dal admirál Kre’fey přístup do simulace, ve které nic není.

Gavin na okamžik zaváhal. Věděl, že jeho představa o tom, co dává smysl, a představa bothanského admirála o tomtéž se mohou dost podstatně lišit. V minulosti se už mnohokrát setkal s Bothany, kteří se ho pokoušeli zmanipulovat, a většinou to skončilo nějakou katastrofou. Ale přestože klan Kre’fey neměl kvůli dvacet let starým událostem eskadru Rogue příliš v lásce, Gavinovi připadal mladý Traest Kre’fey pozoruhodně čestný, zejména když jednal s jeho eskadrou.

Hlavní panel zapípal a na displeji X-wingu se objevil malý rámeček kolem jakéhosi vzdáleného objektu. Gavin ten objekt zvolil za cíl a pohlédl na jeho profil a obraz na sekundárním monitoru. Při zběžném pohledu by bylo snadné splést si ho s asteroidem a mávnout nad ním rukou, ale Gavinovi se zdál příliš symetrický. Tvarem mu připomínal ovocnou pecku – uprostřed byl baňatý a na obou koncích se sbíhal do špičky. V zadní části se nacházelo několik prohlubní, které mohly skrývat pohonné jednotky, a vpředu bylo několik dalších, v nichž se mohly nacházet zbraně.

Gavin se otřásl a rychle vyrazil vpřed. „Lape, začni tuhle simulaci nahrávat. Chci si pak prostudovat záznam.“ Zatlačil na éterické kormidlo a navedl X-wing na kurz, který by ho zanesl přímo za pecku. Zvedl pravou ruku a přehodil páčku, která přepnula křídla do útočné pozice. Palcem zapnul lasery a nastavil je tak, aby všechny čtyři střílely najednou, jediným stisknutím spouště na řídicí páce.

Pecka se otočila, takže její přední část teď mířila Gavinovým směrem. Senzory vůbec nehlásily, že by cíl aktivoval energetické zbraně. Ještě víc však Gavina znepokojovalo, že přístroje neregistrovaly ani energii motorů. Co tu věc pohání?

Než se stihly nabídnout možné odpovědi, Gavin strhl X-wing doprava, provedl prudký výkrut a pecka se ocitla uprostřed jeho zaměřovače. Rychle vypálil a čekal, že pecka vybuchne, ale nestalo se tak. Když se salva přiblížila k cíli, všechny čtyři paprsky se ohnuly, jako by je strhl neviditelný vír, a zmizely v maličkém záblesku bílého světla. Císařovy černé kosti…

Pecka vyrazila vpřed a natočila se přídí k X-wingu. Gavin chtěl uhnout doleva a dolů, ale vtom lodí cosi otřáslo. Vzápětí Lap zakvílel a X-wing přišel o čelní štíty. Na přídi pecky vykvetlo cosi tmavorudého a vystřelilo to směrem k X-wingu. Stíhačka se po zásahu otřásla, střela se částečně rozprskla, a pak se ta lávovitá hmota začala prožírat kovovým trupem letounu.

Rozhoukaly se poplašné sirény a přehlušily Lapovo zoufalé pípání. Na hlavním displeji se rudě rozzářily zprávy o škodách, ale přibývaly tak rychle, že je Gavin nestíhal číst. Přečetl jen jednu. Oznamovala předčasný zážeh protonového torpéda, které odpálilo celý levý zásobník a roztrhalo X-wing na kusy.

Obrazovky zčernaly, průlez do kokpitu se otevřel a Gavin se omámeně opřel v křesle. Pohlédl na chronometr a zakroutil hlavou. „Lape, vydrželi jsme pětadvacet vteřin. Co to sakra bylo?“

Vedle kokpitu se objevil lidský pobočník. „Plukovníku Darklightere, admirál vám blahopřeje.“

Gavin zamrkal a rukou v rukavici se zatahal za hnědou bradku. „Blahopřeje mi? Vždyť jsem vydržel míň než půl minuty.“

„Ano, plukovníku, přesně tak.“ Pobočník se usmál. „Admirál vzkazuje, že se s vámi za hodinu setká ve vaší kanceláři a vysvětlí vám, proč si zasloužíte poklonu za vynikající výkon.“

*

Gavin seděl za stolem a zamyšleně si prohlížel holografické obrázky, promítané malým holoprojektorem. Na prvním záběru byl on a jeho dva synové – sirotci, které po Thrawnově tažení nalezli poblíž hangáru eskadry Rogue – všichni samý úsměv. Na dalším obrázku oba chlapci o dva roky zestárli, stále se usmívali, i když byli ve svátečním oděvu, a vedle nich stál Gavin a jeho nevěsta, Sera Faleur.

Sera byla původně sociální pracovnice, která mu pomohla chlapce adoptovat. Gavin se usmál, když si vzpomněl na kolegy z eskadry, kteří mu říkali, že jejich manželství nemůže vydržet. Oba byli lidé, ale ona pocházela z Chandrily, vyrůstala na pobřeží tamějšího Stříbrného moře, a on byl z Tatooinu, ale přestože se narodili na tak odlišných světech, snadno se spolu sžili.

Další obrázek zachycoval Seru a Gavina s jejich prvorozenou dcerou; následovaly záběry s jejich nejmladším synem a potom s druhou dcerou.

Z dalšího obrázku, upraveného do podoby novoročního přání, se jich usmívalo všech sedm. Gavin si dokázal snadno vybavit, jak šťastní tehdy byli. Než poznal Seru, už se smířil s tím, že nikdy nenajde nikoho, koho by mohl milovat, avšak ona byla lék na jeho zlomené srdce. Nenutila ho zapomenout na minulost a na milenku, kterou ztratil; místo toho mu znovu pomohla najít radost ze života a všech možností, které nabízel. „Doufám, že neruším, plukovníku.“

Gavin pohlédl skrz mihotavý obraz své rodiny a zavrtěl hlavou. „Ne, admirále, vůbec ne.“ Příchod bothanského admirála byl vítaným rozptýlením. Vypnul holoprojektor a zastavil sled obrázků, zmrazil ho uprostřed šťastných časů.

Admirál Traest Kre’fey se nápadně podobal ostatním členům rodiny Kre’fey, se kterými už měl Gavin tu čest: zesnulému generálu Larynovi – admirálovu dědovi – a admirálovu bratru Karkovi. Ačkoli už Gavin strávil ve společnosti Bothanů poměrně dlouhou dobu, nevzpomínal si, že by mimo rodinu Kre’fey znal nějakého se srstí bílou jako padlý sníh. Traest ovšem neměl zlaté oči jako druzí dva, ale fialové se zlatavými skvrnkami. Gavin se domníval, že fialová pochází z pokrevní linie Borska Fey’yi. Věděl, že obě rodiny jsou spřízněné jakýmsi složitým spletencem manželských vztahů.

Traest měl na sobě černou leteckou kombinézu, rozepnutou do poloviny hrudi. Zavřel za sebou a potom se bez okolků svalil na gauč nalevo od dveří. Gavin se zvedl od stolu a zamířil ke křeslům, která ohrazovala koutek pro neformální rozhovory z druhé strany.

Posadil se a opřel se lokty o kolena. „Ta věc mě zabila za pětadvacet vteřin. Co to bylo zač?“

Bothan se usmál. „Blahopřeji. Mě při mém prvním pokusu sestřelila za patnáct. Určité varování jste získal pouze díky vyvolání biologických zaměřovacích údajů.“

„Kdybych nebyl mrtvý, jistě bych se teď cítil líp.“ Gavin se zamračil. „Víme, co to bylo?“

Bothanský admirál si drápy prohrábl světlou hřívu. „Leia Organa Solo předevčírem předstoupila před Senát a pokusila se senátory varovat před neznámou cizí flotilou, která zaútočila na několik světů na Okraji, až za Dantooinem. Nedostalo se jí příliš vřelého přijetí. Nechala tu nějaká data, podle nichž jsme vytvořili tuto simulaci.“

Gavin se opřel. „Říkáte mi, že ta pecka, ta věc, je stíhačka používaná útočníky, kteří napadli Vnější okraj?“

„Ano. Bytosti, které ji stvořily, ji označují termínem koralskipper. Pěstují je z čehosi, čemu říkají korál yorik. Vím, že ten název nevzbuzuje kdovíjaký respekt – snad je to nedokonalým překladem. Pro naše účely jsem je označil jako ,skipy’.“

„Princezna na to upozornila senátory, a oni ji neposlouchali?“

Traest zavrtěl hlavou. „Jednotlivé frakce sbíraly sílu k boji ohledně jediské otázky. Obvinění, že rhommamoolský konflikt vyvolala zbrklá akce Jediho, celý spor ještě vystupňovala. Množství vlivných senátorů vnímalo princezninu zprávu jako pokus odvrátil pozornost od jediské otázky. Nepomohlo ani to, že Jediové sehráli klíčovou roli při porážce dobyvatelů.“

Gavin přikývl. Jemu samotnému rytíři Jedi nikdy nevadili a jednoho z nich, Corrana Horna, dokonce považoval za velmi blízkého přítele. Mezi Jedii se sice vyskytovali i arogantní jedinci, ale Gavin podobné typy s přebujelými egy vídal i mezi bojovými piloty, a tak ho jejich existence nijak nepřekvapovala. Skutečnost byla taková, že některé úkoly mohli plnit pouze Jediové, a on byl v armádě dost dlouho na to, aby neodepisoval jednotku jen proto, že zahrnuje rušivé elementy.

„Jsou nějaké důkazy, že dobyvatelé pokračují v invazi?“

„Skutečné důkazy nemáme, ale logika říká, že zdroje vynaložené na cestování z jedné galaxie do druhé vyžadují opěrný bod, v němž by bylo možné tyto zdroje doplnit,“ usmál se Bothan. „Pokud obětujete spoustu kreditů, abyste se někam dostal, většinou máte v plánu se tam chvíli zdržet.“

„Jistě. A světy Okraje nejsou zrovna ideálním místem pro dovolenou,“ podotkl Gavin a poškrábal se na bradě. „Ty skipy nelze brát na lehkou váhu. Jak se pohybují? A jak mě připravily o štíty?“

„Ještě je musíme důkladněji prozkoumat, abychom si mohli být jistí, ale zdá se, že k tomu používají tvory zvané dovin basali, kteří jsou součástí samotné stíhačky. Manipulují s gravitací, díky čemuž dokázali vstřebat vaše střely a strhnout vám štíty. Myslíme si, že rozšíření pole inerciálního kompenzátoru může stržení štítů zabránit. Rovněž se domnívám, že rychlejší a slabší laserová palba přinutí skip vynaložit velké množství energie na vytváření obranných černých děr. Dokud pohlcuje střely, jeho manévrovací schopnosti jsou omezené. Tyto strategie jsou samozřejmě pouze hypotetické a mohou být vyzkoušeny jen ve skutečném boji.“

„Rozumím.“ Gavin přiložil dlaně k sobě. „Mohu eskadru vycvičit na simulátorech. Pak nám najdete skutečné skipy, vyrazíme za nimi na Okraj a vyzkoušíme to.“

„Věděl jsem, že do toho půjdete, a vážím si toho. Předtím nás však čeká ještě jeden problém.“

„Jaký?“

Bothan vzdychl. „Vzhledem k tomu, jak princeznu Leiu vypoklonkovali, upadne v nemilost každý, kdo třeba jen naznačí, že mohla mít pravdu. Ačkoli jednotky na Okraji v současné chvíli spadají pod mé velení, nemohu nařídit průzkum jednotlivých bojišť, nemohu v tom pomáhat ostatním, nemohu prostě vůbec nic. Chovat se, jako by na jejím hlášení něco bylo, je politická sebevražda.“

„Ano, ale není skutečná sebevražda to hlášení ignorovat?“ Muž stočil zrak k podlaze a pak ho opět zvedl k Traestovým fialovým očím. „Jelikož teď Novou republiku vede Borsk Fey’lya, jistě to pro vás nebude snadné rozhodnutí, ale přehlížet –“

Traest zvedl ruku, aby zabránil dalším námitkám. „Plukovníku. V době, kdy jsem začal studovat na Bothanské vojenské akademii, vliv mé rodiny značně zeslábl kvůli selhání mého děda u Borleiasu. Chodil jsem do jedné z menších satelitních škol a jeden z mých učitelů mě upozornil na jisté chyby ve fungování bothanské společnosti. Chci věřit, že jste mě za ta léta poznal natolik, abyste věděl, že jako příslušník nové, mladší generace nedělám vždycky přesně to, co ode mě mí nadřízení očekávají. Kdyby se například dozvěděli, že jsem vás pustil do té simulace, okamžitě by mě degradovali na podporučíka a znovu bych musel šplhat po hodnostním žebříčku.“

„Prve jste po něm vyšplhal docela rychle, admirále.“

„Pomohlo mi, že po caamaském problému odstoupily vrchní složky bothanské armády. Nevadí mi používat politiku, posune-li mě žádoucím směrem, ale odmítám ji, pokud mi brání provést to, co je správné.“ Traest rozpřáhl paže. „Tak jsem si říkal, plukovníku, že bych vás nechal vydávat se za pirátskou skupinu, která napadá odlehlé soustavy. Mé jednotky v té oblasti vás budou pronásledovat, ale budete mít naprostou volnost pohybu. Budete moct provádět průzkum, kdekoli se vám zlíbí.“

„A co když tam venku narazíme na jednotku skipů?“

„Doufám, že nenarazíte. Kvůli nám všem.“ Bothan se ponuře pousmál. „Ale pokud se to stane, rozneseme je na křídlech a předložíme Senátu důkazy, nad kterými už nebude možné mávnout rukou.“

kapitola

3

Luke Skywalker stál na kraji lesíka a nechával lehký vánek Yavinu 4 pohrávat si s jeho tmavým pláštěm. Na kruhové mýtině uprostřed hájku stálo několik šedých kamenných desek, každá na památku za jednoho padlého žáka nebo rytíře Jedi. První byl Gantoris, potom Nichos Marr, Cray Mingla a Dorsk 81. Následovali další a nejnovějším přírůstkem byl Miko Reglia.

Když Luke zadumaně hleděl na pomníky, cítil, jak ho vnitřně drásají svářící se emoce. Na oběti, jež tito Jediové přinesli, byl nesmírně hrdý. I když nestačili dokončit výcvik, přijali zodpovědnost Jediů a vedli si obdivuhodně. Pro nové žáky byli vítaným příkladem toho, jak těžké může být rytířem Jedi.

Ale také ho svíral žal. Nebyl bych člověkem, kdybych se sám sebe neptal, jestli jsem je nemohl nějak zachránit. Počátky akademie Jediů nebyly snadné, neboť Luke se ještě jako Jedi a učitel hledal. Jeho zkušenost s přechodem na temnou stranu, když se vrátil císař, ho také učinila slepým vůči některým potřebám jeho žáků. I když připouštěl, že si možná nabral žáky trochu předčasně, neudělat to by znamenalo, že by jich teď yuuzhanvongské invazi čelilo ještě méně.

„Neboj se, Maře žádný pomník stavět nebudeme.“

Luke zvedl hlavu a v koutcích úst mu zacukal úsměv. Otočil se k tmavovlasému rytíři Jedi v zeleném oděvu, který stál za ním. „O tom jsem nepřemýšlel, Corrane.“

Corran Horn pokrčil rameny. „Zrovna teď možná ne, ale někde v mysli to číhat musí. Od chvíle, kdy jsem se to dozvěděl, to na mě vyskočí pokaždé, když na tohle místo zajdu… Ale ona tady pamětní desku mít nebude.“

Luke povytáhl obočí. „To se dá vyložit dvěma způsoby, víš? Buď že ji ta nemoc nezahubí, anebo že nezůstane žádný Jedi, který by tu desku položil.“

Zelenooký Jedi přikývl a poškrábal se ve vousech, které kdysi bývaly hnědé, teď však bíle prokvétaly. „Sázel bych na tu první možnost, ale je mi jasné, že v Nové republice je spousta lidí, kteří by kvůli té druhé neuronili ani slzu.“

„To je bohužel pravda,“ povzdechl si Luke a opět se zahleděl na pomníky. „Byli všichni tak mladí.“

„No tak, Luku, ve srovnání s námi je mladý každý,“ usmál se s klidem Corran. „Měřeno podle životních událostí by ti mělo být něco kolem stovky let, ne?“

„Myslím, že manželství s Marou ten proces zpomalilo.“

„To ano, ale ty roky, které ti přidala, než jste se vy dva konečně dali dohromady, se pořád počítají.“ Corran ukázal palcem přes rameno. „Než zestárneme ještě víc, myslel jsem, že bys měl vědět, že už jsou všichni tady. Poslední raketoplán přistál asi před deseti minutami. Přivezl Kypa Durrona. Jako vždycky předvedl velkolepý příchod.“

Luke pomalu zavrtěl hlavou. „Nepochybuju, že se předvedl, ale to tvé ,jako vždycky’ nebylo na místě.“

Corran zvedl ruce v obranném gestu. „Možná že nebylo, ale jeho příjezd vyvolal u mnoha mladších rytířů a učedníků Jedi rozruch.“

„Včetně tvého syna?“

Corellian zaváhal a potom sklopil hlavu. „Valin byl rozhodně mezi těmi, na které udělal dojem. Mnohem větší starosti mi ale působí kádr mladých rytířů Jedi, kteří na Mika pohlížejí jako na mučedníka. Příliš mnoho jich podle všeho touží nastoupit na jeho místo. Ganner Rhysode a Wurth Skidder byli hned u Kypa, stejně jako mnoho dalších bystrých mladých Jediů. Nebýt Jacena, Jainy a Anakina, kteří se drželi zpátky, nejspíš by všichni Kypa samou radostí umačkali.“

Mistr Jedi dlouze a pomalu vydechl, aby se uklidnil. „Znám tvé obavy a nejsi sám, kdo je má. Kam a Tionne si dělají starosti o akademii. Učit ty děti zde ve skupině je dobré. Umožnit starším učedníkům studium u jiných rytířů Jedi značně vybrousilo jejich schopnosti. To ovšem znamená, že někteří z rytířů Jedi, které zaujal Kypův radikální názor na řád, budou nakonec učit naše starší žáky.“

„Nezpochybňuju tvoje metody, mistře Skywalkere, a vím, jaká v sobě skrývají rizika,“ povzdechl si Corran. „Co mi však působí starosti, je to, že Kyp si zcela jasně uvědomuje politické bouře, které jeho činy vyvolávají, ale prostě je nebere v úvahu. Už jsme to všichni probírali, situace se však kvůli Skidderovu jednání u Rhommamoolu skutečně vyhrotila.“

„Já vím. To je také hlavní důvod, proč jsem vás sem všechny svolal.“ Luke si všiml, že Corranovi zacukalo v koutcích úst. „Ano, vím, že takový příkaz dává všem najevo, kdo tady velí. Možná jsem nevyrostl na Corellii, kde je něco takového přirozené, ale jsem si toho vědom.“

„Dobře. A víš, že skutečnost, že Kyp dorazil poslední, znamená, že ti vzdoroval nejdéle.“

„Ano, všiml jsem si.“ Luke se odvrátil od hájku a pokynul rukou k Velkému chrámu. „Půjdeme?“

Corran přikývl a vydal se na cestu. Luke ho snadno dostihl. Chvíli na Corrana zkoumavě hleděl a potom se usmál. Když Corran poprvé přišel do akademie, aby se vycvičil na rytíře Jedi, aby zachránil svou ženu, Mirax Terrik, choval se svéhlavě a domýšlivě – přesně tak, jak by Luke čekal od stíhacího pilota a strážce zákona. A Corelliana. Když se však Corran učil, co obnáší být rytířem Jedi, dospěl a změnil se. Ačkoli se stal rytířem Jedi na plný úvazek teprve před šesti lety, poté co Nová republika uzavřela mír s Impériem a on odešel z eskadry Rogue, filozofie a nároky Jediů se staly pevnou součástí jeho života.

Zatímco Corran se z domýšlivosti vyléčil, Kyp a další se kupodivu nechávali nebezpečně svádět na scestí svou pýchou na to, že jsou Jediové. Luke snadno zjistil, jak k tomu mohlo dojít. Když se člověk naladil na Sílu, život a realita získaly mnohem ostřejší obrysy. Možnosti, které jiní neviděli nebo nedokázali pochopit, se jevily pronikavě jasné. Zatímco Luke nebo jiný Jedi si při řešení nějakého problému dal tu práci a vysvětlil, co dělá a proč, Kyp a jeho stoupenci měli sklon pouze konat v domnění, že znají to nejlepší řešení.

Luke nepochyboval o tom, že tito Jediové ve většině případů nejspíš opravdu našli nejlepší možná řešení, avšak přijímat následky takových řešení nemuselo být snadné pro ostatní. Koneckonců byli to právě ti ostatní, kdo s těmi následky museli žít, ne Jediové, kteří je způsobili, a odpor vůči činům panovačných Jediů byl opravdu nevyhnutelný.

Mistr Jedi natáhl levou ruku a položil ji Corranovi na rameno. „Než dorazíme na setkání, chci ti poděkovat, že ses toho ujal a pomáhal tady, když Mara onemocněla.“

„Potěšení je na mé straně. Aspoň mám příležitost vídat Valina a Jysellu. Strávila víc času tady v akademii než se svou matkou a se mnou. Chci utužovat rodinné vztahy.“

Luke se po Corranovi ohlédl přes rameno. „Za starých dob se všichni budoucí Jediové v dětství odváděli od rodin, aby byli cvičeni. Umím si ale představit, že ani tehdy to nebylo snadné. Je toho tolik, co nevíme…“

„To je pravda, ale nemůžeme si dovolit uvažovat o tom, jestli to, co jsi tady vytvořil, je špatné, nebo zda by s tím stará Rada souhlasila. Nakonec, Obi-Wan a Yoda tě přece přijali. Výcvik staršího Jediho není nemožný, jen obtížnější.“ Corran úkosem pohlédl na svého mistra. „A navzdory našim počátečním neshodám ohledně výcviku si myslím, že jsi odvedl skvělou práci. Máme po celé galaxii stovku Jediů a každým rokem jsou připraveni další a další. A to už je nějaký výkon.“

„To bude, pokud nám dopřejí pokračovat.“ Luke následoval Corrana do turbovýtahu. „Leiina zpráva o atmosféře na Coruscantu nebyla moc povzbudivá. Nedávno jsem tam byl a vím, že události na Rhommamoolu Senát pořádně nadzvedly. Teď nejspíš není vhodná doba navrhovat ustanovení nové Rady Jediů.“

„Karty jsou rozdány. Musíme hrát a doufat, že nás ten proud nestrhne.“ Dveře turbovýtahu se otevřely a Corran dal Lukovi přednost. „Tvoji žáci čekají, mistře.“

Luke dlouhými kroky vyšel z turbovýtahu a ucítil, jak se mu srdce dme v hrudi. Jediové stáli seřazení v hlavní audienční síni Velkého chrámu. Nebylo jich ani tolik, ani nebyli tak různorodí jako povstalečtí vojáci, kteří se zde shromáždili po zničení Hvězdy smrti, Luke však cítil příliv stejně závratných emocí jako tehdy. Stačilo tu ty rytíře Jedi jen vidět – směsici lidí a jiných ras, mužů a žen – a hned si vzpomněl na své mládí a hrdinské úsilí vynaložené k odražení Impéria.

Kráčel po rudém koberci, který podélně rozděloval síň, a pomalu vystoupal po schodech na pódium na opačném konci. Kývl na Kama Solusara a Tionne, manželský pár správců akademie, potom se otočil a zahlédl Corrana, který se zařadil za svého syna. Nejblíže k pódiu stáli mladší žáci a rytíři Jedi se svými učedníky se seřadili za ně, jak uznali za vhodné.

Jestliže ti nalevo podporují Kypa, potom je ten rozkol výraznější, než jsem si myslel. Na levé straně místnosti stály téměř dvě třetiny dospělých Jediů a polovina příslušníků jiných ras. Napravo, kam se postavil i Corran, Luke postřehl Streena a několik dalších, kteří vytrvale odmítali Kypův postoj. Mistr Jedi mezi oběma skupinami necítil žádnou nevraživost, ale napětí v síni pomalu narůstalo.

Všiml si Jacena, který stál osamoceně a nezúčastněně úplně vzadu. I když chlapec stál na Kypově straně místnosti, Luke mezi svým synovcem a Kypovou frakcí necítil žádné spojení. Naproti tomu Anakin stál v řadě hned vedle Streena, a i když se ovládal, uvnitř se vášnivě stavěl na Lukovu stranu.

Luke se usmál na mladší žáky. „Rád vás tady všechny vidím. Z vašich bystrých tváří vyzařuje Síla. Všichni se pilně učíte a jednou, vy mladí Jediové, zde stanete s námi jako rytíři Jedi. Těším se na to a vím, že vy také.“

„My chceme taky bojovat s padouchy,“ vypískl malý Twi‘lek.

Ta nevinná poznámka plná nadšení vyvolala na mnoha tvářích úsměvy, i na Lukově. „Ano, budete s nimi bojovat. Teď však musím požádat Tionne, aby vás odvedla, abyste pokračovali ve svém studiu. Musím s ostatními projednat něco, co není pro vaše uši. Děkuju vám za přivítání a provázej vás Síla.“

Děti v řadách kráčely pryč a těm nejmladším pomáhaly v cestě ven a po schodech dolů ty nejstarší. Řady dospělých se rozpustily, protože lidé obstoupili pódium, ačkoli rozdělení na levou a pravou stranu zůstávalo patrné. Kyp se protlačil do čela hloučku a ocitl se tak naproti Corranovi a Streenovi. Ve vzduchu viselo střetnutí.

Luke natáhl ruku dlaní dolů. „Máme před sebou dva velice vážné problémy. Každý z nich může rytíře Jedi zničit. Oba dohromady nás zničí určitě, pokud neodložíme veškeré neshody stranou a nebudeme spolupracovat. Kype, možná by ses s námi mohl podělit o to, co ses dozvěděl o Yuuzhan Vonzích.“

Ta žádost tmavovlasého Jediho očividně překvapila. Kyp přišel na akademii Jediů jako vytáhlý šestnáctiletý mladík. Ve dvaatřiceti letech dospěl v energického štíhlého muže s ostře řezanou tváří a rozhněvaným pohledem. Byl jedním z prvních Jediů, kteří se střetli s Yuuzhan Vongy, a to, že unikl z jejich spárů, jasně hovořilo o jeho leteckých schopnostech a umění používat Sílu.

„Jak si přejete, mistře,“ zazněl v síni Kypův hluboký hlas. „Mě a moje Mstitele tito Yuuzhan Vongové nečekaně přepadli. Létají v živých lodích z čehosi, co se podobá korálu. Jejich lodě dokážou shodit štíty X-wingu nebo způsobit, aby laserové výstřely pohltila malá černá díra. Dokážeme je samozřejmě zničit, ale není to snadné. Úplně rozdrtili moje Mstitele a zajali a později zabili Mika. Já sám jsem unikl jen o vlásek.“

„Co byla nejdůležitější věc, kterou ses o Yuuzhan Vonzích dozvěděl?“

Mladší muž se zamračil. „Nerozumím otázce.“

„Řekl jsi, že vás Yuuzhan Vongové nečekaně přepadli. Jak může být rytíř Jedi nečekaně přepaden?“

„Ty jejich stíhačky vypadaly jako kusy kamene – jako malé asteroidy…“ Kyp se odmlčel a zachmuřil se. „Nezaregistroval jsem u nich žádný nepřátelský úmysl. Vlastně jsem je ani necítil v Síle.“

Po jeho prohlášení vypukl v místnosti šum. Luke ho nechal odeznít, a když hrozící střetnutí vystřídalo překvapení a znepokojení, opět promluvil: „Ano, přesně tak. I já jsem se střetl s Yuuzhan Vongy a nedokázal jsem je v Síle vycítit. Zdá se, že jsou od ní nějak odtrženi nebo odstíněni.“

Streen, starý těžař z Bespinu, se zamračil. „Jestliže nejsou spojeni se Sílou, jak je možné, že vůbec žijí?“

„To je výborná otázka, Streene. Neznám na ni odpověď. Prostě nevím.“ Luke si založil ruce na hrudi. „Nová republika se domnívá, že hrozba Yuuzhan Vongů byla zažehnána, já však věřím, že přišli z jiné galaxie, a tedy to, s čím jsme se zatím potýkali, byl jen silný předvoj. Budou přicházet dál.“

Kyp si odfrkl. „Nová republika zase zůstává slepá vůči hrozbě a nechává na nás, abychom se s ní vypořádali.“

Corran přimhouřil oči. „Ale toto je hrozba, s níž si možná bez pomoci Nové republiky neporadíme. Když řekneme, že ten problém vyřešíme, a oni budou mít pravdu a žádný problém neexistuje, budeme vypadat jako blázni. Pokud existuje a my selžeme, mohlo by to znamenat konec řádu.“

„Neselžeme.“ Kyp se rozhlédl kolem a mnoho hlav pokyvovalo na souhlas. „S pomocí Síly a světelných mečů Yuuzhan Vongy zničíme.“

Jacen Solo vykročil po koberci vpřed. „Poslouchej se, Kype, a přemýšlej o tom, co říkáš. Yuuzhan Vongové jsou skryti smyslům, na které spoléháme. Mají výstroj a zbraně, které světelný meč jen tak neprosekne, a jsou to dobře vycvičení válečníci. A co je mnohem důležitější, pokud má mistr Skywalker pravdu, přiletí sem v takovém počtu, aby mohli dobýt galaxii. I kdyby se každý z nás dokázal postavit tisícovce Yuuzhan Vongů, bylo by nás málo.“

Kyp zvedl hlavu. „Co tedy navrhuješ, Jacene?“

Luke zvedl ruku dřív, než jeho synovec stačil odpovědět, a diskusi zarazil. „Naše situace vypadá následovně: Máme nepřítele schopného oklamat nás, který přichází v neznámém množství, z neznámých míst a neznámých důvodů, a galaktickou vládu, která se rozhodla s tím nic nedělat. Ta vláda nám navíc nedůvěřuje. Myslím, že ať už to dopadne jakkoli, veškerou vinu poneseme my.“

„Další důvod, proč bychom se neměli starat, co si myslí vláda,“ prohlásil Wurth Skidder a zastrčil si palce za opasek. „Zřejmě je vůbec nezajímá, co je pro galaxii nejlepší.“

„A to nejlepší pro galaxii máme být my?“ Streen upřel na mladého Jediho přísný pohled. „To jsi chtěl říct, že?“

„Chtěl říct, Streene, že kdykoli byl řád Jedi oslaben, galaxii postihla pohroma.“ Kyp se otočil k Lukovi a pozvedl ukazovák. „Jestli nám budou klást za vinu, co se děje, raději ať mi vyčítají přílišnou horlivost při likvidaci tohoto problému než ustrašené čekání, jak se věci vyvinou.“

Luke na okamžik zavřel oči a zkoumal nebezpečí skrývající se za Kypovou poznámkou. Rytíři Jedi měli být za všech okolností ochránci míru, ale Kyp podporoval útok, proaktivní a preventivní údery. Své eskadře říkal Tucet a dva mstitelé, místo aby jí našel vhodnější název, jako například Ochránci. Teď mluvil o likvidaci problému. Pro někoho to je jen hra slov, ale ta, která Kyp volí k vyjádření svých myšlenek a jejich sdělení ostatním, mi jen ukazují, jak blízko hranice se ocitl.

Ta blízkost k oné pomyslné hranici Luka nepřekvapila, protože viděl, jak se v Kypovi za ty roky vyvíjí. Když byl ještě učedníkem, ovlivnil Kypa duch mrtvého sithského lorda. Zmocnil se superzbraně, zničil planetu Carida a způsobil smrt miliard bytostí. Kyp se neúnavně snažil napravit, co spáchal, ale časem si vybíral obtížnější a závažnější úkoly, aby více lidí vidělo, že se snaží svou chybu odčinit. Tato invaze musí Kypovi připadat jako velkolepá křížová výprava, díky níž ho přijmou i ti nejzarytější kritici.

Luke opět otevřel oči a sestoupil o krok blíž k zástupu Jediů před sebou. „Ještě je brzy mluvit o likvidaci hrozby Yuuzhan Vongů. Jacen má pravdu – nemůžeme jim vzdorovat sami. Naší současnou povinností je připravit se na nejhorší a dozvědět se o Yuuzhan Vonzích co nejvíce. Musíme mít k dispozici kvalitní a užitečné údaje, které by Nová republika mohla využít při plánování obrany či protiútoku. Máme úlohu rádců a naše schopnosti nám umožňují tuto hrozbu prozkoumat. Jakmile budeme mít o Yuuzhan Vonzích dost informací, můžeme plánovat, co podnikneme.“

Rozhlédl se po shromážděných rytířích Jedi: mužích, ženách, lidech a příslušnících jiných ras. „Během příštího týdne vám přidělím úkoly. Vyšlu vás vstříc nebezpečí, které ani nedokážu odhadnout. Doufám, že se všichni v pořádku vrátíte, ale vím, že se to nestane. I když je vnější svět v názoru na nás možná nejednotný, my si nejednotnost nemůžeme dovolit. Pokud nebudeme držet při sobě, budeme rozprášeni a s námi padne i naše galaxie.“

kapitola

4

Když C-3P0 otevřel dveře bytu a vpustil dovnitř Elegose A’Klu, Leia se k němu otočila od sbalených zavazadel. Caamasimu z ramenou splýval zlatý plášť protkaný nachově zbarvenými nitkami napodobujícími žíhání na jeho tváři a ramenou. Elegos ji obdařil krátkým úsměvem a posunkem odmítl nabídku C-3P0, že mu sejme plášť.

„Myslela jsem si, že už budu připravená,“ povzdechla si Leia, „ale teprve jsem skončila s balením. Nevím, kdy se sem zase vrátím, a chtěla jsem si s sebou vzít pár věcí.“

„Prosím, jen klidně pokračujte,“ pokrčil Elegos skromně rameny. „Nebýt mých senátorských povinností, mohli jsme odsud zmizet už před týdnem.“

Leia ho pozvala do hlavní místnosti dvoupodlažního bytu a Caamasi se usadil v jednom z křesel potažených nerfí kůží, které bylo obráceno k velkolepému výhledu na panorama Coruscantu. Jižní chodba vedla do její pracovny, jež kdysi bývala ložnicí chlapců, a k menšímu pokoji, který vyhradili Jaině a který během jejího pobytu v akademii sloužil jako pokoj pro hosty. Hlavní ložnice se nacházela ve druhém podlaží a vcházelo se do ní po točitém schodišti vybudovaném u zdi na opačné straně. Kuchyň byla zřízena v severní části bytu a od obývacího pokoje ji odděloval malý jídelní kout.

Leia strčila do tašky malou holokrychli a začala zapínat přezky. „Senát vás nechtěl pustit okamžitě?“

„Pochybuji, že mě vůbec chtěli pustit, ale neměli na vybranou. Tak mi alespoň naložili práci ve výborech. Většinu toho za mě vyřizuje moje dcera. Releqy mě bude po dobu mé nepřítomnosti v Senátu zastupovat. To byl důvod, proč jsem se s vámi nemohl spojit.“

„Vaše dcera to ale udělala a informovala mě o vašem zdržení.“ Leia se napřímila a pohlédla na tři červené tašky nacpané k prasknutí oblečením a dalšími věcmi, které tu nedokázala nechat. Když jsem opouštěla Alderaan, měla jsem ještě méně věcí. A teď, o čtvrt století později, jsem opět na útěku – tentokrát spíš z vlastního rozhodnutí, než že by mě k tomu nutil někdo jiný. „Už jsem měla být dávno připravená, ale vždycky se mi do toho něco připletlo.“

Než se Leia vůbec stačila pokusit o vysvětlení, všimla si, že Elegos zavětřil a jeho pohled zalétl za ni k hornímu odpočívadlu schodiště. Otočila se a spatřila svého manžela Hana, jak stojí ve dveřích s rukama opřenýma o zárubně. V duchu se zachvěla, protože ten pohled na jeho ztrhanou tvář a polohu rukou jí až příliš připomněl, jak vypadal zmražený v karbonitu. Chtěla věřit, že kruhy pod jeho očima jsou jen stíny, ale nemohla si nic nalhávat.

Zaslechla, jak Elegos vstává z křesla. „Kapitáne Solo.“

Han pomalu zvedl hlavu, a když poznal ten hlas, přimhouřil oči. „Caamasi? Elegos, že? Senátor?“

„Ano.“

Han klopýtl a málem spadl ze schodů. Chytil se zábradlí, sestoupil ještě o několik kroků níž a sklouzl po jeho ohybu. Opět získal rovnováhu, posledních pár schodů seskočil a dlouhými kroky prošel kolem Leiy. Téměř jako hadrový panák se se zabručením svalil do jednoho z křesel naproti Elegosovi. Ve světle z okna vynikly různobarevné skvrny na Hanově kdysi bílé košili, stejně jako špína na rukávech, límci a loktech. Boty měl ošklivě odřené, kalhoty pomačkané a vlasy slepené. Rukou si přejel po strništi na bradě a vystavil tak na odiv i špínu za nehty.

„Mám na vás otázku, Elegosi.“

„Jen se ptejte.“

Han kývl způsobem, jako by mu hlava volně seděla na horním obratli, bez opory svalů. „Jestli si to správně vykládám, vy Caamasiové máte paměť, vynikající paměť.“

Leia vztáhla ruku k Elegosovi. „Promiňte, Elegosi. Dozvěděla jsem se to od Luka a myslela jsem, že můj manžel…“

Caamasi zavrtěl hlavou. „Nepochybuji o tom, že vám všem mohu svěřit informace o našich memniích. Důležité události v našich životech dávají vzniknout vzpomínkám. Tyto vzpomínky jsme schopni předávat jiným příslušníkům našeho druhu a někdy také Jediům. Musejí to být výrazné a silné vzpomínky, aby se z nich stala memnia.“

„No jo, ty silný se vždycky držej jak klíště.“ Han se soustředil na něco mezi stěnou a okrajem okna. Na okamžik ztichl a potom na Elegose upřel přísný pohled. „Takže tohle bych chtěl vědět: Jak se jich zbavujete? Jak je dostáváte z hlavy?“

Zmučený tón Hanova hlasu se jako vibronůž zaryl Leie do srdce. „Ach, Hane…“

Zvedl ruku, aby se k němu nepřibližovala. Jeho výraz ztvrdl. „Jak to děláte, Elegosi?“

Caamasi zvedl bradu. „Nedokážeme se jich zbavit, kapitáne Solo. Tím, že je někomu svěříme, se podělíme o jejich tíhu, ale nikdy se jich nemůžeme zbavit.“

Han zavrčel, potom se v křesle předklonil a hřbety rukou si mnul oči. „Vydloubl bych si je, kdybych to potom přestal vidět, víte, vážně bych to udělal. Pořád to vidím, vidím ho, jak umírá…“

Hanův hlas přešel v hluboké bručení; necitelné, drsné a skřípavé jako rozbitý ferobeton. „A on tam stál. Zachránil mýho syna. Zachránil Anakina. Hodil mi ho do náruče. A potom, když jsem ho znova uviděl, poryv větru ho srazil k zemi a zřítila se na něj ta budova. Ale on vstal. Byl celej zakrvácenej a potlučenej, ale vstal. Postavil se a natáhl ke mně ruce. Natáhl je ke mně, abych ho zachránil, tak jako on zachránil Anakina.“

Han se zajíkl a zmlkl. Ohryzek mu poskakoval nahoru a dolů.

„Viděl jsem ho, chápete? Viděl jsem ho tam stát, když ten měsíc zasáhl Sernpidal. Vzduch se prostě vznítil. Stál tam a vyl a řval. V tom světle celej zčernal. Jenom silueta. Potom ho to pohltilo. Viděl jsem jeho kosti. Ty potom taky zčernaly a pak zbělely, zbělely tak, že jsem se nemohl dívat. A pak už nic.“ Han si rukou utřel nos. „Můj přítel, můj jedinej skutečnej přítel, a já ho nechal umřít. Jak s tím mám žít? Jak to mám dostat z hlavy? Řekněte.“

Elegos promluvil tiše, ale v jeho vlídném tónu dřímala síla. „To, co si pamatujete, jsou zčásti vaše obavy a zčásti to, co jste skutečně viděl. Vy sám to vidíte tak, že jste ho zklamal, a myslíte si, že vás tak viděl v posledních chvílích i on, ale to nemůžete vědět. Vzpomínky nikdy nejsou tak jasné.“

„Vy to nevíte, nebyl jste tam.“

„Ne, ale byl jsem v podobných situacích.“ Caamasi si dřepl a plášť splynul na podlahu kolem něj. „Poprvé, když jsem použil blaster, zastřelil jsem tři muže. Díval jsem se, jak se svíjejí a hroutí se. Díval jsem se, jak umírají, a věděl jsem, že si tu vzpomínku ponesu s sebou navždy, vzpomínku na to, jak je zabíjím. Potom mi vysvětlili, že ten blaster byl nastavený pouze na omráčení. Moje domněnka byla mylná, tak jako je možná i ta vaše.“

Han vzdorovitě zavrtěl hlavou. „Chewie byl můj přítel. Spoléhal na mě a já jsem ho zklamal.“

„Myslím, že on by se na to tak nedíval.“

Han zavrčel. „Neznal jste ho. Jak to můžete vědět?“

Elegos položil Hanovi ruku na koleno. „Neznal jsem ho, ale slýchal jsem o něm celá desetiletí. I co jste mi teď řekl, že zachránil vašeho syna, vypovídá o tom, jak moc vás měl rád.“

„Nemohl mě mít rád. Chewie zemřel a nenáviděl mě. Opustil jsem ho. nechal jsem ho tam umřít. Jeho poslední myšlenky byly plný nenávisti ke mně.“

„Ne, Hane, nebyly.“ Leia si klekla vedle Hanova křesla a sevřela mu levé předloktí. „Tomu přece nevěříš.“

„Byl jsem tam, Leio. Mohl jsem Chewieho zachránit, ale selhal jsem. Nechal jsem ho tam umřít.“

„Nehledě na to, čemu věříte, kapitáne Solo, Chewbacca ten názor nesdílel.“

„Cože? Jak můžete vědět, co si myslel?“

„I vy to pochopíte.“ Caamasi zamrkal fialovýma očima. „Zachránil vašeho syna. Z Chewbaccova pohledu Anakin zachránil vás, když s Millennium Falconem odletěl do bezpečí. A tak vám Chewbacca znovu zachránil život, tentokrát prostřednictvím vašeho syna. Teď vám to uniká, ale časem pochopíte, že je to pravda. Až tu vzpomínku budete znovu prožívat, myslete na to. Ušlechtilý hrdina jako Chewbacca by se z vědomí, že vy přežijete, jedině radoval. Smýšlet o něm jinak by byla urážka.“

Han vyskočil a převrhl za sebou křeslo. „Co si to dovolujete? Jak se opovažujete přijít ke mně domů a tvrdit mi, že urážím svýho přítele? Kdo vám na to dal právo?“

Elegos pomalu vstal a roztáhl paže. „Omlouvám se, pokud jsem se vás nějak dotkl, kapitáne Solo. Vyrušil jsem vás ve vašem zármutku. To jsem neměl v úmyslu.“

Poklonil se Leie. „Vám se také omlouvám. Měl bych jít.“

„Neobtěžujte se.“ Han se proplížil mezi nimi a zamířil ke dveřím. „Threepio, vyhledej v coruscantskejch policejních záznamech, který putyky mívaj nejvíc rvaček. Nahlas mi jejich seznam přes komlink.“

Leia vstala. „Hane, nikam nechoď. Brzy odlétám.“

„Já vím. Zase zachraňovat galaxii. To je moje Leia.“ Neotočil se k ní, pouze nahrbil ramena. „Doufám, že budeš mít větší štěstí. Já jsem nedokázal zachránit ani jedinou bytost.“

Dveře bytu se zavřely za Hanovými zády.

C-3P0 naklonil hlavu na stranu a pohlédl na Leiu. „Paní? Co mám dělat?“

Leia zavřela oči a povzdechla si. „Sežeň ten seznam a dej mu ho. Možná taky zavolej Wedgovi nebo někomu jinému z bývalých členů eskadry Rogue. Hobbie nebo Janson určitě nebudou mít nic na práci a dohlédnou na něj. A až se vrátí, dobře se o něj postarej.“

Na rameni ucítila něčí ruku. „Leio, klidně poletím na Okraj sám. Vy tady můžete zůstat a starat se o manžela. Podám vám zprávu.“

Otevřela oči a položila svou ruku na Elegosovu. „Ne, Elegosi, musím letět. I když se Han tak trápí, má pravdu. Celou svou bytostí chci zůstat, ale musím letět. Ostatní nemohou, takže je to na nás, abychom je zachránili. Han se o sebe umí postarat – bude muset.“

kapitola

5

Luke vzhlédl a usmál se, když Corran přivedl oba jeho synovce do instruktážní místnosti.

„Byli jste vyprovodit sestru k raketoplánu?“

„Právě odstartovala.“ Jacen, starší z obou chlapců, se rozhlédl místností. Jako vždycky zjišťoval, jestli se tu od jeho poslední návštěvy něco nezměnilo. „Chtěla by nějaký lepší úkol.“

„To chápu.“ Luke Jacena chvíli pozoroval. Vždycky zkoumá okolí, ověřuje si, čemu může věřit, a nevěří ničemu, dokud si není jistý. „Teď ale potřebuju, aby vyzvedla Danni na Commenoru a pak vyrazila za vaší matkou a senátorem A’Klou.“

Anakin, mladší synovec, si v rohu pohrával se stařičkým přístrojem, který tu zůstal z doby, kdy Povstalci bojovali s Impériem na nebi nad Yavinem 4. „Kdyby Danni počkala na mámu na Coruscantu, mohla s ní letět rovnou a nepotřebovala by Jainu.“

Jacen se zamračil. „Jaina pomůže Danni rozvíjet její nadání v Síle, proto letí spolu. Několik dní nebudou mít nic jiného na práci a Jaina je dobrá učitelka.“

Luke přikývl. „A navíc, po tom všem, čím Danni prošla, potřebovala strávit nějaký čas se svou rodinou a ujistit své blízké, že je v pořádku.“ Nevěděl, jestli „v pořádku“ je to správné slovo; útrapy yuuzhanvongského zajetí se na její psychice nemohly nepodepsat. Danni však byla bystrá a houževnatá, a Luke věřil, že se z těch útrap brzy vzpamatuje, bude-li mít potřebnou podporu.

Anakin odklopil panel starého vysílače a nakoukl dovnitř. „Co sis přichystal pro nás? Většina ostatních už má svoje úkoly. Vsadím se, že to bude něco zajímavého.“

Jacen se na bratra ušklíbl a přimhouřil hnědé oči. „Nechal ostatní odletět dřív, protože naše úkoly nebudou o nic lepší než ten Jainin.“

Corran se zamračil. „Kde se ti ta myšlenka vzala v zaměřovači?“

Jacen se pootočil ke corellianskému Jedimu. „Nebude nám nadržovat jenom proto, že jsme jeho příbuzní, a popravdě řečeno, ještě jsme skoro děti. Když si nás nechal nakonec, aspoň nám tím částečně ušetří rozpaky.“

Jacenova slova nezněla ani zdaleka tak zklamaně, jak by Luke čekal, což pouze posílilo Lukovo rozhodnutí ohledně jejich úkolů. „Anakine.“

Mladší chlapec pohlédl rozzářenýma modrýma očima na strýce. „Ano?“

„Poletíš s Marou na Dantooine.“

„Eh? Cože?“ Anakin se napřímil. Svraštil obočí a Luke na okamžik zahlédl hněvivý výraz, který vždycky znamenal potíže, když ho spatřil na tváři Hana Sola. „Ale já myslel, že dostanu za úkol něco… myslel jsem…“ S těmi slovy se mu hněv z tváře postupně vytratil. „Je mi to jasné.“

Luke na něj povytáhl obočí. „Co je ti jasné?“

„Že mi nedůvěřuješ.“ Anakin sklopil zrak ke svým zaprášeným prstům a zachraptěl: „Nedůvěřuješ mi, protože jsem zabil Chewbaccu.“

Když Luke uslyšel chlapcův truchlivý tón, zamrazilo ho. Anakin sálal lítostí, umocněnou žalem a bolestí, která od Wookieeho smrti rozdírala jeho nitro. Anakin vždycky chtěl být hrdina, vždycky chtěl očistit jméno, které dostal po svém dědečkovi, a najednou se topí v tragédii.

„Především si musíš uvědomit jednu věc, Anakine: ty jsi Chewbaccu nezabil.“ Luke přistoupil k synovci a položil mu ruce na ramena. Palci obrátil chlapcovu tvář vzhůru, aby si mohli hledět z očí do očí. „To Yuuzhan Vongové shodili měsíc Sernpidalu dolů na planetu, ne ty. Když přijmeš odpovědnost za Chewbaccovu smrt, zprostíš je tím viny za jeho vraždu i za vraždu všech ostatních, které jsi nemohl zachránit. To nesmíš udělat.“

Anakin těžce polkl. „Zní to logicky, když to takhle říkáš, ale to, co cítím v srdci… co vidím v očích svého otce…“

Luke se předklonil, aby měl tvář ve stejné výšce jako Anakin. „Nehledej v jeho očích něco, co tam není. Je to dobrý člověk a má dobré srdce. Nikdy by tě neobviňoval z Chewieho smrti.“

Mistr Jedi se znovu napřímil. „Ale i kdyby ano, pořád mi není jasné, proč si myslíš, že ti nedůvěřuju. Vždyť ti chci svěřit svou ženu, bytost, která je mi ze všech nejdražší.“

Chlapec svraštil čelo. „Jsi si jistý, že to není naopak?“

„Anakine, ty si vážně myslíš, že by se Maře líbilo dělat chůvu nějakému nespolehlivému učedníkovi?“

„Ehm, ne.“

„A nemyslíš, že by mi za to jaksepatří vyčinila?“ Corran se zasmál. „To bys vyvázl ještě docela lacino.“ Anakin se pousmál. „Asi ano, strýčku Luku.“

„Sice možná vládnu Sílou, ale ani to mě neochrání před jejím břitkým jazykem.“ Luke odstoupil od Anakina a povzbudivě se na něj usmál. „Mara potřebuje čas, aby překonala svou nemoc. Dantooine překypuje životem, je to svět plný Síly. Proto chci, aby se zotavovala právě tam, a přeju si, abys tam byl s ní a pomáhal jí. Pokud tento úkol přijmeš, budu ti opravdu vděčný.“

Anakin na okamžik zaváhal a pak přikývl. „Jsem rád, že mi důvěřuješ.“

„Nikdy jsem o tobě nepochyboval, Anakine.“ Luke na něj povzbudivě zamrkal. „Měl by sis sbalit a připravit výstroj, kterou budete na Dantooinu potřebovat.“

„I blastery a světelné meče?“

Luke přikývl. „Světelné meče rozhodně. A blastery také. Myslím, že cvičení koncentrace a soustředění Síly ti jen a jen prospěje. Střelba na cíl takovou soustředěnost vyžaduje.“

Anakinův úsměv se rozšířil. „Teta Mara by bez blasteru stejně nevytáhla paty z domu.“

„A ne jen bez jednoho,“ zasmál se Corran. „Nezapomeň vzít dost zásobníků, Anakine.“

Mladík tlesknul. „Dobře se o ni postarám, strýčku Luku, slibuju. Vrátíme se připraveni udělat všechno pro to, abychom Yuuzhan Vongy porazili.“

„Tím jsem si jistý.“ Luke kývl na synovce a díval se za ním, jak odchází z místnosti. Počkal, dokud neucítil Anakinovu přítomnost sjíždět turbovýtahem dolů, a pak se obrátil k Jacenovi. „Opravdu si myslíš, že jsem pro tebe připravil nějaký nedůstojný úkol?“

„Ne, strýčku Luku. Spíš jsem se obával, že uvedu do rozpaků já tebe.“

Luke se obrátil a zamířil ke stolu, který měl za zády. Na chvíli se odmlčel a přemítal o Jacenových slovech. Otočil se a opřel se o stůl. „Tenhle rozhovor už byl nějakou dobu na spadnutí, viď?“

„Nejspíš,“ pokrčil Jacen rameny. „Hodně jsem přemýšlel od chvíle, co přiletěli Yuuzhan Vongové, a teď, když se tu shromáždili všichni Jediové, ta věc na mě dolehla zas.“

„To zní jako rodinná záležitost,“ ozval se Corran a odlepil se od zadní stěny místnosti. „Vrátím se později.“

Jacen zvedl dlaň. „Ne, počkej. Opravdu to je rodinná záležitost, ale týká se rodiny všech Jediů, nejen nás.“

Corran pohlédl na Luka. „Luku?“

„Zůstaň, prosím. Mám dojem, že víc úhlů pohledu se nám bude hodit.“ Luke se opět podíval na synovce. „O čem jsi přemýšlel?“

Mladík si povzdechl a Luke vycítil, že se mu trochu ulevilo. „Pokud to bude znít hrubě, předem se za to omlouvám, ale postupně jsem si uvědomil něco docela zásadního, co se týká řádu Jedi. Všichni jsme cvičeni, abychom udržovali mír a odvraceli pohromy. Děláme to, protože se řídíme tvým učením. A ty se zase řídíš učením svých vlastních mistrů, strýčku Luku, jenže oni tě museli vycvičit takovým způsobem, abys dokázal porazit Impérium. Odvedli skvělou práci, aby z tebe vykovali zbraň, a ty jsi jejich učení dokonce překonal a dokázal jsi to, o čem si možná mysleli, že je nad tvoje schopnosti.“

Mistr Jedi kývl. „S tím nemohu nesouhlasit.“

„Dobrá. Jde mi o to, že zbraň z tebe vytvořili mistři Jedi, kteří vzešli z tradice strážců míru. Já ale cítím, že u zrodu Jediů stálo něco jiného. Myslím, že filozofie Jediů byla původně něco, co lidi posilovalo vnitřně. Ty schopnosti, které se u nás projevují – myslím, že to všechno jsou výhonky naší vnitřní síly, jenže spousta těchto učení se postupem času ztratila. Tím chci říct, že v sobě cítím určitou vnitřní potřebu.“

Jacen úzkostlivě pohlédl na strýce. „Nejsem si jistý, jestli je mi souzeno být rytířem Jedi. Byl bych raději, kdybys mi nedával vůbec žádný úkol.“

Lukem projel záchvěv překvapení a bezděčně trhl rameny. „Uf, tak to jsem tedy nečekal.“

Jacen sklopil zrak k podlaze. „Mrzí mě, že jsem tě zklamal.“

„Ne, tak to není,“ řekl Luke a svraštil čelo. „Chystal jsem se ti říct, že na tom, co chceš, v tuto chvíli nezáleží, protože tě potřebuju. Ale než jsem otevřel ústa, uslyšel jsem strýce Owena, jak mi krátce před svou smrtí říká přesně totéž.“

Jacen zvedl hlavu. „Takže mi rozumíš?“

„Velmi dobře.“

„Takže mi dovolíš hledat odpovědi, které potřebuju najít?“

„Ne.“ Luke rychle zvedl ruce. „Totiž ano, budeš moct pátrat po odpovědích, ale ne místo svého úkolu. Musíš mít na paměti, že nejniternější podstatou jediské filozofie je úcta ke všemu živému. Kdybys teď odešel, znamenalo by to, že upřednostňuješ svůj život na úkor ostatních životů, a to by nebylo správné.“

„Ale, strýčku Luku, ty zase odsouváš do pozadí sám sebe. Ty – a máma i táta a všichni ostatní – jste pořád v jednom kole.“ Jacen zaťal ruce v pěst a založil si je v bok. „Nemáte čas přemýšlet, co potřebujete dělat pro to, abyste se dál rozvíjeli v Síle. Něco pořád odvádí vaši pozornost.“

Corran se poškrábal na krku. „Na tom něco je, Jacene. Neměl bys ale předpokládat, že něčeho dosáhneš jenom tím, když se stáhneš do ústraní jako poustevník a budeš hloubat nad Sílou. Tak to prostě není.“

„Jak to můžeš vědět, Corrane?“ Jacen si založil ruce na prsou. „Nikdo z dnešních Jediů neměl tu příležitost. Yoda klidně mohl strávit prvních tři sta let svého života jako poustevník; co my víme. A možná bychom měli udělat totéž.“

„Anebo, Jacene, je to možná jen jedna z cest, které vedou k tvému cíli.“ Corran ukázal na Luka. „Tvůj strýc a já jsme měli odlišné názory na to, jak se stát rytířem Jedi, ale přesto jsme tu oba. Ano, jistě, tam venku mohou být rušivé vlivy, ale z činů, z úspěchů a selhání, se můžeš naučit spoustu věcí, které ti při pokojném přemítání zůstanou skryty. Máš pravdu, že čas na přemýšlení a zvažování následků může být užitečný, ale pro mě je těžké soustředit se na sebezpytování, když lidé tam venku mají potíže.“

Luke přikývl na souhlas. „Corran uhodil hřebík na hlavičku, Jacene. Chápu, co mi chceš říct, a slibuju ti, že pokud se rozhodneš vydat cestou sebepoznávání, nebudu ti nijak bránit.“

Mladík podezřívavě přimhouřil oči. „Ale má to nějaký háček.“

„Má. Opravdu tě potřebuju. To nejnebezpečnější poslání jsem si schoval pro sebe, a chci tě mít s sebou. Protože už ses s Yuuzhan Vongy setkal, máš zkušenosti, které potřebuju. Vezmeme Artoo, poletíme zpátky na Belkadan a zkusíme zjistit, co se tam ten yuuzhanvongský agent snažil vytvořit. Tohle je velmi důležitý úkol, a opravdu tě potřebuju s sebou.“

Corran zasupěl. „Skvělé. Takže ten nedůstojný úkol zbyl na mě.“

Jacen na něj pohlédl. „Klidně si to s tebou vyměním.“

„Nevyměníš.“ Luke se natáhl a uchopil stůl za okraj. „Jeho úkol se ti nebude líbit, a podle toho, cos mi řekl, by ses pro něj ani nehodil. Zato belkadanská mise je pro tebe jako stvořená.“

Jacen svraštil tvář. Pak strnule přikývl. „Poslechnu a poletím s tebou, ale mám z toho všeho smíšené pocity. Obávám se, že ti tam nebudu moc platný.“

„Beru na vědomí.“

Mladík se krátce uklonil. „Když dovolíš, strýčku Luku, půjdu a nechám vás probrat Corranovu misi.“

„Ne, jen tu počkej. Ať slyšíš, o co sis málem řekl.“

Corran obrátil oči v sloup. „Bude to horší, než jsem čekal.“

Luke se zasmál. „Tak dobrá, ty dostaneš druhý nejnebezpečnější úkol. Venku na Okraji je soustava, označená imperiálními průzkumníky MZX33291. V oblasti je pulsar, který narušuje komunikaci mezi jedinou obyvatelnou planetou soustavy a zbytkem galaxie. Impérium tu planetu z neznámých důvodů prohlásilo za zakázanou. Existují důkazy, že tam byly imperiální xenoarcheologické týmy, ale netušíme, co mohly objevit.“

„Fajn. Myslíš, že jsou tam Yuuzhan Vongové?“

„Nevím,“ pokrčil Luke rameny. „Agamarská univerzita objevila záznamy o páté planetě soustavy, pojmenované Bimmiel podle vůdce imperiální průzkumné výpravy. Asi před třemi měsíci tam v rámci semestrální výuky poslali xenoarcheologický tým. Od té doby o něm nedostali žádnou zprávu, což není až tak překvapivé. Vedení univerzity se s námi spojilo a požádalo nás, abychom se tam podívali, pokud v té oblasti máme Jedie, a ujistili se, zda je všechno v pořádku.“

Corellian se usmál. „Domnívají se, že máme na mezihvězdné cestování větší rozpočet než oni?“

„Asi ano. Kromě toho si nejspíš řekli, že Jediové budou jako záchranáři užitečnější než studenti, které mají po ruce.“ Luke si povzdechl. „První hlášení xeno týmu naznačovala, že klima se od návštěvy imperiálních průzkumníků změnilo. Studenti přistáli v období bouří. Jsou prý opravdu prudké.“

Corran kývl. „Špatné počasí nezní moc nebezpečně.“

„Chci, abys s sebou vzal Gannera Rhysodeho. Jako partnera.“

Corellian zasyčel. „Pořád si to chceš vyměnit, Jacene?“

„Pokud ti to pomůže, Corrane, Ganner z toho neměl o nic větší radost než ty.“ Luke věnoval svému příteli mírný úsměv. „Poslyš, vaše mise by měla být celkem jednoduchá, pokud se tam nic neděje. Přistanete, najdete studenty a odvezete je.“

„Na to by Ganner stačil sám.“

„To ano, ale pokud tam Yuuzhan Vongové opravdu jsou, myslím, že by se do nich okamžitě pustil, a studenti, které přiletěl zachránit, by zůstali ve velmi nepříjemné situaci. Velet budeš ty. Tebe on bude poslouchat, i když možná ne zrovna ochotně.“

Jacen se usmál na Corrana. „A navíc musíš uznat, Corrane, že tvůj nedostatek telekinetických schopností tě trochu znevýhodňuje.“

„Samozřejmě,“ odtušil Corran. „Svou myslí nedokážu pohnout ani kamenem, ale na druhou stranu zase tomu šutru dokážu vsugerovat, že jsem jím pohnul.“ Povzdechl si. „Ganner je v telekinezi opravdu špička. Dává to smysl, abychom letěli spolu. A mohlo to být horší. Mohl jsi mě dát do dvojice s Kypem.“

„Tak krutý bych nebyl ani k jednomu z vás.“

„Hele, vždyť já nejsem tak špatný,“ ohradil se Corran a povytáhl na Luka obočí. „Anebo je to zase jeden z těch případů, kdy záleží na ,různých úhlech pohledu’?“

„Vida, přece jenom ten výcvik k něčemu byl,“ přikývl mistr Jedi. „A taky je to příležitost ukázat Gannerovi, že Kypův přístup k Síle není jediný způsob, jak řešit problémy.“

„Jasně,“ usmál se Corran. „Takže, jestli je to všechno, ať nás provází Síla.“

„To bych si taky přál,“ přikývl vážně Luke. „Víš, jsem docela rád, že Jediové jsou první obrannou linií galaxie. Jen se obávám, aby nám Yuuzhan Vongové neukázali, jak slabá ta linie je.“

kapitola

6

Corran Horn našel Valina na malé mýtině uprostřed yavinské džungle. Chlapec seděl se zkříženýma nohama na zemi a ruce měl položené na kolenou. Soustředěně upíral zrak před sebe na nevelký kámen ležící metr daleko. Čelo se mu perlilo potem, který mu stékal do oříškově hnědých očí.

Když Corran pozoroval svého syna, v hrudi se mu vzedmula nezměrná pýcha a trýzeň. Jediská linie Hornů-Halcyonů byla nepřítomností telekinetických schopností proslulá. Corran si dosud vzpomínal na nekonečné zklamání, které cítil, když se snažil pohybovat předměty Sílou. Kromě extrémních okolností, kdy pomocí Síly vstřebal energii, která by jiným ublížila, nedokázal ani shodit slinu z úst Hutta, natož pohnout kamenem.

Na Corrana zapůsobilo, jak úporně se Valin snaží tím kamenem pohnout. Valin už dávno předčil očekávání svého otce. Bylo mu sice teprve jedenáct, ale Corranovi už sahal po ramena. Bylo jisté, že zdědí výšku po svých mužských prarodičích. Jeho tmavé vlasy a oříškově hnědé oči představovaly kompromis mezi barvou rodičů, ale tvář měl spíš po Mirax a částečně také po Corranově vlastní matce. Je dobře, že v tomhle ohledu není po Boosteru Terrikovi.

Corranovi se sevřelo srdce jako každému otci, který sleduje svého syna, jak se pokouší o něco, v čem nemůže uspět. Chtěl zasáhnout, uchránit Valina toho zklamání, ale přesto se držel zpátky. Ta lekce možná jeho syna raní, ale naučit se překonat zklamání bylo mnohem cennější než umět hýbat všemi kameny v galaxii.

A potom se ke Corranovu překvapení začal malý oblý kámen hýbat. Chvíli se třásl a pak se pomalu převrátil.

Corran hlasitě zajásal. „Valine, to je skvělé! Ty jsi s ním pohnul.“

„Tati?“ Chlapec se prudce otočil a z dlouhých hnědých vlasů mu odlétla sprška potu. Jeden vlhký pramen se mu přilepil těsně pod oko. „Nevšiml jsem si tě.“

„Protože ses soustředil. To je úžasné.“ Corran vstoupil na mýtinu a pomohl synovi na nohy. „Chci říct, to, co jsi dokázal, já bych nikdy –“

„Tati, není to tak, jak si myslíš.“

„Viděl jsem to na vlastní oči.“

Valin se usmál a odhrnul si vlasy z tváře. „Vzpomínáš, jak jsi mluvil o různých úhlech pohledu?“

„Ano?“

„Tak tohle je také věc úhlu pohledu.“ Valin si dřepl a mávl na otce, ať si sedne vedle něj. „Podívej se znovu.“

Corran se zahleděl na kámen. Hemžilo se to kolem něj malými rudými brouky. Hlína pod kamenem jich byla plná. „Já to nechápu. Tys ten kámen položil na jejich hnízdo?“

„Ne. Studoval jsem rubínovce. Komunikují prostřednictvím vibrací a pachů. Použil jsem Sílu. Dotkl jsem se jich a vnuknul jsem jim, že tudy vede cestička. Přesvědčil jsem je, že ten kámen je potrava. Ten první ho označil svým pachem.“ Valin bázlivě pokrčil rameny a vytáhl z kapsy kousek jídla. „Mám pro ně odměnu, takže je vlastně k ničemu nenutím.“

Corran se na okamžik zamračil. Ovlivnit chování rozumné bytosti, zvlášť proti její vůli a k sobeckému prospěchu Jediho, by nepochybně hraničilo s temnou stranou. Přesvědčit neinteligentní tvory, aby udělali něco přirozeného, rozhodně nespadalo do stejné škatulky, zvlášť pokud byl ten úkol neškodný a oni pak dostali odměnu, která jim nahradila vynaloženou energii.

„Nejspíš to má k temné straně blíž, než je pro tebe dobré, ale udělal jsi na mě dojem.“ řekl Corran a pohladil syna po hlavě. „Komunikovat s jiným druhem není snadné.“

„Vždyť já s nimi nekomunikoval, tati.“ Valin obrátil oči v sloup. „Jsou to jenom brouci. Nakukal jsem jim, že kámen je jídlo.“

„Pořád je to víc, než jsem ve tvém věku dokázal já.“

„Ale ty jsi neměl výcvik.“

„To je pravda,“ přisvědčil Corran a zvedl se. „Ale přesto jsem na tebe velmi pyšný.“

„Chtěl bych, abys na mě byl ještě pyšnější,“ vzdychl ztěžka Valin a také vstal. „Nejdřív jsem se snažil pohnout tím kamenem svou myslí. Pak jsem vyzkoušel jinou možnost. Asi ze mě nikdy nebude mocný Jedi.“

Corran položil synovi ruce na ramena a dotkl se svým čelem Valinova.

„Mezi Jedii se najdou takoví, kteří měří sílu podle toho, jak daleko dokážeš něčím hodit nebo jak snadno dokážeš něco rozbít. Skutečná síla Jediho však vychází zevnitř, z jeho srdce a mysli. Někteří Jediové pohybují kameny jenom proto, aby ukázali, že to dovedou, ale nejsilnější Jediové nevidí důvod, proč kameny pohybovat, když to nevyřeší žádný bezprostřední problém.“

Jeho syn znovu vzdychl a usmál se. „Takže, co mi tím chceš říct, tati?“

„Chce ti říct, chlapče, že být slabý je něco, na co si časem zvykneš, nevýhoda, se kterou se možná dokonce i vyrovnáš.“

Corran trhl hlavou a otočil se za hlasem. „Gannere!“

Druhý Jedi vážně přikývl. Byl o hlavu vyšší než Corran. Široká hruď se mu zužovala ke štíhlému pasu a bokům a tělo měl samý sval. Kštici černou jako uhel měl sčesanou dozadu, aby vynikl výběžek vlasů nad středem jeho čela. Knír a bradka mu společně s pohlednou tváří a pronikavýma modrýma očima propůjčovala elegantní vzezření, díky němuž se často stával předmětem obdivných pohledů. Ve svém modročerném jediském rouchu, ostře kontrastujícím s okolní džunglí, se nesl jako nějaký vládní činitel.

Corran cítil, jak jeho syn shromažďuje Sílu. Stiskl Valinovi rameno. „Nedělej to.“

Vyšší muž nenuceně roztáhl ruce a rty mu zvlnil náznak úsměvu. „Prosím, Valine, předveď mi, co dokážeš. Promítni mi do hlavy, jakoukoli vizi chceš. Slibuju, že se budu bát.“

Chlapec zvedl bradu a Síla z něj opět vyprchala. „Nejstrašidelnější věc, kterou si dovedu představit, jseš ty.“

Ganner pomalu zatleskal. „Má kuráž, to je dobře.“ Pohlédl na Corrana. „Naše loď je připravená k odletu.“

„Ještě jsem se chtěl rozloučit se synem.“

„Máme čas. Ne mnoho, ale trochu přece.“

Corran se otočil k Valinovi. „Vrať se do Velkého chrámu. Je tam tvoje matka se sestrou. Řekni jim, že se s nimi hned přijdu rozloučit.“ Chlapec na něj povytáhl obočí. „Jsi si jistý?“ Ganner se zasmál. „Já mu neublížím.“

Valin se ohlédl a zpražil Gannera nevraživým pohledem. „Jako kdybys mohl…“

„Běž, Valine. Máma bude netrpělivá, a to nechce ani jeden z nás.“ Corran mu rukou rozcuchal vlasy. „Bude si dělat starosti. Uklidni ji, ano?“ Chlapec přikývl a vyrazil poklusem k chrámu.

Corran se za ním chvíli díval a pak se pomalu otočil ke Gannerovi. „Fajn, a teď mi řekni pravý důvod, proč ses tu chtěl se mnou setkat, stranou od ostatních.“

„Vnímavý, výborně.“ Ganner přimhouřil ledové oěi. „Formálně jsi velitel naší expedice –“

„Oprava, jsem velitel, tečka.“ Corran si založil ruce na prsou. „Ty jsi na téhle misi můj pomocník.“

„Podle datových souborů ano. Ale ve skutečnosti…“

„O co ti jde?“

„Jde mi o to, že jsi staromódní Jedi, i s tím svým dvoufázovým světelným mečem. Jde mi o to, že jsem mnohem mocnější Jedi než ty. Jde mi o to, že ti příliš nevoní filozofie Kypa Durrona – filozofie, kterou je nutné přijmout, pokud má řád Jedi naplnit svůj galaktický osud.“ Ganner ledabyle pohnul rukou a kámen se vznesl ze země, jako by ležel v jakémsi neviditelném turbovýtahu. „Udělám, co je nutné, abychom splnili naši misi, a nedovolím, abys mi v tom překážel.“

Kámen se rozletěl přímo na Corrana. Corran uhnul doprava. Kámen odletěl v širokém oblouku doleva a zřítil se do podrostu.

Ganner se ušklíbl. „Už chápeš, co ti říkám?“

„Ovšem.“ Corran klidně spustil ruce k bokům. „Říkáš mi, že tvoje filozofie je důležitější než úkol, který jsme dostali.“

„Tak to vůbec není.“

„Ovšemže je, ale nečekám, že to pochopíš.“ Corran zavrtěl hlavou. „Ty, Kyp a ostatní, kdo věříte stejné věci – snažíte se ze všech sil upevnit význam Jediů v galaxii. Chcete toho dosáhnout elegantními uniformami a hrdinskými činy. Většina těch činů je nepochybně správných, nemohu s nimi nesouhlasit. Ale co se mi nelíbí, je, jak zaujímáte stanoviska a jak pracujete. Všichni říkáte: Jsme Jediové. Máme nárok na vaši úctu.’ Ale já si myslím, že úctu si nejdřív musíme zasloužit.“

Gannerova tvář potemněla. „Vždyť jsme si ji zasloužili. Jediové obrátili chaos Impéria v pořádek.“

„Ne, to udělal jeden Jedi, jediný Jedi, který tu tehdy byl a který se odvážil postavit Impériu. Luke Skywalker si úctu galaxie zasloužil; my ostatní ne. My si ji teprve musíme vybojovat, a tenhle hologram si prohlédni ze všech stran: lidé jsou okamžitě podezřívaví a nepřátelští ke každému, kdo je začne poučovat, co je dobré a co ne.“ Corran se na něj pousmál. „S tím jsem se setkal jako příslušník CorSecu a setkávám se s tím i jako Jedi.“

Vyšší muž se rozesmál na celé kolo. „To říká ten pravý – ten, kdo má ze všech nejmenší právo kritizovat nás za to, že se snažíme vytvořit obraz, který nám usnadní práci.“

„Jak jsi dospěl k takové myšlence?“

„Vzpomeň si, co jsi udělal na Courkrusu. Terorizoval jsi lidi. Přinutil jsi je vidět děsivé věci, které tam nebyly.“ Gannerovu tvář zkřivil vítězný úšklebek. „Tehdy jsi možná vystupoval pod jménem Keiran Halcyon, ale používal jsi stejné metody jako my. Ty víš, jak účinné dovedou být.“

„Ne, ne, ne.“ Corran zavrtěl hlavou. „Tím, co jsem udělal na Courkrusu, se nemůžeš ohánět. Courkrus byla planeta mimo zákon, ovládaná piráty. Použil jsem jejich strach proti nim, abych zničil jejich konfederaci. Ty, kdo si zasloužili bát se spravedlnosti, jsem přiměl bát se, že spravedlnost opravdu dorazila. Vy vtrhnete na scénu, povzneseně se držíte zpátky a neustále někoho soudíte. Nikdo se ve vaší blízkosti nemůže cítit v bezpečí – pořád se musejí ptát, kdy přijdete soudit právě je.“

„Tím je odrazujeme od toho, aby se obrátili k temné straně.“

„Ano, tenhle argument už jsem slyšel, od chlapů v CorSecu a v bezpečnostních službách na každé planetě, kterou jsem kdy navštívil. Strach, bez ohledu na to, co dobrého může přinést, je prvním krůčkem na cestě k temné straně.“ Corran zvedl obě ruce. „Ale na ničem z toho nezáleží. Nechceš, abych ti na této misi překážel, fajn. Nezavdej mi k tomu příčinu. Máme někam doletět, najít pár studentů a odvézt je domů. Je to velice jednoduché.“

Ganner Rhysode si při jeho popisu mise odfrkl a Corran k němu za to na okamžik pocítil respekt. Možná nejsi tak hloupý, jak jsem si myslel.

„I já doufám, že to bude jednoduché, ale moc tomu nevěřím.“ Ganner mávl rukou směrem k Velkému chrámu. „Někteří nacházejí útěchu v domněnce, že hyperprostorová porucha kolem galaxie další Yuuzhan Vongy zadrží, ale podle mě mají pravdu ti, kdo je přirovnávají k bouři – k bouři, která nakrátko polevila. Pokud je to tak, nejspíš najdeme Yuuzhan Vongy jak na naší cílové planetě, tak na mnoha dalších. Já budu připraven.“

Ganner spustil ruku ke světelnému meči. „Ukážu těm dobyvatelům, proč nikdy neměli přiletět.“

„Nezapomínáš na něco?“

„A na co?“ zavrčel Ganner a plácl se do krku, kam ho kousl malý rubínovec. „Yuuzhan Vongové jsou dobyvatelé. A my je musíme odrazit.“

„Naším úkolem je zachránit studenty.“ Corran se nepatrně usmál, když se větší muž ohnal po dalších broucích. „Je to jen malý detail, ale jak sám vidíš, přehlížet maličkosti může být docela bolestivé.“

Ganner znovu zavrčel a začal si oklepávat rubínovce z oblečení. „Tos mi udělal ty!“

„Já ne. Asi stojíš na jejich hnízdě.“ Corran držel veselí na uzdě. O tomhle si musím s Valinem promluvit. Na jednu stranu obdivoval synův vztah k rodině, ale Síla není nástroj na takovéhle taškařice. Myslím, že to Valin ví. Budu mu to muset připomenout a ujistit se, že už tu chybu víckrát neudělá.

Ganner se zlostně škrábal na těle a oháněl se po rubínovcích. „Jsou všude.“

Corranovi přejel mráz po zádech, když mu před očima vyvstal obrázek Gannera, na něhož se ze všech stran valí Yuuzhan Vongové jako nyní brouci. „Vrať se do chrámu a vlez si do sprchy. Označkovali si tě pachem, který k tobě přiláká další. Odstartujeme, jakmile se jich zbavíš.“

„Ty si asi myslíš, že je to vtipné, Horne, ale já to myslím vážně. Nestav se mi do cesty.“ Vyšší muž si strhl tuniku a rozběhl se k Velkému chrámu.

Corran se za ním díval, dokud mu rudé puchýře na Gannerových zádech nezmizely z očí. „Nemám v úmyslu se ti stavět do cesty, Gannere, pokud mě k tomu nepřinutíš,“ zamumlal za vzdalující se postavou. „A pokud to uděláš, brzy zjistíme, kdo z nás dvou je silnější Jedi.“

kapitola

7

Za otevřenými dveřmi do jejich společné ložnice zahlédl Luke Skywalker svou ženu odpočívající na lůžku. Ležela tam velmi pohodlně, rudozlaté vlasy rozprostřené kolem sebe jako svatozář. Hruď jí mírně stoupala a klesala – pravidelně a skutečně pokojně – a on si uvědomil, jak málo klidu spolu v životě zažili.

Vedle ní na lůžku spočívalo několik složených kusů oblečení, které bylo potřeba nastrkat do cestovních tašek u nohou postele. Svá zavazadla už téměř naplnila a další dvě čekala připravená na něj. Luke se usmál, ocenil její pečlivost a musel ji obdivovat, že si dala práci navíc a vyndala jeho tašky, navzdory vyčerpávající únavě, která její nemoc provázela.

Tiše vešel do pokoje, aby ji nevzbudil, ale víčka se jí zachvěla a otevřela oči. „Luku. To je dobře, že jsi to ty.“

„Kdo jiný by to měl být?“

Trochu váhavě se usmála, ale dost energicky, až mu z toho poskočilo srdce. „Anakin. Nechci se opozdit s naším odletem.“

„S tím si nedělej starosti. Anakin je velmi rozumný chlapec.“ Luke odstrčil poskládané oblečení a usadil se vedle Mařiných nohou. „Jak je ti?“

Ironicky nadzdvihla koutek úst. „Jsi mistr Jedi, tak mi to pověz.“

Luke se k ní natáhl v Síle a ihned narazil na obranu, kterou kolem sebe vztyčila. Bylo to, jako by se ovinula trním a potom se obklopila pancířem z trupu hvězdné lodi. Za tím vším byly kilometry vycpávky, které ji celou pevně obepínaly. Každá obranná linie zarazila jeho zkoumající mysl. A potom se otevřela skulinka, která mu umožnila proniknout hlouběji a hlouběji.

Konečně za všemi těmi vrstvami a spoustou obrazů, nadějí a obav našel Marino nitro. Vždycky, když ji takto vnímal skrze Sílu, zdálo se mu, že bíle žhne a jasně plane. Byla tou nejvitálnější osobou, jakou kdy poznal – což bylo o to pozoruhodnější, že když byla v imperiálních službách, císař se její vitalitu nejspíš snažil utlumit.

Nemoc, jíž se nakazila, z ní vysála část energie, ale Marina nezdolnost ji držela na uzdě. Cítil, jak v ní proudí Síla a bez ustání napravuje škody, které nemoc napáchala, a potlačuje ji. Ačkoli úvodní střetnutí s Yuuzhan Vongy rozptýlilo její pozornost a umožnilo nemoci pokročit, Mara vynaložila ohromné úsilí, aby se zotavila.

Ještě není úplně v pořádku, ale nabírá síly. Luke se na ni usmál. „Řekl bych, že se cítíš velmi dobře, lásko moje.“

Mara se posadila a natáhla ruku, aby Luka pohladila po tváři. „Cítím se lépe, ale ne tak, jak bych chtěla.“

„Dej tomu čas, Maro.“ Políbil ji na zápěstí. „Trpělivost přináší růže.“

„A netrpělivost vede k temné straně.“ Mara mírně přikývla. „Rozumím, mistře Skywalkere.“

Luke zavrtěl hlavou. „Víš, jak to myslím.“

„Vím, Luku, a taky vím, proč mě tak napomínáš. Tvoje schopnost vcítit se do druhých a opatrnost jsou další ze tvých roztomilejších předností.“ Opět si lehla a přitáhla si kolena k sobě, aby měl Luke více místa.

Luke si položil bradu na její pravé koleno. „Nevadí ti, že s tebou Anakin poletí na Dantooine?“

Zavrtěla hlavou. „Já můžu letět sama, jestli ho potřebuješ jinde.“

„Jestli ho s sebou nechceš, můžu pro něj najít jiný úkol.“ Mistr Jedi ji políbil na koleno. „Nechci tě zatěžovat něčím, co je vlastně moje starost.“

„Luku!“ Mara zvýšila hlas a také v něm zazněl ostřejší tón. „Když jsme se vzali, tak se tvoje starosti staly i mými.“

„Ano, ale Anakin patří do mé rodiny a vzhledem k tomu, že jsi vyrůstala bez sourozenců, jsi neměla možnost –“

Mara ho probodávala pohledem svých zelených očí. „Rozmysli si, co říkáš, dlouholetý jedináčku Skywalkere!“

Luke se chvíli tiše smál. „Zásah.“

„A ještě něco. Když jsem souhlasila, že si tě vezmu, věděla jsem, do čeho jdu. Rozhodli jsme se sdílet své životy, a to znamená sdílet všechny problémy i radosti.“ Mara na okamžik zavřela oči. „Mám Anakina ráda. Chápu, čím teď prochází.“ Opět otevřela oči. „Cítí se zodpovědný za Chewbaccovu smrt. Kdysi jsem cítila zodpovědnost za císařovu smrt. Oba jsme ztratili někoho, bez koho jsme si svůj život nedokázali představit. Když mu to pomůžu překonat, nebude si muset prožít to, co jsem musela prožít já, když jsem hledala cestu zpátky.“

Vzhlédla k Lukovi. „Samozřejmě si umím představit, že není zrovna nadšený z vyhlídky, že poletí se starou nemocnou ženskou na ozdravný pobyt na nějaké zapadlé planetě.“

„Ve skutečnosti ten úkol přijal velmi ochotně. Řekl jsem mu, že tě svěřuji do jeho péče. Rád si to vezme na starost. Při opatřování všeho, co budeš potřebovat na Dantooinu, si vedl skvěle.“

Maře blýsklo v očích. „Zachytila jsem ten záchvěv obav, Luku. O co jde?“

„Zřejmě musím víc zapracovat na sebeovládání.“ Povzdechl si. „Znáš hvězdné mapy. Dantooine je hodně blízko okraje. Mohl by se nacházet v invazním koridoru Yuuzhan Vongů – pokud nějaký existuje. Poslat vás tam s Anakinem samotné –“

„– je ten nejlepší způsob, jak to tam trochu prozkoumat a zjistit rozsah invaze,“ opáčila Mara, posadila se a naskládala si za záda polštáře. „Přece už jsme o tom mluvili. Útoky, kterým jsme čelili, rozhodně nebyly vojenské. Nebyly tam žádné průzkumné jednotky, žádné předsunuté základny, nic z toho, co bychom od invaze čekali. Ať už bude následovat cokoli, budou si muset počínat obezřetněji, protože vědí, že jsme ve střehu.“

„Tvoje závěry jsou bezchybné, ale nelíbí se mi představa, že budeš v první linii.“

„Ale Dantooine není žádný důležitý vojenský cíl. Proto si ho Povstalci vybrali za základnu, aby ho vzápětí zase opustili. A proto ho Tarkin nezničil Hvězdou smrti.“

Luke nejistě pokrčil rameny. „To za předpokladu, že jejich vnímání cílů je stejné jako naše. Vzpomeň si, co udělali na Belkadanu. Možná mají jiná měřítka než my.“

„O to větší důvod, abychom provedli širší průzkum a zjistili, jak to s nimi je.“

Mistr Jedi zavrtěl hlavou. „Ať řeknu cokoli, vždycky to překroutíš v důkaz toho, jak je nezbytné, abych tě s Anakinem poslal na Dantooine, viď?“

„To jenom proto, že tě tak dobře znám, lásko moje.“ Mara ohnula prst a vábila ho blíž k sobě.

Luke se na lůžku natáhl na záda a opřel se o lokty. „Znáš mě, Maro, lépe než já sám.“

„Ale ne tak dobře, jak tě budu znát, až budeme oba staří a šediví.“ Naklonila se nad něj a políbila ho na čelo. „A vím, že tvá starost o mě a ostatní rytíře Jedi, kteří se vydávají na cestu, je jen obrannou reakcí, která ti pomáhá zapomenout na nebezpečí, co čekají na tebe. Koneckonců, my se chystáme letět na planety, kde se mohou objevit Yuuzhan Vongové. Ty letíš na Belkadan, kde už prokazatelně byli, a nemáme nejmenší tušení, co na té planetě najdeš.“

„Hlavně tam chci najít nějaký lék pro tebe. Říkala jsi, že jsi cítila spojení mezi tamní nákazou a svou nemocí. Jestli se mi podaří vypátrat něco, co nám prozradí víc –“

Přitiskla mu prst na rty. „Ty na to přijdeš, Luku. Po tom všem, co máme za sebou, nedovolím, aby mě skolila nějaká horečka. Jestli je lék na Belkadanu, bude to skvělé. Jestli po něm budeme muset pátrat někde jinde, taky dobře. Nejdůležitější je zjistit, jestli moje nemoc opravdu souvisí s Yuuzhan Vongy. Pokud ano, ať si mě Yuuzhan Vongové nepřejí, až se uzdravím.“

Luke zvedl tvář a políbil ji na rty. „Když jsme ty a já, ehm, stáli na opačných stranách, měl jsem právě kvůli téhle tvojí kuráži určité obavy z našeho konečného střetnutí. Teď je mi skoro líto Yuuzhan Vongů.“

„Zavinili si to sami. Nikdo je sem nezval.“ Mara mu oplatila dlouhým a vášnivým polibkem. „O mě se neboj, Luku. Dej pozor sám na sebe a na Jacena. Já s Anakinem budeme v pořádku.“

Přikývl. „Vím, že ano.“ Opět ji políbil. „Budeš mi hrozně chybět, víš to?“

Mara mu zajela prsty do vlasů. „A ty zase budeš chybět mně, manželi. Ale s naším občasným odloučením jsem také počítala, když jsem si tě brala. Teď se loučíme, abychom spolu mohli být navěky. Není to zrovna nejlepší obchod v životě, ale ani nejhorší. A pro tuto chvíli, můj manželi, je to obchod, který přijmu víc než ráda.“

kapitola

8

Když jeho X-wing vylétl z dorzálního hangáru bothanského útočného křižníku Ralroost, Gavin Darklighter zatlačil na řídicí páku a uhnul doprava, aby počkal na zbytek eskadry. Bothanský útočný křižník byl jedním z nejnovějších přírůstků novorepublikové flotily. Ralroost byl sice o něco menší než hvězdný destruktor třídy Victory a měl štíhlejší a méně hranatý profil, ale zato se pyšnil o 20 procent větší palebnou silou než Vic a téměř o třetinu silnějším pancířem a štíty. Loď byla navržena tak, aby vydržela těžkou palbu a zároveň ji dokázala opětovat.

Gavin si vzpomněl na diskusi se svou ženou a dcerou, poté co Bothané oznámili úmysl stavět útočné křižníky. Nová republika uzavřela s Impériem mír, a tak byly tyto lodě pokládány buď za nerozvážné nakládání se zdroji, předzvěst bothanské agrese v budoucnosti, anebo, podle názoru Sery a Rascy, strašné plýtvání penězi. Vzhledem k tomu, že v galaxii zavládl mír, byly obě toho názoru, že peníze potřebné na stavbu válečných lodí by bylo lépe investovat do hojení ran po nekonečné válce.

Jejich argumenty byly přesvědčivé, ale Gavin nechtěl vyvozovat unáhlené závěry, a když nyní shlížel na velikou loď, byl rád, že ji Bothané postavili. Hangáry stíhaček se nacházely uprostřed lodě a byly vybaveny startovacími tunely, které stíhačkám umožnily odstartovat podle potřeby nahoru nebo dolů, přímo doprostřed bitvy. Dvojí přístup do hangáru také znamenal, že vyzvedávání stíhaček po boji bylo rychlejší, a Gavin tento detail dokázal náležitě ocenit.

Zapnul vysílačku. „Letka jedna za mnou. Pětko, ty máš dvojku, a Devítko, máš trojku.“

Jeho dvě velitelky, major Inyri Forge a major Alinn Varth, potvrdily příjem, a nebylo to poprvé, co ho ženské hlasy přiřazené k těmto číslům na okamžik zmátly. Kam až Gavinova paměť sahala, Devítka byl většinou Corran Horn a Pětka Hobbie, Janson nebo Tycho Celchu. A Jednička byl skoro vždycky Wedge, ale teď jsem velitel já.

Letky se rozvinuly do stran a zamířily doprostřed hvězdné soustavy. Nebylo v ní nic zvláštního k vidění – pole asteroidů oddělující dvě malé žhavé planety od tří velkých plynných obrů. Na žádné z planet nebyly podmínky pro život, ačkoli největší plynný obr měl několik měsíců, které vypadaly obyvatelné – pokud vám ovšem nevadila dusíkatá atmosféra s minimem kyslíku. Nebýt toho, že v poli asteroidů občas probíhá těžba a že ho lodě z Bastionu používají jako navigační bod na cestě do Korporačního sektoru, byla by tahle soustava další bezvýznamnou tečkou na hvězdných mapách.

Soustava ani neměla jméno, což Gavinovi připadalo jen a jen správné, protože nikdy od svého objevení nevešla v širší známost. To se změnilo minulý týden, když tu zastavil jakýsi frachťák, aby prozkoumal asteroidy, jestli mezi nimi nenajde něco užitečného. Loď přepadly stíhačky neznámého původu, ale frachťák unikl a srážku ohlásil. Admirál Kre‘ey letěl s Ralroostem tu záležitost prošetřit. Eskadra Rogue si přestala hrát na piráty. Místo toho se změnila v jejich lovce a letěla s Ralroostem.

Gavin vyvolal analytický program a pustil ho do zaměřovacího počítače. „Lape, senzory na maximum. Víme, že tady někde byly vesmírné stíhačky, a já chci najít jejich základnu.“

Droid okamžitě zapípal na srozuměnou.

Ze sluchátek v Gavinově helmě zapraskal Inyřin hlas. „Veliteli, v poli asteroidů registruji nezřetelné kontakty, kurz 247 na 30. Sledují nás.“

„Rozumím. Máš dost údajů pro identifikaci?“

„Dávají počítači docela zabrat. Hádám, že jsou to ošklivky.“

„Nespouštěj z nich zrak.“ Gavin se na vteřinu zamyslel a sám pro sebe přikývl. „Na můj signál všichni Roguové nastaví kurz 270 na 27. Míříme k tomu velkému asteroidu, co se pomalu otáčí.“

Z vysílačky se ozvalo několikanásobné potvrzení rozkazu.

Gavin se natáhl a přepnul křídla letounu do útočné pozice. Sledoval obrazovky senzorů, ale nic na nich neviděl. Pokud se neukážou sami, budeme je muset vyšťourat. „Roguové, na můj signál, tři, dva, jedna, teď.“ Obrátil X-wing na levobok a přitáhl páku k sobě, pak stroj vyrovnal a zahlédl, že zbytek jeho letky ho obloukem následuje.

Přepnul vysílačku na velitelskou frekvenci Ralroostu. „Tady velitel Rogue. Máme kontakty a letíme je prošetřit.“

„Rozumím, veliteli Rogue. Dobrý lov.“

Gavin se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. Třebaže důvěřoval Inyřinu úsudku ohledně lodí, které se chystali vykouřit z asteroidů, při vzpomínce na první simulované střetnutí s koralskipperem se nedokázal ubránit obavám. I když jsme proti skipům létali v simulátoru, skutečný střet s nimi bude opravdu nebezpečný.

Zpoza velkého asteroidu se vyřítili protivníci. Lap zobrazoval na Gavinově sekundárním monitoru jeden kontakt za druhým. Všechny lodě byly opravdu ošklivky, poskládané ze součástí starších stíhaček. Zahrnovaly TIE-wingy, což byl v podstatě kokpit stíhačky TIE připojený k pohonným gondolám Y-wingu; X-ceptory, což byly trupy X-wingů s křídly TIE Interceptoru; a trojkřídlé tri-fightery přezdívané spáry, protože jejich kulovitý kokpit jako by se nacházel v sevření předních konců tří křídel. Všechny tyto lodě byly v pirátských flotilách stejně běžné jako vodík v galaxii a všechny mohly být smrtelně nebezpečné.

Gavin zaměřil spár letící v čele a přepnul na lasery. Nastavil je na dvojitou palbu a pohlédl na zaměřovací počítač. Vzdálenost cíle rychle klesala, ale to ho trápilo méně než další informace, kterou ze senzorů vyčetl.

Tento spár neměl žádné štíty. Neexistoval důvod, proč by pilot letící do boje nezapnul deflektory na maximum. Tri-fighter navíc proslul právě svými štíty – byl to jeden z důvodů, proč byl mezi piráty tak oblíbený. Bez štítů by piráti neměli proti eskadře Rogue nejmenší šanci.

„Lape, dej mi taktickou frekvenci.“ Gavin zatlačil páku doprava a vypálil před příď spáru rudý paprsek. „Pětko, mají ty ošklivky nějaké štíty?“

„Negativní, veliteli. I trupy mají slabé.“

Co se to tu děje? Gavin vypálil před spár další ránu, a čekal, až vystřelí jako první. Spár se blížil, dostal se hluboko pod hranici dostřelu, a pak konečně vypálil po Gavinově X-wingu zelený laserový výboj. Z vysílačky zasyčela statická elektřina, když se energie paprsku rozptýlila na štítech. Způsobil menší škodu, než měl, a spár navíc vystřelil jen jedním ze svých dvou laserů.

Pilot se musí dostat takhle blízko jedině tehdy, když střílí bez zaměřovače. Má nefunkční senzory.

Spár se mihl kolem, a Gavin otočil stroj na pravobok, přitáhl páku k sobě a pustil se do pronásledování. Smýkal lodí sem a tam, ubíral a přidával plyn a kopíroval úhybné manévry tri-fighteru. Přepnul lasery na čtyřnásobnou palbu a spočinul prostředníčkem na sekundární spoušti na řídicí páce. Tato modifikace byla navržena k boji proti skipům, ale tady by se mi taky mohla hodit.

Zamířil a stiskl sekundární spoušť. Lasery se rychle střídaly v palbě a na spár se sneslo krupobití nízkoenergetických laserových střel, které mu na křídlech zanechaly malé černé šrámy. Palba se zahryzla do pirátské lodi a sežehla černobílý znak s droidí pěstí.

Spár provedl obrat na levobok a pak zamířil strmě vzhůru. Gavin přibrzdil, obrátil loď a začal stoupat za spárem. Pirátská stíhačka stoupala výš a výš, až mu vletěla do zaměřovačů, a Gavin ji zkropil další laserovou palbou. Paprsky udeřily do předního krytu kokpitu a očividně pilota překvapily. Spár uskočil na pravobok a jeden z jeho motorů vychrlil dlouhý ohon hořících zplodin. Druhý motor na okamžik zazářil, a potom se oba vypnuly.

Gavin zamířil ke stíhačce, aby si ji prohlédl zblízka, ale vtom prázdnotu mezi oběma letouny proťal těžký turbolaserový paprsek. Lap varovně zavřískl, a Gavin strhl loď doleva a vyrazil k velkému asteroidu, který byl jeho původním cílem.

Pronásledování spáru ho vyneslo nad obzor asteroidu a odhalilo loď, která se za ním skrývala. Neurčitě ji identifikoval jako eskortní fregatu Nebulon-B, ale to jen díky jejímu celkovému tvaru. Loď byla ošklivě pochroumaná, v trupu zely obrovské díry. Senzory ukazovaly kolísající štíty, které však byly tak slabé, že jediný nálet Gavinova X-wingu by je prorazil a způsobil vážné škody.

„Lape, pusť jejich taktickou frekvenci na kanál čtyři.“ Na komunikační jednotce se rozblikalo příslušné tlačítko, a když ho Gavin stiskl, tlačítko se rozzářilo jasněji. „Hovoří plukovník Gavin Darklighter z Nové republiky. Identifikujte se a zastavte palbu, jinak budete zničeni.“

„Hovoří…“ Hlas vycházející z vysílačky byl zprvu smělý a vzdorný, ale vzápětí se zlomil a zeslábl. „Hovoří Urias Xhaxin z lodi Free Lance.“

„Veliteli, uhněte doleva.“

Gavin bez přemýšlení strhl stíhačku doleva a místo, které uvolnil, vzápětí proťaly zelené laserové střely. Kolem se prohnal TIE-wing a těsně za ním Rogue Dva. Čtveřice paprsků Krala Nevila odstřelila z ošklivky jednu z protáhlých gondol, a pirátská stíhačka se ve spirále zřítila na asteroid a vybuchla na jeho nerovném povrchu.

„Díky, Dvojko.“

„Dělám svou práci, veliteli – kryju vám záda.“

„Kapitáne Xhaxine, přikažte svým mužům, ať se vzdají. Nemohou nám vzdorovat. Všechny vaše lodě jsou poškozené. Určitě si nepřejete jatka o nic víc než my.“

Mužova odpověď byla ztěžklá únavou. „Máte samozřejmě pravdu. Jednou musíme přestat bojovat. Vydám rozkaz, plukovníku.“

Gavin přepnul na taktickou frekvenci eskadry. „Piráti se vzdávají. Neútočte, pokud na vás nevystřelí.“

Nalevo od Gavina se vynořil Kralův X-wing. Quarren se zahleděl na fregatu, načež pohlédl Gavinovým směrem. „Vypadá jako koráb rozbitý o útes, plukovníku. Co to mohlo způsobit?“

„To nevím, Dvojko, ale mám pocit, že odpověď se nám nebude líbit.“

*

Gavin počkal, dokud Ralroost nevzal piráty na palubu, a potom se vydal za admirálem Kre‘eyem do konferenčního sálu. Až na dvojici stráží stojící u dveří byl bothanský admirál s vůdcem pirátů sám. „Á, plukovník Darklighter. Děkuji, že jste za námi přišel. S kapitánem Xhaxinem už jste mluvil.“

„Ano.“ Gavin se otočil k sedícímu člověku a podal mu ruku. „Děkuji vám, že jste boj ukončil tak rychle.“

Pirát vzhlédl. V tmavých očích se mu zračilo nesmírné vyčerpání a ještě cosi jiného. Vypadal zničeně. Dlouhé vlasy a úhledně zastřižené vousy měl bílé. Jeho bledá tvář ostře kontrastovala s černou uniformou, kterou měl na sobě, a nebýt očí podlitých rudou krví, mohl by být jednoduchým černobílým hologramem. „To já bych měl poděkovat vám – za to, že jste nechal mé lidi žít.“

Traest Kre‘ey nabídl Gavinovi křeslo. „Možná to nevíte, ale Urias Xhaxin má s lodí Free Lance barvitou historii. Operoval jako korzár, přepadal imperiální lodě, a na Impech se přiživoval i během éry diktátorů. Od doby, co zavládl mír, je Xhaxin tady venku, na Okraji, a příležitostně olupuje nereformované Imperiály prchající do Zůstatku. Kořisti nemíval mnoho a díky jeho volbě cílů se o něj Nová republika většinou příliš nestarala.“

Gavin pomalu přikývl. „Vzpomínám si, že jsem o něm kdysi viděl jakési holodrama.“

Xhaxin si odfrkl. „Čistá fikce. Jedna holonovinářka si řekla, že napíše o našich aktivitách reportáž. Měla o nás romantické představy. My jsme ji ale zklamali, a tak sepsala tu svou pohádku a někdo pak podle ní natočil holo.“

Traest zvedl hlavu. „Předpokládám, že to, co se vám nedávno stalo na Okraji, žádná pohádka nebyla.“

„Aspoň ne podle mých představ.“ Muž si ovinul hruď pažemi. „Chystal jsem léčku na nějaké lidi, kteří chtěli letět v konvoji do Zůstatku. Setkali se u Garqi a vyrazili podle časového plánu, který jsem navrhl, a na mnou zvolené místo. Chtěl jsem je všechny zajmout. Přiletěli jsme těsně předtím, než měla dorazit poslední loď, ale zjistil jsem, že na lodě už někdo útočí. Ty věci, co se na ně sesypaly – asi to byly lodě… nikdy předtím jsem nic takového neviděl. Všude spousta gravitačních anomálií. Střílely plazmu, která se prožírala do lodí. Skoro okamžitě se pustily i do nás.“

Pirátovy oči se zaostřily kamsi do dálky a hlas mu uvízl v hrdle. „Dělali jsme, co jsme mohli, ale bylo jich strašně moc. Skočili jsme naslepo do hyperprostoru, potom znovu a skončili jsme tady. Vybuchly mi motivátory hyperpohonu a strukturální poškození – no, nevím nevím, jestli to Free Lance ještě někdy vytáhne na rychlost světla. Na její záchranu nemám prostředky.“

Xhaxin zvedl zrak k Traestovi. „Tak jste mě chytil, admirále. Neřekl bych, že je na mě ještě vypsaná imperiální odměna, ale někdo za mou kůži určitě rád zaplatí. Jinak už nejsem k ničemu. Kdybych za něco stál, nepřišel bych o loď.“

„Ale kdepak, kapitáne Xhaxine, vůbec ne.“ Traest kývl na Gavina. „Plukovníku, byl bych vám vděčný, kdybyste doprovodil kapitána Xhaxina do kajut pro hosty.“

Xhaxin zvedl obočí. „Nerozumím.“

„Střetl jste se s nepřítelem, se kterým se teď budeme setkávat čím dál častěji – mnohem častěji, než nám bude milé. Vaše znalosti jejich taktiky a povahy mají mnohem větší cenu než jakákoli odměna.“ Bothan se opatrně pousmál. „Potřebuju vědět to, co víte vy. Potřebuju poznat to, co jste poznal vy. Pokud nepřijdeme na to, jak se s touto hrozbou vypořádat, může se snadno stát, a to velice rychle, že vaše Free Lance tu zbude jako nejsilnější loď v celé Nové republice.“

kapitola

9

Leia Organa Solo se na Danni Quee a Jainu významně usmála. Obě dorazily do její prozatímní kanceláře, kterou jí poskytla Agamarská rada, s dostatečným předstihem, aby si stihla prohlédnout jejich oblečení. Leia zakroužila prstem, což u Jainy vyvolalo hlasitý povzdech, ale obě mladé ženy se poslušně otočily kolem dokola a předvedly svůj oděv.

Jaina si oblékla tmavohnědou leteckou kombinézu, ale přehodila si přes ni světle hnědý jediský plášť. Neměla u sebe žádnou střelnou zbraň ani opasek s náboji, u boku jí však visel světelný meč. Tmavé vlasy si stáhla do ohonu stříbrnou stuhou.

Naproti tomu Danni měla na sobě jednoduché, praktické šaty tmavé barvy. Tmavozelená vesta, kterou si přes ně natáhla, jí ladila s očima, zatímco tmavě hnědá barva samotných šatů podtrhovala světlý odstín její pleti a blonďaté vlasy, které si Danni ponechala rozpuštěné. Nevzala si žádnou zbraň, a ačkoli nepůsobila zranitelně, na první pohled bylo zřejmé, že není rozená ani vycvičená válečnice.

Leia zalétla pohledem k Elegosovi. „Myslím, že vypadají dobře.“

Caamasi se ohlédl přes rameno na obě ženy. „Skutečně vcelku reprezentativně.“

Leia se zamračila. „Vy si myslíte, že to nezabere, viďte?“

Elegos pokrčil rameny a založil si ruce za zády. Zahleděl se přes dveře na terasu ven na oceán rozprostírající se na sever od agamarského hlavního města Calna Muunu. „Myslím, že vaše chápání těchto lidí, jejich úcty k tradici a rodině, je správné. Víme, že velkou měrou přispěli k úsilí svrhnout Impérium a trpěli za to. Keyan Farlander byl jen jedním z mnoha jejich synů a dcer, kteří odsud odletěli vést válku s Impériem.“

„Ale?“

Elegos se odvrátil od terasy. „Někteří jsou schopni nést na svých bedrech břímě celé světelné roky a jiní jen pár kilometrů.“

Ve dveřích do kanceláře se objevil Agamařan. „Pokud jste připraveni, rada vás nyní vyslechne.“

„Danni?“

Mladá žena sebou polekaně trhla a potom pohlédla na Leiu. „Ano, myslím, že jsem připravena.“

Elegos přešel k ní a položil jí ruce na ramena. „Hlavně nezapomeňte, Danni, že co si společnost ExGal předsevzala, také dokázala. Jste svědkem té skutečnosti. Podáte jim zprávu o tom, co víte. To přece hravě zvládnete.“

„Děkuju vám. Já vím.“

Leia nechala Elegose, aby kráčel v čele jejich průvodu těsně následován Danni. Zařadila se vedle své dcery. Pohlédla na Jainu a tiše se jí zeptala: „Něco není v pořádku?“

Jaina mírně zvedla hlavu. „Myslela jsem, že se umím lépe ovládat.“

„V Síle ano, ale ve výrazu tváře ne.“ Leia sama nasadila výraz klidné sebedůvěry a kývala na pozdrav různým Agamařanům seřazeným v chodbách vedoucích do sídla rady. Otevřená vzdušná architektura, již si Agamařané zamilovali, se k teplému a suchému klimatu dobře hodila, protože díky ní bylo všude příjemněji, než by se jinak dalo za tak jasného a slunečného dne čekat. Sloupy a klenuté oblouky rozdělovaly chodbu na úseky a v každém z nich se nacházel jiný holografický výjev z agamarské historie a kultury.

Očividně podrážděná Jaina si povzdechla. „Nejsem žádný diplomat. Jsem pilotka a rytířka Jedi. Klidně naučím Danni za letu pár věcí, ale tady plýtvám talentem.“

„Aha.“ Leia se na dceru usmála a potom se na Jainu pronikavě zahleděla. „Jaino, řekni mi, o co tu skutečně jde.“

Jainin hlas přešel v šepot. „Mami, v tomhle jsi dobrá, ale kdybys dokončila svůj jediský výcvik, dokázala byla mnohem víc.“

„Na rozvinutí svých schopností jsem tvrdě pracovala.“

„Mami…“ Jaina na vteřinu zaváhala. „Mami, vždyť ty ani nenosíš svůj světelný meč.“

Zklamání v Jainině hlase Leiu zasáhlo jako blesk. Celé roky toužila víc zapracovat na tom stát se Jedim. Viděla v tom způsob, jak poznat svého bratra Luka a pomoct mu v jeho snu napravit zlo, které jejich otec napáchal zničením Jediů. Cvičila tak často, jak jen mohla, ale její výcvik vždy musel ustoupit jiným požadavkům pramenícím z toho, že byla zároveň vzděláním političkou a diplomatkou.

Říkala jsem si, že dělám to nejlepší, když jsem pomáhala vytvořit vládu a pak jsem ji vedla. Nechala jsem Luka vycvičit moje děti, aby naplno rozvinuly své schopnosti. Tak jsem si to alespoň myslela. Ale nechtěla jsem z nich mít rytíře Jedi i proto, abych ulehčila svému svědomí, že sama jsem v rozvíjení svých schopností v Síle selhala?

Jaina natáhla levou ruku a položila ji matce na rameno. „Nechtěla jsem, aby to vyznělo takhle. Já… Já vím, že ses k některým rozhodnutím nedostala…“

„Rozhodnutí, která jsem učinila, Jaino, měla pomoct ostatním. Oni byli na prvním místě. Tvůj otec. Ty. Tvoji bratři. Nová republika.“

„Já to vím a jsem na tebe hrdá, mami, za to, kdo jsi.“ Jaina pokrčila rameny. „Jenomže nejsi Jedi, ne doopravdy, a víš, je to takové, no, divné, když si pohráváš se Sílou.“

„Chápu.“ Leia postřehla v očích své dcery záblesk zděšení a potěšilo ji to. Aspoň že ví, že existují hranice, které by ještě neměla překročit. Potom si Leia povzdechla, zvedla ruku a stiskla Jaininu na svém rameni.

„Snad máš pravdu v tom, že jsem nikdy nedokončila svůj výcvik, Jaino, ale já si se Sílou nepohrávám. Používám ji, možná ne tak dobře nebo úplně jako ty, ale používám ji, abych dovedla do konce věci, které je třeba udělat.“

„Já vím. Omlouvám se.“

„Ještě si o tom promluvíme později, Jaino. V tuto chvíli tě potřebuju u sebe, v téhle síni, tichou, ale silnou a vyzařující do okolí sebedůvěru a blahodárnou moc.“

„Abych byla vším, čím není Kyp a ti druzí.“

„Tak nějak.“ Leia na dceru mrkla a potom vešla dveřmi do sněmovny Agamarské rady.

Ačkoli Leia už viděla sněmovnu na hologramech, ty zdaleka nevystihovaly její závratnou vznešenost. Podlaha a stěny byly vykládané dřevem, ba i vybavení bylo ze dřeva; celý projekt byl ukázkou neuvěřitelného řemeslného mistrovství. Všude převládal motiv moře – řady křesel, v nichž zástupci rady zasedali, byly uspořádány jako vlny. Jejich stolky klesaly a stoupaly z podlahy jako skutečný mořský příboj. Na různých místech spojovala dřevěné proudy vody létající ryba a ptáci byli zase konci svých křídel spojeni se stropem nebo se stěnami.

Na pódiu, které vypadalo jako kámen omývaný na svém úpatí narážejícími vlnami, stála vysoká štíhlá žena a ta se otočila na Leiu a její skupinu. Pokynula Leie, aby předstoupila. „Stručně jsem informovala radu o věcech, o nichž jsme v posledních několika dnech mluvily, takže je připravena vás vyslechnout.“

„Děkuji vám, paní předsedkyně.“ Leia, sama oděná v tmavých splývavých šatech, jejichž jedinou ozdobou byl vyšitý vlnitý motiv u krku a na zápěstích, přistoupila k pódiu. Vážně kývla na pozdrav mužům a ženám usazeným před ní.

„Děkuji vám všem, že jste mi umožnili před vás předstoupit. Než zaěnu, chtěla bych vám představit lidi, které jsem s sebou přivedla. Elegos A’Kla je republikovým senátorem, který vede vyšetřování zde na Vnějším okraji. Vedle něj stojí má dcera Jaina, která má bezprostřední zkušenost s problémem, jemuž čelíme. A poslední je Danni Quee. Ta působila na ExGalu 4, vědecké základně na Belkadanu, když Yuuzhan Vongové zaútočili a zajali ji.“

Leia se rukama opřela o pódium. „Služby, které v minulosti Agamařané poskytli Nové republice, jsou dobře známé. Nepochybuji o tom, že nebýt odvahy Keyana Farlandera, dnes bych tu před vámi rozhodně nestála. Vím, že to, co vám zde přednesu a co si uložíte do svých datapadů, bude poněkud ohromující, ale přesto, protože veškeré informace byly zredukovány na vědeckou analýzu a údaje, bude snadné odmítnout se tou věcí zabývat. Udělat to by znamenalo dopustit se chyby, která Agamaru a Nové republice ublíží. Prosím, vyslechněte Danni, pročtěte si informace, a poslechněte si, oč bych vás ráda požádala. Nerada opakuji, že Nová republika na vás spoléhá, ale taková je pravda.“

Pokynula Danni, aby předstoupila, a vědkyně si odkašlala do dlaně a začala. „Omluvte mě, prosím, ale nemívám často příležitost mluvit před důležitými lidmi. Myslím, že kdybych v něčem takovém našla zalíbení, nestala bych se vědcem. Má práce na ExGalu zahrnovala sledování vesmíru mimo naši galaxii, kde údajně nemělo nic existovat. Možná jsem raději hleděla tím směrem, protože hledět na opačnou stranu by znamenalo čelit zástupům lidí, což mě nemálo děsí.“

Dannin úvod vyvolal dávku bodrého veselí a zjevně jí pomohl uvolnit se. „Co mě však nyní děsí víc, je spojení dvou věcí. Jednou je skutečnost, že za naší galaxií něco je. Znám historky, které všichni slýcháte, teorie, které se vyučují, že hyperprostorová porucha znemožňuje cestování mimo galaxii. Je to úžasná teorie, ale ti, kteří ji prosadili, o ní nepřemýšleli z vědeckého hlediska. Bouře, která pro nás trvá hodinu, může pro hmyz trvat celý život. To, že ta porucha existovala po celou dobu, co jsme ji schopni měřit, ještě neznamená, že vždy existovala nebo že bude vždy existovat.

A neznamená to, že přes ni nebo kolem ní nenajde cestu někdo jiný. A to se stalo.“ Danni zvedla bradu. „Říkají si Yuuzhan Vongové. Jsou to humanoidé schopní napodobit lidi tak dobře, že jsem nikdy neprohlédla masku Yomina Carra, yuuzhanvongského agenta, který se vetřel do našeho týmu na Belkadanu. Vidím, že se někteří z vás rozhlížejí po svých kolezích a možná si říkají, jestli to nejsou Yuuzhan Vongové. Myslím, že ne. Doufám, že ne, vím však, že Yuuzhan Vongové přijdou, a až dorazí, nebude se vám to ani trochu líbit.“

Danni se zhluboka nadechla a potom pomalu vydechla. „Yuuzhan Vongové mě zajali. Byla jsem nucena přihlížet mučení jejich dalšího zajatce, rytíře Jedi. Snažili se zlomit jeho ducha a mysl. Vím, že kdyby mě podrobili stejnému mučení, prostě bych… se zhroutila. Miko Reglia odolal a obětoval svůj život, abych mohla uprchnout.“

Na vteřinu si přitiskla ruku na ústa, potom zamrkala a pokračovala. „Yuuzhan Vongové jsou krutý národ, který používá biologická zařízení způsobem, jakým my používáme stroje. Zprávy, které máte k dispozici, vás zasvětí do podrobností. Některé z nich možná vypadají hloupě, jako například pěstování stíhaček z korálů, ale skutečností zůstává, že tyto lodě mají schopnosti, s jakými jsme se dosud nesetkali a proti kterým není snadné obrany.

Asi nejhorší je, že neznáme přesný důvod, proč Yuuzhan Vongové napadli naši galaxii. Nevíme, jestli se dají přesvědčit, jestli budou přístupní jednáním o nějakém míru. Nic tomu nenasvědčovalo, když jsem byla v jejich moci. Řekli mi, že já nebudu obětována, což naznačuje, že ostatní byli a budou, pokud je nezastavíme.“

Danni se ohlédla na Leiu a kývla. Leia přistoupila k ní a přejela Danni rukou po zádech. Leia pohlédla na svou dceru a Jaina vykročila vpřed, aby nasměrovala Danni zpátky na místo vedle sebe. Dannin odchod doprovázel šepot členů rady, šum však utichl, jakmile se na pódium vrátila Leia.

„Jak už víte, nevystupuji zde jako mluvčí vlády Nové republiky. Ostatně, jsem si jistá, že všichni obdržíte zprávy od místního vyslance Republiky, které vám tuto skutečnost připomenou. Nemám v Nové republice žádné oficiální postavení. Přišla jsem na Coruscant žádat o pomoc pro Dubrillion a další světy Okraje, které ponesou hlavní nápor tohoto vpádu. Poslali mě pryč, a tak jsem se svou dcerou a přáteli přišla sem, abych vás varovala před touto hrozbou. Zároveň vás chci požádat o pomoc, abychom se s ní mohli vypořádat.“

Leia se zamračila. „Jak už jsem řekla, jsem si dobře vědoma všeho, co Agamar v minulosti udělal v zájmu hodnot, které zastávám. Vždycky jste byli přáteli Nové republiky, ale teď se obávám, že Nová republika zruší své závazky vůči vám. Světy Okraje se musejí spolehnout na vlastní síly a vypořádat se s touto hrozbou samy. Když mě na Coruscantu zapudili, stala jsem se jednou z vás, občankou Okraje. Prosím, nezapomeňte na to, až budete přemýšlet o tom, co se vám chystám říct.

Světy Okraje se musejí spojit a shromáždit svá vojska v boji proti Yuuzhan Vongům. Nevíme, kde udeří příště, ale všichni musíme být připraveni vyčlenit k tomu boji své jednotky. Každé vítězství, které jim dopřejeme, je posílí. Vím, že co žádám, vás bude stát mnoho prostředků a možná i životů vašich mužů a žen. Chápu, že to pro vás nebude lehké rozhodnutí.“

Když se Leia rozhlédla po shromáždění, začala vnímat rostoucí odpor vůči svým slovům. Nepřekvapilo ji to, ale ubralo jí to na odhodlání. Doufala, že když přesvědčí Agamar, aby se postavil do čela odporu proti Yuuzhan Vongům, ostatní světy se nechají přesvědčit a budou následovat jeho příkladu. Možná má Elegos pravdu – nesli své břímě tak daleko, jak jen mohli.

Změnila svůj přístup. „Bez ohledu na vaši schopnost přispět svými jednotkami k jakémukoli válečnému úsilí vás jako váš soused naléhavě žádám, abyste se připravili na to, co yuuzhanvongská invaze přinese. Pravděpodobně k vám budou mířit uprchlíci v malých i velkých lodích. Vím, že agamarský lid je neodmítne, ale nést břímě starostí o lidi, kteří přišli o domov, nelze bez příprav. Shromážděte zdroje, sestavte plány, udělejte, co musíte, abyste pomohli těm, kteří budou bezmocní.“

Leia na okamžik zaváhala a potom pomalu přikývla. „Vím, že po vás žádám mnoho. Vím, že uděláte, co můžete, a mnohem víc. Jménem toho bezpočtu lidí, kteří sdílejí Okraj s vámi, vám děkuji. Poletíme dál na Okraj, zpátky k Dubrillionu, abychom čelili Yuuzhan Vongům. Vědomí, že vy, lidé Agamaru, jste zde a podporujete nás, rozjasní nejtemnější hodinu a ulehčí nejtěžšímu břemenu.“

Učinila krok zpět od pódia a potom zvedla bradu a sepnula ruce za zády. Očekávala otázky nebo poznámky, obrnila se před sarkastickými obviněními, jakým čelila na Coruscantu, ale nic z toho nepřišlo. Začalo to v zadní části sněmovny, nejdříve tu a tam, a potom to rychle postupovalo dopředu, radní vstávali a začali tleskat. Proudy upřímné účasti a hrdosti se valily sněmovnou, vířily kolem ní a prosmýkly se za ni, aby obklopily i Danni.

Předsedkyně rady přistoupila k Leie a potřásla jí rukou. „Přednesla jste nám upřímnou žádost a my ji pečlivě zvážíme – s větší ochotou, než jakou vám poskytl Coruscant. Nedokážu vám říct, jaký výsledek naše diskuse přinese. Nevím, co vám můžeme nabídnout, protože jsou zde lidé, kteří si přejí vybudovat nový Agamar, a tito jednotlivci opravdu mají značnou moc.“

Leia přikývla. „Chápu.“

„Pochopte tedy i toto. My, agamarský lid, jsme byli úspěšní díky tomu, že jsme si navzájem pomáhali. Vaši uprchlíci najdou v naší soustavě bezpečí a pomoc. Víc slíbit nemohu, ale nabídnout vám méně by bylo nemyslitelné.“

Leia potřásla starší ženě vážně rukou. „Pak tedy boj za zastavení Yuuzhan Vongů začíná zde. Pokud budou i ostatní světy stejně odvážné jako Agamar, snad válku zastavíme ještě za Okrajem a mír, který jsme si všichni vybojovali, už nikdy nic neohrozí.“

kapitola

10

Frachťák Dalliance hladce vyklouzl z hyperprostoru a pozvolným obloukem zamířil k Bimmielu. Corranovi se líbilo, s jakou lehkostí frachťák poslouchá jeho pokyny. S X-wingem se to samozřejmě nedalo srovnávat, ale aspoň si v něm člověk nepřipadal, jako by řídil malou planetku. „Přistaneme asi za třicet minut.“

Ganner vzal Corranovu poznámku na vědomí pouhým zabručením. Upřeně zíral na trojici překrývajících se holografických datových oken. První zobrazovalo Bimmiel, žlutohnědou kouli s úzkými modrými proužky, vybíhajícími z velkého oceánu na jižní polokouli. Oba póly pokrývaly sněhové čepičky, ta na jihu zasahovala až do oceánu. Prostor kolem planety vyplňovaly informace o atmosféře a další údaje. Druhé okno ukazovalo několik obrázků místní flóry a fauny. Třetí a poslední okno – to, které Ganner studoval nejpozorněji – vyplňoval obrázek komunikačního přenosového satelitu, kterému, jak se Corranovi zdálo, úplně chyběla anténa.

„Satelit je poškozený. Pulsar by komunikaci ztěžoval i za těch nejlepších podmínek. Ale bez satelitu zprávy neodejdou vůbec.“

Corran přikývl. „Dokážeme se spojit se satelitem a stáhnout z něj zprávy do našeho počítače?“

Druhý Jedi zmáčkl tlačítko na komunikační konzole a zavrtěl hlavou. „Buď máme špatný přístupový kód, nebo nás bez antény satelit neslyší. Ale můžeme ho vzít celý. Mohl bych ho pomocí Síly vtáhnout do nákladového prostoru. Pak bychom k němu mohli natáhnout kabel a spojit se s ním přímo.“

„To zatím počká.“ Corran pohlédl na navigační údaje. „Satelit je umístěn na geosynchronní oběžné dráze nad jejich hlavním táborem, že?“

„Přesně. Jsou tam dole, přímo pod ním, na severním kontinentu.“

„Jaké tam je teď počasí?“

Ganner se zachmuřil. „Vrcholí písečné bouře. Vzduch bude plný prachu, ale když použijeme filtry, rozhodně by měl být dýchatelný.“

„Ne jako na Belkadanu?“

„Žádné známky neobvyklých atmosférických změn. Bimmiel má eliptickou oběžnou dráhu a teď se právě vzdaluje od slunce. Imperiální průzkumný tým přiletěl, když se ke slunci přibližoval, a tak nevíme, co přesně máme čekat. Impové nahlásili, že tam dole je jen málo života, ale já ho cítím docela dost, co ty?“

„Já taky.“

„Nenacházím žádné důkazy, že tam jsou Yuuzhan Vongové.“ Ganner na něj chladně pohlédl skrz obraz satelitu. „A než se mě na to zeptáš, ani žádný náznak toho, jestli satelit poškodila plazmová střela koralskipperů, nebo jestli anténu urazil obyčejný mikrometeorit.“

Corran se nad Gannerovu varovnou poznámkou příliš nepozastavil. „Je mi jasné, že ne všechny potíže můžeme připisovat Yuuzhan Vongům. Nevíme, jestli tu jsou, nebo ne.“ A protože je nemůžeme cítit v Síle, museli bychom je spatřit na vlastní oči. Na takové setkání se ale vůbec netěším. „Naším úkolem je najít studenty a dostat je odsud.“

„Prosté.“

„Pokud to nezkomplikujeme.“ Corran pohlédl k přednímu průzoru. „Půjdu s lodí na přistání a pokusím se dostat tak blízko k jejich táboru, jak jen nám to opatrnost dovolí.“

Frachťák – modifikovaný corellianský YT-1210 – měl plochý diskovitý tvar, který Corranovi umožnil vklouznout do bimmielské atmosféry bez větších potíží. Poměrně velká hmotnost frachťáku znamenala, že skomírající bouře jím tolik neházely. Corran ztlumil inerciální kompenzátor na 90 procent, aby měl pro řízení Dalliance lepší cit. Bouře sice občas frachťák trochu rozhoupala, ale Corranovi to nevadilo.

A nevadilo mu ani to, že Ganner při těch turbulencích trochu zesinal. Cesta z Yavinu 4 trvala několik dní, a jakmile z těla většího muže zmizely štípance od rubínovců, Corranův vztah s Gannerem začal být o něco srdečnější. Ale přesto bylo Corranovi brzy jasné, že Ganner s vytvářením obrazu silného Jediho nepřestane, protože to pokládal za správný přístup, a Corran zase neměl v úmyslu začít využívat strach coby nástroj, jak si od lidí vynutit spolupráci.

Než vystoupili z hyperprostoru, Ganner se opět trochu zatvrdil. Oblékl si svůj modročerný oděv, vyleštil světelný meč a velice pečlivě si učesal vlasy a přistřihl vousy. Corran musel připustit, že ten muž vypadá každým coulem jako ztělesněný sen náborových středisek a po fyzické stránce je opravdu dokonalý. Je samolibý, arogantní a hrubý, ale vypadá jako příkladný Jedi.

Corran přehodil páčku a vysunul přistávací podvozek. Pohlédl na výškoměr, zapnul repulzory a loď se hladce snesla k zemi. O čtyři metry výš, než měla být země, frachťák do něčeho narazil, ale pokračoval v klesání. Dalliance se nořila stále hlouběji, dokud se spodek trupu nedotkl země.

Vítr okamžitě zavál průzor okrovým pískem. Pak se písek odhrnul a Corran na okamžik zahlédl vzdálený obzor. Potom transpariocel překryla další vrstva. Poblíž se rýsovaly temné stíny, ale přesýpající se písek nedovolil Corranovi zahlédnout, čemu ty stíny patří.

„Vypadá to, že jsme se zabořili do písku, takže po rampě se ven nedostaneme.“ Corran ukázal ke stropu. „Horní průlez.“

Ganner kývl a podal Corranovi ochranné brýle a dýchací masku se zabudovaným komlinkem. „Senzory zachytily něco na západě, asi sto metrů daleko. Nejspíš jejich tábor.“

„Žádný život?“

„Život ano. Lidský ne.“ Ganner na okamžik zavřel oči a přikývl. „Poměrně malé formy života. Není se čeho bát.“

„Dík.“ Corran obrátil oči v sloup a protáhl se kolem Gannera do chodbičky, ze které vedl tunel k hornímu průlezu. Vyšplhal po žebříku, uvolnil západky a zatlačil na kulatý poklop.

Snesla se na něj záclona hnědého písku. Corran si reflexivně zakryl tvář a cítil, jak se mu po zádech sype kilogram sypké hmoty, která se zastavila až na opasku. Protože dýchací maska filtrovala pouze písek létající vzduchem, Corran cítil, že vítr je velmi suchý. Víc ho překvapilo, jak je ten vzduch studený. Planeta se vzdaluje od slunce a pomalu vychládá, takže tu nebude horko jako na Tatooinu, jenom prašno. A Ganner má po šatech.

Corran pohlédl dolů, aby se podíval, jak písek zřídil Gannera, ale nespatřil nic než písek kolem svých nohou, jako by stál v rychle se plnící díře. Vyslal Sílu a objevil štít, který Ganner vztyčil pomocí Síly, aby písek nepronikl do lodě. Jak mazané.

Vyškrábal se z průlezu a sledoval, jak se za ním písek vznesl do výšky a sklouzl ze silové bubliny, která vystoupala z tunelu. Jak Ganner vylézal z lodi, postupně ji rozšiřoval, ale ne natolik, aby zakryla i Corrana. Když vylezl úplně, bublina se smrštila a zahalila Gannera jako nějaký plášť. I když Corran obdivoval, jak Ganner vládne Sílou, používat ji jako deštník mu připadalo skoro stejně špatné jako to, co Valin provedl Gannerovi s rubínovci.

Corran došel na okraj frachťáku a pohlédl dolů na písek hromadící se u levoboku. Kus odtud zahlédl stěží viditelnou barevnou šmouhu – malou rudou pyramidu – která nejspíš označovala univerzitní tábořiště. Dřepl si, nabral hrst písku a sledoval, jak se mu sype z ruky na zem.

Nad ním se tyčil Ganner. „Není to tak hluboko.“

„Jen do toho.“ Corran si vykasal tuniku a vysypal nahromaděný písek. „Ukaž se.“

Mladší Jedi seskočil z lodního trupu a okamžitě se zabořil po pás do písku. Na okamžik sevřel pěsti a pak vyskočil do výše, ladně se vznesl z písku a opět přistál na trupu frachťáku. Boty a kalhoty měl pokryté prachem.

„Je to trochu hlouběji, než se zdá, že?“

Ganner zasupěl. „Vytáhneme spídrové motorky?“

„Ne. Prach je příliš jemný. Jejich motory by ho nedokázaly odfiltrovat a zasekly by se.“

„Tak jak se tam chceš dostat?“

„Půjdeme pěšky.“

„Ale…“

Corran seskočil z frachťáku a přistál v podřepu. Zabořil se po kotníky do brázdy mezi dvěma menšími písečnými dunami. Trochu se napřímil a vyrazil směrem k univerzitnímu tábořišti.

„Jak jsi to… vždyť nevládneš Sílou tolik, abys…“

Corran se ohlédl na Gannera a mávl vpřed. „Choď v brázdách. Lehčí částečky létají kolem, těžší klesají níž a jsou pevnější. Bude to sice pomalé, ale půjde to.“

Zaslechl, jak Ganner dopadl do písku, avšak poryv větru zvedl mračno, které mladšího muže zcela zahalilo. Corran se rozhlédl pomocí Síly a snadno Gannera objevil. Všude kolem cítil další teplé body života, od drobného hmyzu po tvory se složitější stavbou těla. Nejpočetnější byli savci velikosti pěsti, ale na okraji jeho vědomí číhalo i něco většího.

Vyrazil k tábořišti a po několikaminutové, nepříliš namáhavé chůzi byl na místě. Západní okraj tábora vymezovalo několik skalnatých výběžků. Dlouhé tmavošedé lišty trčely z písku jako prsty topícího se člověka. Pod nimi ležely kusy látky, které bývaly součástí stanů. Rudé, modré a zelené cáry visely na opěrných tyčích, téměř pohřbených v pohyblivém písku, a třepetaly se ve větru.

Corran se natáhl v Síle a zapátral po životě pod pískem. Opět nalezl hmyz a malé savce – mnoho těchto tvorů se choulilo v puklině hluboko ve skalách. Další se pohybovali pískem, do jednoho ze stanů a opět ven. Putovali sem a tam po stále stejné trase a Corran předpokládal, že běhají chodbičkou k nějakému zdroji potravy.

Pohlédl na Gannera. „Kromě tebe tu necítím nic velkého.“

„Já taky ne. Ty malé potvůrky jsou shwpi. Imperiální průzkumný tým hlásil, že jsou tu běžné. Podle hlášení mají být býložravé a spásat bujnou vegetaci.“

„Tak už ji asi vypásly, a to pořádně.“ Corran se rozhlédl a vyšplhal na nejbližší skalisko. „Severozápadně je mnohem větší skalní formace, asi půl kilometru daleko. Jsou v ní otvory, možná jeskyně. Půjdeme, nebo poletíme?“

Ganner se zamračil. „Dokonce i já bych se unavil, kdybych tam měl nás dva přenést.“

„Nemyslel jsem pomocí Síly, ale lodí.“

„Aha.“ Pokrčil rameny. „Tak asi pěšky. Lodi už mám na nějaký čas po krk.“

„Já taky.“ Corran slezl dolů a vyrazil na severozápad. Protože vítr foukal ze západu, mohl chvíli kráčet v jedné brázdě, ale pak musel přelézt dunu a jít sousední brázdou. Bylo to snazší než brodit se oceánem, jelikož písečné vlny na něj neútočily. Jenže písek pronikl všude a byl rozhodně mnohem nepříjemnější než voda. Corran se potil námahou a suchý chladný vítr z něj vysával tekutiny, seč mohl.

Na pochodu ke skalám se spolehl na Sílu, aby ho obeznámila s okolím. Necítil tu mnoho shwpi, a ty, na které narazil, byly ochromené strachem. Třásly se v norách hluboko pod zemí. Ale přesto se na samém okraji Corranova vědomí pohybovaly a shromažďovaly další formy života.

Corran pokračoval vpřed a asi sto metrů před cílem klekl na jedno koleno. Setřel si pot z čela a pak si otřel špinavou dlaň o nohavici. „Aspoň tu není horko jako na Tatooinu.“

Ganner přelezl nízkou dunu a dřepl si vedle něj. „Ano, to by nám tak ještě chybělo.“

„Ale mělo mě napadnout vzít vodu.“ Corran se zamračil a prudce zvedl hlavu, když se mu cosi otřelo o vědomí. V té poušti se něco hýbe. Pohlédl na Gannera. „Cítíš to?“

„Ano, rychle se to blíží – podél tamtoho písečného hřebenu.“ Ganner ukázal přímo na sever. „Písek se tam trochu pohybuje.“

Corran se otočil a sevřel světelný meč. Písek se pohyboval, i když jen nepatrně, a sypal se dolů z vrcholků dun. Corran cítil, že lehčí prachovou vrstvou těsně pod povrchem se sem žene jakási forma života. Jasně zářila v Síle, téměř oslnivě, a řítila se blíž a blíž. Corran bezděčně ucouvl a ztlumil své vnímání Síly.

Vtom ta věc vyskočila z duny. Jako šedobílá šmouha prolétla kolem Corrana a vnořila se do další duny. Její mocný ocas švihal sem a tam, načež zmizel v písku. Zvíře zamířilo k jihu a oba muži se dívali, jak se za ním přesýpá písek.

Teprve až když se Ganner otočil zpátky k němu, ucítil Corran palčivou bolest v levém stehnu. V jeho zaprášených černých kalhotách se šklebila dlouhá trhlina a světlá kůže pod látkou byla potřísněna krví. Rána nebyla hluboká a ani moc nebolela, ale kdyby býval neuskočil, zvíře by mu ze stehna vyrvalo pořádný kus masa.

Ganner vytřeštil oči a ukázal na Corranovu nohu. „Je to zlé?“

„Ne, ale mohlo být.“ Corran se otočil a ukázal na jih. „Vrací se.“

„Už jsou dva, a další se blíží ze severu.“ Ganner vytáhl z opasku světelný meč a zažehl sírově žlutou čepel. „Zastavíme je.“

„Tyhle tři možná ano, jenže jich je tam víc.“ Corran cítil, jak se shwpi zahrabávají hlouběji. Usoudil, že on a Ganner nemohou následovat jejich příkladu, a tak jim zbývala už jen jedna možnost. „Utíkej ke skalám! Honem!“

Ty věci – Corran dosud nedokázal pro šedou šmouhu, která mu rozťala stehno, vymyslet lepší pojmenování – se rychle blížily a v mžiku se zaměřily na oba Jedie, uhánějící ke skalám. Corran se vrhl střemhlav přes dunu a skutálel se po její druhé straně. Spatřil, jak se před ním vlní písek, a rychle zabrzdil v podřepu.

Stvoření vylétlo z duny a vrhlo se přímo na něj. Corran zažehl světelný meč a máchl jím nad hlavou, aby se kryl. Syčící stříbřitá čepel zasáhla zvíře mezi tlamou a trupem, v místě, kde měl být krk. Šedá srst se spálila v štiplavém dýmu a na písek vystříkla černá krev. Uťatá hlava jedenkrát chňapla po Corranově noze, a když se kutálela po zemi, stále ještě cvakala čelistmi, dokud z ní nevyprchal život. Tělo uvízlo v duně a v posledním tažení kolem sebe švihalo ocasem.

Zvíře mělo dlouhý čenich vyrůstající z trojúhelníkové lebky, která byla celá pokrytá chitinem nebo keratinem, podobným jako nehty, ale mnohem tlustším a dokonale ohlazeným od pohybu v písku. Z krátkých, ale silných končetin trčely dlouhé drápy, očividně uzpůsobené k hrabání. Sedá srst zvířete připomínala až na krátkou hřívu za hlavou spíše jen prachové peří a dlouhý zploštělý ocas pokrývaly keratinové šupiny. Jeho vlnivý pohyb ze strany na stranu zřejmě pomáhal pružnému tělu při prohrabávání písečnými dunami.

Stejně omračující jako fyzický vzhled zvířete byl strašlivý zápach, který se z něj linul. Corranovi ten puch připomínal rozkládající se rontí maso smíchané se zkyslým pivem a hodně mizerným tabákem. Přemohl nutkání ke zvracení a ani mu moc nevadilo, když pachuť jeho vlastních žaludečních šťáv přebila v jeho nosní dutině smrad zvířete.

Corran přeskočil zmítající se tělo a co nejrychleji vyrazil brázdou mezi dunami. Cítil, že další dvě z těch věcí ho pronásledují. Doženou mě, ledaže…

Smykem zabrzdil a skočil za nejbližší dunu. Zároveň zakroutil rukojetí světelného meče a zapnul dvoufázovou funkci. Délka čepele se zdvojnásobila a barva se změnila ze stříbrné na purpurovou. Meč zajiskřil, když ho Corran zabodl hluboko do písku a proklál jednu z útočících šelem. Písečný přesyp se otřásal, jak z tvora postupně vyprchával život.

Skutečně staromódní Jedi!

Corellianský Jedi padl k zemi, když z duny po jeho pravici vyskočila další šelma a vrhla se na něj. Letící zvíře mu roztrhlo tuniku, ale nezranilo ho. Místo toho se zabořilo do duny, v níž právě dodělával jeho druh, a vrhlo se na novou kořist. Čelisti sklaply, drtily kosti a vydávaly hlasité mlaskavé zvuky, které přiměly Corrana urychleně vstát a bez ohlížení utíkat pryč.

Přehoupl se přes dunu, pak přes další a Ganner se hnal stejným směrem jako on, jen o něco víc k jihu, a překonával duny neuvěřitelnými skoky. Někteří z těch tvorů je zřejmě dosud pronásledovali, ale stále víc se jich vracelo a stahovalo k vířícímu krvavému klubku zvířat, trhajících a požírajících se navzájem. Šelmy přeskakovaly z duny na dunu jako ryby mezi mořskými vlnami a spustily zvláštní kolísavé kvílení, jako když zdivočelé jednotky R2 popadne záchvat zuřivosti.

Na skalnatém výběžku, k němuž Jediové běželi, se objevili dva muži. Oba drželi v rukou pušky. Spustili nazdařbůh palbu a nejkratší cestu k jeskyním zkropily blasterové střely. Zbývající šelmy uhnuly výstřelům z cesty a nechaly Corrana s Gannerem proběhnout.

Hrudě se oběma Jediům prudce dmuly, když dorazili ke skalám. Corran vypnul světelný meč a předklonil se, aby se vydýchal. Pohlédl stranou na jednoho ze svých zachránců. „Díky za pomoc.“

Mladík přikývl a zvedl hlaveň pušky, když se z jeskyně vynořila postarší žena. Měla silnější postavu, tmavošedé vlasy stažené do drdolu a v kobaltových očích nesmlouvavý pohled, který naznačoval, že od svých společníků nestrpí žádné hlouposti. Půl vteřiny Corranovi připomínala jeho tchána Boostera Terrika, ale pak se zamračila a on si uvědomil, že s ní nejspíš bude vycházet ještě hůř než s Boosterem.

Založila si ruce v bok a zakroutila hlavou. „Jediové. To jsem si mohla myslet.“

Ganner na ni upřel přísný pohled. „Jak to myslíte?“

Zvedla bradu směrem k dunám. „Jenom pitomci nebo Jediové by se odvážili do teritoria písečných krys. Máte světelné meče. Takže jste Jediové.“ Přimhouřila oči. „To ovšem neznamená, že nemůžete být i pitomci.“

kapitola

11

Jacen Solo cítil, jak se v něm hromadí vnitřní neklid jako vířící mraky dole na Belkadanu. Věděl, že částečně je to prostá nedočkavost. On a Luke Skywalker vletěli do hvězdné soustavy těsně při okraji a R2-D2 zadal nejpřímější kurz k planetě. Tím chtěli v náhodném pozorovateli vyvolat dojem, že jsou jen nějaký kus trosky stržený do atmosféry gravitací Belkadanu. Aby tento dojem umocnili, vypnuli motory a většinu zdrojů energie, takže na malé lodi zavládla zima a hlavně tma.

Jacen seděl o samotě na můstku a pozoroval hvězdy míhající se kolem lodi, jak se Belkadan přibližoval. Popis planety, který po své návštěvě pořídili Luke s Marou, doplněný o pozorování ExGalu 4, připravil Jacena na žlutozelenou kouli s atmosférou tvořenou převážně oxidem uhličitým a metanem, jenže nové údaje naznačovaly, že atmosféra se vrátila téměř do původního stavu. Hladina oxidu uhličitého zůstávala poněkud zvýšená a to přispívalo k tomu, že byla teplejší, než jak by tomu mělo být podle údajů v archivu, ale nijak nepříjemně.

To ovšem říká strýček Luke, který vyrostl na Tatooinu.

Jacen zčásti chápal, co přesně se na Belkadanu přihodilo. Yuuzhan Vongové vypustili na planetě nějakou biologickou látku, která zásadně změnila její ekosystém, a podle všeho tam měli ještě něco dalšího, co ji znovu vrátilo téměř k normálu. Jacen dobře znal jiné případy, kdy se nějaké populaci podařilo změnit klima a ekosystém planety tak, aby jí vyhovovaly, takže konání Yuuzhan Vongů nebylo ničím novým.

Ohromující však byla rychlost, s jakou těch změn dosáhli. Uplynuly pouze dva měsíce od chvíle, co Yomin Carr zničil zdejší zařízení ExGalu, a Belkadan už vypadal téměř jako dřív. Jacen připouštěl, že údaje, které předtím jeho strýc s tetou získali, mohly být nepřiměřeně vysoké kvůli lokální koncentraci plynů, ale věděl, že taková logika může být pomýlená, a příliš jí nevěřil. I když chtěl.

Důvod, proě tomu chtěl uvěřit, souvisel s jeho neklidem. Byl rytíř Jedi, školený a znalý způsobů Síly, a přesto když se v Síle natáhl a dotkl se Belkadanu, necítil vůbec nic špatného. Planeta příjemně pulzovala životem a nic z toho nebylo nijak zhoubného.

Ta druhá skutečnost mu působila starosti, protože on už Yuuzhan Vongy viděl. Vyslechl Dannino vyprávění o tom, co udělali jí a Mikovi. Nikdy ani na okamžik nezapochyboval o tom, že Yuuzhan Vongové představují zlo. Takové zlo by přece mělo z planety sálat jako světlo ze zářičky.

Skutečnost, že yuuzhanvongské zlo se nepromítlo do Síly, Jacenem hluboce otřásla. Jeho život stál na základech dobra a zla, světla a temnoty. I když nikdy nepoznal císaře ani Dartha Vadera, dotek zla pocítil. Rozpoznání toho vjemu – toho pocitu žhavých jehel přejíždějících po těle – byl mechanismus, jímž se řídil. A teď náhle klouzal prázdnotou jako jejich náporový člun a neměl jak se vyhnout případným potížím.

V okamžiku, kdy ho to napadlo, Jacen věděl, že to tak není, ale neviditelnost Yuuzhan Vongů v Síle přiživovala závažnou otázku, jestli jeho strýc našel tu správnou cestu pro rozvoj rytířů Jedi, nebo ne. Lukův výcvik se zakládal na dobru a zlu, a přesto zde byla jasná hrozba a rytíři Jedi byli v boji s ní v nevýhodě. Nic z toho, co se naučili, jim nepomůže Yuuzhan Vongy porazit.

Ptal se sám sebe, jestli by mu jeho vlastní přístup – nápad, že by odešel do ústraní a rozjímal o Síle – neposkytl prostředky, jak Yuuzhan Vongy poznat a vypořádat se s nimi. Nemohl uvěřit, že nejsou nějakým způsobem součástí Síly. Jacen předpokládal, že i kdyby se na Sílu naladil sebelépe, přítomnost Yuuzhan Vongů by se z nějakého důvodu neprojevila. Zvířata dokázala slyšet zvuky, které on neslyšel; jiné druhy než člověk dokázaly vidět v barevných spektrech, v nichž on neviděl. Je možné, že by se Yuuzhan Vongové dali rozpoznat v Síle, kdybych rozšířil své vnímání?

Na tuto otázku neznal odpověď, ale rovněž si byl jistý, že přístup jeho strýce jim při boji s Yuuzhan Vongy nebude k ničemu. Rytíři Jedi budou nepochybně bojovat dlouho a tvrdě a Jacen počítal s tím, že i pár bitev vyhrají. Maře se podařilo v souboji zabít yuuzhanvongského válečníka na Belkadanu, ale i ona přiznala, že neschopnost vycítit ho v Síle ji vážně znevýhodnila.

A přesto, i když se Jacen toužil odebrat do ústraní, zároveň se cítil provinile a sobecky, že o tom vůbec uvažuje. Z Danniných mučivých popisů, jak s ní Yuuzhan Vongové zacházeli, se mu svíralo srdce. Také mu to připomnělo, kolik toho jeho rodiče udělali, aby pomohli bezmocným. Vyrostl v rodině, kde převzít odpovědnost za druhé bylo stejně samozřejmou součástí života jako dýchání, a zavrhnout tyto etické principy se mu zdálo prostě špatné.

Zároveň však viděl, jakou daň si vybraly na jeho rodičích a strýci. Luke bojoval s Impériem dvacet let a Jacenova matka ještě déle. Neustále nasazovali krk a nikdy nepoznali normální život. Když se zrovna neocitli v rukou únosců nebo se je někdo nepokoušel zabít, našli se obyvatelé nějaké planety, kteří se snažili vyhladit jiný druh. Jeho rodiče a strýc nikdy neměli čas sami na sebe.

Jacen se zamračil a přestal se utápět v sebelítosti. Navzdory tomu, že se museli potýkat s problémy druhých, jeho rodiče vždycky udělali pro výchovu svých dětí to nejlepší. Možná že matku od něj někdy odváděly služební povinnosti, ale vždycky mu to vynahradila – ne však dárkem z dalekých cest, ale tím, že s ním a jeho sourozenci trávila čas. A jeho otec byl nejen ochránce, ale i dobrý přítel a důvěrník. Luke byl přítel i rádce, a všichni pro Jacena znamenali víc, než se dalo vyjádřit.

Proto mu také připadalo nesprávné, ale zároveň nezbytné, zavrhnout je i způsoby Jediů. Sevřel ruce v pěst a pak se je opět přiměl rozevřít. Se Sílou byl v kontaktu odmalička, a proto jí rozuměl tak, jak ji Luke nikdy nemohl pochopit. 0 své dojmy se mohl se strýcem nebo matkou podělit, ale oni k nim nikdy sami nedospějí. Oni vidí všechno ve velkých kusech a já vidím na těch kusech detaily.

„Už je skoro čas, viď?“

Jacen sebou trhl, potom se ohlédl a spatřil v průlezu do kokpitu svého strýce. „Ano. Přitahuje nás gravitace Belkadanu. Za dvě minuty vstoupíme do atmosféry. Můžu se ujmout řízení, jestli chceš.“

Luke přikývl, potom vklouzl do kokpitu a usadil se v křesle kopilota. R2-D2 vjel do kokpitu za ním a zavěsil se do bezpečnostního držáku zabudovaného do přepážky. Luke se na droida usmál a pak pohlédl na Jacena. „Hlavně nezapomeň, že chceme co nejméně manévrů. Chceme, aby všechno vypadalo přirozeně.“

Jacen přikývl. Jeho strýc rozvinul teorii, že pokud Yuuzhan Vongové používají živá stvoření způsobem, jakým ostatní používají stroje, potom budou tito tvorové nejzběhlejší v odhalování takových principů, které odpovídají nepřirozenému nebo panickému chování kořisti. Plynulý přílet s minimální úpravou kurzu bude působit nenápadně, alespoň v to Luke doufal. Jacen souhlasil, že Lukova myšlenka dává smysl, ale pouze z lidského hlediska. Jen doufám, že v téhle věci se s Yuuzhan Vongy shodujeme.

Položil ruce na kormidlo a znovu nastartoval motory. Udržoval výkon na nule, ale pustil trochu energie do repulzorů. Slabý pohyb kormidla a jemné posunutí páky dopředu zavedlo náporový člun Skipray Courage do atmosféry. Zpočátku sebou házel, ale Jacen pevně držel řízení v rukou. Pohlédl na Luka, aby zjistil, jestli strýci jeho způsob vedení lodi vyhovuje.

Luke na něj krátce kývl a potom obrátil pohled k obrazovce s navigačními údaji. „Jsme deset tisíc kilometrů od stanoviště ExGalu. Současný směr 33 na 30 a klesáme.“

„Mám to. Chtěl jsem být za horami, než nás obrátím na levobok.“

„Dobrý plán.“ Luke zavřel oči a začal dýchat velmi pomalu. „Zatím všechno v pořádku.“

„Díky.“ Jacen zařadil zpětný chod a potom zvýšil výkon. Rychlost začala klesat a náporový člun také. Nemířil k zemi prudce, jako kdyby ho někdo ovládal, ale přesně tak, aby to vypadalo, že loď je stejně aerodynamická jako meteor propalující se atmosférou.

Jacen sestupoval s lodí níž a níž nad střed severního kontinentu, až se ocitl pod úrovní horského hřebenu na východě. Jakmile se za ním skryl, pustil energii do motorů a prudce přibrzdil. Klesl s člunem nad povrch planety a zůstal viset ve vzduchu. Opět přepnul spínač, aby ho motory popohnaly vpřed, a potom se natáhl v Síle a pátral po známkách života.

Nalezl jich mnoho a většina z nich byla v běžných mezích toho, co zde očekával. Některé působily nepříjemně ostře, téměř jako křiklavé barvy, a od těchto míst letěl pryč. Zamířil s lodí na sever a potom přes horský průsmyk ke stanovišti ExGalu. Přistál severovýchodně od základny, dostatečně daleko od anténních soustav na komunikační věži objektu. Potom vypnul motory a odepnul si bezpečnostní pásy.

„A jsme tady.“

Luke pomalu otevřel oči a přikývl. „Ano. Také sis všiml těch zdrojů Síly?“

„Něco jsem zachytil. Nepřipadalo mi to v pořádku. Co myslíš, že to bylo?“

„Nevím. Vnímající formy života, jednoznačně vystrašené, možná nemocné. Působily unaveně, tak nějak zuboženě. Vím, že tady před několika týdny nebyly.“

Jacen zvedl hlavu. „Působí na tebe stejným dojmem i Mara?“

Lukovo prudké nadechnutí dávalo tušit, že ta otázka ťala do živého. „Ne, takhle ne, ale Mara je silná. Jestli se jedná o stejnou nemoc, pak ty formy života jsou možná v konečné fázi toho, co má i ona, ale to nemůžeme vědět jistě.“

Mladší Jedi vyšel z kokpitu první. Připnul si opasek, na němž měl zavěšený světelný meč, váček s dýchacím přístrojem, čutoru s vodou a blaster. Strýc se k němu připojil, ze skříňky vyndal podobný opasek a následně podal Jacenovi pár ochranných brýlí. Jacen se zamračil. „K čemu to?“

„Vzpomínáš si, jak Mara líčila svůj boj s Carrem? Nevím, jestli yuuzhanvongská dvojhůl nedokáže chrlit oslepující jed nebo jestli nemají jinou zbraň, která to umí. Jelikož je necítíme v Síle, naším nejmocnějším pomocníkem bude zrak, a proto bychom se o něj neměli nechat nějakou náhodou připravit.“ Luke si nasadil vlastní brýle a uvolnil z pouzdra blaster. „Mara říkala, že jejich zbroj odráží střely z blasterů a dokonce zpomaluje světelný meč, tak střílej dobře a sekej ještě lépe.“

Jacen se usmál. „Páni. Chvíli jsi mluvil jako táta.“

R2-D2 to hbitě okomentoval zahoukáním.

Luke na okamžik zvedl hlavu a potom přikývl. „Zdá se, že pokaždé, když se ocitnu v situaci, kdy jsou mizivé šance na úspěch, myslím na to, co by řekl nebo udělal tvůj otec. To neznamená, že to udělám, ale na jeho příklad se těžko zapomíná.“

Luke stiskl velké červené tlačítko v přepážce a přistávací rampa náporového člunu se spustila. Sešel po ní první a na jejím konci si dřepl. Přitiskl dlaň na zem, promnul v ruce trochu hlíny a přičichl k ní.

„Co je?“

„Když jsem tady byl naposledy, v ovzduší byla spousta síry, ale teď už ji skoro vůbec necítím. Něco ji ze vzduchu odsálo.“ Ukázal na popínavou zeleň, která obrůstala většinu objektu i jeho ochranné zdi. „Ani nic takového tady předtím nebylo. Možná právě ta zeleň pročistila vzduch.“

Jacen pokrčil rameny. „Tys vyrostl na farmě, já ne.“

„To byla zvlhčovaná farma na pouštní planetě.“ Jeho strýc k němu vzhlédl. „Bylo něco z toho v záznamech, které jsi procházel?“

„Na nic takového si nevzpomínám.“

Luke vstal a vykročil k bráně ExGalu. Brána byla otevřená, ale zarostlá listy popínavé rostliny. Luke odhrnul její výhonky stranou a sklonil hlavu, aby prošel dovnitř. Jacen ho těsně následoval a brzy se ocitl v zeleném tunelu.

Díval se pod nohy, aby nezakopl, a proto také narazil strýci do zad. „Promiň.“

„To nic. Podívej se na tohle.“

Luke vyšel ze stínu rostlin na malý dvorek. Jacen zůstal stát vedle něj a mezi ně se vkolébal R2-D2. Malý droid se začal kývat z nohy na nohu a vydával hluboký, žalostný nářek.

Luke položil droidovi ruku na kupolku. „Já vím, Artoo, já vím.“

Zeleň pokrývala vše až na široký ovál, který končil ve dveřích do budovy ExGalu. V oválu, pouhé dva metry ode dveří, byly umístěny nějaké přístroje a Jacenovi trvalo několik vteřin, než rozpoznal vše, co tam bylo shromážděno. Samozřejmě že věděl, co to je, ale ještě nikdy to neviděl uspořádané takovým způsobem.

Uprostřed toho všeho stála jednotka R5 s uraženou hlavou. Tam, kde měla její kuželovitá hlava být, spočívala holá lidská lebka. Z otvorů jí čouhaly pestrobarevné dráty, v ústech spletené tak, aby vypadaly jako jazyk. Kolem jako hračky vysypané z rozbitého koše ležely rozházené počítačové konzoly, desky holoprojektorů, jídelní automaty a vysoušeč vlasů. Tyto předměty byly rozbité napadrt’ a promáčkliny na nich vypadaly, jako by vznikly tím, že do nich někdo kopal nebo na ně dupal.

Jacen pohlédl na strýce. „Co je to?“

Luke se zatvářil napjatě. „Zjevně je to varování. Ale zajímalo by mě, komu je určeno.“

„Tomu, koho jsi cítil tam venku?“

Mistr Jedi si povzdechl. „Hádal bych, že ano, ale hádat jsme sem nepřišli. Získat odpovědi bude těžké. Jen doufám, že to nebude až příliš těžké, jinak ty odpovědi neopustí Belkadan a my tu zůstaneme věčně jako tenhle nebožák: jako varování pro ostatní, aby se sem nevraceli.“

kapitola

12

Anakin Solo se rozhlédl po tábořišti na Dantooinu a pomalu přikývl. Stál zády k zapadajícímu slunci a díval se, jak se před ním prodlužuje jeho vlastní stín. Založil si ruce v bok a kochal se svým výkonem. Odvlekl veškerou jejich výstroj z Jade Sabre sem nahoru, zatímco Mara odpočívala po přistání s lodí v úzkém kaňonu. Na vrcholku strmého srázu objevil rovnou plochu, která se dala dobře bránit a zároveň jim poskytovala nádherný výhled na levandulové pláně táhnoucí se do dálky k třpytícímu se moři.

Postavil stany, Mařin větší orientoval severojižním směrem, aby ho ohřálo vycházející i zapadající slunce. Svůj vlastní menší stan postavil na mýtině naproti jejímu. Nasbíral kameny a uspořádal je do kruhu kolem dolíku, který vyhloubil a vytvořil tak ohniště. Měl v úmyslu vyrazit na sever do trnitého blbového lesa a nasbírat dříví na oheň. I když měli na lodi veškeré zařízení k přípravě jídla, Anakin se těšil na jídlo uvařené na ohni.

Věděl, že je to poněkud pošetilá touha, ale považoval to za zábavné a doufal, že Mara se na to bude dívat stejně. Cílem jejich cesty na Dantooine bylo, aby Mara na této planetě, kde technika a civilizace ještě nezvítězily nad přírodou, nabrala síly. Domorodí Dantariové byli prostí lidé. Sdružovali se do kmenů, které kočovaly podél pobřeží, a používali pouze primitivní nástroje. Anakin si byl téměř jistý, že pokud někteří z Dantariů vůbec zaznamenali útok admirála Daaly na kolonii, která byla založena, když byl Anakinovi sotva jeden rok, připisovali to na účet bohům válčícím mezi sebou.

Vzhledem k tomu, že Imperiálové poslali kolosy AT-AT proti neozbrojeným kolonistům, v nichž Dantariové nejspíš viděli vetřelce, ani by mě nepřekvapilo, kdyby Dantariové nosili na památku kolosů imperiální symboly nebo znaky vyvedené na pancíři strojů. Z toho pomyšlení ho zamrazilo. Boj Nové republiky s Impériem definitivně skončil před šesti lety, ale Anakin věděl, že existují lidé, kteří dosud k Impériu chovají náklonnost. A někteří z nich, jako právě Dantariové, tak nejspíš činí z blažené nevědomosti.

Ještě jednou se rozhlédl po tábořišti a svraštil obočí. Vzadu za svým stanem naskládal bedny s různým vybavením. Všechny je pěkně vyrovnal, ale jedna vyklouzla ze svého místa. Anakin se natáhl v Síle a vrátil ji na místo. Potom se usmál.

„Nedělej to, Anakine.“

Otočil se a uviděl Maru. Byla bledá a ztěžka se opírala o skalisko u stezky, jež vedla zpátky k lodi. Přestože bylo teplo, Mara na sobě měla bundu zapnutou až ke krku. Pomocí Síly ji podepřel a potom jí přisunul skládací židli. „Mělas mi říct, že se chystáš sem nahoru. Došel bych pro tebe.“

Zamračila se a Anakin ucítil v Síle její vzdor. Skládací židle se převrhla a poskočila směrem k ní a potom se odrazila pryč, jako by narazila na neviditelnou zeď. Mara doklopýtala k ní, pomalu se shýbla a obrátila ji opět nahoru. Položila ruce na opěradlo. Rudozlaté vlasy jí sklouzly z ramen dopředu a zakryly jí líce jako závoj.

Ze zelených očí jí plála vnitřní síla, která kontrastovala se slabostí jejího těla. „Kdybych potřebovala pomoc, Anakine, řekla bych si o ni.“

Při ledovém tónu jejího hlasu zvedl hlavu, potom namáhavě polkl a sklopil zrak k zemi. „Omlouvám se. Měl jsem si to zapamatovat, už když jsme přistávali. To jsi taky nepotřebovala mou pomoc.“

Mara si povzdechla a potom se pomalu posadila na židli. Na okamžik zaklonila hlavu a potom na něj pohlédla. „Nemíchej dohromady věci, které spolu nesouvisejí. Nežádala jsem tě, abys s Jade Sabre přistál ty, protože jsem měla chuť udělat to sama.“

Mladík přimhouřil modré oči. „Bylo to náročné přistání. Nevěřila jsi mi. Nechtěla jsi, abych ti zničil loď.“

Mara na chvíli našpulila rty. „Vzhledem k tomu, že naše loď je jediný prostředek, jak se z tohohle kusu skály dostat, tak jsem opravdu nechtěla, aby se poškodila.“ Její výraz trochu zněžněl. „A ta loď pro mě hodně znamená. Jade Sabre jsem dostala od tvého strýce Luka náhradou za Jade’s Fire.“

„Ale Jade’s Fire jsi zničila úmyslně. Chtěla jsi to udělat.“

„Ano, a bylo to z dobrého důvodu, to ovšem neznamená…“ Mara se odmlčela, když se její hlas změnil v suchý šepot. Polkla a upřela pohled do země. „Tvůj strýc chápal, co pro mě ta loď znamenala. Vážil si toho, čemu jsem ji obětovala a proč. Nechal mi postavit Sabre, aby mi poděkoval.“

Anakin cítil, jak se mu svírá žaludek. „Promiň. To jsem nevěděl.“

Mara pokrčila rameny. „Mám sklon upínat se k bolestným zážitkům a s nikým se o ně nedělit, takže jsi to nemohl vědět. Na Sabre tolik lpím kvůli tomu, co pro mě znamená. Není to proto, že bych ti nevěřila, Anakine…“

„Věříš víc sobě?“

Mara se na chviličku opravdu usmála. „Jsi všímavý.“

„I slepý jestřapýr občas najde žulového slimáka.“ Pohlédl na ni. „Chci, abys věděla, že mi můžeš věřit. Jsem tady pro tebe. Nezklamu tě.“

„Já vím.“ Vsedě se předklonila a lokty se opřela o kolena. „Omlouvám se, že jsem tak slabá a že tady musíš být se mnou, místo abys byl někde jinde a dělal něco důležitějšího.“

Anakin zamrkal překvapením. „Není nic důležitějšího. Strýček Luke mi tě svěřil do péče. Není nic důležitějšího, co bych mohl dělat.“

„Anakine, nelži mi. Touha zachraňovat galaxii je v tvé krvi tak silná, že ji slyším křičet až sem.“

„Ne, vážně, to není pravda.“ Anakin se ohlédl přes rameno a Sílou si přivolal další skládací židli, kterou předtím připravil. „Jsem tady, abych ti pomáhal, Maro. Co se děje?“

Mara se mračila, když si sedal. „Přestaň s tím.“

„S čím?“

„Se zlehčováním Síly.“

„Nerozumím. Co tím myslíš?“

Vzpřímila se na židli a opřela se. „Cítila jsem to až dole v Sabre. Obdivuji tvou touhu připravit pro mě všechno tak, aby to bylo dokonalé, ale Síla není k tomu, abys s ní stavěl stany nebo rovnal bedny.“

„Ale Síla je spojencem Jediů. Prostě ji používáme.“ Anakin nervózně trhnul rameny. „Víš přece, že na velikosti nezáleží. Chci říct, kdybych ji nepoužil, tak bych –“

„– se zapotil?“

Anakin na ni hleděl s ústy dokořán. „Ehm, to asi jo. Totiž, loď je půl kilometru daleko v tom kaňonu a odnosit všechny ty věci sem nahoru –“

„– by byla pořádná dřina.“ Mara ho provrtávala pohledem. „Cituješ rčení mistra Yody, že ,na velikosti nezáleží’, ale on ho použil, aby Lukovi sdělil, že o sobě nemá pochybovat. Ty ho používáš jako výmluvu nebo výzvu.“

Anakin sebou škubl. „Ale Luke říkal, že Yoda vyzvedl jeho X-wing z bažiny na Dagobahu.“

„Jako názornou ukázku, aby Luke viděl, jak mocná může Síla být, pokud ji ovládne.“

„A já jsem ji ovládl.“

Zvedla hlavu a její pohled zpřísněl. „Skutečně?“

Anakin okamžitě zrudl. „Tedy, chtěl jsem říct, že jsem v tom byl vycvičen. Vím, jak ji používat.“

„Ale vědět, jak ji používat, a vědět, kdy ji používat, jsou dvě zcela odlišné věci. Přemýšlej, Anakine, jak často vídáš svého strýce používat Sílu, aby přenesl něco těžkého?“

Anakin se zamračil. „Teď už moc ne. Řekl bych, že od konce války to nedělá.“

„Správně, nedělá to od chvíle, kdy si uvědomil, že používání Síly takovým přímočarým způsobem mu brání v poznání jejích jemnějších stránek.“ Mara k němu zvedla oči a pátravě se mu zahleděla do tváře. „Kdo neustále křičí, neslyší, když někdo šeptá, a to, jak ty používáš Sílu, je totéž, jako kdybys vytrvale křičel. Chápeš?“

Anakin svraštil obočí. „Asi ano. Dává to smysl, ale pořád se učím. Potřebuju to zvládnout. Musím umět věci přinutit, aby fungovaly.“

„Souhlasím.“ Mara upřela pohled do země. „Ale použití Síly není jediným řešením, víš? Chewbacca ji nepoužil a zachránil život tobě, tvému otci a mnoha dalším.“

„Nesnaž se mě přesvědčit, že Chewieho smrt není má chyba.“

„Jestli se nemýlím, tak toho už ses naposlouchal dost, co?“

„Ano, a ani mě nezkoušej přesvědčit, abych se musel hájit. Možná jsem mladý, ale nejsem hloupý.“

„To já vím. Ty nejsi hloupý, jenom naivní.“ Mara na něho pohlédla a krátce se zasmála. „Ten uražený výraz mluví za vše.“

Anakin se zamračil. „Já nejsem naivní. Od narození jsem ve víru dění. Vyrůstal jsem na Coruscantu a potom v akademii. Už jsem něco zažil, chápeš?“

„O tom nemluvím, Anakine.“ Mara se na něj usmála způsobem, který mu připadal malinko záhadný a zároveň velice znepokojivý. „Celý život jsi strávil pod vlivem Síly. Oslabilo tě to.“

„Ale Yoda říkával –“

Mara zvedla ruku. „Anakine Solo, ty nevíš, čeho jsi schopen sám bez Síly. Nevíš, jestli bys dokázal všechny ty bedny odnosit sem nahoru. Nevíš, jak moc by ses přitom zapotil a co všechno by tě bolelo. Nevíš, jak dlouho by ti trvalo postavit stany. To ohniště jsi vyhloubil lopatou? Ty kameny jsi umístil vlastní rukou?“

„Ne, ale –“

„Víš, kdysi dávno mě učili, že pokaždé, když někdo použije slovo ale, znamená to, že přestal poslouchat. Také to znamená, že přestanou poslouchat i ti, s kterými mluví. Vím, že to, co ti říkám, je pro tebe těžké slyšet. Má to ale svůj důvod, nemyslíš?“

Anakin se na židli zavrtěl. „Asi jo.“

„A jaký důvod bys řekl, že to je?“

„Já nevím. Možná…“ Zmlkl a přemýšlel. „Myslím, že chceš tak trochu říct, že nejsem dobrý rytíř Jedi a že nejednám správně. Znamená to, že jsem selhal.“ A že Chewie by možná ještě žil, kdybych neselhal.

„Možná nevíš, že můj raný výcvik se neskládal jen z učení, jak využívat Sílu.“ Mara sepjala ruce a přitiskla si je na břicho. „Běh, šplh, boj, učení se tichému pohybu, plavání, boj a pohyb ve stavu beztíže; a to všechno by mi Síla usnadnila. Já jsem ji však nepoužívala. Proč? Jaký přínos pro mě mělo učit se spoléhat sama na sebe?“

„Poznáš tak hranice svých možností.“

„Ano, a dál?“

Anakin zavřel oči a usilovně přemýšlel. Odpověď na tu otázku mu vytanula na mysli v celé své úchvatné jednoduchosti, až mu z toho poklesla brada. „Také se dozvíš, co dokáží ostatní, kteří nemají Sílu.“

„Správně, a to znamená, že dovedeš odhadnout, kolik pomoci od tebe potřebují.“ Mara na něho kývla a Anakin se hrdě usmál. „Příliš mnoho rytířů Jedi se nechává unést skutečností, že umějí používat Sílu, a zacházejí s ní, jako by byla řešením veškerých problémů. Proto jsou Kyp a jeho následovníci takoví upjatí a chladní. Zasahují, aniž by si uvědomovali, co ti lidé sami dokáží. Přijdou a prosadí nějaké řešení. Může být rychlé, může velmi dobře fungovat, ale je to zároveň i nejlepší řešení?“

Vstala ze židle a otočila se tváří k zapadajícímu slunci. „Vzpomínáš si na tu taanabskou úlohu: na ten problém se záplavou, který jste měli vyřešit jako součást svého výcviku?“

Anakin přikývl. „Ovšem, dostal jsem z té simulace vysoké hodnocení. Prohlédl jsem si údaje, které jsme dostali, a přišel jsem na to, že stačí vyvolat sesuv kamení a vytvořit tak hráz. Ta zabránila zatopení vesnice. Jenom jsem Sílou uvolnil pár kamenů, spustil sesuv a všichni byli zachráněni.“

Mara zavřela oči a její tvář postrádala jakýkoli výraz. Nastavila paže slunci, jako by chtěla načerpat co nejvíce jeho tepla. „Pověz mi tedy, Anakine, proč taanabské vesnici z té úlohy hrozila záplava?“

Anakin se zamračil. „No, stála přece v nížině.“

„Už byla někdy předtím zaplavena?“

„To nevím.“

„Nepročetl sis dějiny?“ Ohlédla se na něj. „Vím, že místní dějiny byly součástí souborů.“

Anakin pokrčil rameny. „Asi jsem je nepovažoval za důležité, protože hlavním problémem byla záplava.“

„A v tom se právě mýlíš. Hlavním problémem bylo, že lidé si stavěli domy v záplavové oblasti. Dělali to, protože pozemkoví spekulanti z jiných planet skoupili půdu jejich předků v naději, že nalákají Alderaaňany, aby tam založili kolonii. Ty lidi ke stavbě na nevhodných místech poháněla chamtivost. Tentokrát se ti možná podařilo záplavu odvrátit, ale co další záplava a po ní další?“

„Nemyslel jsem –“

„Ne, nemyslel jsi.“ Mara se otočila k němu a zkřížila ruce na prsou. „A tvoje řešení se sesuvem fungovalo, ale lidé ve vesnici se na něm nijak nepodíleli. Zachránil bys je a oni by ti byli vděční – alespoň do té doby, než by přišla další katastrofa a oni by se divili, proč tam nejsi, abys je opět zachránil.“

Anakin vstal. „A jak bys to tedy vyřešila ty?“

Mara se hlasitě zasmála. „Způsobem, který by tvůj strýc asi nepovažoval za příliš jediský. Potom, co bych přesvědčila spekulanty, že jim značně zkrátím zisk, bych evakuovala vesnici. Pak bych tam byla a pomáhala lidem, kteří by chtěli se záplavou bojovat, navršit hráz. Neudělala bych to za ně, ale pomohla bych jim, aby si pomohli sami.“

„Ale pokud máš k dispozici Sílu a můžeš je zachránit, není tvou povinností to udělat?“

„To je dobrá otázka. Ale zamysli se nad ní a dojdeš k logickému závěru. Jsou to inteligentní tvorové. Vědí, že si postavili domy v záplavové oblasti. Vědí, že budou vyplaveni. Jsi snad zodpovědný za to, abys je chránil před jejich vlastními rozhodnutími?“

„Nemůžu je nechat prostě umřít.“

„Takže ty víš lépe než oni, co je pro ně nejlepší?“

„V tomhle případě ano.“ Zahleděl se na vzdálený oceán. Zapadající slunce ho zbarvilo do krvavě ruda. „Nebo ne?“

„Když si začneš myslet, že víš, co je pro lidi nejlepší, a upřeš jim možnost dopouštět se vlastních chyb…“

Anakin zasykl. „Používat Sílu je snadnější, a když jsi přesvědčená, že víš, co je správné, děláš ze sebe střed vesmíru. To je sobecké a sobectví je podstatou zla a temné strany.“

Mara došla k němu a vzala ho paží kolem ramen. „Velmi dobře, Anakine. Musíme být zodpovědní za sebe a za své činy a máme zodpovědnost ke společnosti. Přivlastnit si osobní zodpovědnost někoho jiného ale dotyčnému upírá možnost volby. Je správné a dobré pomoct někomu, kdo si sám pomoct nedokáže, ale chránit násilím někoho před důsledky jeho ěinů, ať už jakkoli pošetilých, je špatné.“

„Ale co když se někdo opije a vytáhne blaster –“ Anakin se zarazil. „Počkat, já přece vím! Ať se stane cokoli, pořád bude za své činy zodpovědný, ale když ho zastavím, pomůžu bezmocným: těm, které by mohl postřelit.“

„Ano, tak bych to chápala i já.“

Anakin si povzdechl. „Není snadné vidět tu tenkou hranici.“

„Ne, to není, ale skutečnost, že jsi ochotný se dívat, je velmi dobré znamení.“ Ukázala na sever. „Teď už myslím, že mám dost sil, abych ti šla pomoct nasbírat dříví na oheň. Budeme ho opravdu nosit, ano?“

„Ano.“ Jestli si myslíš, že jsi na to dost silná, Maro, půjdu s tebou. Ale jestli budeš potřebovat moji pomoc…

Usmála se na něj. „Myslím, že letět sem na Dantooine byl dobrý nápad pro nás oba. Já poznám hranice svých možností, ty poznáš zase své, a až skončíme, oba z toho vyjdeme silnější, než by kdo čekal.“

kapitola

13

Corran se napřímil a oklepal si prach ze svého zeleného jediského pláště. „Jsem Corran Horn. Tohle je můj spolupracovník Ganner Rhysode. Přiletěli jsme –“

Žena ho přerušila a oba mladíci, kteří byli s ní, namířili na rytíře Jedi blasterové pušky. „Vím, proč jste tady, a nedovolím vám to.“

Ganner se zasmál. „Myslíš, že nás dokážou zastavit?“ Pro ilustraci nepatrně pohnul prstem a oba mladíci náhle zvedli blastery k obloze. Snažili se je obrátit dolů a znovu zamířit, a pak je zoufale sevřeli, když Ganner zvedl mladíky ze země a nechal je viset s kopajícíma nohama ve vzduchu.

Corran po něm ostře střelil pohledem. „Polož je na zem, hned, a hezky zlehka.“ Otočil se k ženě, jejíž výraz se mezitím změnil z kyselého na výbušný. „Omlouvám se za jeho horlivost, ale musím vám sdělit, že nemám ponětí, proč myslíte, že jsme tady.“

Žena se zasmála. „Sice jsem tu se svými studenty už tři měsíce, ale nejsem odříznutá od světa. Doslechnu se ledacos.“ Přimhouřila oči za ochrannými brýlemi. „Říkal jste, že se jmenujete Horn, že? Sloužil jste u eskadry Rogue?“

Corran přikývl. „Rytířem Jedi jsem se stal až po uzavření míru s Impériem.“

„Ale na Mrlsstu jste nebyl, že ne?“

„K eskadře jsem se přidal až později. Ale sloužil jsem se spoustou lidí, kteří tam byli: Wedge Antilles, Hobbie Klivian, Wes Janson, Tycho Celenu… Ti všichni jsou už ve výslužbě.“ Když Corran vyslovoval ta jména, cítil z ní smíšené pocity. Některá jména rozhodně poznala, ale že bude znát pár jmen z eskadry Rogue, se dalo čekat prakticky od každého občana Nové republiky. „Vy jste tam tehdy byla? Na univerzitě?“

„Ano. Dělala jsem tam doktorát.“ Tvář jí prosvětlil náznak úsměvu. „Osobně jsem piloty Rogue neznala, ale měla jsem pár kamarádek, které je potkaly. Jedna z nich začala pro eskadru pracovat.“

„Koyi Komad? Znal jsem ji.“ Corran zachovával klid. Ganner sálal vztekem a zlostí, ale ženin hněv už vychládal. „Vdala se, je to asi tak čtrnáct, patnáct let. Vzala si jednoho Quarrena z eskadry.“

„Já vím, byla jsem na svatbě.“

Corran se usmál. „Opravdu? Dělal jsem pořadatele. Tehdy jsem ještě neměl vousy.“

„Pamatuju si spoustu mužů v uniformě.“ Podala mu ruku. „Jsem Anki Pace. Vedu archeologický průzkum Bimmielu organizovaný Agamarskou univerzitou.“

Corranovi neunikla strohost jejího stisku a napětí v jejím hlase. „Takže, proč myslíte, že jsme tady, doktorko Pace?“

„Na různých lokalitách, archeologicky významných lokalitách, došlo ke krádežím. Ty artefakty nebyly dostatečně prozkoumány, takže se to neví jistě, ale má se zato, že v době před čistkami měly něco společného s rytíři Jedi. Jejich cena je samozřejmě nevyčíslitelná, jelikož Impérium zničilo všechny podobné předměty, které objevilo. A co je ještě důležitější, mohly by nám povědět mnoho o minulosti řádu Jedi.“

„A vy si myslíte, že ta naleziště navštěvují rytíři Jedi a kradou ty věci?“

Jeden z mladíků zasupěl. „Mám kamarádku, která pracovala na vykopávkách. Přes noc tam nechali na stráži jinou studentku. Když se vrátili, věci byly pryč a ona si na nic nevzpomínala.“

Corran zvedl hlavu. „Zloděj jí způsobil ztrátu paměti, aby si nepamatovala, kdo ukradl chybějící předměty?“

„Ne,“ štěkl mladík, „nepamatovala si vůbec nic. Všechno, co se naučila ten rok i rok předtím, jí zmizelo z paměti. Jako kdyby přišla o dva roky života. Jediové to dokážou. Vymažou vaše vzpomínky nebo vám do hlavy dají věci, které jste neviděli.“

Corran se otřásl. Sice neměl nadání pro telekinezi, ale pokud šlo o vkládání myšlenek a obrazů do cizích myslí, byl skutečný mistr. Dokonce tuto schopnost několikrát použil k vymazání krátkodobé paměti svých protivníků – posledních deseti vteřin toho, co viděli – aby utajil svůj příchod nebo odchod. A vím, že Kyp tímto způsobem vymazal paměť Qwi Xux, konstruktérky Hvězdy smrti a Drtiče sluncí. Úplně ji tím zlomil. Trvalo roky, než se dokázala z té tragédie vzpamatovat a dát svůj život zase do pořádku.

Pohlédl na Gannera. „Víš o tom něco?“

Ganner zareagoval, jako by mu Corran plivl do tváře. „Ne. O žádných krádežích nic nevím a nikdy bych se k něčemu takovému nesnížil.“

„Ale jsi si vědom toho, že na Yavinu 4 se objevily jisté artefakty, které studujeme pro jejich souvislost se starým řádem.“ Corran pohlédl zpět na doktorku Pace. „Vím, že některé z těch předmětů pocházejí od sběratelů. Spoustu těch obchodů sjednávala moje žena, a kdyby byl jejich původ podezřelý, věděl bych o tom.“

Pace se hořce pousmála. „To mě vážně uklidnilo. Přesně to, co by mi Jedi nasadil do hlavy, abych vás nepodezírala z krádeže našich nálezů.“

„To je směšné.“ Ganner si založil ruce na prsou. „Jak se opovažujete označit nás za zloděje?“

Druhý mladík se chraptivě zasmál. „Mí rodiče jsou z Caridy. Pro rytíře Jedi mám i horší jména.“

Corran zvedl ruce. „Dost. Tohle nikam nevede. Začíná mi být zima a rád bych se ohřál ve vaší jeskyni, ale vy nás tam nepustíte, dokud vás nepřesvědčíme, že jsme vás nepřišli připravit o nález. Mohu vás ujistit, že to skutečně nemáme v úmyslu, pokud mi odpovíte na jednu otázku.“

Dr. Pace naklonila hlavu na stranu. „Na jakou?“

„Oznámili jste ten nález někomu?“

Na okamžik se zamračila, načež zavrtěla hlavou. „Ne. Zprávy jsme sepsali, ale nepovedlo se nám odeslat je přes satelit. Nemohli jste vědět, co jsme našli.“

První mladík zavrtěl hlavou. „To není tak úplně pravda, doktorko Pace. Jediové mají vize. Vidí do budoucnosti. Díky tomu to věděli.“

Corran pohlédl na Gannera. „Chceš pokračovat?“

„Když to jinak nejde.“ Vyšší Jedi pokrčil rameny, ze kterých se mu při tom sypal prach. „Ta schopnost je vzácná a nemůžeme ji zcela ovládat. Kdybychom opravdu viděli do budoucnosti, nemyslíš, že bychom přiletěli dřív, než byste našli, co jste našli, a dávno bychom to odsud odvezli?“

Mladý muž se zamračil. „To nevím.“

Corran na mladíka zamrkal. „Radši nad tím moc nedumej, jinak dojdeš k závěru, že jsme ti do hlavy vložili vzpomínku na tenhle rozhovor. Mohl by ses z toho zbláznit.“

Dr. Pace poklepala mladíkovi na rameno. „Vile, vraťte se s Dennou na svá stanoviště. Myslím, že písečné krysy se teď nějakou dobu budou prát mezi sebou, ale nakonec zase půjdou po nás, a vy je od toho musíte odradit.“

„Ano, doktorko Pace.“

Pace pohlédla na Corrana. „Takže proč tu jste?“

„Dostali jsme několik hlášení o útocích na Okraji. Univerzita o vás neměla žádné zprávy, a tak nás požádala, abychom se tu zastavili. Báli jsme se, že na vás také zaútočili.“

Dr. Pace se zamračila. „Kdo na nás měl zaútočit? Lidé?“

Ganner se ošil. „Myslíme, že to nebyli lidé.“

„Zajímavé.“ Otočila se k jeskyni a mávla na Corrana s Gannerem. „Pojďte se mnou.“

Vykročili za ní a rozhrnuli plachty, které zakrývaly vchod do jeskyně. Za první vrstvou plachet spatřil Corran ještě druhou, asi o pět metrů dál. V prostoru mezi oběma vrstvami leželo několik kbelíků plných tmavé zpěněné tekutiny, která Corranovi připomínala chladicí kapalinu. Příšerně páchla. Zápach snadno pronikl prachovými filtry dýchací masky a ulpěl Corranovi hluboko v krku.

Pace rozepnula druhou vrstvu plachet a zase ji za nimi uzavřela. Stáhla si dýchací masku a zhluboka se nadechla. Corran udělal totéž, a i když stále ještě trochu cítil v nose tu tekutinu, vzduch už byl mnohem dýchatelnější.

Píchl palcem dozadu k plachtám. „Co je ta břečka v kbelíkách?“ Pace zalétla pohledem ke skupině studentů v jeskyni. „Tristo, pojďte sem, prosím.“

Štíhlá černovlasá žena, asi o polovinu mladší než Corran, vykročila k nim. Měla směle vystrčený nos a trochu umazanou tvář, díky tomu však vypadala ještě krásnější. „Ano, doktorko Pace?“

„Tito… Jediové by si rádi poslechli vaše teorie o bimmielské ekologii.“ Pace ji pobídla, ať jde blíž. „Tohle je Trista Orlanis, jedna z mých postgraduálních studentek.“

„Ráda vás poznávám.“ Mladá žena se na ně usmála, o něco déle na Gannera než na Corrana, což Corrana trochu rozladilo. „Znáte výsledky imperiálního průzkumu?“

Ganner přikývl. „Četl jsem je a seznámil s nimi i Corrana.“

Tristin úsměv se rozšířil. „Pak tedy víte, že imperiální tým přiletěl v období, kdy se Bimmiel po eliptické oběžné dráze blíží ke slunci. Když se planeta blíží ke slunci, přirozeně se ohřívá a ledové polární čepičky začínají tát. Nárůst vlhkosti způsobí mohutný rozmach rostlinstva. Teplo také ukončí zimní spánek shwpi. Jsou to býložravci, a tak se jen krmí, množí, a opět krmí. Většinu semen nestráví a vyloučí a v podstatě je při tom obalí organickým hnojivem.

Některá jiná zvířata to teplo nesnášejí, a tak se stahují do polárních oblastí a shwpi se mezitím přemnoží. A potom, když se planeta začne vzdalovat od slunce, teplota opět klesá a zvířata se vracejí do rovníkového pásma. Shwpi mezitím spásly veškeré rostlinstvo a poryvy větru tak mohou narušit a rozmetat velké množství půdy. Jak planeta vychládá, vláha se shromažďuje v ledových čepičkách. Proto je tu nyní tak sucho. Dravci, především písečné krysy, jsou dokonale uzpůsobení k pohybu v písku. Loví shwpi, které včas nenašly úkryt k zimnímu spánku.“

Ganner chápavě přikývl. „Imperiální průzkumníci krysy vůbec neviděli, protože šelmy nebyly ve zkoumané oblasti.“

„Přesně tak. Sice předpokládali existenci takových tvorů, ale nestrávili tu dost času na to, aby tu teorii ověřili.“ Trista ukázala k plachtám. „Tam vzadu máme výtažek ze zabitých krys. Takhle páchnou jejich několik dní staré mršiny. Krysy se pohybují pískem a sledují pachovou stopu shwpi. Mrtvolný pach krysy odpuzuje; většina tvorů považuje zápach rozkládajících se jedinců téhož druhu za varovný signál. Tady uvnitř jsme v bezpečí, protože nedokážou proniknout kamenným podložím těchto jeskyní.“

Corran si vytáhl ochranné brýle na čelo a dýchací masku si pověsil na krk. „Jsem rád, že jste v bezpečí, ale vy jste nás sem nepřivedla kvůli lekci z bimmielské ekologie, doktorko Pace. Reagovala jste na skutečnost, že útočníci nejsou lidé.“

„Možná že nejste úplný hlupák, Jedi.“ Dr. Pace pokynula Corranovi dál do nitra do jeskyně. Ganner ho chtěl následovat, ale Pace ho zarazila zdvižením ruky. „Ne, vy počkejte tady. Jemu věřím. U vás si zatím nejsem jistá.“

Ganner zasupěl, ale neřekl nic.

Corran na něj mrkl a vyrazil hlouběji do jeskyně. Strop tu byl čím dál nižší, a tak se při sestupu do hlubin planety musel Corran přikrčit. Jeskynní tunel se zároveň zúžil, a vzápětí se prudce rozšířil a vyústil do velkého kruhového sálu. Byla v něm rozmístěna světla a půltuctu studentů odstraňovalo ze země písek pomocí štětečků a lopatek. Další dva studenti stáli u stolu, přejížděli artefakty digitizérem a sledovali údaje na svých datapadech.

Dr. Pace se zastavila vedle Corrana. „Tyto jeskyně jsme příliš nezkoumali, dokud nás v nich neuvěznila bouře. Vyčistili jsme chodbu od písku a objevili tuto jeskyni. Písek sem naplavily deště, takže během let vytvořil celkem pravidelné vrstvy. Ještě jsme neurčili jejich přesné stáří, ale když jsme se tu porozhlédli, objevili jsme něco, co tu mohlo být tak čtyřicet, možná padesát let.“

Zavedla ho ke stolu, na němž stál počítač. „Jens, vyvolejte sken AR-312.“

Když mladá žena zadala žádost o data, dr. Pace se otočila ke Corranovi. „Našli jsme tělo, mumifikované ostatky nějakého tvora. Zdá se, že se tu ukryl a padl za oběť písečným krysám. Stopy zubů na jeho dlouhých kostech a cáry vysušeného masa odpovídaly…“

Corran přestal poslouchat, když se nad projektorem objevil holografický obraz lebky. Měla nízké čelo, ale byla delší než lidská lebka. Rysy vypadaly ostřejší a počítač zvýraznil zlomové linie a deformace obličeje. Lícní kosti byly kdysi zlomené a srostly nakřivo, takže tvář byla zkroucená zprava doleva, a nosní kůstky byly očividně rozdrcené.

„Císařovy černé kosti!“

Dr. Pace přikývla. „Není to zrovna krasavec. Kostnatý, s háky a drápy na zápěstích, loktech, ramenou, prstech, patách a kolenou. Zabil alespoň dvě písečné krysy. A také jsme u něj našli několik artefaktů – zbroj a pár zbraní. Je to úžasný nález. Nikdy jsem nic takového neviděla.“

„Jenže já ano, doktorko.“ Corran se otřásl při vzpomínce na obrázky yuuzhanvongských mrtvol, které viděl v hlášení Luka Skywalkera. „Myslím, že tady máte jednoho z těch útočníků, a pokud už tu někdy byli, není důvod domnívat se, že se nevrátí.“

kapitola

14

Rychlý průzkum objektu ExGalu potvrdil účinnost yuuzhanvongského varování u vchodu. Luke uvnitř neobjevil žádné známky života, ale byla tam spousta důkazů čiré zášti, již Yuuzhan Vongové chovali k veškeré technice. Strojové vybavení bylo rozdrceno na kusy a množství tmavých otisků nohou na podlaze a cákanců na stěnách naznačovalo, že Yuuzhan Vongové při svých ničivých orgiích nedbali vlastních zranění.

Z tohoto poznání, k němuž dospěl, když se sklonil nad jeden krvavý otisk nohy, aby ho opsal prstem, mu přeběhl mráz po zádech. Neschopnost vycítit Yuuzhan Vongy v Síle ho znepokojovala, ale spoléhal na to, že jejich neviditelnost je jejich jedinou zvláštností. Zjevný fanatismus, o němž svědčila ochota mrzačit ve jménu víry vlastní těla, je stavěl daleko za hranice toho, co považoval za normální chování. Luke znal druhy bytostí, které si tváří v tvář bolesti cenily stoicismu, ale Yuuzhan Vongové, jak se zdálo, zašli ještě mnohem dále.

Věděl také, že jeho představa o jejich zuřivosti pravděpodobně přesáhla veškerou rozumnou mez, protože postrádal informace, jež mu obvykle poskytovala Síla. Dříve, na jiných místech takové zkázy, býval schopen zachytit zbytkové stopy hněvu. To mu umožňovalo posoudit hloubku pachatelových emocí, zdůraznit nebo brát s rezervou zkázu, jíž byl svědkem. Corran jednou poukázal na to, že rozdíl mezi takovými vjemy a fyzickými důkazy násilí může napovědět, jestli bylo místo činu naaranžováno, aby prostá vražda vypadala jako nevydařená loupež.

Tohle ale bylo víc než jen aranžování. Mistr Jedi pomalu vstal a ohlédl se na Jacena. „Našel jsi něco užitečného?“

Jeho synovec zvedl panenku bez hlavy. „Tohle je jedna z těch hraček, které mají uvnitř mechanismus, díky kterému reagují na řeč a podněty. Je neškodná, ale oni ji zničili stejně jako všechny počítače.“

R2-D2 se přehraboval v hromadě zničených desek s plošnými spoji a nervózně štěbetal.

„Yuuzhan Vongové se na hračky zjevně nedívají jako na něco neškodného.“ Luke zavrtěl hlavou. „Z jejich pohledu je to nejspíš ještě větší ohavnost než ostatní zdejší vybavení.“

Jacen na vteřinu svraštil obočí, potom se jeho tvář projasnila a přikývl. „Pokud považují stroje za zlo, potom je tahle hračka něco, co má zkazit už ty nejmenší. Teď je z ní jen rozbitá hračka pro dítě, které se z ní nikdy nebude radovat.“ Promáčklé tělíčko panenky mu vypadlo z prstů a přistálo na hromadě trosek.

Luke si přejel rukou po bradě. „Ale nevidím tady žádné změny vyplývající z té biologické katastrofy, kterou Yuuzhan Vongové spustili. Ta popínavá zelená rostlina sem dovnitř nepronikla…“

„Možná to jenom nestihla.“ Jacen se špičkou nohy dotkl další trosky. „Zdálo se nám, že na jihu a na západě je nějaká enkláva narušených, slabých forem života. Tento objekt se tedy nachází mezi nimi a naší lodí.“

Luke se na chvíli zamyslel a potlačil při tom úsměv. Nenucený způsob, s nímž Jacen hovořil o náporovém člunu jako o „naší lodi“, ho nenápadně začlenil do případné průzkumné mise. Luke by ho raději nechal zde s R2D2, ale uvědomil si, že nemá jak zjistit, jestli nejsou Yuuzhan Vongové poblíž, a nemůže tedy zaručit, že by byl Jacen ve větším bezpečí na stanici než na průzkumu.

„Dobře, ale napřed podnikneme bezpečnostní opatření. Zkontrolujeme komunikační věž, jestli dokáže vysílat data. Když ano, propojíme ji s lodí a použijeme naše komlinky k přenosu hlášení toho, co uvidíme. Loď data uloží. Pokud se odmlčíme nebo proneseme nějaká předem domluvená slova, R2 všechno odvysílá.“

Jacen se obezřetně usmál. „Na takové opatření bych nepomyslel.“

„Jsme tady, abychom pro bezpečnost zbytku Nové republiky zjistili, co můžeme.“

Jeho synovec zvedl hlavu. „A abychom zjistili, jestli se tady dá najít něco, co pomůže vyléčit Maru, viď?“

Luke přikývl. „To taky. Naše poslání je důležitější než my. Nebudeme hloupě riskovat, ale před povinností necouvneme, rozumíš?“

Mladík přikývl. „Rozumím, mistře Skywalkere.“

*

Když propojili R2-D2 s komunikační věží a lodí, Luke s Jacenem se převlékli z jediských hávů do bojových kombinéz A/KT. Přiléhavý jednodílný oděv Lukovi velice připomínal jeho leteckou kombinézu, ačkoli tato měla tmavě zelenou, skoro až černou barvu. Na loktech a kolenou byla důkladně zesílená vycpávkami a na prsou, zádech, pažích a nohou měla navíc pro lepší ochranu ještě tvrdou protinárazovou výztuž. Luke věděl od Mary, jak zuřivě Yuuzhan Vongové bojují, a nechtěl nic ponechat náhodě.

Jestli oni budou mít pancíř, tak my taky. Utáhl na kombinéze poslední volné řemínky a potom si nasadil přilbu a rukavice. Nezapomněl ani na ochranné brýle. Nakonec si připnul k pasu blaster a na poutko si zavěsil světelný meč. „Já jsem připraven.“

Jacen přikývl. „Já taky.“

Jacenova kombinéza vypadala stejně jako Lukova, až na barvu. Byla tmavě rudá, tmavší než zaschlá krev. Luke si uvědomil, že v té barvě se ztratí každá stopa Jacenova případného krvácení, a otřásl se. Ihned se však uklidnil; věděl totiž, že kdyby byl Jacen zraněný, poznal by to v Síle, a utěšoval se vědomím, že jeho synovec není přece žádný hlupák.

„Jdeme tam jen zjistit nějaká fakta. Žádné hraní na hrdiny, Jacene.“

„Rozumím.“

Společně opustili budovu ExGalu a zamířili oblastí nízkých kopců na jihozápad. Zelený porost se rozšířil poměrně daleko a ovíjel nejeden strom, který zahynul po yuuzhanvongském biologickém útoku. Tu a tam se objevovaly původní rostliny snažící se o návrat, ale zdálo se, že nová cizí rostlina je připravena je překrýt a zadusit. Na Luka yuuzhanvongská rostlina působila v Síle zcela normálně a zdravě, přesto všechno kolem nasvědčovalo, že její šíření je zhoubné.

Ostatní zdejší rostliny nejsou připravené se s touto vetřelkyní vypořádat, a tak se šíří dál a dál, jak je pro ni přirozené. Z hlubšího významu té myšlenky mu ztuhla ramena. Yuuzhan Vongové se rostlině, kterou zavlekli na Belkadan, rozhodně podobali. Pokud Nová republika nebude připravena je odrazit, Yuuzhan Vongové se budou šířit po celé galaxii. Jak je pro ně přirozené.

Když přítomnost narušených forem života zesílila, začalo být Lukovi přirozené počínání Yuuzhan Vongů čím dál jasnější. Spolu s Jacenem se prodírali čímsi, co kdysi bývalo pralesem. Padlé stromy zarostlé zeleným kobercem z popínavých rostlin skýtaly víc než dostatečný stín, aby je skryly. Vyšplhali na kopec, opatrně překonali jeho vrchol a ukryli se za hromadou padlých klád.

Shlíželi dolů do širokého, mělkého údolí, jímž protékal poměrně mohutný potok. Rostliny prorůstaly i jím, ačkoli místy nechávaly kruhovité mezery černého písku. Uprostřed těchto kruhů stály nízké skalky mířící jehlovitými špičkami k obloze.

V srdci údolí se rozkládala malá skupina obydlí. Po jejím obvodu rostly zelené rostliny, husté a silné jako keře. Kromě vyšlapaných cest umožňujících lidem dojít od chýší ke skalkám se kvůli zelenému porostu téměř nedalo projít nikam jinam. Kdyby se někdo pokusil z vesnice utéct, určitě by uvízl s nohama zapletenýma v rostlinstvu a skončil na zemi.

Ne že by ti lidé ve vesnici vypadali, že jsou schopni někam utíkat. Luke vytáhl z levé kapsy na stehně makrodalekohled a zadíval se jím do středu vesnice. Viděl něco, co vypadalo jako dvojice Trandoshanů, jeden Rodian, půl tuctu lidí a jeden Twi’lek belhající se apaticky kolem. Všichni byli bosí a pohybovali se nemotorně, jako kdyby měli zlomená a ne úplně zhojená kolena.

Podíval se pozorněji a pátral po stopách nějakého úrazu, ale nic podobného jizvám nenašel. Zato na nohou, odkrytých částech paží a dokonce i na lebkách obyvatelů vesnice objevil zvláštní zvápenatění. Luke se na ně soustředil v Síle a spatřil, jak v nich tlumeně proudí životní energie; tito lidé byli těmi zuboženými formami života, které předtím cítil. Energie jako by kolem těch zvláštních zvápenatělých výrůstků spirálovitě vířila a odhalovala, že přinejmenším některým z lidí kostěné výčnělky zasahují až hluboko do lebky a tělních dutin.

Podal dalekohled Jacenovi. „Řekni mi, co vidíš.“

Jacen zaostřil a podíval se. Když se soustředil, energie Síly se hromadila. „Ty výrůstky… fungují jako bezpečnostní pojistka u droida?“

„Řekl bych, že ano.“ Luke přivřel modré oči. „A ti lidé – napadá tě, odkud jsou?“

Jacen se znovu podíval. „Oblečení mají v dost hrozném stavu, ale některé nese pirátské znaky. Že by piráti z Okraje, na které Yuuzhan Vongové narazili a zotročili je?“

„Taky si myslím.“

Jeho synovec se otřásl. „Ten pocit z nich v Síle, to prostě není v pořádku.“

„Já vím. Skoro jako kdyby postupně umírali.“

„Jaký má smysl zabíjet si vlastní pracovní sílu?“

Luke pokrčil rameny. „Jestli je na Okraji lapili tak snadno, možná si myslí, že její zásoba je neomezená. Je také možné, že upravují svou otrokářskou technologii na obyvatele této galaxie. Možná je nechtějí zabít, ale potřebují na svých ovládacích zařízeních více zapracovat. Nevím.“

„Ať to znamená cokoli, rozhodně je to děsivé.“ Jacen si lehl na břicho, sklonil dalekohled a pohlédl na svého strýce. „Co tady dělají?“

Luke ukázal na skalky. „Nepřipadá ti na nich něco povědomého?“

„Ani ne.“

„Dobře, použij Sílu. Zaměř se na život v tom údolí.“

Jacen zavřel oěi, zhluboka se nadechl a potom pomalu vydechl. „Všechno je v pohybu směrem k těm skalkám, podél těch rostlin.“ Na okamžik zůstal ležet s otevřenými ústy a potom pohlédl na strýce. „Tyhle rostliny jsou jako velký solární kolektor. Vedou energii a živiny, které načerpají, zpátky do údolí k těm věcem. Ten písek je černý, protože do něj proudí šťáva z rostlin.“

„Přesně to jsem cítil.“ Luke ukázal prstem na skalky. „Pokud se nemýlím, tak ty skalky jsou budoucí koralskippery. Díváme se na loděnici. Pěstují si tam dole eskadru a využívají k tomu otroky.“

Mladík znovu zkoumal údolí a potom zavrtěl hlavou. „Pěstování stíhaček? Copak to může být efektivní?“

Luke od něj převzal makrodalekohled a otevřel na přístroji malou přihrádku. Vytáhl malý kabel, zapojil ho do svého komlinku a soustředil se na skalky. „Ty lodě už vypadají docela vyvinutě, a Yuuzhan Vongové přitom ovládli Belkadan sotva před měsícem. Taková výroba může konkurovat továrně Incomu vyrábějící X-wingy, a protože jsou tyto lodě živé a mohou se hojit, jejich ztráty jsou nižší než u našich strojů. Je ohromující, s jakou rychlostí jsou schopni tyto lodě vypěstovat. V tom vidím vážné potíže.“

Vypnul makrodalekohled, odpojil ho od komlinku a vrátil zpátky do kapsy. „Získali jsme pár dobrých záběrů. Pojď.“

Jacen se zatvářil zmateně. „Neměli bychom počkat do setmění a osvobodit ty otroky?“

„Nejdřív musíme dokončit průzkum.“ Luke ukázal na západ. „Tam jsou další otroci. Buď pěstují další koralskippery, nebo možná jiné součásti do lodí. Musíme to jít zjistit.“

Jacen ho následoval a společně pokračovali v cestě na západ. Přišli k údolí, jež připomínalo to, které právě opustili, až na to, že skalky zde dosud byly pouhými balvany v zemi. Vesnice byla úplně zarostlá a Luke v oblasti nezaznamenal žádné otroky.

Jediný rozdíl, který objevil, byl několik metrů dlouhý kus kamene, který vypadal jako neživý obsidián. Tvarem se podobal koralskipperu, ale na rozdíl od toho, který si Luke prohlížel na Dubrillionu, mu na příslušném místě chyběl vstup do kokpitu. Luke přejížděl rukou po stíhačce a nechával prsty pohrávat si s nerovnostmi jejího povrchu.

Jacen se zamračil. „Nechápu to. Proč tady jednu nechali?“

„Vrozená vada?“ Luke přejížděl prstem po linii kokpitu. „Vyrostla bez vstupního otvoru. Mohlo by se jednat o nějakou místní mikrobiální infekci nebo jen o hloupou genetickou chybu. Třeba xenoformace planety měla za účel sterilizaci půdy a následné uvolnění takových látek, které rostliny potřebují k výživě lodí. U téhle se něco pokazilo, tak ji odepsali. Každopádně se zdá, že další součásti pěstují jinde, protože stvoření zajišťující pohon tu nejsou.“

Jacen si dřepl ve stínu koralskipperů a odhrnul listy cizího podrostu, aby odkryl hlínu. „Podívej se na tohle. Hlína už není černá.“ Nabral trochu do levé ruky a promnul ji palcem v dlani. „Je úplně sterilní.“

Luke poklekl na jedno koleno vedle Jacena. „Zajímalo by mě…“

„Co?“

„Jeden Ithorian mi kdysi vysvětloval, že existují plodiny, které vyčerpají zeminu, v níž jsou pěstovány. Možná že to Yuuzhan Vongové udělali tady, pěstovali koralskippery moc rychle.“ Kývl na svého synovce. „Odeber vzorek hlíny a později ho necháme otestovat Artoo.“

Když Jacen nabral vzorek, pokračovali v průzkumu a objevili jezírko plné hnědých řas. Po vodě, která líně narážela do břehů, volně pluly rostliny se třemi velkými modrými trojúhelníkovými listy. Z jejich středu vyrůstal stonek, z něhož visely dvě kulaté bobule velikosti lidské hlavy. Některé rostliny měly víc než dvě bobule a na opačném břehu si Luke všiml jiného druhu s o něco menšími bobulemi rostoucími v trsech.

Jacen se zamračil. „Villipové? Jejich komunikační zařízení?“

„Myslím, že ano. Různé velikosti pro různé účely, řekl bych.“ Luke si tiše povzdechl. „Ještě tolik toho o nich nevíme.“

Z úkrytu za velkými kameny sledovali, jak se otroci brodí hustou vodou a naběračkami polévají rostliny s villipy. Jeden starší muž, z jehož páteře trčely rohovité výběžky, sotva uzvedl naběračku, aby polil villipa. Vyklouzla mu z prstů a on se ji pokusil zachytit. Vrhl se za ní, ale ztratil rovnováhu a spadl pod vodu.

Muž začal zběsile plácat rukama a rozvířil vodu do žlutohnědé pěny. Několik dalších otroků začalo křičet. Jejich hlasy stoupaly za hranici slyšitelnosti a do Luka ve vlnách narážela jejich úzkost. Několik se jich pokoušelo topícího se muže vylovit a co nejrychleji se brodilo rosolovitou tekutinou k němu.

Pronikavé prásknutí biče je zmrazilo na místě. Na západní straně jezera se zapadajícím sluncem v zádech stála vysoká štíhlá postava. Pravou rukou znovu švihla před sebou a práskla zbraní podobnou biči. Po druhém švihnutí se z biče stala hůl a postava jí zamávala nad hlavou způsobem, jakým Píseční lidé vítězně mávají holí gaffi.

Yuuzhan Vong – Luke to poznal podle toho, že postava neexistovala v Síle – se vrhl vpřed a brodil se jezerem. Obratně se proplétal mezi stonky villipů, až dorazil do řádku, v němž se tonoucí muž pokoušel vynořit nad hladinu. Když mu Yuuzhan Vong nabídl dvojhůl, muž po ní natáhl ruku. Chytil se jí a zase ruku stáhl, neboť se o ni pořezal. Začal křičet, ale do úst mu vnikla voda a ztlumila jeho výkřik v zabublání.

Yuuzhan Vong učinil dvojholí výpad a prohnal její zploštělý konec mužovou hrudí. Když zvedl dvojhůl vzhůru, muž se napůl vztyčil z vody a potom z hole sklouzl. Yuuzhan Vong ho bodl ještě dvakrát, pak ustoupil a muž se naposledy zhroutil zpátky do vody. Jeho tělo se několik vteřin pohupovalo na hladině a potom, zatímco mu z plic a úst unikal vzduch, pomalu kleslo ke dnu.

Yuuzhan Vong zvedl dvojhůl do výše a něco zakřičel. Otroci pochopili dost na to, aby se přikrčili. Dvojhůl poté na okamžik ochabla a vzápětí se obtočila kolem paže svého majitele. Yuuzhan Vong vystoupil z vody a pokynul dvěma otrokům, muži a ženě. Ti si stáhli hadry, které měli na sobě, a osušili jimi Yuuzhan Vongovi nohy.

V kopcích se rozlehl zvuk jakési sirény. Yuuzhan Vong vykřikl další příkaz a otroci se seřadili do nepravidelného zástupu. Těžkým krokem se vydali na jih. Yuuzhan Vong se naposledy ohlédl na pole s villipy a potom odkráčel po cestě za svými otroky.

Luke vycítil ze svého synovce záchvěv emocí. „Je mi líto, že jsi to musel vidět.“

„Mně je líto toho mrtvého muže.“ Jacen zavrtěl hlavou. „Yuuzhan Vongové, s kterými jsem bojoval, když jsem zachraňoval Danni, byli strašliví, ale ne jako tenhle. Neměl v sobě vůbec žádné slitování.“

„Ne, byl to jen chladnokrevný zabiják. Byl větší než ten, s kterým bojovala Mara, vyšší a štíhlejší. Kéž bych viděl víc než jen siluetu.“

Jacen se usmál. „Brzy je uvidíme dostatečně zblízka.“

Luke zavrtěl hlavou. „Upřímně doufám že ne.“

Mladý Jedi zamrkal. „Ale musíme udělat něco pro ty otroky.“

„Musíme?“ Lukův výraz zpřísněl, když k němu z Jacena proudilo rozčarování. „Nezapomeň, proč jsme tady.“

„Abychom chránili Novou republiku, a ti lidé patří k Nové republice.“ Jacen ukázal k jihu. „Cítíš přece, jak trpí a jak moc jim Yuuzhan Vongové ublížili. Copak vůbec nepomýšlíš na to, že bys je osvobodil?“

„Pomýšlím, jenže také vím, že to není rozumné, alespoň ne teď. Musíme toho zde mnoho zjistit. Není to uspokojivé řešení, ale je nutné.“

Jacen zvedl bradu. „Přineslo by jejich osvobození Nové republice zkázu? Nebo by to jen ztížilo tvůj úkol zachránit svou ženu?“

Luke strnul, ale spolkl rozhořčení, které v něm otázka jeho synovce vyvolala. Trochu pomohlo, když vyčetl z Jacenových očí zděšení, ale ta otázka stále krutě pálila. „Myslíš, že to je pravý důvod, proč jsme tady? Myslíš si, že jsem sem přišel, jen abych zachránil Maru?“

„Myslím, strýčku Luku, že ji tolik miluješ, že bys udělal cokoli, abys ji zachránil.“ Mladík sklopil zrak. „Omlouvám se za to, co jsem řekl. Nemyslel jsem to tak.“

„Ve skutečnosti jsi to tak myslel, Jacene. Je to paradoxní. Musíme nechat jedny lidi trpět, aby druzí nemuseli. Je to snadná volba, když se tím trpícím máš stát ty, ale těžší, když mají trpět jiní. Musíš mi ale dát za pravdu, že teď nemůžeme nic dělat. Nevíme toho o zdejší přítomnosti Yuuzhan Vongů dost; nevíme toho dost o těch otrocích; nevíme ani, jestli mohou být zachráněni. Třeba na takové zacházení sami přistoupili.“

Jacen pohlédl na hladinu jezírka, na niž vyplavalo tělo mrtvého muže a poklidně se na ní pohupovalo. „Nedokážu si představit, že by jeho smrt byla součástí nějaké dohody.“

„Nejspíš máš pravdu, ale my nejsme s to něco pro ty otroky udělat.“

„Ale neudělat nic, to není… není to jediské.“

Kůže kolem Lukových očí se napnula. „Myslel jsem, žes to byl ty, kdo nechtěl dostat žádný úkol. Myslel jsem, žes to byl ty, kdo usoudil, že podstatou jediství je odejít do ústraní a zkoumat svůj vztah k Síle.“

„To… to ano, ale –“

Mistr Jedi ho přerušil. „Jacene, něco musíš pochopit, něco velmi důležitého. I když jsi chytrý, máš za sebou dlouhý výcvik a viděl jsi kus galaxie, pořád je ti pouhých šestnáct let. Máš jen šestnáct let zkušeností.“

Luke si povzdechl. „Mít víc zkušeností neznamená, že dělat obtížná rozhodnutí je snazší, ale umožní ti to pochopit, že někdy je nutné se k obtížným rozhodnutím odhodlat.“

Jacenův výraz ztuhl do bezvýrazné masky. „Rozumím, mistře.“

Vyslovuješ slovo mistr stejným tónem, jakým otrok oslovuje svého pána. Luke zavrtěl hlavou. „Musíme se vrátit zpátky na základnu ExGalu, než se úplně setmí. Když nedokážeme Yuuzhan Vongy vycítit v Síle, jsme v noci mnohem zranitelnější. Cesta zpátky nám navíc oběma poskytne čas, abychom si v hlavě přebrali to, co jsme se dnes dozvěděli, a přemýšleli o tom, co ještě musíme zjistit.“

Jacen pokrčil rameny. „Je to jenom plán, strýčku Luku. Plán.“

Lukem projel při synovcově tónu hlasu záchvěv hrůzy, ale Síla mu nepřinesla žádnou vizi toho, co se ještě může na Belkadanu stát. Natáhl ruku a položil ji Jacenovi na rameno. „Hlavně si pamatuj, že některé problémy nemají snadné ani elegantní řešení. Jedním z takových problémů jsou rozhodně Yuuzhan Vongové.“

kapitola

15

Gavin Darklighter vězel v kokpitu svého X-wingu a řítil se hyperprostorem. Nemohl dělat nic jiného než sedět a čekat. Kam jeho paměť sahala, nikdy neměl rád to čekání, než se jeho stíhačka vynořila v normálním prostoru. Tato nechuť se ještě prohloubila, když se stal velitelem eskadry Rogue. Než jsem převzal velení, měl jsem na starosti jenom sám sebe. Teď toho na mně závisí mnohem víc.

Bezděčně otáčel stříbrným prstenem na pravém ukazováku, ačkoli šperk i prsty, které jím kroutily, zakrývaly tlusté letecké rukavice. Na prstenu byl znak eskadry Rogue – znak, který sám navrhl v době, kdy se přidal k eskadře. Rovněž do něj byly z obou stran vyryty čtyři tečky, insignie plukovníka.

Tycho Celchu a Wedge Antilles mu ten prsten věnovali, když od nich převzal velení. Poté, co Nová republika uzavřela mír s Imperiálním zůstatkem, rozhodli se odejít do výslužby a s hrdostí uvedli Gavina do funkce, kterou zatím v eskadře Rogue zastávali pouze oni dva a Luke Skywalker. Prsten nechali vyrobit speciálně pro něj a darovali mu ho na zvláštní „velitelské pařbě“.

Gavin se usmál, když si vzpomněl na tichou, elegantní večeři v jedné z lepších coruscantských restaurací. Všichni tři se chovali jako gentlemani a vůbec tak nedostáli obvyklé pověsti stíhacích pilotů. Klidná důstojnost, s níž k němu Tycho a Wedge promlouvali a probírali nejrůznější záležitosti, mu dávala najevo, že ho přijali za sobě rovného a bezvýhradně mu důvěřovali, že bude dobrým velitelem eskadry.

Wedge na něj pohlédl přes okraj sklínky s corellianskou brandy. „Biggs byl s námi na počátku, a tys byl s námi, když jsme eskadru Rogue obnovili. Darklighterové a jejich vítězství a oběti v mnoha ohledech symbolizují eskadru Rogue líp než všechno, čeho jsme dosáhli Tycho a já. Je jen a jen správné, že budeš velet právě ty.“

Wedgova hrdost a důvěra pomohla Gavinovi překonat některé počáteční nástrahy. Když zavládl mír, mnoho pilotů se rozhodlo odejít do výslužby. Kromě Wedge a Tycha odešli i Corran Horn, Wes Janson a Hobbie Klivian. Mír také přinesl ekonomický rozmach a řada pilotů se nechala zlákat vysokými platy v mezihvězdné nákladní dopravě. Přesto mnoho nových mladých pilotů toužilo po místě v eskadře a vybrat z nich ty nejlepší byla velmi obtížná práce.

Až teď teprve zjištuju, s čím vším se musel potýkat Wedge, když tehdy vzkřísil eskadru a já se k ní přidal. Gavin měl naštěstí po ruce zkušený velitelský sbor. Major Inyri Forge byla s eskadrou skoro stejně dlouho jako on. Major Alinn Varth pocházela z vojenské rodiny a většinu života strávila v kokpitu stíhačky. Každý z nich velel jedné z dílčích letek, a společně rychle přetavili nové piloty v úctyhodnou bojovou jednotku. Gavin si nebyl jistý, jestli by nová eskadra porazila v simulovaném střetnutí tu starou, každopádně ale věděl, že by jí dala pořádně zabrat.

Ale bude to stačit?

Gavinovi se v žaludku usadil studený balvan. Admirál Kre’fey se zařídil podle informací od Xhaxina a vyrazil s Ralroostem k místu, na kterém údajně došlo k přepadení piráta a jeho lidí. Vypustili tím směrem sondážního droida, ale data, která jim poslal zpátky, byla neprůkazná. Gavin poznamenal, a Kre’fey s ním souhlasil, že droid neměl potřebné naprogramování ani databázi, aby dokázal odhalit přítomnost Yuuzhan Vongů. „Pokud tam nebude nic velkého a neobvyklého, neuvidí nic, co by mohl ohlásit.“

Neměli tedy jinou možnost než vyslat napřed průzkumný X-wing T65R. Tato stíhačka mohla shromáždit všechny druhy dat jako sondážní droid a živý pilot ji navíc mohl navést k čemukoli, co by vypadalo podezřele. Eskadra Rogue letěla s průzkumným letounem, aby ho kryla; většinu času na Ralroostu strávila simulovanými bitvami s koralskippery.

Gavin měl z této mise rozporuplné pocity. Vracet se na prázdné místo v prostoru, kde před mnoha týdny došlo k přepadení hrstky pirátů a prchajících Imperiálů, byla nejspíš ztráta času. Neexistoval žádný logický důvod, proč by v té oblasti Yuuzhan Vongové měli zůstávat, když tam nebyly žádné zdroje, žádné planety – nic, co by se dalo vyzkoumat, nic, co by se dalo dobýt, nic, za co by se dalo schovat. Všechny tyto argumenty hovořily proti misi. Skutečnost, že výchozí bod operačního svazu poskytoval přístup k mnoha obydleným světům Nové republiky a Zůstatku – kde by Roguové byli mnohem užitečnější při evakuaci – rovněž snižovaly význam mise. Proč letět tak daleko, když možná bude potřeba, abychom na potíže zareagovali co nejrychleji?

Ve prospěch mise ovšem mluvila slabá naděje, že některým lidem se mohlo podařit útok přežít a zůstali uvězněni v troskách lodí. Pravděpodobnější se jevila možnost, že prohlídka trosek by pomohla odhalit vlastnosti yuuzhanvongských zbraní. Z toho mála, co věděli už teď, se Gavinovi svíral žaludek; strategie, jež vymysleli proti yuuzhanvongské obraně, však v simulacích fungovaly docela dobře.

Lap zahvízdal a zahájil desetivteřinový odpočet do opuštění hyperprostoru. Gavin sevřel pravou rukou řídicí páku a levou spočinul na páce pohonu. Sledoval, jak se bílý tunel světla před stíhačkou roztrhal na cáry a pak se rozpadl na černou plochu posetou hvězdami.

„Roguové, hlášení.“

Všichni piloti se nahlásili a zformovali do tří letek. Průzkumný X-wing, označený volacím znakem Čmuchal, vystoupal nad eskadru a pomalu vysunul ze zádi dvojité senzorové moduly. T-65R neměl žádné zbraně, protože senzory vyplňovaly veškeré volné místo ve stroji, ale v boji mohl pilot moduly odhodit a získat tak velmi rychlou a obratnou loď, která by ho dokázala dopravit do bezpečí.

„Moduly vysunuty. Zahajuji průzkumný let.“

„Rozumím, Čmuchale.“

Zbytek eskadry Rogue se beze slova rozptýlil do stran. První letka letěla těsně za průzkumnou lodí. Druhá letka pod Inyřiným velením zamířila vzhůru doprava, zatímco třetí letka majora Varth vyrazila dolů doleva. Roguové omezili rádiovou komunikaci na minimum, aby počítače Čmuchala nemusely jejich vysílání odfiltrovávat. Pokud nenastane nouzová situace, tento let by měl proběhnout v tichosti.

Gavin pohlédl vpřed, zvýšil dosah senzorů a pokoušel se nalézt trosky přepadených lodí. Protože v oblasti nebylo žádné velké těleso – hvězda ani planeta –, které by k sobě trosky přitahovalo, čekal, že uvidí spoustu vraků. Ve vzdálenosti téměř deseti kilometrů senzory zachytily nějaké tečky, ale nezbylo tam nic, v čem by jeho zaměřovací počítač rozpoznal loď.

Lap tiše zaúpěl a na Gavinově sekundární obrazovce se začaly objevovat nové kontakty. Z teček – zbytků přepadených lodí – se vynořilo půl tuctu cílů jako kapky vody vytékající z rozbitého hrnku. Gavin se otřásl. Připomínalo mu to hmyz vylézající z útrob mrtvol.

„Pozor, Roguové, na souřadnicích 354 na 20 máme kontakty. Křídla do útočné pozice.“ Gavin zkontroloval senzory. „Čmuchale, otočte loď a zůstaňte na místě. Pokusíte se získat co nejvíc dat z boje, a pokud se nám nepodaří udržet vám je od těla, zmizíte do hyperprostoru.“

„Rozkaz, veliteli.“

Nová senzorová databáze X-wingů jim umožňovala zaměřit koralskippery, ale nebylo to snadné. Jelikož jednotlivé lodě vyrůstaly v různém prostředí, měly odlišné charakteristiky. Ne všechny měly stejné chemické složení trupu nebo přesně stejný tvar. Počítače musely pracovat s velkým množstvím proměnných a Gavin si nebyl jistý, zda jeho počítač nezaměří nějaký velký kus skály a neoznačí ho za cíl.

Což znamená, že musíme přiletět blíž. Gavin přidal rychlost a zahlédl, že jeho wingman Kral Nevil se zařadil vlevo vedle něj, a potom obrátili Xwingy dolů a snesli se na koralskippery. Gavin dostal jednoho z blížících se koralskipperů do zaměřovače, ale počítač odmítal zaměřit cíl protonovým torpédem, dokud se nepřiblížili na vzdálenost jednoho kilometru. Zaměřovač okamžitě změnil barvu z červené na zelenou, Lap zavřískl a Gavin stiskl spoušť a strhl stroj vzhůru.

Protonové torpédo s azurovým ohonem se řítilo k cíli, ale koralskipper se nijak nepokoušel uhnout. Místo toho se téměř deset metrů od cíle torpédo scvrklo na maličký zářící bod připomínající vzdálenou hvězdu a supernova světla, kterou Gavin očekával, vůbec nevybuchla.

Rychlý pohled na sekundární monitor mu ukázal gravitační anomálii. Koralskipper skutečně vytvořil miniaturní černou díru, pomocí které střelu pohltil. Energie výbuchu nemohla z černé díry uniknout, proto zůstal koralskipper nepoškozený. Umět generovat černé díry nebylo totéž jako mít štíty, ale v některých případech to mohlo být ještě účinnější.

„Veliteli, zdá se, že s těmi černými dírami měli pravdu. Vytáhneme eso z rukávu?“

„Ano, Dvojko. Roguové, přejděte na nové bojové naprogramování.“ Gavin přepnul páčku na bojovém panelu. „Lape, začni rozdělovat energii.“

Droid poslušně zapípal. Gavin stočil stíhačku doprava, obrátil ji a zahájil další nálet na koralskippery. Přepnul zbraně na lasery a nastavil je tak, aby pálily všechny čtyři najednou. Když se před ním vynořila jedna z kamenných stíhaček, zmáčkl spoušť a vypustil na stíhačku čtveřici rudozlatých paprsků, ale v cestě se jim otevřela další černá díra a všechny laserové pulzy spolkla.

Gavin se usmál a prostředníčkem stiskl sekundární spoušť. Lasery Xwingu spustily rychlou palbu – rychlejší, než při jednoduchém palebném režimu. Každý paprsek hořel šarlatovým plamenem, ale byl kratší a mnohem slabší než ty v první salvě. Dokud tiskl sekundární spoušť při čtyřnásobném palebném režimu, lasery chrlily mraky střel, které sice nezpůsobily velké škody, ale byly k nerozeznání od těžších paprsků.

Jeho cíl nastavil černou díru proti rozptýleným střelám z jeho stíhačky, a potom další proti Nevilovým paprskům. Koralskipper zahájil úhybné manévry, uhnul na levobok a pak se obrátil znovu proti nim, ale nelétal tak ladně jako koralskippery v simulacích. Gavin se prořítil kolem něj, pak přitáhl páku k sobě, provedl looping a drobný úhyb doleva, a vynořil se přímo za zádí téže stíhačky.

Pověsil se jí na ocas a vypustil dlouhý proud slabých paprsků. Koralskipper okamžitě nad zádí vytvořil černou díru, ale Gavin si všiml, že díra byla tentokrát mnohem blíž ke koralskipperu a měla menší ohnisko. Některé z výstřelů, které stíhačku těsně míjely, černá díra ohnula, ale nezachytila. Paprsky udeřily do přídě koralskipperu a posely ji drobnými důlky.

Koralskipper uhnul doleva a začal se obracet, když ho zasáhly další výboje. Gavin se také stočil doleva, přibrzdil a srovnal rychlost s koralskipperem. Usadil ho doprostřed zaměřovače, potom stiskl hlavní spoušť a zblízka do něj vypálil plnou energetickou salvu.

Čtveřice paprsků se snesla na koralskipper. Slábnoucí černá díra pohltila pouze jeden z nich. Zbývající tři se zakously do kokpitu. Proměnily křišťálový průzor v roztavenou lávu, která spálila pilota na popel. Paprsky zároveň přehřály kamenný trup koralskipperu, a zezadu z kokpitu vytryskl gejzír odpařené skály, pohánějící mrtvou stíhačku hlouběji do vesmíru.

Gavin otočil X-wing na pravobok, pryč od umírající lodě, a ucítil, jak strojem cosi otřáslo. Zasáhla ho další gravitační anomálie a dotírala na jeho deflektory. Takhle strhávají lodím štíty. Zmáčkl tlačítko na panelu podpory života. „Lape, vytoč kompenzátor na 100 procent a rozšiř pole na třináct metrů.“

Droid udělal, co mu řekl, a otřesy přestaly. Gavin se široce usmál. Aby piloty a stíhačky zbytečně nezatěžovaly gravitační síly a setrvačnost, byl každý X-wing vybaven inerciálním kompenzátorem. Ten umožňoval Xwingům provádět vysokorychlostní manévry, aniž by loď utrpěla strukturální poškození a pilot fyzické zranění. Při rozšíření pole na třináct metrů – tedy až za štíty – nakládal kompenzátor s yuuzhanvongskými gravitačními paprsky jako se vším ostatním, co stíhačku namáhalo.

Kdyby se na stíhačku zaměřilo dostatečně velké množství koralskipperů, nakonec by si vyžádaly víc energie, než by dokázaly motory zvládnout, pole by implodovalo a stíhačku by to roztrhalo na kusy. Gavin zatlačil na rychlostní páku, smýkl lodí doleva a odpoutal se od koralskipperu, který se ho pokoušel zaměřit. Náhle se zablýsklo a koralskipper zmizel ze senzorů.

„Kdo ho dostal?“

Odpověděl Nevil. „Asi ho vyčerpalo nebo zmátlo, když vás zaměřil a vy jste mu vyklouzl. Poslal jsem mu protonové torpédo. Koráldrtič.“

„Díky, máš to u mě.“ Gavin otočil stíhačku a zamířil zpátky do srdce bitvy. Pohled na sekundární monitor mu ukázal dva X-wingy, které se na komunikační frekvenci neozývaly. Záblesk oranžové barvy potvrdil, že alespoň jeden pilot je mimo loď. Jinde zahlédl koralskipper pronásledující X-wing a bombardující jeho slábnoucí zadní štít plazmovými střelami.

„Čmuchale, hlášení.“

„Všechno v pořádku, veliteli. Jsem čistý. Mám to všechno, včetně toho, který vyřadil Jedenáctku a Dvanáctku.“

„Který to byl?“

Datový pulz z T-65R mu na zaměřovací obrazovce označil jeden konkrétní koralskipper. Od ostatních se příliš nelišil, ale když Gavin vyrazil k němu, podle jeho pohybů a manévrování poznal, že za řídicí pákou sedí skutečné eso.

„Jdeme na to, Dvojko?“

Dvojité cvaknutí z vysílačky potvrdilo, že Nevil pochopil, jaká je jeho úloha. Gavin obrátil stroj na levobok, přitáhl řídicí páku k sobě a vyrazil za vražedným koralskipperem. Kurz nastavil těsně za cíl a postupně ho upravoval, aby se k němu přiblížil, aniž by mířil přímo na něj.

Koralskipper se pověsil na jeden z X-wingů. Gavin ten stroj identifikoval jako stíhačku poručíka Ligg Panat, Krishky, která se k eskadře přidala teprve nedávno. Krishové byli známí milovníci her a Gavinovi připadalo, že Ligg letí trochu moc lehkovážně a příliš si s yuuzhanvongským pronásledovatelem neláme hlavu. Smýkala svou lodí sem a tam, takže ji bylo těžké zasáhnout, ale přesto se jí nedařilo pronásledovatele setřást.

„Sedmičko, tady velitel. Na můj povel přibrzdíš a uhneš doleva.“

„Veliteli, zvládnu to –“

„To je rozkaz, Sedmičko. Na můj povel. Teď.“

Ligg přibrzdila a strhla loď doleva, takže to vypadalo, jako by pouze uhnula Yuuzhan Vongovi z cesty. Koralskipper prolétl kolem ní a zamířil doprava. Příď yuuzhanvongské lodi se otočila kolem dokola a koralskipper vyrazil střemhlav proti Gavinovi.

Gavin sebou bezděčně trhl. Proč to dělá? Pokud použije černé díry k obraně, nemůže mi sundat štíty, takže mi plazmové střely neublíží. A pokud mi sundá štíty, můžu mu do chřtánu vrazit torpédo. Nedává to smysl.

Usoudil, že pokud nedokáže poznat, co nepřítel plánuje, nechat ho ten plán uskutečnit by byla hloupost, a vypálil salvu slabších paprsků. Proti blížícímu se cíli vylétlo mračno rudých energetických jehlic, a jak Gavin čekal, všechny se stočily do černé díry, kterou koralskipper vztyčil na svou obranu. Nečekal ale, že je díra zachytí tak daleko vpředu.

Gavin honem strhl stíhačku doprava a přešel na plný výkon. X-wing zavadil o okraj černé díry a z panelu inerciálního kompenzátoru vylétly jiskry. Lap zaječel a Gavin si přitáhl páku až k hrudi. X-wing se otřásal a motory kvílely, ale rychlost začala klesat. Ta věc mě vtahuje!

Gavin zadal motorům zpětný chod a obrátil příď stíhačky k černé díře. Kvílející motory zápasily s tahem černé díry, ale přesto se k ní stíhačka centimetr za centimetrem blížila. Gavin přepnul zbraně na protonová torpéda a vyprázdnil zásobník do černé díry. Šest torpéd se jedno za druhým nořilo do gravitační anomálie a černé díře se nějakým způsobem podařilo pojmout nesmírnou energii, kterou jejich exploze uvolnily.

Ale, povšiml si Gavin, jeho sestup do černé díry se zpomalil.

Zařadil plnou rychlost vpřed. Stíhačka, přitahovaná černou dírou a poháněná motory, prudce zrychlila. Pak Gavin přitáhl páku a využil získané rychlosti, aby se černé díře vytrhl.

Kokpitem opět zasršely jiskry a Gavin přišel o štíty. Senzorové obrazovky na okamžik pohasly a pak se opět zapnuly, ale po koralskipperu nebylo ani vidu, ani slechu. „Lape, kde je?“

Ze sluchátek v helmě se ozval Nevilův hlas. „Díky za odlákání pozornosti, veliteli. Sedmička a já jsme zaútočili ze stran a dostali ho. Nebyl to pěkný sestřel, ale počítá se.“

„Díky, Dvojko. Velitelé letek, hlášení.“

„Tady Pětka, veliteli. Osmička přišla o motor a budeme ji muset vyzvednout, ale jinak jsme v pořádku.“

„Výborně, Pětko. Devítko, co letka tři?“

Ozval se hlas Alinn Varth, ztěžklý smutkem. „Ztratili jsme dva, veliteli. Ten, co vás málem dostal, vztyčil velkou černou díru na zádi, když ho doháněla Jedenáctka. Dinger do ní vletěl, ani nevěděl, co ho zabilo. Stejný skip rozpáral i Dvanáctku. Tik je venku z lodi, známky života negativní.“

„Zaleťte k němu a ověřte to. Ralroost ho později vyzvedne.“ Gavin znovu pohlédl na senzory. „Čmuchale, registrujete v oblasti nějaké další skipy?“

„Negativní, veliteli. Ale ty trosky jich mohou být plné.“

„Rozumím, Čmuchale. Sbalte moduly a vraťte se k admirálovi. Předejte mu data a vyřiďte mu, ať pro nás někoho pošle.“

„Rozkaz, veliteli. Síla s vámi.“

„Díky, Čmuchale.“ Gavin se díval, jak X-wing zasunuje senzorové moduly, zrychluje a mizí v záblesku světla. „Vy ostatní, poslouchejte. Mějte oči i senzory na stopkách. Nevíme, jestli tu bylo jen půl tuctu skipů, nebo jestli se tu skrývají další. Nestojím o překvapení. Při prvním střetnutí jsme si vedli dobře, a než přiletí admirál Kre‘fey, nechci, aby se to vítězství zvrtlo v porážku.“

kapitola

16

Když raketoplán Fond Memory třídy Lambda přistál na Dubrillionu, Leia z něj chtěla vystoupit první. Její noghrijský strážce Bolpuhr byl však rychlejší a zavrčel na dva muže ve zbroji, kteří k lodi přiběhli po úzké lávce vedoucí k hlavní přistávací věži. Muži si Bolpuhra nevšímali, otočili se a zaujali pozice na lávce, aby zadrželi lidi vzadu, potom se rozestoupili a nechali projít uštvaného Landa Calrissiana.

Leia seběhla z přistávací rampy a pevně Landa objala. „Jsem tak ráda, že jsi v pořádku.“

„Já ano, ale můj svět ne.“ Lando se vyprostil z jejího objetí, přehodil si plášť zpátky přes rameno a mávl rukou k městskému panoramatu. „Je po všem, Leio.“

Z jeho ztrápeného hlasu zabolelo Leiu u srdce. Obrátila zrak stejným směrem jako on a pohlédla na město, které si ze své první návštěvy pamatovala jako neposkvrněné, s vysokými věžemi, díky nimž tato část Dubrillionu vypadala, jako kdyby ji sem přenesli z Coruscantu. Pozvolna se vinoucí klenutá podloubí a elegantně zdobené budovy jí připomínaly snímky Coruscantu z dětství jejího otce.

Teď je z něj Coruscant po úderu Thrawna a vzkříšeného císaře. Majestátní věže byly zničené a z vrcholků některých z nich šlehal oheň. V budovách zely díry vzniklé žárem a střelbou. Větřík si pohrával se závěsy visícími z rozbitých transpariocelových oken a hluboko dole se po lávkách a ulicích bez zájmu pohybovali lidé a nosili v náručích nebo na zádech svůj nejcennější majetek.

Lando vzdychl. „Yuuzhan Vongové se za půldruhého týdne po vašem odletu vrátili. Zaujali stanoviště poblíž pásu asteroidů a sledovali nás. Jednou za čas přiletí eskadra jejich koralskipperů a na nějakém místě udeří. Samozřejmě jsme se bránili a několik jsme jich dostali, ale s každým útokem míň a míň. Jako kdyby nás využívali k tomu, aby ze svých řad odstranili slabochy a hlupáky a zůstali jim jen ti nejlepší, nejchytřejší a nejodvážnější, kteří bojují dál.“

Uhodil pěstí pravé ruky do levé dlaně. „Ty jejich útoky se mi nelíbí, ale ještě míň se mi líbí, že se nám vysmívají.“

Vedle Leiy se objevil Elegos. „Správce Calrissiane, co vidíte jako výsměch, může být zrovna tak zdravá úcta k vaší zdejší obraně. Vaši lidé přece zastavili předchozí útok.“

Lando zamračeně přikývl. „To ano, jenže tihle Yuuzhan Vongové bojují jinak. Je to jako rozdíl mezi profesionálními imperiálními vojáky a dobrovolnými imperiálními milicemi. Tihle válečníci jsou mnohem lepší a také mnohem prozíravější, ale zatím jenom leští silové kopí, než nám ho vrazí do břicha.“

Leia položila Landovi ruku na rameno. „Když jsme přiletěli, neútočili na nás.“

„To oni nedělají. Střílejí po těch pár lodích, které odsud odlétají, ale většinou je také nechávají být. Aspoň teď. Myslím, že touhle dobou už očekávali nějakou reakci Nové republiky.“ Lando úkosem pohlédl na Leiu. „Coruscant pro nás nehne prstem, co?“

Leia ukázala palcem přes rameno na Elegose. „Tohle je senátor Elegos A’Kla. Je tady na oficiální vyšetřovací misi.“

„Měl byste rychle zjistit, co potřebujete, senátore, dřív než to Yuuzhan Vongové roztaví v plazmové palbě.“

Leia se zachvěla. Ještě nikdy za celou dobu, co s Landem strávila, dokonce ani když mu Darth Vader zabavil velení nad Bespinem, ho neslyšela mluvit tak odevzdaně. Chtěla to zčásti přičítat jeho neochotě začínat znova od začátku, ale věděla, že je to jen zlomek toho, co se odehrává v jeho nitru. Lando vždycky hledá v každém systému díru, jenže když toho o Yuuzhan Vonzích víme tak málo, nemůže přijít na nic, čím by je porazil.

Leia se rozhlédla po ostatních věžích kosmoportu. „Vypadá to tady docela opuštěně. Všichni utíkají?“

„Ti, kteří mohli, už uprchli.“ Lando bezmocně zavrtěl hlavou. „Musel jsem poslat na lávku stráž, protože váš přílet přiláká spoustu lidí, kteří se chtějí dostat pryč.“

„Jak si vede vaše obrana?“ Elegos natáhl krk a rozhlédl se. „Nevidím tady mnoho turbolaserových baterií ani odpalovacích zařízení třaskavých střel.“

Landovi se trochu rozjasnila tvář. „To ani neuvidíte. Yuuzhan Vongové zničili pozemní protivzdušná stanoviště celkem brzy. Všechno ostatní je pojízdné a ukryté. Když přiletí, snažíme se je zaměstnat stíhačkami a nasměrovat je do oblastí, kde na ně mohou zaútočit naše pohyblivé zbraně. Učí se, takže nám to ztěžují, ale když se nedívají, přeskupíme se a přichystáme na ně nové léčky.“

„To stačí leda tak k jejich zpomalení, ale válku nám to nevyhraje.“ Leia přimhouřila oči. „Máme na víc.“

„Opravdu? Chci říct, máš tu někde schovanou Hvězdu smrti, která rozpráší ten pás asteroidů a jejich velitelskou loď?“

„Velitelskou loď?“ Elegos zbystřil. „Vy jste viděli nějakou jejich velkou loď?“

„Ano, schovává se poblíž pásu asteroidů.“ Lando jim pokynul, aby ho následovali. „Pojďte se mnou do obranné centrály. Ukážu vám tolik záběrů té lodi, kolik budete chtít. Pokusili jsme se ji zničit, ale naše stíhačky se k ní nikdy nedostaly dost blízko.“

Leia srovnala krok s Landem a nechala Elegose pomalu kráčet za nimi a Bolpuhra před nimi. „Ta loď musí mít nějakou slabinu. Najdeme ji a využijeme.“

„To doufám.“

„Najdeme ji, Lando. Musíme.“ Leia si povzdechla. „Je to jediná šance, kterou Dubrillion má.“

*

Jaina vytáhla z nabíječky v přepážce na Fond Memory komlink. Druhý podala Danni. „Matka odešla s Landem. Můžeme se tady trochu porozhlédnout a protáhnout si nohy, jestli chceš.“

Blondýna od ní přijala komlink a připnula si ho na klopu své modré bundy. „Promiň, že mi hledání bundy trvalo tak dlouho. Měla jsi jít radši s ní.“

„To je v pořádku. Strávit s ní celou cestu na jedné palubě mi prozatím stačilo. Nemusím být u toho, když je ,princeznou Leiou’.“

Danni překvapením zamrkala. „Ale vždyť tvoje matka, ona…“

Jaina kývla a zamířila dolů po rampě. „Já vím, porazila Impérium a chránila Novou republiku. Ach, nedívej se na mě tak. Vím, co dokázala, a mám ji moc ráda.“

„To zní, jako by v tom bylo nějaké ale.“

Jaina si povzdechla, když procházely kolem stráže na lávce, a vydala se ke schodišti vedoucímu dolů do města. „Copak ty jsi nikdy nechtěla vystoupit ze stínu své matky?“

„Myslím, že moje matka vrhala jen velmi malý stín.“ Ženě zajiskřilo v zelených očích. „Pracuje jako astrofyzička a to ona mě naučila hledět ke hvězdám. Příliš na sebe neupozorňovala a snažila se držet mimo senzory místní vlády nebo Impéria, či kdo byl zrovna v našem světě v danou dobu u moci. To ona mě naučila obdivovat vzdálené světy a soustavy. A hlavně proto jsem začala pracovat pro ExGal.“

„Tvá matka na tebe musí být pyšná.“

„To je. Myslím, že ji těší, že jsem se rozhodla kráčet v jejích stopách.“

„Kariéra tvého otce tě nezaujala?“

„Rodiče se rozvedli, když jsem byla ještě malá. On byl úředník a hodně si potrpěl na nesmyslná pravidla a nařízení.“ Danni pokrčila rameny. „U vědy se aspoň řídíš zákony, které mají smysl, a přinášíš výsledky. Mně úředničina moc neříká, částečně i proto byla práce pro ExGal tak zábavná: k okraji galaxie to bylo dvacetkrát blíž než k nejbližšímu úředníkovi.“

Jaina sešla ze schodů a překročila hromádku trosek, která se vysypala na ulici z blízké budovy. Mohla ji odstrčit z cesty Sílou, ale neudělala to. Uvědomila si, že ve skutečnosti se před Sílou uzavírá kvůli nezměrnému utrpení lidí z Dubrillionu, které útočilo na její mysl. Chápala jejich strach a bolest, ale ostří toho utrpení ji hrozilo rozervat.

„Ty jsi aspoň měla na výběr, Danni. Já jsem se díky svým rodičům mohla stát buď pašeračkou, která zachrání galaxii, nebo diplomatkou, která zachrání galaxii.“

„A tak ses rozhodla, že se staneš rytířkou Jedi.“

Jaina se neklidně ošila. „To rozhodnutí nebylo tak úplně moje. Se mnou a s mými bratry je velmi mocná Síla.“

Danni povytáhla obočí, když se zařadila vedle Jainy. „Lituješ, že ses stala Jedi?“

„Ale vůbec ne.“ Jaina zaváhala a potom si povzdechla. „Ani jeden z mých rodičů nebyl Jedi, tak mi to dalo něco, co mám jen pro sebe. Stejnou potřebu mám i jako jedno z dvojčat; všichni očekávají, že budeme stejní, i když nejsme jednovaječní.“

„Myslím, že začínám chápat, jak to myslíš.“ Danni jí nabídla ruku. „Těší mě, že tě poznávám, Jaino Solo. Tak a teď mi pověz, kdo vlastně jsi?“

Jaina se rozesmála. „Nevím, kdo jsem. Je mi teprve šestnáct. Vím jenom něco. Vím, že jsem opravdu dobrá pilotka a nejsem ani nejhorší Jedi. Vím, že už mě unavuje být maminčina a tatínkova holčička. A tak trochu tuším, že to nějakou dobu potrvá, než se vymaním z jejich stínu. Také vím, že existují lidé, kteří si myslí, že budu spásou pro galaxii, protože jsem Jedi, a další, kteří si ze stejného důvodu myslí, že jsem chodící zkáza.“

Starší z žen chytila Jainu pod pravou paží. „Vzpomínám si, když mně bylo šestnáct. Byla jsem samá noha, samá ruka a myslela jsem si, že vím všechno, co stojí za vědění.“

„Eh-hm. A teď ve zralém věku – kolika? – jednadvaceti let si uvědomuješ, jak jsi tehdy byla pošetilá?“

„Ano, jednadvaceti. A ano, myslím, že jsem tehdy nebyla tak rozumná jako teď. Vzpomínám si, že jsem nestála o žádné rady, Jaino.“

Mladší žena se usmála. „Ale stejně mi nějaké dáš.“

„Chci říct, Jaino, že lidi si mohou vybrat, když se začnou zajímat o to, kým jsou. Jedni se rozhodnou, že se chtějí někomu podobat. Hledají v něm vzor, snaží se dělat věci podle něj a následovat jeho příkladu co nejlépe.“ Danni se usmála. „Pro mě byla takovým vzorem moje matka.“

„A ti druzí se snaží někomu nepodobat?“

„Správně, a problém téhle strategie je prostý: existuje milion způsobů, jak se někomu nepodobat, a pravděpodobnost pohromy je nekonečná, protože místo toho, aby sis zvolila cestu a co nejlépe si ji i okolnosti přizpůsobila, všechno zavrhneš.“ Danni stiskla Jaině paži. „Možná nechceš být jako tvoje matka, možná toužíš po dni, kdy se na tebe nebudou dívat jako na její dceru, ale to neznamená, že tvoje matka nemá spoustu obdivuhodných vlastností, které bys mohla přijmout za své.“

Jaina přikývla a nechala Dannina slova chvíli působit na svou mysl. Věděla, že je zklamaná i uklidněná zároveň, že se její matce nepodařilo naučit se o Síle víc. Být Jedi už jí poskytlo kousek identity, kterou její matka neměla. A tím, že se stala pilotkou, si zřejmě vybrala jeden z kladů svého otce. A matčina oddanost věcem, v něž věří, je rozhodně obdivuhodná. Její vytrvalost a umíněnost, i když mi lezou na nervy, jsou také kladné vlastnosti.

Jaina pohlédla úkosem na Danni. „Takže tenhle rozum se dostaví, když je ti zhruba sedmnáct nebo osmnáct?“

„Tak nějak, když máš dobrý vzor.“

„Dobře. Myslím, že mám na výběr jen z toho nejlepšího.“ Jaina se usmála. „Možná nevím, kdo jsem, ale řekla bych, že jsi mi ukázala správnou cestu, jak na to přijít.“

„To je to nejmenší, co můžu pro polovinu týmu, který mě zachránil ze spárů Yuuzhan Vongů, udělat.“

Když zahnuly za roh a přišly k davu shromážděnému před vládním skladem s potravinami, obě se zastavily. U vchodu stála ozbrojená stráž. Několik zoufalých úředníků žádalo lidi, aby se rozešli. Oznámili, že čekají na dodávku zásob a zřídí v blízkém okolí centra humanitární pomoci. Informovali, že nikdo nedostane jídlo přímo ze skladu, ale někdo v davu vyjádřil názor, že vojáci a byrokrati si chtějí nechat jídlo jen pro sebe.

Danni se zachvěla. „Ti lidé jsou v takové nouzi.“

Jaina se opatrně otevřela Síle a vycítila z davu proud touhy a naléhavosti. Spěšně Danni otočila a zamířila zpátky na kosmoport. „Vím, že jsi vnímavá k Síle. Neměla jsem tě sem vodit.“

„Cítila jsi to, Jaino?“

„Když jsem se tomu otevřela, tak ano. Část jsem toho odstínila, protože to příliš bolelo. Proto jsem se tomu místu nevyhnula.“

„To umíš? Odstínit věci?“ Danni se zamračila. „Chci říct, myslela jsem, že je Síla pro rytíře Jedi životně důležitá.“

„Síla je důležitá pro každého, ale negativní emoce jsou pro rytíře Jedi zhoubné. V příliš velkém množství narušují rovnováhu a mohou vést k zoufalství a unáhleným činům, které jsou součástí temné strany.“ Jaina napínala smysly, až zaměřila vzdálenou jiskru, svou matku. „Můžu ti ukázat, jak odstínit spoustu negativních věcí, a naučit tě několik dalších jednoduchých telekinetických cviků, ale nejdřív musím najít svou matku. Musí vědět, jak zoufalá situace tady panuje.“

„Máš pravdu. Děkuju ti, že jsi mě odtamtud odvedla.“

„Není zač.“ Jaina na ni rychle kývla. „To je za kalibraci mého kompasu. Teď už mám lepší představu, kam mířím, a možná se tam skutečně dostanu.“

kapitola

17

Corran zjistil, že studenti Agamarské univerzity byli v boji s bimmielskými podmínkami velice vynalézaví. Když začaly písečné bouře, vyrobili široké, ploché rámy, které se daly připnout k podrážkám bot, a rozšířili tak jejich plochu. Hmotnost chodce se rozložila, takže už se nebořil do písku. Kromě toho měly rámy pod patou otvor, který bylo možné naplnit zápachem mrtvých krys – pro nějž měli přiléhavý termín smrad – takže krysy neútočily na nikoho, kdo šel obhlédnout okolí.

Krátce po příchodu Jediů propukly písečné bouře znovu a uvěznily je i s univerzitním týmem v jeskyních. Corran rozhodl, že on a Ganner budou střídavě hlídkovat u ústí jeskyně, hlavně v noci, kdy mohli díky Síle odhalit blížící se krysy mnohem snadněji. Na nočních hlídkách býval chlad, a tak si nikdo ze studentů nestěžoval, že se jich má vzdát. Protože studenti měli infračervené senzory zachycující teplo krys – které byly díky tomu viditelné i v noci – začali se Jediům posmívat, jak jsou hloupí, že se spoléhají na archaické praktiky a Sílu, když technologie funguje stejně spolehlivě a navíc umožňuje dělbu práce.

Gannera ty posměšky zlobily, ale Corranovi vůbec nevadily. Jak vysvětlil nad ránem Gannerovi: „Když si budou myslet, že jsme trochu pomalejší, napadne je, že jsou lepší než my. Přestanou nás vnímat jako hrozbu. Nějakou dobu s nimi strávíme, takže neuškodí, když nás budou mít za prosťáčky a ne za surovce.“

Ganner měl své vlastní nápady, jak zlepšit vztahy se studenty, a jeho úsilí brzy vedlo k tomu, že Trista mu na hlídkách dělala společnost a bavila se s ním tlumeným hlasem, který příliš často přerušovalo hihňání. Gannerův vztah s Tristou měl podivuhodné účinky na zbytek skupiny. Muži, kterým se líbila, už si Jedie tolik nedobírali, jinak by riskovali, že se jí dotknou. Její kamarádky zůstávaly vůči Jediům neutrální, nebo alespoň vůči Corranovi. Ostatní, včetně doktorky Pace, zřejmě vzali románek jako důkaz, že Ganner je člověk – čili ovlivnitelný – a to přispělo ke zmírnění napětí.

Týden bouří umožnil Corranovi dozvědět se víc o yuuzhanvongském těle a artefaktech, které zde tým objevil. Na jeho návrh artefakty prohlédli a potvrdili, že zbraně a pancíř jsou – nebo alespoň bývaly – živými tvory.

Skutečnost, že Yuuzhan Vongové už někdy na Bimmielu byli, a navíc v období, kdy se planeta vzdaluje od slunce, Corranovi napovídala, že pokud se vrátili, budou dokonale připraveni na místní podmínky, protože už věděli, co mají čekat. Byl si jistý, že se skutečně vrátili a nejsou daleko: podle všeho byli národem válečníků a dalo se očekávat, že vyzvednou ostatky padlého druha. Corran netušil, proč Yuuzhan Vongům trvalo padesát let, než se pro to tělo vrátili. Možná to byl jen průzkumník. Ale pokud měl Corran pravdu, lidé z univerzity se ocitli ve vážném nebezpečí.

Když bouře ustaly, Corran se rozhodl, že půjde s Gannerem na průzkum okolí. Počkali na noc, připnuli si písečnice a vyrazili na východ, kde v době imperiálního průzkumu bývalo jezero. Postupovali pomalu, ale díky rámům na botách se aspoň nemuseli brodit hlubokým pískem.

Brzy učinili objev. Přikrčili se po větru za písečným přesypem. O dvě duny dál se v stříbrošedém svitu měsíce hemžilo klubko krys a trhalo na kusy nějakého jiného tvora. Predátoři zlostně vrčeli, vyskakovali z písku a zase se do něj nořili, skákali sem a tam a rvali se o zbytky mrtvoly. Když Corran viděl ta jatka, bylo mu Yuuzhan Vonga, na kterého zaútočili, téměř líto.

Pozoruhodnější než boj o kořist byl ostrý, kyselý zápach, který k nim přinesl závan větru. Corran nakrčil nos. „To je ještě horší než smrad.“

Ganner přikývl. „Pach smrti. Trista říkala, že písečné krysy ho vylučují, když pronásledují kořist. Pach smrti jim oznamuje, že je blízko potrava. Shluknou se kolem shwpi a zaženou je na místo, kde je zabijí. Některé experimenty ukázaly, že když krysy ucítí pach smrti, začnou smrad ignorovat. I když by ho studenti dokázali syntetizovat, neudělali to, protože se báli, že by je tím pozvali na hostinu.“

„Moudré rozhodnutí.“ Corran vstal a zamířil na jih. „Obejdeme je a půjdeme dál. Vpředu cítím slabé ozvěny něčeho dalšího.“

„Já taky. Něčeho zvláštního.“

Jediové dál pokračovali mlčky – alespoň mlčky ve smyslu mluveného slova. Když je Jedi naladěný na Sílu, emoce druhých mu znějí sladce jako hudba, nebo také disharmonicky jako tříštící se transpariocel. Z Gannera čišelo napětí smíšené s rozmrzelostí, a tak se Corran rozhodl udílet méně rozkazů a nechat drobná rozhodnutí na Gannerovi, například způsob, jak se dostat přes skalnaté kopce nad jezerem. Ganner se s radostí ujal velení, a když si na skalách sundali písečnice, cesta jim začala ubíhat rychleji.

Na vrcholku hřebene se krátce zastavili, a pak vklouzli do stínu a začali sestupovat k písčitému dnu vyschlého jezera. Dokud to šlo, drželi se mezi skalami; předpokládali, že pokud tam jsou Yuuzhan Vongové, budou mít cosi na způsob infračervených senzorů. Pod skalami se zastavili a zahleděli se na širou rovinu, která se rozpínala před nimi.

Na dně vyschlého jezera vyrostla jakási vesnice, ale její architekt očividně postupoval podle logiky, kterou Corran nechápal. Nejblíž k nim se nacházely malé oválné budovy, připomínající obrácené misky, a pokud měly vchody, pak byly orientované k východu, na opačnou stranu od Jediů. Corran těchto kamenných chýší napočítal celkem čtyřiadvacet – stály ve čtyřech křivých řadách po šesti. Za nimi se nacházela trojice větších budov, postavených podle stejného vzoru, a nejblíž k vycházejícímu slunci stála jediná, velmi velká budova – bez potíží by se do ní vešel frachťák a ještě by v ní zbylo místo pro vyložení nákladu.

Při pohledu na budovy Corrana zarazily dvě věci. První byla ta, že mu připomínaly ulity měkkýšů. Věděl, že někteří mořští tvorové si přivlastňují odhozené schránky jiných živočichů, a snadno si dokázal představit, že Yuuzhan Vongové si ty chýše prostě vypěstovali. Netušil, co udělali s tvory, kterým ty schránky patřily, ale měl zato, že je buď použili k vypěstování větších schránek, nebo je snědli.

Druhá věc, která ho zarazila, byla ta, že pomocí Síly vycítil obyvatele pouze v nejmenších ulitách. Pohlédl na Gannera. „S těmi lidmi není něco v pořádku.“

Druhý Jedi přimhouřil oči. „Jako kdyby jejich obraz v Síle rušila statická elektřina. Jejich pouto se Sílou slábne. Myslím, že umírají.“

„Dobrý postřeh. Cítíš něco z těch větších ulit?“

„Ulit? Aha, ovšem že jsou to ulity. Ne, necítím.“

„Takže pokud tam jsou Yuuzhan Vongové, budou nejspíš v těch velkých.“

„Taky myslím.“ Ganner ukázal na vesnici a prstem kolem ní opsal kruh. „Nepřipadá ti na těch písečných krysách něco zvláštního?“

Corran se natáhl v Síle. Krysy našel celkem snadno, všechny se držely dvacet metrů daleko od yuuzhanvongské vesnice. Občas vyrazily k ní, buď přímo, nebo pod nějakým úhlem, a vzápětí se zase stáhly. Některé se dokonce prohrabaly hluboko pod vesnici, ale nikdy se nevynořily v jejím středu. „Myslíš, že přišli na to, jak si držet krysy od těla?“

„Nevím.“ Ganner si sundal písečnice ze zad, kam si je přivázal, aby se mu lépe šplhalo, a připnul si je k botám. „Rychlá obhlídka by nám mohla něco prozradit.“

Starší Jedi se zamračil. „S tímhle na nohou nejsme zrovna nejpohyblivější. Jít tam dolů je téměř sebevražda.“

Ganner se chladně pousmál. „Mám spojence, díky kterému jsem pohyblivější.“

„Nepustím tě tam samotného.“

„Jsi moc pomalý. Jestli se dostaneme do potíží, budeš –“

„Budu čekat, že použiješ svého spojence a zachráníš mě.“ Corran si natáhl písečnice. „Trista ti doufám řekla, co je na téhle hroudě normální, takže měj oči otevřené a dávej pozor na všechno neobvyklé. Odebereme vzorky písku a zjistíme, co odpuzuje ty krysy.“

„No jo, vždyť nejsem idiot.“

Corran na něj povytáhl obočí. „Ale byl jsi to ty, koho napadlo jít tam dolů.“

„A ty jdeš se mnou. Jsi snad o něco chytřejší?“ Corran obrátil oči v sloup. „Tak už se pohni.“

Ganner šel první a Corran ho následoval. Krysy se od nich držely v uctivé vzdálenosti. Oba Jediové vklouzli do yuuzhanvongské vesnice od západu a skrčili se každý ve stínu jedné z ulit. Corran čekal, že zevnitř chýše ucítí mírumilovný tok Síly, který si spojoval se spícími bytostmi, ale její proud narušovaly zubaté trhliny.

Corran se tiše plížil vpřed a na východní straně ulity objevil vstupní otvor. Stvoření, kterému původně ulita patřila, bývalo nejspíš ovinuté kolem středového sloupku, zatímco jeho domeček rostl. Obrovská schránka ležela napůl zabořená v písku. Corran měl dojem – vzhledem k tomu, kde cítil spícího člověka –, že obyvatel vlezl do ulity, vysoukal se výš a spal v úzkém místečku přímo nad vstupním otvorem.

Corran postupoval souběžně s Gannerem hlouběji do vesnice. Všude cítil to samé. Zastavil se, vytáhl z váčku na opasku malý duraplastový váleček a zabořil ho do země, aby odebral vzorek písku. Zazátkoval ho a pak si všiml, že ve vzorku se něco hýbe. Ze sypké hmoty vylezl brouk, začal pobíhat v kruhu po vnitřní straně průhledné stěny a hledal cestu ven.

Corran strčil nádobu zpátky do váčku a vytáhl další prázdný váleček. Tentokrát hrábl o něco hlouběji a všiml si, že do díry vlezl další brouk. Corran chytil brouka do válečku a prohlížel si ho. Zjistil, že je jiný než první brouk – tento měl na hlavě dva malé růžky. Ještě chvíli hrabal a objevil třetí exemplář, mnohem menší než předchozí dva, a také ho odchytil. Nedokázal určit, jestli je pouze mladý, nebo zda jde o úplně jiný druh.

Další zkušební jamky už neukázaly nic zajímavého, a tak Corran vykročil dál. Ganner už byl daleko vpředu, krčil se za ulitou v první řadě. Corran okamžitě přešel na levou stranu uličky, takže měl Gannera přímo před sebou. Neměl jít tak daleko. Skutečnost, že Ganner přejížděl prsty po světelném meči a sálal rostoucím napětím, začala Corrana zneklidňovat.

Z jedné chýše se zničehonic ozval výkřik. Z ulity mezi oběma Jedii vylezlo jakési zubožené stvoření a s námahou se zvedlo ze země. Připomínalo člověka, ale mělo vbočená kolena a paže, nohy a záda mu hyzdily výrůstky, které vypadaly jako kusy korálu. Ohnalo se po velkém korálovém výrůstku, který mu trčel z pravé tváře, a vyrazilo z hrdla chraptivý řev, spíš zvířecí než lidský, a plný bolesti.

Tvor proběhl kolem Gannera, padl do písku a znovu se pokoušel vstát. Písek okolo tvora se začal chvět a zvedal se z něj závoj prachu jako pára z vařící se vody. Corran nejdřív nevěděl, proč se ten písek chvěje, ale pak ucítil podivné vibrace ze svého vlastního opasku. Vytáhl brouky, které chytil, a jeden z nich, ten rohatý, zuřivě tloukl křídly.

Z prvních dvou ulit střední velikosti – které měly tak velké vstupní otvory, že ani nemuseli sklonit hlavu – vyšli dva dlouzí a hubení yuuzhanvongští válečníci. Otrok je zřejmě vůbec nepřekvapil ani neznepokojil. S ladností, která by působila téměř smyslně, kdyby nebyli tak příšerně vyzáblí, se Yuuzhan Vongové rozdělili a z obou stran se přiblížili k otrokovi. Jeden a pak druhý ho častovali uštěpačnými poznámkami, a otrok se schoulil, uskočil před jedním k druhému a zase zpátky.

A celou tu dobu mu pod nohama tančil písek, rozvibrovaný brouky, kteří bili křídly na poplach.

Corran ucítil, jak se v otrokovi vzedmula vlna strachu, přerušovaná silným statickým výbojem v Síle. Otrokův strach zmizel v návalu zuřivosti. S prsty zahnutými jako dravčí drápy spustil nepříčetný křik a vrhl se na jednoho z Yuuzhan Vongů.

Cizí válečník cosi vyštěkl; Corranovi připadalo, že mělo jít o krutý smích. Válečník uhnul doprava, rozmáchl se a levou pěstí zasáhl otroka těsně nad srdcem. Úder zvedl otroka do vzduchu a odhodil o metr zpátky. Otrok se dotkl patami země a spadl na záda. Corran si byl jistý, že slyšel prasknout žebra, ale otrok se převalil na bok a znovu vstal, načež zaútočil na druhého Yuuzhan Vonga.

Druhý válečník zastavil útok pravačkou, kterou vrazil otrokovi do tváře. Otrokovy tlumené vzlyky přerušilo zapraštění drcených kostí. Yuuzhan Vong o krok ustoupil a znovu ho udeřil pěstí do obličeje. Kostnaté klouby se zaleskly černou krví. Potom opsal levou nohou široký oblouk, zasáhl otroka do žeber a odkopl ho k prvnímu Yuuzhan Vongovi.

První Yuuzhan Vong rozevřel náruč, téměř jako by potlučeného otroka vítal. Potom mu cosi řekl. Znělo to jako otázka, a otrok zareagoval nanejvýš nedůvěřivě. Odplivl si, objal si tělo pažemi, načež zasyčel a vrhl se na svého mučitele.

První yuuzhanvongský válečník zasáhl otroka levým hákem a urazil mu korálový výrůstek z pravé tváře. Rána otroka otočila na druhou stranu. Pak Yuuzhan Vong uhodil otroka pravačkou do zad, přímo do ledvin. Corran se otřásl, věděl, jak to muselo bolet, a otrok padl na kolena.

Poryv hněvu upozornil Corrana na nový problém. Ganner vytasil světelný meč, ale ještě ho nezažehl. Corran věděl, co má Ganner v úmyslu, věděl i to, že by tím zabil sebe, Corrana i studenty, a tak se rozhodl jednat. Pomocí Síly provrtal Gannerův vztek, a napumpoval mu pocit krysího smradu přímo do mozku.

Ganner okamžitě padl na kolena a zlomil se v pase. Zakryl si ústa rukama v rukavicích a hruď se mu divoce vzdouvala. To málo, co zbylo z jeho večeře, mu proteklo mezi prsty a vyšplouchlo na písek. Ganner střelil po Corranovi vražedným pohledem a pak se mu tělo znovu zazmítalo v křeči.

Vzadu za ním, v prostoru mezi oběma chýšemi, se oba Yuuzhan Vongové tyčili nad svým otrokem. Oba na něj štěkali otázky. Z otroka stoupaly vlny zmatku a poté zuřivosti. Vykašlal nesouvislou poznámku a z jeho tváře se stala maska vzdoru. Vzepřel se na lokti a pokusil se vstát a utéct, ale jeho věznitelé mu nedali šanci k úniku.

Kopli ho do břicha a z úst mu vytryskla tmavá tekutina. Po tvářích se mu valila krev jako záplava černých slzí. Yuuzhan Vongové kroužili kolem otroka, a pomocí úderů a kopanců si ho přehazovali mezi sebou. Nebýt zběsilosti jejich útoku, dávno by padl do písku. Drželi ho vzpřímeného i přesto, že jejich rány mu rozdrtily kostru a znemožnily mu udržet se na nohou.

Konečně ho nechali klesnout do prachu. Byl tak zřízený, že posledních pár kopanců už ani nevnímal, a Corran cítil, že umírá. Yuuzhan Vongové se smáli a vesele všechno komentovali. Rukama parodovali pohyby otroka a napodobovali rány, které mu zasadili. Pak se sklonili, popadli otroka za zápěstí a za kotníky, a odnesli ho na kraj vesnice. Pořádně ho rozhoupali a odhodili daleko do písku. Na místo dopadu se vzápětí sneslo klubko krys.

Yuuzhan Vongové nabrali do dlaní písek, s jehož pomocí si očistili těla od krve. Vydali se zpátky ke svým chýším a zmizeli uvnitř.

Corran promítl Gannerovi do hlavy obraz kopců a zahájil ústup z vesnice. Raději moc nespěchal, aby Gannerovi neutekl, a počkal, dokud mladší Jedi také neopustil vesnici. Doufal, že pach smrti Gannerovi připomene, jak je smrt blízko.

Když Jediové dospěli ke skalám v kopcích, stáhli si píseěnice, aby se jim lépe šplhalo. Ganner si mrzutě pověsil písečnice na záda a otočil se ke Corranovi.

„Jestli ještě někdy něco takového uděláš, zabiju tě.“

„Aspoň zemřu později a ne na místě, což se tady klidně mohlo stát.“

„Toho člověka ubili přímo před tvýma očima, a tys ani nehnul prstem.“

„Ano, nehnul jsem prstem, protože naše stopy by je dovedly zpátky ke studentům. Viděli jsme jenom dva Yuuzhan Vongy, ale v té velké ulitě jich mohly být desítky, možná i stovky. Kdybys ty dva zabil – pokud bys to vůbec dokázal – odsoudil bys doktorku Pace, Tristu i všechny ostatní k smrti.“

Ganner si zlostně odfrkl. „Ne, pokud jsou tu jenom dva Yuuzhan Vongové.“

„Myslíš, že je to pravděpodobné?“

Mladší muž zvedl tmavé obočí. „Jsou tu jenom dva Jediové.“

„Opravdu neprůstřelná logika, Gannere.“ Corran si pověsil píseěnice na záda a zatahal za okraje svých rukavic. „Možná jsou dva, možná je jich tisíckrát tolik. Nepochybuju, že než z téhle hroudy zmizíme, budeme muset některé zabít, ale čím déle můžeme to střetnutí oddalovat, tím lépe.“

„Aby mohlo zemřít víc lidí?“

„Abychom uchránili Agamařany před zajetím. To, co jsme viděli, mělo nějaký význam, o kterém se chci dozvědět víc. To nebyl jen výprask.“

„Byla to zábava, krutá zábava.“

„Na konci možná ano, ale předtím v tom bylo ještě něco dalšího.“ Corran se zachmuřil. „Mluvili s ním, jako by od něj něco očekávali. Jejich opovržení, jejich hněv, a výbuch zuřivosti na konci – myslím, že šlo o něco jiného.“

„Dobrá, hloubej si o motivech našich vrahů. Neřekl bych, že ti to nějak pomůže.“

„Možná že ne, ale to není všechno, co máme. Vzorky půdy –“

„Zabití Yuuzhan Vongové by ti taky poskytli vzorky.“

„Možná. A mrtví Jediové by poskytli vzorků ještě víc.“ Corran si dvěma prsty poklepal na pravý spánek. „Teď ale musíme přežít a vrátit se ke studentům. S jejich pomocí snad zjistíme, co se tu děje, a pak odsud musíme vypadnout.“

„A když se nám to nepodaří?“

Corran pokrčil rameny. „Při prvních střetech s Yuuzhan Vongy Jediové zvítězili. Uvidíme, jak dlouho nám to štěstí vydrží.“

kapitola

18

Jacen Solo prudce otevřel oči a na okamžik si nemohl vzpomenout, kde je. Věděl, že je na Belkadanu, ale překvapilo ho, že je zpátky v základně ExGalu. Proč ho to tak překvapilo, nedokázal hned určit. Skopl lehkou přikrývku, spustil nohy přes okraj postele a posadil se.

Prohrábl si prsty dlouhé hnědé vlasy a přitiskl si hřbety rukou na oči. Než procitl, zdálo se mu, že je v yuuzhanvongské vesnici, kde se pěstovali villipi. Šel tam osvobodit otroky. Brodil se vodou a volal je. Přišli a za nimi i jejich pán. Co provedl otrokář s oním starým mužem, to udělal Jacen yuuzhanvongskému válečníkovi a ten pomalu klesal do kalné stojaté vody.

Je to tak skutečné. Jacen sundal ruce z očí a soustředil se, dokud své ruce neuviděl v šeru jako dva nejasné stíny. Stále v nich cítil brnění, jak držel v boji s yuuzhanvongským válečníkem svůj světelný meč. Pohnul rameny, protáhl si záda a pátral po nějaké známce bolesti, která by potvrdila skutečnost toho, co viděl.

Věděl, že to byl nejspíš jen sen. Od chvíle, kdy přihlíželi vraždě starce, uplynul týden, a Jacen s Lukem už v průzkumu hodně pokročili. Yuuzhan Vongové opravdu proměnili Belkadan – nebo přinejmenším tuto jeho část – v loděnici. Všude pěstovali villipy, koralskippery a dovin basaly. Všichni dělníci byli očividně otroci, ačkoli někteří dozorci měli pomocníky, kteří podle Jacena vypadali jako lidé a spolupracovali. I tito měli všichni na sobě výrůstky, ale v Síle z těchto pomocníků necítil žádný šum, jen v nich byla výrazně utlumena.

Ten sen dával smysl. Splnily se mu v něm jeho představy, aby mohl zapomenout na svou bezmoc. Téměř se smířil s tím, že co viděl, byl pouhý sen, a opět usnul.

Dvě věci mu v tom však zabránily. Jednou z nich byl neodbytný a naléhavý dojem z té vize. Byl ochoten přijmout, že ten sen se zrodil z jeho pocitu bezmoci, ale ten pocit byl nejsilnější večer toho dne, kdy tu vraždu sledovali. Od té doby se na to místo nevrátili.

Druhou věcí byla dokonalá opravdovost té vize. Nebylo to nic, co by si prostě jen pamatoval, spíše to připomínalo letmý pohled na něco, co by měl udělat. Velmi dobře věděl, že když se Jedi otevře Síle, může mu být kousek po kousku odhalována budoucnost. Mistr jeho strýce, Yoda, proslul svou moudrostí a schopností vidět střípky budoucnosti. Jacen nikdy neměl pocit, že ho Síla obdařila vizí, ale přesto se mu zdálo, že právě takto by vize mohla vypadat.

Vstal ze svého lůžka a vyklopýtal z pokoje, který kdysi patřil Danni. Skoro všechno uvnitř bylo rozbité, ale jemu se podařilo zachránit několik holofotek a dalších drobných předmětů na památku, které jí chtěl přivézt. Nohama odsunul suť na chodbě a potom se opřel o zárubeň dveří do místnosti, kterou si pro sebe zabral jeho strýc.

Malá zářička plnila svým hřejivým zlatým světlem odlehlý kout místnosti. Jacenův strýc seděl na podlaze tváří ke dveřím, viditelný v tom světle jen jako silueta. Jacen už začal něco říkat, ale potom ho umlčel pocit klidu a soustředění, který z jeho strýce vyzařoval.

Nebylo to poprvé, kdy Jacen viděl svého strýce vstoupit do jediského transu, aby posílil své pouto se Sílou. Po uzavření míru se Zůstatkem, když Luke provedl změny v uspořádání akademie, ostatní učedníci žertovali, že mistr zestárl a potřebuje si tu a tam v Síle schrupnout. Jacen se tomu smál, ale záviděl strýci jeho spojení se Sílou. Sám po takovém souznění toužil a věděl, jakou cenu za něj jeho strýc zaplatil. I když věděl, že dosáhnout takového pouta není snadné, toužebně doufal, že on sám k němu dospěje kratší a přímější cestou než jeho strýc.

Odvrátil se od dveří a zůstal tam stát zády opřený o zeď. Jeho strýc tvrdil, že zkušenost člověku umožňuje poznat, kdy je třeba učinit obtížná rozhodnutí. Určit, zda to, co viděl, bylo skutečné, nebo ne, rozhodně do kategorie obtížných rozhodnutí spadalo. Ačkoli rozum mu kázal pochybovat o tom, co viděl, srdce mu velelo jít.

Já cítím, že je to správné rozhodnutí, a Síla je víc o cítění než o myšlení. Jacen pomalu vydechl, vrátil se do Dannina pokoje a natáhl si bojovou kombinézu. Na klopu si připnul komlink, aby mohl zaznamenávat informace o svém poslání. Tak posloužím cíli strýčka Luka, i když já svého nedosáhnu. Neupozornil na svůj odchod R2-D2, protože věděl, že droid by strýce probral a jeho poslání by skončilo dřív, než vůbec začalo.

Když procházel kolem Lukových dveří, krátce se svému mistrovi poklonil, a potom, zahalený v dlouhém jediském hávu, vyklouzl ven ze základny ExGalu do noci.

*

S každým dalším krokem se Jacen ocital hlouběji a hlouběji zapleten do své vize. Každý list, každý mrak, zabzučení hmyzu, zachrastění štěrku na cestě dolů ze svahu – to všechno se shodovalo s tím, co si pamatoval. Přestal přemýšlet a místo toho se soustředil na to, co cítí, kroky volil téměř náhodně, a přesto věděl, že pokaždé se rozhodl správně.

Plížil se nocí, s velkou opatrností, ale s rostoucím pocitem nezranitelnosti, protože věděl, kam směřuje. Jeho vize se naplňovala. Čím dál víc se blížil k střetnutí, které osvobodí otroky a zažene Yuuzhan Vongy na ústup. Věděl, že Luke by to nechápal a pravděpodobně by s tím nesouhlasil, ale Jacen cítil povinnost naplnit osud, který mu ukázala Síla.

Brzy už sestupoval ke břehu mělkého jezera. Měsíc zalil zčeřenou vodní hladinu stříbrem třpytícím se i ve vodě na listech villipů. Mezi stonky se pohybovali otroci a polévali villipy jednou naběračkou kalné vody za druhou. Jedinými zvuky, které se nad jezerem nesly, bylo šplouchání vody a strašidelný šepot villipů.

Jacen se zastavil na kraji jezera a shodil plášť. Zhluboka se nadechl a nechal klid zaplavit své nitro. Pousmál se a potom nasadil vlídný výraz. Doširoka rozevřel náruč.

„Pojďte ke mně. Zachráním vás.“

Otroci téměř jako jeden muž zvedli hlavy a pohlédli k němu. Rozlehla se série vysokých hvízdnutí, kterou zopakovalo několik villipů. Jacen v tom zvuku poznal něco podobného tomu, co vydával R2-D2, když byl zmatený, a tak se začal ještě víc usmívat a mával na otroky, aby šli k němu.

„Pojďte ke mně. Dny vašeho otroctví skončily.“

Otroci se dali do pohybu, ale v nesouladu s jeho vizí. Vždyť oni přede mnou ustupují! Otroci se kradli pryč a krčili se, jako by očekávali ránu za trest. Ti vepředu z něj nespouštěli zrak a šátrali rukama za sebe. Ostatní víc vzadu se otočili a co nejrychleji utíkali pryč a rozstřikovali při tom kolem sebe vodu.

Potom se uprostřed zástupu otroků vytvořila ulička. Do vody vstoupil yuuzhanvongský válečník ve zbroji s dvojholí v ruce a stanul proti Jacenovi. Nejdříve zakroužil dvojholí mezi nimi, potom nad hlavou a nakonec kolem boku. V mžiku ustal, s holí sevřenou mezi pravým předloktím a žebry, a potom se přikrčil.

Jacen vstoupil na mělčinu, kde mu voda sahala jen po kotníky, a tasil světelný meč. Aktivoval čepel a vyděšené kvílení otroků zaniklo v jejím sykotu a praskotu. Zelená čepel vrhala na villipy přízračné světlo. Jacen v nekonečně dlouhém pomalém oblouku švihl bzučícím mečem, nejdříve přesekl stonek rostliny a potom přeťal v půli i oba padající villipy.

Válečník hlasitě zařval a rozběhl se k Jacenovi. Voda stříkala do výšky, ale nezdálo se, že by ho sebemíň zpomalila. Opět začal kroužit dvojholí, jejíž hrot se s každým opsaným kruhem dotkl vody.

Jacen prudce vyrazil proti svému protivníkovi, ale protože byl menší, voda ho zpomalila. Mladý Jedi se napřáhl s mečem vysoko zdviženým nad svým pravým ramenem. Když se válečník přiblížil, Jacen stočil zápěstí, takže čepel mířila dopředu, a vyrazil.

Stejně jako v mojí vizi!

Jenže yuuzhanvongský válečník se podle té vize neřídil. Uskočil zpátky doprava, prosmýkl se kolem zelené energetické čepele a udeřil Jacena dvojholí do zad. Pevná výztuž většinu nárazu pohltila, ale pod jeho prudkostí se Jacen přesto převážil dopředu. Klesl na jedno koleno, otočil se a zvedl světelný meč, aby vykryl další ránu.

Čepel meče skutečně útok odrazila, ale nemělo to takový účinek, jaký Jacen očekával. Měl jsem mu tím přece useknout třicet centimetrů z té hole! Mladík se postavil, srazil další útok nalevo od těla, potom stočil zápěstí a ťal zdola nahoru, což mělo Yuuzhan Vonga rozpárat od pravé kyčle až k levému rameni.

Jiskry létaly a z nepřátelské zbroje stoupal dým. Válečník klopýtl o jeden či dva kroky dozadu, a potom se vrhl i s dvojholí vpřed. Jacen srazil dvojhůl stranou a sekl po Yuuzhan Vongově pravém zápěstí. Další jiskry a dým, dokonce i syčení, ale ruka od zápěstí neodpadla.

Překvapený Jacen opět zvedl zelenou čepel a švihl po protivníkově paži, ale Yuuzhan Vong už ji stáhl. Než stačil Jacen zareagovat a seknout válečníka přes břicho, Yuuzhan Vong zasáhl mladíka levou pěstí do tváře.

Jacen se po tvrdém úderu zapotácel. Málem spadl naznak do vody, ale místo toho narazil do rostliny s villipy, která ho zastavila. Potřásl hlavou, aby si projasnil mysl, a potom se sehnul, když proti němu Yuuzhan Vong vykopl nohou. Netrefil, ale prokopl jeden z villipů, a ten Jacena postříkal lepkavou tekutinou se zbytky dužniny, která mladíka pálila v očích, nose a ústech.

Jacen se rozkašlal, přikrčil se za rostlinu s villipy a uskočil za další. Nabral si do hrsti vodu a opláchl si obličej, potom uhnul doleva a dvakrát po sobě rychle sekl po Yuuzhan Vongovi. Jeho rány protivníka na chvíli odehnaly, ale ve světle čepele svého meče si Jacen všiml, že po rýze, kterou vysekl do Yuuzhan Vongova brnění, zůstala jen slabá vybledlá jizva.

Oni nejenže tu zbroj pěstují; ona je stále živá!

Yuuzhan Vong zvedl svou dvojhůl do výšky a prudce se s ní rozmáchl proti Jacenově hlavě. Jedi nastavil světelný meč, aby ji zarazil, ale dvojhůl náhle změkla a jako bič se mu obtočila kolem pravého zápěstí. Prudké škubnutí strhlo Jacena dopředu, vyvedlo ho z rovnováhy přímo proti Yuuzhan Vongovu pravému koleni. Koleno ho zasáhlo do břicha a Jacen se zlomil v pase.

Jacen cítil, jak ho válečníkova ruka sevřela pod zátylkem jako ve svěráku, a vzápětí mu ponořila obličej do kalné vody. Voda se kolem jeho světelného meče vařila, ale bič zamezoval pohybu jeho paže, takže se nemohl bránit.

Mladík přemáhal rostoucí paniku a okamžitě k sobě přivolal Sílu. Použil ji, aby od sebe Yuuzhan Vonga odhodil, stejně jako to udělal nesčetněkrát svým sourozencům nebo přátelům, když dováděli na akademii. Omyl ve své strategii objevil prakticky ve stejném okamžiku, kdy ho začaly pálit plíce následkem nedostatku kyslíku.

Necítím toho Yuuzhan Vonga v Síle. A teď ho nemůžu ani odstrčit.

Když Jacen polkl první lok vody, napadlo ho, že by mohl Sílu použít, aby se z vody vyzvedl. Soustředění nezbytné k tomuto činu však vzalo za své, když se jeho tělo začalo dusit a kašlat. Spotřebovaný vzduch z jeho plic v bublinách vystoupal ven, potom se jeho tělo reflexivně pokusilo nadechnout a vdechlo další vodu, která ho znovu začala dusit a nutit ke kašli.

Ach ne, pomyslel si Jacen, když mu svět temněl před očima, to nebyla vize. Ani sen. Jenom noční můra…

kapitola

19

Anakin se krčil v levandulové trávě a pozoroval skrz ni skupinku Dantariů. Domorodí kočovníci nepůsobili nijak výjimečně. Měli humanoidní vzhled a ke komunikaci používali omezenou slovní zásobu doplněnou o gesta rukou a výrazy obličeje. Uměli vyrábět nástroje, ale ještě neobjevili tajemství zpracování kovu. Dva z nich měli nože zhotovené z úlomků pancíře AT-AT, Anakin však nikdy neviděl, že by je k něčemu použili. Dospěl k závěru, že jsou odznakem moci, neboť je vlastnili rozložití muži s prošedivělými vlasy.

Na zlomek vteřiny zatoužil mít s sebou C-3PO, aby mu přetlumočil, co si Dantariové říkají, ale představa zlatého droida schovávajícího se v trávě byla tak absurdní, že se málem nahlas rozesmál.

Dantariové tábořili na malé mýtině poblíž porostu blbových stromů. Jeden stařešina načrtl mladšímu muži na levou stranu hrudi uhlem imperiální znak. Trnem blbového stromu a hůlkou, kterou do něj klepal, začal stařešina vrývat uhelný prach mladíkovi do hrudi, aby znak zvěčnil v tetování.

Mladý Dantari nebyl jediný, kdo se tím znakem honosil. Ostatní na sobě měli hrubě vytetovaná AT-AT nebo obrázky blasterů či obrysy a lemy stormtrooperské zbroje na nohou a na pažích. Malé děti seděly a fascinovaně přihlížely, jak tetování vzniká. Starší se hrdě dívali na mladé, kteří při tetování nevydali ani hlásku.

Anakin odvrátil zrak a snažil se vytěsnit z mysli ťukání hůlky do jehly. Pohledem zalétl k místu, kde seděla Mara, a zastihl ji v nestřeženém okamžiku, kdy se tvářila velice unaveně. Okamžitě sklopil zrak a potom opět vzhlédl. Mezitím nasadila méně vyčerpaný a srdečnější výraz.

To, že jsem ji viděl unavenou, jen dokazuje, jak moc unavená doopravdy musí být. Nikdy by mi nedovolila, abych ji tak spatřil, kdyby se tomu dokázala vyhnout. Anakin jí věnoval úsměv a tiše se k ní připlazil. „Já bych si nikdy nenechal udělat tetování,“ zašeptal. „Já myslím, že všem poznávacím znamením je nejlepší se vyhnout.“ Lišácky na něj pohlédla. „Nikdy nevíš, kdy po tobě půjde nějaký z těch Jediů a ty budeš chtít zmizet.“

„Ty nemáš žádné tetování, že ne?“

„Já nevím, Anakine.“ Mara rozpustile pokrčila rameny. „Koneckonců mě jeden Jedi ulovil, takže možná mám.“

Chtěl se na něco zeptat, ale raději si to rozmyslel a na okamžik zmlkl. „Víc radši nechci vědět.“

Mara se krátce zasmála a pak si zakryla ústa dlaní. Anakin se natáhl v Síle, nevěda, co by měl podniknout, a okamžitě spatřil, že škoda už je napáchána. Několik Dantariů mířilo k nim, v čele se třemi mladíky a stařešinou, který vyrazil vpřed, aby se dostal mezi ně a tu věc, která vydala ten zvuk.

Anakin bez přemýšlení vyskočil na nohy a postavil se mezi Dantarie a Maru. Muž blížící se k nim se tyčil dobrého půl metru nad Anakinem, v ramenou téměř stejně široký, jako byl Anakin vysoký, a skoro o šedesát kil těžší. Anakinovi se na okamžik modré oči rozšířily šokem, potom se přikrčil a vycenil zuby.

Dantarijský stařešina k němu vykročil. Zvedl mohutné pěsti nad hlavu a zařval, Anakin se však ani nehnul. Nenapodobil jeho pohyb; z pozorování Dantariů poznal dost, aby věděl, že se jedná o výzvu k boji o dominantní postavení. Ve střetnutích mezi Dantarii většinou nejrozložitější muž zastrašoval svého protivníka a Anakin nikdy nebyl svědkem toho, že by se nějaký Dantari tak malý jako on postavil staršímu muži.

S očima stále upřenýma do mužových se Anakin posadil na zem a položil si lokty na kolena. Věděl, že by mohl přivolat Sílu a přinutit Dantariho, aby si také sedl, ale neudělal to. Za ten týden, co strávili na planetě, se naučil spoléhat na Sílu čím dál méně, a přestože ho celé tělo bolelo a bylo samý puchýř, cítil se díky tomu sám se sebou spokojený. Síla je spojenec, ne berla. I kdybych se z této zkušenosti nic dalšího nenaučil, tak tohle mi bude stačit.

Dantari opět zařval, ale Anakin nereagoval. Jenom seděl, díval se před sebe a držel se mezi Marou a tím mužem. Muž se předklonil, opřel se o zaťaté pěsti a potom se také posadil na zem. Mladý Dantari za ním následoval jeho příkladu.

Anakin zašeptal: „Dobře, přinutil jsem ho sednout si a uklidnit se. Co mám dělat teď?“

„Vezmi si tohle.“

Anakin sáhl levou rukou k rameni a přijal od Mary malé kovové kolečko. Ucítil při tom, že Mara má studené prsty. Potom se na knoflík, který mu dala, podíval a usmál se. „Doufám, že to zabere.“

„Škoda že je na něm znak Nové republiky a ne Impéria.“

„Je lesklý, tak to stojí za pokus.“ Anakin nespouštěl ze stařešiny oči, předklonil se a spustil se na všechny čtyři. Popolezl vpřed a natáhl se, aby zkrátil vzdálenost mezi nimi na polovinu. Položil knoflík od Mary na holý kus země, potom se stáhl a opět zaujal polohu v sedě.

Stařešina se pomalu a obezřetně pohnul vpřed a natáhl ruku po stříbrném knoflíku. Vystrčil prst a pomalu do něj šťouchl. Když se ho jednou dotkl, okamžitě uskočil a chlapci za ním také uskočili a zaječeli. Muž se připlížil zpátky, očichal knoflík a dotkl se ho podruhé. Když se ho dotkl nejméně desetkrát, přičemž každý dotyk trval déle než ten první, knoflík zvedl a v naprostém vytržení na něj zíral.

Anakin se přes rameno ohlédl na Maru. „Možná budeme potřebovat víc knoflíků, jestli je máme uplatit všechny.“

Anakinova teta se usmála a zatahala se za zápěstí svého pravého rukávu. „Ještě jich pár na manžetách mám. Jestli to nebude stačit, nachladím se.“

„Doufejme, že na to nedojde.“

Anakin se opět otočil k dantarijskému stařešinovi a přistihl ho, jak se snaží připevnit si knoflík k prameni vlasů na skráni. Jedi se na Dantariho usmál a stařešina mu úsměv oplatil. Potom se Dantari obrátil a pádil zpátky do tábora. Vyděsil při tom děti, které před ním s křikem prchaly, a vysloužil si několik ostrých výtek od žen ze skupiny. Vyňal něco z váčku z faboolí kůže a pelášil zpátky k místu, kde seděl Anakin. Rozevřel dlaň nad zemí, kde předtím ležel knoflík, a upustil na ni pět bílých hlíz, jen o málo větších než Anakinův palec.

Mladý Jedi věděl, že jsou to kořínky vincha. Netušil, k čemu je Dantariové používají, ale viděl, že Dantariové byli vždy velmi nadšení, když rostlinu objevili a podařilo se jim vykopat kořínky. Anakin těch rostlin mnoho kolem neviděl, a tak usoudil, že dar má alespoň podle Dantariho velkou cenu.

Anakin se usmál a zvedl ruce dlaněmi k Dantarimu. „Děkuji, ale to nemohu přijmout.“

Stařešina na něho chvíli zmateně hleděl, potom odběhl a vrátil se s další hrstí kořínků. Po jednom je pokládal na hromádku, až zdvojnásobil jejich množství. Každý podržel v ruce déle než ten předchozí a Anakin cítil, jak těžko se s nimi loučí.

„Poradíš mi, Maro?“

„Sám ses do toho dostal, tak si poraď.“

„To ty ses smála.“

„Tvému vtipu.“

„No dobrá.“ Anakin se levou rukou poškrábal na zátylku. „Tak tedy, ten knoflík má pro něj větší cenu než deset kořínků vincha a vsadím se, že by za něj dal ještě dalších pět.“

„Možná proto některé ženy tam vzadu schovávají zbytek zásob.“

„Správně. Chce poctivý obchod. Řekl bych, že je to otázka hrdosti a cti.“

Mara ho poplácala po zádech. „Myslím, že jsi to vzal za správný konec.“

„Pak musím vyměnit kořínky vincha za něco jiného, že?“

„Tak by to mohlo fungovat.“

Anakin přikývl. Přikolébal se blíž, sebral kořínky a odnesl si je tam, kde seděl. Vstal a odběhl stranou, aby nasbíral nějaké spadané větve z blbového stromu. Vrátil se a udělal z nich malou hromádku. Ukázal na Dantariho, na hromádku větví a zpátky ke srázu, kde s Marou tábořili. Nakonec hodil jeden z kořínků vincha zpátky stařešinovi.

Stařešina zvedl kořínek, ukázal na hromádku větví a nahoru k jejich tábořišti. Anakin přikývl. Dantari se usmál, otočil se a odběhl zpátky ke skupince, která přišla s ním. Rychle na ně ukázal a divoce gestikuloval, hrdě mávaje kořínky vincha. Skupinka Dantariů začala pokřikovat a poskakovat, nakažena radostným záchvatem horečné činnosti.

Anakin sebral zbytek kořínků a strčil si je do kapsy. Vstal a pomohl na nohy Maře. „Myslím, že bychom měli zmizet, než usoudí, že bychom se k té zábavě měli přidat, co říkáš?“

„Souhlasím.“ Mara mu položila paži kolem ramen a opřela se o něj. „Vedl sis dobře.“

„A ani jednou jsem nepoužil Sílu.“

„Správně, ale i tak se ti podařilo vyvléct se ze sbírání dříví na oheň.“

Oba se cestou bezstarostně smáli. Anakin dával pozor, aby nešel moc rychle a Mara se neunavila. Na chvíli upadli v mlčení. Anakin se zastavil u několika balvanů, které označovaly začátek prudkého stoupání k jejich táboru, a nechal Maru, aby se o jeden z nich opřela.

Rukou si otřel čelo. „Nevím, jak ty, ale já jsem utahaný.“

Mara se na něj krátce usmála. „To je od tebe laskavé, že to říkáš, ale víš, že jsem to já –“

„To je v pořádku, teto Maro.“

„Jsem to já, kdo je tady utahaný…“ Zdálo se, že říct ta slova ji stálo hodně přemáhání. „Dej mi vědět, až ti budu na obtíž.“

Anakin rozhodně zavrtěl hlavou a ztěžka polkl knedlík, který se mu vytvořil v hrdle. „Teto Maro, ty mi nikdy nebudeš na obtíž.“

„Kdyby tady byla tvoje matka, byla by hrdá, jak jsi zdvořilý a dobře vychovaný.“

„Kdyby tady byla moje matka, vyjednala by s touhle planetou připojení k Nové republice a to všechno jen za hrst kořínků vincha.“ Anakin si povzdechl a potom pohlédl do Mařiných zelených očí. „Vím, že ti není dobře. Vím, že je to pro tebe boj, ale nepřestáváš bojovat. Ani nevíš, jak moc tě za to obdivuju.“

Na okamžik ho napadlo, že jeho otec ve svém zármutku sotva kdy zůstal střízlivý. Proč nemůžeš být víc jako teta Mara, otče?

Mara hleděla na něj a skrz něj. „Jsou chvíle, Anakine, kdy nás věci udolají. Jsou chvíle, kdy se nedá bojovat.“

„Ale ty stále bojuješ. Jsi statečná.“

„Protože vím, s čím bojuji. Ostatní nemusejí být schopni rozpoznat svého nepřítele, a proto nemohou bojovat.“

Nepřítelem mého otce jsem já. Z té myšlenky Anakina zamrazilo, ale hned následovala další. Nebo je možná jeho nepřítelem vina, kterou na sebe vzal. Kéž by se všechno seběhlo jinak.

Mara se pustila balvanu a opřela se opět o Anakina. „Připraven na výstup?“

„Až po tobě, Maro.“

„Společně, Anakine, společně.“

*

Toho večera dantarijský stařešina nanosil hromadu blbových větví. Když se vrátil s druhou náručí dřeva, Anakin mu dal druhý kořínek vincha. Dantari zmizel ve tmě a potom se ze vzdáleného dantarijského tábora začalo ozývat nadšené volání a halekání.

Anakin přelomil větev a přiložil do ohně. „No, jsou šťastní.“

„Opravdu to tak zní,“ přikývla Mara. Mihotající se stíny vrhané světlem ohně skryly vyčerpání v její tváři. „Vedl sis dobře.“

„Díky. Taky si myslím.“

A Anakin si to myslel až do příštího rána, kdy po probuzení našel dantarijského stařešinu, jak na něj čeká v táboře. Dantari seděl na desetimetrové blbové kládě. Stařešina se při tom tvářil jako Hutt, který si podplatil závod kluzáků, a natahoval k Anakinovi prázdnou dlaň.

kapitola

20

Když Gavin vcházel do kanceláře, kterou přidělili admirálu Kre’feyovi na Dubrillionu, ani nezpomalil. Zaklepal na zárubeň dveří a vplul do místnosti. Až když po pár krocích vzhlédl od svého datapadu, všiml si dalších dvou lidí, kteří byli v kanceláři s admirálem.

„Promiňte, admirále, nevěděl jsem, že jste zaneprázdněn.“ Gavin se vytáhl do pozoru a zasalutoval.

Bothan mu pozdrav oplatil. „V pořádku, plukovníku Darklightere. Věřím, že Landa Calrissiana a Leiu Organu Solo už znáte.“

Gavin cítil, že rudne. „Ano, už jsme se setkali, ale neznám je…“ Lando a Leia byli hrdinové Povstání, stejně jako jeho bratranec Biggs. Když o nich Gavin slyšel poprvé, byl ještě dítě, a dokonce se platonicky zamiloval do princezny Leiy. Tu dětskou lásku už měl sice dávno za sebou, ale když se teď ocitl v jejich blízkosti, znovu z něj byl malý chlapec, který si připadal, jako by sem nepatřil. „Mohu přijít později, pane.“

Kre’fey zavrtěl hlavou. „Ne, není třeba.“ Bothan ukázal na holografický displej plný údajů a tabulek. „Agamarské lodě, které dorazily spolu s námi, poslaly na planetu raketoplány a zahájily evakuaci. Yuuzhan Vongové se je nepokoušejí zastavit; proto předpokládáme, že udeří, teprve až se konvoj s uprchlíky vydá na cestu. Budeme potřebovat, aby nás eskadra Rogue kryla.“

„Už jsem na tom zapracoval, admirále.“ Gavin pohlédl na datapad. „Mám kompletní eskadru X-wingů připravenou ke startu a dubrillionští mají velké množství ošklivek, které upravili pro let pásem asteroidů a poté vyzbrojili. Možná dáme dohromady celou stíhací peruť.“

Lando se sebejistě usmíval. „Zdejší piloti jsou dobří. Nepustí Yuuzhan Vongy ke konvoji.“

„O tom nepochybuju. Starosti mi dělá něco jiného, a sice to, že hyperpohon má pouze zlomek těch ošklivek. Bude nutné, aby jako poslední letěla loď schopná vyzvednout piloty a jejich stroje. Eskadra Rogue ji ochrání před Vongy, dokud nevyzvedne stíhačky, a potom skočíme do hyperprostoru i my.“

Kre’fey si promnul sněhobílou srst na bradě. „Jako poslední poletí samozřejmě Ralroost. Stíhačky vyzvedneme my.“

Leia se zamračila. „Na Ralroost nakládáme uprchlíky. Pokud poletí jako poslední, Yuuzhan Vongové se na něj zaměří. Opravdu to chcete riskovat?“

Bothan krátce zasupěl. „Chci to riskovat? Ne. Myslím si, že nemáme na výběr? Ano.“ Naklonil se nad stůl, na kterém ležel holoprojektor. „Už teď je zřejmé, že nemůžeme zachránit každého – i přes štědrost Agamařanů, kteří poslali všechny své lodě.“

Gavin pohlédl na zpustošené město za oknem. Poté, co Ralroost vyzvedl eskadru, přistoupil Kre’fey na žádost Agamařanů, aby doprovodil konvoj lodí na Dubrillion. Gavin měl podezření, že Kre’fey tu žádost zaranžoval, neboť díky ní se jeho loď dostala na bojiště a Coruscant už nemohl střetnutí s Yuuzhan Vongy popřít. Když konvoj dorazil, Yuuzhan Vongové vyslali půl tuctu stíhaček, které začaly dotírat na některé lodě, ale X-wingy je poměrně snadno odrazily.

Během čtyř dnů od příletu konvoje nepodnikli Yuuzhan Vongové nic než několik falešných výpadů, jež měly zřejmě otestovat reakce X-wingů a dalších stíhaček, které přivezl Ralroost. Gavin si byl jistý, že sledovali a zaznamenávali každý jeho pohyb. Po smrti velkoadmirála Thrawna u Bilbringi se ještě necítil tak zranitelný.

Lidé z Dubrillionu čelili hrozící invazi se stoicismem, který Gavina uváděl v úžas. Protože nešlo zachránit všechny, rodiny čekalo ošklivé rozhodování, komu umožní žít a koho tu nechají. Nejlepší a nejchytřejší dubrillionské děti, spolu s historiky, umělci a vůdci společnosti, byly vyčleněny a připraveny k převozu na Agamar. Děti z téže rodiny byly od sebe odděleny, aby rod nevymřel, kdyby určitá loď nedoletěla do cíle. Matky se vzdávaly dětí, milenci si dávali sbohem a vnoučata se s pláčem loučila s příbuznými, které už víckrát neuvidí.

Kre’fey pokračoval. „Lidé z Dubrillionu učinili těžká rozhodnutí. Kdybych se vyhnul tomu svému, neméně obtížnému, zlehčil bych tak jejich hrdinství. To neudělám.“

Leia mlčky přikývla a naplnila ten tichý souhlas s Kre’feyovými slovy vznešeností a bolestí. „Pak tedy budu na Ralroostu.“

Admirál zavrtěl hlavou. „Se vší úctou, princezno, domnívám se, že byste měla letět se senátorem A’Klou na jeho lodi.“

Leia se usmála. „To bych ráda, ale jak brzy zjistíte, senátor požádal o kajutu na Ralroostu pro sebe i své spolucestující. Svou vlastní loď Fond Memory dal pilotům, kteří už odvezli první skupinu uprchlíků na Agamar a vrátili se pro další.“

„V tom případě mi bude potěšením mít vás na palubě.“ Admirál se napřímil a pohlédl na Gavina. „Ještě něco, plukovníku?“

Gavin k němu natočil svůj datapad. „Našel jsem piloty, které potřebuju k doplnění eskadry Rogue. Dovolil jsem si projít záznamy pilotů, kteří létali pásem asteroidů. Vezmu si ty nejlepší – z těch, co jsou dosud k dispozici.“

Leia zvedla ruku. „Můžu se na ten seznam podívat?“ Admirál přikývl, a tak jí Gavin podal datapad. Leia si ho chvíli prohlížela, načež vzhlédla. „Moje dcera není na seznamu.“

„Ne, princezno, není.“

„Proč? Vždyť byla při průletu pásem nejlepší.“ Leia věděla, že Jaina je neklidná, rozmrzelá svými současnými úkoly a že by ráda pomohla. Jaina by zuřila, kdyby ji nevybrali do eskadry Rogue jen proto, že je Leiinou dcerou. A nyní se v nebezpečí nacházeli všichni, ať už byly jejich úkoly jakékoli.

„Já vím, ale je moc mladá.“

Princezna zvedla bradu a přimhouřila oči. „Opravte mě, pokud se mýlím,“ řekla tónem, který dával najevo, že ví, že se nemýlí. „Moje dcera je stejně stará, jako jste byl vy, když jste se přidal k eskadře Rogue, plukovníku Darklightere.“

Gavina polilo horko a cítil, jak mu rudnou tváře. „Ano, to je pravda, ale tehdy byla zoufalá doba –“

„A teď snad není?“

„Je, ale –“

Leia nasadila o něco přívětivější tón. „Řekněte mi, Gavine, kdyby některý z vašich synů patřil mezi nejlepší piloty, odepřel byste mu místo v eskadře?“

„Na to se mě neptejte.“ Gavinovi se zkroutil žaludek. „Já už jsem se s Vongy střetl. Vím, jak jsou zákeřní. Nejsem si jistý, jestli tu evakuaci přežiju, a to mluvím jen o sobě. Nechci do toho pekla zatáhnout ničí dítě. A zvlášť ne vaše dítě, princezno. Už tak jste toho pro Novou republiku obětovala víc než dost.“

Leia k němu přistoupila blíž a položila mu ruku na rameno. Pohlédla mu do očí a povzbudivě se na něj usmála. „Gavine, oba víme, že kdo se umí vypořádávat s problémy, nikdy nedostane šanci odejít, odpočívat, mít normální život. Lidé jako my přijímají zodpovědnost, aby jiní lidé mohli žít. Můžeme si přát, aby to bylo jinak, ale nikdy se to nezmění.“

Podala mu datapad. „Ani vám nedokážu říct, jak jsem vám vděčná, že jste chtěl Jainu chránit; ale když jí dovolíme létat, ochráníme spoustu jiných lidí. Je to báječná pilotka, umí řídit X-wing jako nikdo jiný, a navíc je Jedi. Síla je možná proti Yuuzhan Vongům méně účinná, ale pokud Jaina vycítí, že někdo z vašich lidí má potíže, může mu včas přijít na pomoc.“

Gavin spolkl knedlík, který se mu vytvořil v krku. „Dva nejlepší piloti v historii eskadry byli z Corellie a Alderaanu, takže nejspíš neuškodí mít někoho, jehož krev pochází z obou těchto světů. Chcete jí to říct sama, nebo jí to mám říct já?“

„Řekněte jí to vy, plukovníku.“ Leia se pyšně usmála. „Myslím, že kdyby jí takovou zprávu přinesla matka, trochu by jí to ubralo na lesku.“

„Máte mé slovo, princezno, že se o ni postaráme.“

„Já vím, Gavine. Síla s vámi.“

*

„Rogue Jedenáct, nahlas se, prosím.“

Jaina zamrkala a málem nadskočila v pilotním křesle, když si uvědomila, že to vysílání je pro ni. Jsem v eskadře Rogue! To pomyšlení jí připadalo neskutečné. Její strýc byl kdysi také stíhací pilot, ale dávno předtím, než se narodila, se z něj stal rytíř Jedi. I když byl za zakladatele eskadry Rogue považován Luke, legendu z ní udělal Wedge Antilles a ostatní piloti.

Jaina věděla, že je dobrá pilotka, ale nemyslela si, že je až tak dobrá, aby mohla létat s eskadrou Rogue. Zvlášť ne ve svém, věku. Ale zoufalá doba si žádá zoufalá opatření.

„Rogue Jedenáct, nahlas se. Jestli máš problémy s vysílačkou, zvedni ruku.“

Jaina zapnula mikrofon. „Omlouvám se, Devítko, všechno je v pořádku. Připravena ke startu.“

„Tam venku musíme být ostražití, Páčko. Šlofíka si můžeš dát až potom.“

„Podle rozkazu, Devítko.“ Jaina se usmála, vychutnávala si svůj první volací znak. Věděla, z čeho ta přezdívka vznikla: její X-wing měl řídicí páku a Jaina navíc nosila světelný meč, který pilotům také připomínal utržený knipl.

Z vysílačky zapraskal Gavinův hlas. „Eskadro Rogue, vyrážíme. Setkáme se v bodě Anděl-jedna. Nastavte směr 342 na 55 a udržujte pozici.“

Jaina potvrdila příjem dvojitým cvaknutím vysílačky a poslala energii do repulzorů. X-wing se ladně vznesl a nehybně visel ve vzduchu, zatímco Jaina zatahovala podvozek. Zvedla zrak k oknům pozorovací paluby a zdálo se jí, že zahlédla matku s Elegosem a Landem. Ukázala jim vztyčený palec a potom, když Rogue Deset vyletěl z hangáru, šlápla na plyn a vyrazila za kolegou z eskadry. Jakmile byla venku z hangáru, přitáhla páku k sobě a přešla na plný výkon. X-wing vystartoval k pásu asteroidů, který čekal nahoře.

Jaina stále ještě cítila to chvění, které se jí zmocnilo, když za ní přišel plukovník Darklighter a nabídl jí místo v eskadře Rogue. Eskadra Rogue byli lidé, kteří osvobodili Coruscant od Impéria. Pomohli rozbít Bactový kartel. Sehráli klíčovou roli v porážce velkoadmirála Thrawna a v ukončení vleklých bojů s Impériem. Podobně jako její strýc, matka a otec, kteří se stali hrdiny Povstání, byli Roguové symbolem, týmem hrdinů, s nimiž se většina lidí dokázala ztotožnit. I když Jaina milovala svou rodinu a vážila si toho, že je rytířkou Jedi, místo v eskadře bylo něco, co si sama zasloužila, a ne něco, co jí přineslo její nadání v Síle nebo pověst jejích rodičů.

Když Jaina dorazila na místo setkání, pohlédla na hlavní senzorovou obrazovku. Roguové měli přidělenou pozici v polovině vzdálenosti mezi pásem asteroidů a agamarským konvojem. Vzadu za eskadrou Rogue se zformovaly další stíhací eskadry, sestávající ze starých modelů TIE a přehršle ošklivek. Na samém konci konvoje letěl Ralroost. Na bothanský útočný křižník přilétalo z planety posledních pár raketoplánů. Když Jaina vyslala Sílu, ucítila na palubě jednoho z nich svou matku a Danni.

Z planety se dostali v pořádku. Teď se musíme postarat, aby se dostali v pořádku i ze soustavy.

„Veliteli Rogue, moje skenery zaznamenaly nějaký pohyb.“ Komunikační kanál na chvíli opanoval hlas Rogue Čtyři. „Souřadnice 271 na 30.“

Jaina otočila stíhačku tím směrem a přejel jí mráz po zádech. „U všech huttských bradavic…“

Yuuzhanvongská válečná loď pomalu klouzala dolů z pásu asteroidů, a kolem ní se rojily malé koralskippery jako mouchy kolem mršiny. Loď se svou délkou rovnala imperiálnímu hvězdnému destruktoru, ale protože měla vejčitý tvar, byla mnohem mohutnější. Živý trup lodi pokrývaly hladké pruhy lesklého černého kamene, ale i hrubší, hrbolatější úseky, jež nejspíš obsahovaly zbraně a dovin basaly, kteří celou loď poháněli.

Z přídě, hřbetu a zádě lodi vyrůstala dlouhá ramena tmavorudého a tmavomodrého korálu. Tyto výběžky byly obsypané koralskippery jako rostliny porostlé pupeny. Jaina předpokládala, že některé z větších, neobsazených děr ve výběžcích skrývají plazmové projektory, a když porovnala jejich velikost s koralskippery, došla k závěru, že jedinou ranou by snadno smazaly stíhačku z oblohy.

Lodě v čele konvoje vyrazily ven ze soustavy. Piloti využili gravitační studně Dubrillionu, aby nabrali rychlost, a pak nastavili kurz, na kterém provedou první hyperprostorový skok. Na Agamar neletěli přímo, protože neměli v úmyslu zavést tam Yuuzhan Vongy. A co bylo ještě důležitější, zastávka jim umožní zadat nový kurz a zkrátit cestu o několik dní.

Koralskippery, které obíhaly kolem velké lodi, se zformovaly do eskader a zahájily útok na konvoj. Kontroloři na Ralroostu začali označovat eskadry jako cíle a odesílat bojové rozkazy nejbližším dubrillionským eskadrám. Jaina upírala pohled na své senzorové obrazovky a sledovala, jak malá světélka představující stíhačky vyrazila vpřed, rozlétla se do stran a uprostřed zuřivých leteckých soubojů zničehonic pohasínala.

Než z vysílačky zahlcené tichými výkřiky zapraskal Gavinův hlas, uběhla zdánlivě celá věčnost, ale přesto to bylo příliš brzy. „Roguové, přidělili nám cíl označený Kámen Jedna. Pohybujte se co nejrychleji a poškoďte ho, jak jen to půjde. A kryjte si záda.“

Jainin droid R5, bílý a kaštanově hnědý model, tiše zakvílel.

„Co se děje, Sparky?“

Droid zahoukal a zobrazil cíl na primárním displeji.

Císařovy černé kosti, oni nás poslali proti té válečné lodi. Na první pohled to vypadalo zvláštně, ale útok skupiny stíhaček na velkou loď dával smysl. Křižníky Impéria byly vždycky proti stíhačkám zranitelné. Stratégové Nové republiky to věděli a dokázali stíhačky proti nepřátelům velice účinně použít.

Jaina se však neubránila otázce, jestli si Yuuzhan Vongové uvědomují, že by se měli stíhaček bát.

„Podle rozkazu, veliteli.“ Jaina se usmála a zatlačila na rychlostní páku. „Sparky, drž si klobouk.“

„Dvanáctka tě kryje, Páčko.“

„Díky, Dvanáctko.“ Jaina pohlédla na panel zbraní. „Devítko, použijeme protonová torpéda, nebo jenom lasery?“

„Pro koho si chceš ta torpéda schovávat, Páčko?“

„Rozumím, Devítko.“ Jaina nastavila lasery na čtyřnásobnou palbu a spočinula prstem na sekundární spoušti. Nejprve pomocí laserů prozkoumá obranu lodi, a najde-li vhodné místo, pošle tam pár torpéd.

X-wingy uháněly přímo k yuuzhanvongské válečné lodi, která v jejich průzorech stále rostla. Její záď se zvedla a loď namířila své dorzální výčnělky vpřed ve směru svého pohybu. Na špičkách výčnělků zazářilo nazlátlé světlo, a pak z nich vytryskly zlaté koule rozžhavené plazmy a řítily se k lodím v konvoji.

Střely, vypálené ze vzdálenosti více než pět kilometrů, nebyly proti malým frachťákům kdovíjak přesné. Jenže každá loď v konvoji musela letět po předem zadané trase, pokud měla ze soustavy uniknout. Takže když tuto trasu zkřížila yuuzhanvongská palba, kolize byla nevyhnutelná.

První zasažený frachťák Jaině hodně připomínal Millennium Falcon. Plazmová střela ho zasáhla na pravoboku, propálila se kokpitem a vykousla v lodi veliký půlměsíc. Loď se roztočila jako žeton při partičce sabaccu, a sypaly se z ní trosky a lidé. Neovladatelný frachťák začal padat k pustému hnědému Destrillionu, v jehož atmosféře shoří na popel.

Jaina sledovala umírající loď, když tu náhle pocítila chlad – ne tělesný, ale emocionální. Lidé, kteří utíkali, lidé, kteří se ničím nepřičinili, aby byl jejich svět napaden, byli právě zavražděni a další je budou následovat, pokud s tím Jaina nic neudělá. Bez přemýšlení, pouze na základě instinktu obrátila X-wing hlavou vzhůru a začala střemhlav klesat k yuuzhanvongské lodi. Převrátila X-wing na levobok, potom stíhačku srovnala a uháněla těsně nad trupem nepřátelského plavidla.

Zlehka držela řídicí páku, škubala jí doleva a doprava, nahoru a dolů. Koralskippery usazené na výčnělcích na ni chrlily zlaté proudy malých plazmových střel, ale zatím se jí dařilo před palbou uhýbat. A co bylo ještě důležitější, všimla si, že hrubší hrboly na povrchu lodi obsahují dovin basaly, kteří vytvářeli černé díry pohlcující její slabé laserové střely a zároveň také ohýbající trajektorie plazmových střel.

Když se její stíhačka řítila nad povrchem válečné lodi, Jaina zahájila palbu. Snažila se, aby její paprsky křižovaly dráhu plazmových střel stejným způsobem, jakým plazmové střely protínaly trasu konvoje. Dovin basali byli přinuceni promítnout do těchto proudů černé díry, aby zachytili její výstřely. Při tom pohlcovali jak laserové výboje, tak plazmové střely. Nejenže to dovin basaly vyčerpávalo, ale také je to nutilo poskytovat Jainině stíhačce ochranu.

Jaina se opřela do páky, otočila stroj a zahájila nálet na jeden z výčnělků. Předpokládala, že ať už loď používá k míření jakékoli mechanismy, nejspíš budou uvnitř špiček, a tak na jednu z nich vypálila několik paprsků. Dovin basali, rozmístění kolem špičky, pohltili všechny střely – až na jednu. Osamocený paprsek prolétl kolem špičky vteřinu předtím, než z ní na konvoj vyšlehla plazmová střela.

Dává to smysl. Dovin basali kryjí špičku až do okamžiku, kdy z ní vyjde výstřel. Jaina zapnula vysílačku. „Veliteli, ty špičky jsou zranitelné. Těsně předtím, než vystřelí, se dají zasáhnout. Zkusím jednu vyřadit.“

„Opatrně, Páčko.“

„Samo sebou, veliteli.“

Když Jaina stočila X-wing do stoupající spirály, která ovíjela jeden z výčnělků, ucítila, jak ji zaplavil zvláštní klid. Kolem ní prolétl roj zlatých plazmových střel. Několik jich zavadilo Jaině o štíty, ale ona je včas zesílila. Nad vrcholkem výčnělku se střely stočily ke gravitačním studním vytvářeným dovin basaly. Jaina se prohnala kolem, potom strhla kormidlo ostře doprava a zadala zpětný chod. X-wing se otočil o 180 stupňů, a potom, když Jaina prudce zastavila, zůstal viset v prostoru, půl kilometru nad špičkou výběžku.

Jaina hleděla dolů přímo na výběžek. Špičku tvořila trojcípá chlopeň. Jaině připomínala srdeční chlopně. Otevřela se na jednu nebo dvě vteřiny a vypustila plazmu, a pak se palebná trubice znovu zavřela. Nechyběla jí určitá elegance, ale ve srovnání s Jaininou stíhačkou přesto působila velice primitivně.

Jaina tiskla sekundární spoušť a zkrápěla chlopeň vytrvalým deštěm energetických šípů. Plazmové střely, které se proti ní řítily, se kvůli černé díře chránící špičku stočily nazpět a Jainu minuly. „Sparky, dej mi vědět, jakmile zmizí ta gravitační anomálie.“

Droid zapípal, že rozumí, a vzápětí hlasitě hvízdl.

Jaina přepnula ovládání zbraní na protonová torpéda a zmáčkla spoušť. Dvojice růžových střel s modrým ohonem uháněla přímo k cíli. Těsně předtím, než k němu torpéda dorazila, se chlopeň otevřela a z hloubi trubice vysvitla zlatá záře. Torpéda vletěla dovnitř a Jaina nakopla motory na maximum a rychle obrátila X-wing, než začal klesat zpátky k yuuzhanvongské lodi.

Někde uprostřed výběžku se torpéda střetla s plazmovou střelou. V tmavomodrém trnu se okamžitě ukázaly trhliny. Planuly stříbrozlatým ohněm, a pak se výběžek začal rozpadat. Prostřední část se úplně vypařila a zůstal po ní jen žhavý oblak roztaveného korálu yoriku. Mohutný zášleh ohně utrhl konec horní poloviny výběžku a roztočil ho. Výběžek narazil do sousedního trnu, rozdrtil jej a sám se také rozpadl na kusy.

K výběžku, který zasáhla, se pod ostrým úhlem řítila další dvojice protonových torpéd. Jedno zavadilo o žhnoucí roztavený okraj výběžku a vybuchlo na trupu lodi. Jeho exploze vyryla v trupu hlubokou jizvu a vyvrhla do prostoru oblak rozdrceného korálu yoriku. Druhé torpédo vletělo do trubice, a když vybuchlo, základnu výběžku to roztrhalo zevnitř.

„Pěkná rána, Dvanáctko.“

„Řídím se tvým příkladem, Páčko.“

Jaina se zasmála, na okamžik vyrovnala loď, a potom zvedla příď a vyrazila pryč od lodi. „Ukázali jsme jim!“

„To tedy ano.“

„Nevybavujte se!“ zazněl z vysílačky Gavinův rozkaz, ale po hněvu v něm nebylo ani stopy.

„Rozkaz, veliteli.“ Jainin úsměv se ještě rozšířil, když zahlédla Ralroost. Křižník se vytrvale přibližoval k bodu, v němž zahájí hyperprostorový skok. Vedeme si dobře.

Potom její lodí cosi otřáslo. Rozhlédla se kolem, bála se, že nějakému dovin basalu se přece jen podařilo strhnout jí štíty, ale nikde poblíž nebyly žádné stíhačky. Její sekundární obrazovka sice ukazovala jakousi gravitační anomálii, ale mnohem větší, než jakou mohly vytvořit koralskippery. Takovouhle anomálii jsem viděla jen jednou – když jsem letěla v simulátoru proti interdikčnímu křižníku!

Srdce jí rázem kleslo kamsi do břicha. Yuuzhanvongská válečná loď přestala dovin basaly používat k pohybu, a místo toho jimi vytvořila úzkou gravitační studni, která znemožnila Ralroostu a půltuctu dalších lodí skočit do hyperprostoru a odletět na Agamar. Budeme muset najít jinou cestu ven.

Sotva se jí ta myšlenka zformovala v hlavě, Sparky hvízdl a oznámil příjem nových navigačních údajů. Jaina je přelétla pohledem a vzápětí se z vysílačky ozval Gavinův hlas. „Roguové, náš výstupní vektor na Agamar je blokován. Nyní máte nové místo určení. Ralroost už posbíral stíhačky, takže můžete vyrazit. Setkáme se tam za dvanáct hodin. Zlomte vaz.“

Jaina dvakrát zacvakala knoflíkem vysílačky. Znovu si prohlédla nové souřadnice, obrátila stíhačku ke vzdálené hvězdě a vyrazila. Dantooine, hm? Bude fajn zase vidět Maru. Doufám, že stihla nabrat síly, protože jestli nás budou pronásledovat, rozhodně je bude potřebovat.

kapitola

21

Jacena probudil záchvat dávivého kašle, po němž se cítil ještě vyčerpaněji. Palčivá bolest v ramenou a kyčlích tvořila horizont, za nímž zmizela bolest po kašli. Otevřel oči a spatřil pod sebou perleťovou podlahu. I když zdaleka neposkytovala takový odraz jako zrcadlo, mohl v ní vidět pokřivený obraz sebe sama, v němž byl místy odulý a jinde smrštěný. Což je zhruba to, jak se cítím.

Zjistil, že visí z nějakého skřipce připevněného ke stropu. Cítil, že je spoutaný na kotnících, stehnech a zápěstích. Pouta na zápěstích byla nejhorší, neboť mu zkroutila paže tak, že nemohl hýbat lokty. Kotníky měl výš než ramena a jeho poloha mu bránila lépe se podívat na zařízení, k němuž byl připoután.

Stejně by nic neviděl, ale belkadanské slunce už vycházelo a měnilo temnou noc v šedé mlhavé ráno, jež se podobalo mlze, kterou cítil v hlavě. Odhadoval, že je v rukou Yuuzhan Vongů nejméně čtyři hodiny. To je víc než dost na to, aby mě vystopovali zpátky k základně ExGalu, k lodi, Artoo a strýčkovi Lukovi. Co mě to napadlo?

Ta vize mu připadala tak skutečná, ve všech útržcích a detailech, které se zdály správné, jak do sebe zapadaly. Nechtěl ani pomyslet na to, že oklamal sám sebe a využil sen jako záminku, aby udělal to, co jeho strýc nechtěl, aby dělal. Skutečnost, že přesně taková vzpurnost se dala od člověka jeho věku čekat, ho užírala. To ze mě dělá obyčejného člověka, ale já nejsem obyčejný. Jsem výjimečný, odpovědnější.

Roztřásl ho další nával kašle a tupá bolest v ramenou zesílila. Jacen se pousmál. Ovšem každý šestnáctiletý, přesvědčený, že není jako jeho vrstevníci, by si nejspíš myslel to samé, poté co by dokázal, že se od nich neliší tolik, jak si myslel. Povzdechl si. Ani výcvik v Síle mu nemohl zabránit v páchání chyb. Můžeš namontovat do závodní šalupy silné motory, ale když nedrží pohromadě trup, celá se rozpadne.

A přesně to se mi strýček Luke snažil říct, když mi připomínal, že nemám dost zkušeností. Pohnul rameny, aby zatahal za pouta na zápěstích. Lekce číslo jedna: uvědom si, kolik toho ještě nevíš. Lekce číslo dvě: pouč se z lekce číslo jedna.

Jacen se natáhl po Síle a volal ji k sobě, ale bolest v ramenou a kyčlích ho rušila v soustředění. Třetí záchvat kašle situaci moc nezlepšil. Jacen se snažil, jak nejlépe uměl, potlačit bolest jediskými technikami, ale když uklidnil podrážděná nervová zakončení, pouta na zápěstích se stáhla víc. Zkroutila mu paže ještě víc, namáhala lůžka ramenních kloubů a bolest prudce zesílila.

Jacen zalapal po dechu a vteřinu zůstal nehybně viset. Otřásl se ledovým chladem a bolest v kloubech mu zapulzovala ještě silněji. V reakci na bolest pouta na jeho pažích mírně povolila, Jacena to však jen pramálo uklidnilo.

Zařízení, k němuž byl připoután, zřejmě dokázalo vycítit, jak silné bolesti má. Rozumově chápal, že je to vlastně velmi jednoduché. Senzory dokázaly sledovat aktivitu v té části jeho mozku, která se vyrovnávala s bolestí. Elektronika dokonce uměla měřit její množství v receptorech bolesti v jeho ramenou – skoro stejně jako dokázala číst nervové signály a umožnit Lukově umělé paži normálně fungovat. Věděl dokonce, že existují stroje, které bolest působí, jako například ty, jež Darth Vader použil proti jeho rodičům na Bespinu.

Překvapovalo ho však, že nevidí žádný důvod, proč je v té bolesti udržován. Nikdo ho nevyslýchal. Bolest nebyla natolik silná, aby ho zlomila, jenom ho rozptylovala. I když mu to bránilo spojit se se Sílou, nevěřil, že Yuuzhan Vongové toho o Jediích vědí dost, aby si uvědomili, jak je to užitečné.

Do místnosti něco s drsným klapáním vstoupilo a Jacen zvedl hlavu. Přes práh budovy dovnitř vkráčelo malé šedé stvoření. Mělo šest nohou a pohybovalo se do stran, nejprve doleva, potom doprava. Mělo ještě čtyři další končetiny, všechny zvednuté nahoru jako vlajky na přehlídce. Dvě z nich byly silné a dvě velmi tenké. Vypadalo to, že stvoření má také trojici složených očí, visící v trsu z jediné ústřední článkované pohyblivé stopky. Protože přišlo dveřmi obrácenými k východu a mělo vycházející slunce v zádech, Jacen víc podrobností nerozeznal, ale to, co zatím spatřil, ho nijak nepotěšilo.

Cítil, že se ho zmocňuje panika, ale ovládl ji. Na polici u dveří uviděl svůj světelný meč a pokusil se na něj dosáhnout. Věděl, že ho nedokáže aktivovat, ale kdyby si ho přitáhl a udeřil toho plíživého tvora rukojetí, cítil by se mnohem lépe. Snažil se meč uchopit v Síle, ale nedokázal se dostatečně soustředit. Vědomí vlastní bezmoci se do něj zahryzlo, sebralo mu sílu a uvrhlo ho na pokraj zoufalství.

Stvoření cupitalo vpřed a Jacen cítil, jak se mu svírají vnitřnosti. Hřbetní krunýř tvora pokrývaly drobné bílé hrudky, jež vypadaly jako štěrk a byly roztroušené jako vyrážka. Tenké končetiny měl ohnuté a zakončené malými klepety a pérovitými vějířky, které po hrudkách přejížděly a dotýkaly se jich. Jacenovi se zdálo, jako by to stvoření přepočítávalo vše, co neslo s sebou.

Tvor se zastavil pod jeho obličejem. Dvě silné končetiny se natáhly vzhůru s rozpřaženými klepety. Jacen ucukl hlavou a zabránil klepetům, aby ho chytila za uši nebo za tváře. Teď, když byl tvor tak blízko u něj, naskytl se mu dobrý pohled na ty bílé kamínky a bez sebemenší pochybnosti poznal, že jsou to zárodečné krystaly onoho zvápenatění, které viděl u otroků. Jestli to do mě nasadí, je se mnou konec.

Jedna z tenkých končetin se vymrštila vzhůru a šlehla Jacena jemným vějířkem přes odhalené hrdlo. Do krku mu vystřelila elektrizující bolest. Byl by křičel, ale bolest mu paralyzovala hlasivky a úplně znecitlivěla jeho krční svalstvo. Hlava mu klesla dolů a zůstala viset. Obličejové svaly mu cukaly a z úst mu vytryskl pramínek krve, jak se nechtěně kousl do tváře.

Klepeta chytila jeho ušní boltce a pevně je sevřela. Jedinou dobrou věcí na bolesti, kterou mu způsobila ta vějířovitá věc, bylo, že skoro necítil tlak na svých uších. Vějířek působící bolest se stáhl, jedna z tenkých končetin se zvedla a stiskla mu kůži pod pravým okem, přesně nad linií lícní kosti. Uslyšel cvaknutí a věděl, že se mu malá klepeta zařízla do masa. Krev stékala a šarlatové krůpěje zkrápěly tvorův světle šedý krunýř.

Zatímco jedna tenká končetina rozevřela ránu, druhá zvedla bílý kamínek z krunýře a vsunula mu jej pod kůži. Další tlak a krvácení ustalo, ale Jacen v sobě ucítil to cizí těleso. Přimhouřil pravé oko a cítil, jak ho ta věc dře do lícní kosti.

Otřásl se hrůzou. Znal bezpočet tvorů, převážně hmyzích, kteří si pro své potomstvo hledali vhodné hostitele. Nakladli do nich vajíčka, a když se malí tvorové vylíhli, rostli ve svých obětech. Dospívali a požírali zevnitř svého hostitele, dokud nebyli připraveni proklubat se ven a najít si novou kořist. Z jejich hostitele zůstala mrtvá slupka, z níž byl vysán veškerý život a jež posloužila jen k tomu, aby zrodila hnízdo svých vlastních vrahů.

Ne, to se mi nesmí stát! Zdvojnásobil své úsilí k přivolání Síly, potlačoval bolest, ale ani jednou se mu úplně nepodařilo navázat se Sílou spojení. S vrčením to zkoušel znovu a znovu, odmítaje se vzdát. Snažil se celou svou bytostí a hledal onu jiskru, která ho přivede k Síle, znovu ho naplní a pomůže mu.

Na polici u dveří zašramotil jeho světelný meč.

Tvor pustil jeho uši a chvátal ke dveřím. Jacen upřeně hleděl na svůj světelný meč, chtěl jím pohnout a roztančit ho. Chtěl, aby se vznesl z police až ke stropu a pak by jím sekl s takovou silou, že by rozdrtil toho tvora. Nevěděl, co by potom podnikl na svou záchranu, ale pro tu chvíli mu to bohatě stačilo, a když světelný meč sklouzl z police, zaplavila ho radost.

Potom se však meč roztočil a vystřelil pryč, na východ, až z něj byla jen malá černá tečka proti slunci. Jacen sledoval, jak se mu ztrácí, a jeho pocit vítězství vystřídal úžas. Znovu a znovu se pokoušel přivolat ho zpátky, aby jím mohl udeřit toho tvora, ale meč byl nenávratně ztracen. Už ho ani necítil a zmocnil se ho hluboký zármutek. Jacen měl pocit, jako by ho o meč připravila samotná Síla, jako by mu vzala symbol rytíře Jedi, protože už si nezasloužil žádné místo v řádu.

A potom uslyšel vzdálené klap-bzzz aktivovaného světelného meče. Ten zvuk zazněl ještě jednou, téměř jako ozvěna sebe sama. Mladík zvedl hlavu a vyhlédl za cizího tvora dveřmi ven. Na východě žhnulo vycházející slunce, zalévalo obzor roztaveným zlatem a v jeho záři přicházela tmavá postava. Jak se blížila, mírně se zvětšovala, a po obou stranách ji rámovaly dvě zelené čepele. Přicházela čím dál blíž, až se z ní stal mistr Jedi, tmavý plášť za ním vlál a dvě čepele držel spíš jako varovné pochodně než jako zbraně.

Přestože jeho strýc byl tak daleko, že nevypadal vyšší než dětská figurka, zleva se na něj vyřítil yuuzhanvongský válečník. Yuuzhan Vong se po Lukovi rozmáchl svou dvojholí. Mistr Jedi ránu vykryl jedním zvednutým mečem a druhým mohl snadno zasáhnout Yuuzhan Vonga do nechráněného břicha. Místo toho se však otočil na levé patě a pravou nohou podrazil Yuuzhan Vongovi nohy. Protivník tvrdě dopadl na kamenitou zem. Potom Luke jílcem meče v pravé ruce udeřil Yuuzhan Vonga do tváře a válečník zůstal omráčený ležet v prachu.

Zprava se přihnal další Yuuzhan Vong a švihl dvojholí s úmyslem zasáhnout Luka do břicha. Luke uskočil před špičkou dvojhole a zachytil ji oběma čepelemi. Odrazil od sebe dvojhůl do výše a pak vklouzl pod ni. Když se Yuuzhan Vong obrátil, aby mistrovi Jedi opět čelil, ze země vystřelil kámen velikosti pěsti a zasáhl válečníka do hlavy. Roztříštil se mu o přilbu a jeho úlomky se rozletěly do okolí. Potom válečníka do ramene zasáhl další kámen. Vzduchem se míhaly další a další kameny, jako by se jich zmocnil cyklon, a vytrvale do nepřátelského válečníka bušily. Konečně jeden obloukem zamířil na čelo, odrazil se od Yuuzhan Vongovy nízké lebeční klenby a válečník se bez hlesu zhroutil k zemi.

Na Luka se vrhl třetí válečník, ale tento projevoval větší opatrnost než jeho zapálení druhové. Zavířil dvojholí jako vrtulí a vedl údery na Lukovy nohy nebo hlavu. Mistr Jedi uskočil dozadu a potom dvojhůl při jejím dalším výpadu přeskočil. Sílou se vymrštil vysoko do vzduchu, provedl přemet a přistál za svým protivníkem.

Yuuzhan Vong se prudce otočil a vykopl Lukovi po nohou. Zasáhl Luka do kotníků a srazil ho na záda. Yuuzhan Vong pokračoval v obratu, potom se ocitl nad Lukem, zvedl dvojhůl nad sebe a rozmáchl se jí Lukovi po hlavě.

Než jeho protivník dokončil otočku, mistr Jedi udělal kotoul vzad a zvedl se na jedno koleno. Zkřížil oba světelné meče nad hlavou a zachytil dvojhůl v průsečíku zelených čepelí. Yuuzhan Vong, rozzuřený, že Luke takto zablokoval jeho úder, ohnul dvojhůl a v té se rozevřela tlama plná zubů. Zaklonila se, připravená zaútočit na Lukův obličej. Vzduchem se neslo syčení dvojhole a vítězoslavné vrčení Yuuzhan Vonga.

Potom Luke sekl oběma světelnými meči od sebe a přejel jimi celou jejich žhnoucí délkou po hrdle dvojhole. I když její kůže snad byla dostatečně silná, aby zabránila světelnému meči okamžitě se jí propálit, tento dvojitý útok z dvojhole bez potíží odřízl pětadvacet centimetrů délky. Zbytek hole se s bolestí stáhl a yuuzhanvongský válečník, který se o hůl pevně opíral, aby udržel Luka při zemi, přepadl dopředu. Aniž by vstal, Luke zvedl světelný meč v pravé ruce a zasáhl Yuuzhan Vonga do břicha. Potom se otočil a druhým mečem sekl válečníka zezadu do stehen.

Válečník se zhroutil na zem. Zbytky jeho dvojhole se svíjely v prachu vedle něj, dokud postupně neochably.

Luke vstal a kráčel kupředu. Kameny se před ním hrnuly vpřed jako drobní hlodavci klidící se mu z cesty. Sesypaly se na tvora, který předtím mučil Jacena, a rozmačkaly ho. Mistr Jedi překročil slizkou hromádku, již kameny nechaly ve dveřích, a beze slova přešel za Jacena. Světelné meče zasyčely, zapraskaly a utichly. Jacen se pomalu snesl na zem.

Chvíli namáhavě dýchal a potom se překulil na záda. Luke vedle něj poklekl na jedno koleno a mechanickou pravou rukou se dotkl mladíkova obličeje. Jacena to trochu zabolelo, když mu Luke přitlačil zárodečný krystal korálu k lícní kosti, potom strýc sevřel jeho kůži mezi palec a ukazováček. Trhnutím umělého palce mistr Jedi vyloupl krystal z obličeje svého synovce ven. Z rány se vyřinula krev a stékala Jacenovi po tváři.

Jacen vstal a skopl z nohou pouta. „Strýčku Luku, moc mě to mrzí.“

„Na to není čas.“ Luke mu podal světelný meč, potom se chytil Jacena za pravou paži a také se zvedl na nohy. „Loď je tamtím směrem, v úžlabině na jihovýchodě. Artoo na nás čeká a odesílá údaje, které jsme shromáždili. Musíme jít.“

„A co ti otroci?“

Luke zavrtěl hlavou. „Jací otroci?“

Jacen potlačil bolest ve svém rozlámaném těle a natáhl se v Síle, aby zachytil známky zmučených bytostí. „Já to nechápu. Když jsem šel na to villipové pole, byli tam otroci.“

„Už neexistují. Jsou mrtví, nebo já nevím, úplně přešli na stranu Yuuzhan Vongů. Asi přijali to, co se z nich stalo.“ Luke se ztěžka opřel o svého synovce. „Musíme se dostat k lodi.“

Jacen objal Luka paží v pase. „Co je ti? Jsi zraněný?“

„Ne, Jacene, to jen…“ Lukovi namáhavě klesala a stoupala hruď. „To jenom, že použití takového množství Síly takhle přímo je vyčerpávající. Jedi možná dokáže Sílu ovládat a používat, ale cena za to je strašlivě vysoká. Pospěš si, musíme honem vyrazit.“

Jacen podepřel strýce a společně spěchali pryč. „Ale kam?“

„Musíme tam, kde nás ostatní potřebují, a nesmíme se opozdit.“ Luke si přejel pravou rukou po obličeji a umazal se od Jacenovy krve. „Letíme na Dantooine.“

kapitola

22

Dr. Pace Corranem jemně zatřásla, aby ho vzbudila. Zamrkal a otevřel oěi. „Ano, co se děje, doktorko?“

Napřímila se a ukázala dozadu k síni, ve které probíhaly vykopávky. „Jens už zjistila něco o těch broucích, které jste přinesli.“

„Opravdu? Tak rychle?“

„Je dobrá. Copak jsem vám to neříkala?“

„Myslím, že ano. Díky. Hned jsem tam.“ Corran se pomalu posadil a přitiskl obě chodidla k sobě. Pak si přitáhl paty co nejblíž k rozkroku, naklonil se vpřed a protahoval si bolavé svaly. Sice mohl použít jediské techniky, aby se té bolesti zbavil, ale to by jeho ztuhlým svalům nevrátilo pružnost. Cesta z vesnice na dně vyschlého jezera zpátky do jeskyně proběhla bez potíží a ani Gannerovo tiché trucování Corranovi příliš nevadilo. Alespoň mohl v klidu přemýšlet a pořádně si namáhat mozek.

V době, kdy sloužil u Corellianských bezpečnostních sil, viděl spoustu krutostí. Ve zločineckých kruzích se silní obvykle živili na úkor slabých, což opravdu nebylo žádné překvapení. Ve světě, v němž platilo jediné pravidlo, že nejnebezpečnější jedinec stojí na vrcholu potravního řetězce, se krutost stala podmínkou přežití. Corran už viděl následky strašlivého mučení i lhostejné surovosti. I když to všechno bylo příšerné, nic z toho se nemohlo rovnat pohledu na Yuuzhan Vongy, kteří ubili svého vězně k smrti.

Corranovi nedávalo spát hlavně to, že ten ubohý otrok se očividně zbláznil kvůli těm výrůstkům – a výrůstky byly cosi, co mu způsobili Yuuzhan Vongové. Corranovi připadalo, že pokud ty výrůstky měly sloužit k ovládání otroků, jejich páni by přece nechtěli, aby se kvůli nim otroci nakonec vymkli kontrole. Bylo by to jako připevnit na droida bezpečnostní pojistku, která by časem začala udílet nahodilé povely, takže by droid musel být zničen.

Z toho, čeho byl svědkem, začal Corran usuzovat, že mezi Yuuzhan Vongy a jejich otroky jde ještě o něco jiného. Bezstarostnost a neskrývaná radost, s jakou ti dva toho otroka zabili, Corranovi říkala, že se na tu příležitost těšili. Skoro to vypadalo, jako by menší ulity byly dárky, které se samy rozbalí a poskytnou Yuuzhan Vongům příjemnou zábavu. Ale také se zdálo, že je to pro ně ještě něco víc než pobavení. Corrana to znepokojovalo. Třebaže ty výrůstky sloužily jako prostředek k ovládání, musely mít i nějaký další účel.

Jako by Yuuzhan Vongové způsobovali bolest a utrpení jenom proto, aby viděli, jak dlouho to jejich otroci vydrží. Corran měl proti této teorii výhrady především z toho důvodu, že otrokářství chápal ve smyslu chamtivosti. Otrokář nemusel svým dělníkům nic platit – bylo to velice výhodné, zvlášť pokud bylo možné otroky ovládat natolik, že vzpoura nepřipadala v úvahu. Používat otroky jako stroje na bolest zkrátka nedávalo smysl, pokud ovšem jejich bolest nějakým způsobem Yuuzhan Vongům nepomáhala nebo pro ně neměla nějaký jiný význam. Pokud je to pravda, pak tahle invaze bude horší než jakákoli válka vedená z politických nebo ekonomických důvodů. Pro Yuuzhan Vongy vítězství vyžaduje, aby každý vnímající tvor žil v bolesti.

Otřásl se a hned vyskočil na nohy. Připnul si opasek se zbraněmi. Světelný meč se mu houpal u pravého boku, těsně před pouzdrem s blasterem. Utáhl opasek, dokud mu neseděl pohodlně na bocích, a zamířil chodbou dolů do síně s vykopávkami.

Corran zjistil, že kromě Jens a dr. Pace na něj v síni čekali i Ganner a Trista. Ganner se na něj prostě jenom zamračil, zatímco dr. Pace se otočila k Jens a kývla.

Blonďatá archeogenetička mávla rukou k holoprojektoru, který promítal obrázky všech tří brouků. „I když mám od každého brouka jenom pár exemplářů, podařilo se mi zjistit několik věcí. Především jsem analyzovala jejich exkrety –“

Corran zvedl obočí. „Broučí výkaly?“

Jens obrátila své modré oči v sloup. „Nejenom to. Brouk-hlídač, ten, který vyvolal poplach kvůli tomu otrokovi, je poměrně nezajímavý. Ti druzí dva jsou mnohem pozoruhodnější. Ti malí vylučují látku, která se vsákne do půdy. Chemicky je mnohem složitější než smrad, ale její molekulární stavba je taková, že působí na čichové ústrojí písečných krys. Právě tato látka drží krysy v bezpečné vzdálenosti od yuuzhanvongského tábora, protože veškerá jeho půda je, alespoň pro krysy, nasáklá smradem.“

„Takže ti brouci vytvářejí syntetický smrad?“ Corran se zamračil. „To je docela pokročilé genetické inženýrství, že?“

Jens zavrtěla hlavou. „Vlastně ani ne. Tito brouci, stejně jako spousta jiných forem života – včetně nás –, mají ve svých tělech mikroorganismy, se kterými žijí v symbióze. Potravu sice žvýkáme a vytváříme kyselinu, která ji pomáhá rozmělňovat, ale teprve střevní bakterie nám umožňují rozložit složité molekuly na jednoduché látky, které dokážeme vstřebat. Ty bakterie tráví stejnou potravu jako my a rovněž vylučují odpadní látky. V případě tohoto brouka produkují bakterie v jeho útrobách právě tuto substanci podobnou smradu. Vyšlechtit bakterii je mnohem jednodušší než vyšlechtit brouka; jsou to prostě jenom obaly pro bakterie.“

Ganner přikývl a ukázal na obraz prostředního brouka. „A co dělá tenhle?“

„Analyzovala jsem plyny, které vylučuje, a přišla jsem na to, že produkuje velké množství oxidu uhličitého. Obsah oxidu uhličitého v tom údolí, aspoň podle vzduchu ve vašich lahvičkách se vzorky, je vyšší než kdekoli jinde na Bimmielu. Hlásili jste, že výrůstky otroků jsou tvrdé a připomínají kámen, takže kdybych měla hádat, řekla bych, že zvýšený obsah oxidu uhličitého možná podporuje jejich růst.“

Trista si chvíli hryzala spodní ret. „Kdyby vypustili dostatek těch brouků, mohlo by to zvýšit obsah oxidu uhličitého natolik, že by si planeta uchovala teplo i během fáze vzdalování od slunce?“

Plavovlasá genetička se na okamžik zamyslela a pak pokrčila rameny. „Je to možné. Nemám dost údajů o planetě, abych věděla, jak dlouho by to trvalo, ale pokud se ti brouci umějí rychle rozmnožovat, stát by se to mohlo. Odvrácení zimy by zcela zničilo zdejší ekosystém. Byl by tu přebytek vláhy, ale příliš málo sluneční energie pro růst rostlin. Shwpi by se předčasně probudily ze zimního spánku a písečné krysy by je vyhubily, načež by samy zahynuly hlady.“

Corran se zatahal za bradku. „Jens, pomocí vašeho vybavení se vám podařilo vyrobit smrad a víte, jak vyrobit pach smrti – nemám pravdu?“

Přikývla.

„Dokázala byste vytvořit bakterii, která by místo umělého smradu vyráběla umělý pach smrti?“

Jens zavrtěla hlavou. „Pro vytvoření takové bakterie tu nemáme správné přístroje. Na něco takového by bylo zapotřebí mnohem dokonalejšího vybavení, než je to naše.“

Corran udeřil pravou pěstí do levé dlaně. „K Sithu! Kdybychom dokázali písečné krysy přimět, aby zaútočily na tábor Yuuzhan Vongů…“ Ukázal do rohu, kde byly nalezeny mumifikované yuuzhanvongské ostatky. „Už teď víme, že Vongové těm mrškám chutnají.“

Jensina tvář se rozjasnila. „Aha, jestli vám jde o tohle, tak to nebude žádný problém. Mé vybavení mi umožní vytvořit virus, který nakazí bakterii vylučující smrad a vloží do ní novou genetickou informaci, díky které bude místo smradu vylučovat pach smrti. A když už jsme u toho, dokážu vytvořit i další virus, který zastaví produkci oxidu uhličitého.“

Corran se usmál. „A mohla byste vytvořit virus, který by přiměl vylučovat pach smrti přímo Yuuzhan Vongy?“

„Pot smrti? Snad ano. Na těch kostech bych mohla najít zbytky virů a začít s nimi pracovat.“ Jens teď zářila jako sluníčko. „Který virus mám připravit dřív?“

Corran už otvíral ústa k odpovědi, když vtom dr. Pace udeřila pěstí do stolu s holoprojektorem. „Ani jeden.“ Starší rytíř Jedi zamrkal. „Cože?“

„Nepřipraví ani jeden.“ Pace bez mrknutí provrtávala Corrana pohledem. „Vypuštění takových virů může rozpoutat celoplanetární katastrofu, která změní Bimmiel navždy.“

„Jejich vypuštění zmaří pokusy Yuuzhan Vongů o vyvolání přesně takové pohromy.“ Corran ukázal vzhůru k povrchu. „Pokud se Yuuzhan Vongům podaří změnit ekologii planety, použijí ji jako základnu pro další dobývání naší galaxie. Musíme je zastavit a s tím, co máme po ruce, je takovýto virus naše nejlepší možnost. Jens ho určitě dokáže upravit, aby ho zničil mráz, až se planeta dostane do nejvzdálenějšího bodu od slunce.“

„Byla by to hračka.“

Pace se otočila a namířila prst na Jens. „Nic takového neuděláš.“

Do sporu se vložila Trista. „Vy si asi myslíte, Horne, že se nás ten váš boj s Yuuzhan Vongy nějak týká.“

Corranovi spadla čelist. „Jste v něm až po krk. V nejlepším případě jsou tu pouze na průzkumu. V horším případě přiletěli vyzvednout tělo ztraceného průzkumníka a vy sedíte přímo na něm. Vykopali jste ho, měřili a analyzovali. Mohli by to považovat za znesvěcení a mohli by chtít zabít každého, kdo s tím měl co do činění.“

Zavrtěla hlavou. „Vy mi nerozumíte. My jsme tento svět přiletěli studovat. Jsme pouze pozorovatelé.“

„Ó, já tomuhle postoji rozumím dokonale. Otázkou zůstává, jestli ten rozdíl pochopí i Vongové a jestli jim bude připadat důležitý.“ Corran pohlédl za ni na Gannera. „Co myslíš?“

„Dr. Pace a Trista mají pravdu. Tvůj plán by mohl vést k planetárnímu holokaustu, který by mohl vyhubit veškerý život.“ Gannerova poznámka vyvolala u Tristy zamilovaný úsměv. „Je tu ještě jiná možnost.“

Trista přikývla. „Tak vidíte, nakonec ten virus ani nepotřebujete.“

Corran přimhouřil oči. „Jaká možnost?“

„Vrátíme se tam a uděláme, co jsme měli udělat minulou noc, když jsi mě zadržel.“ Ganner spustil ruku ke světelnému meči. „Zastavíme Yuuzhan Vongy tím nejpřímějším způsobem.“

Pace se zatvářila kysele a Trista zbledla. „Gannere, nemůžeš tolik riskovat.“

„Je to moje práce, Tristo. Máš pravdu. Ty a tvoji kolegové nejste bojovníci. Zapojit vás do boje by znamenalo ohrozit vás i vaše přesvědčení. Já s Corranem vás ochráníme a dostaneme vás odsud.“

Corran se otočil zpátky k dr. Pace. „Vy víte, jakou má jeho plán chybu.“

Přikývla. „Nemůžete zabít všechny brouky, protože nevíte, kde všude je rozšířili. Dokonce ani zničení Yuuzhan Vongů nemusí zmařit jejich dílo. Přesto nemohu takovouto akci schválit.“

„Chápu, co mi chcete říct.“ Corran si povzdechl. „Také bych rád poznamenal, že ať se vám to líbí nebo ne, ať jste bojovníci nebo nejste, nacházíte se uprostřed válečné zóny. Respektuju vaše stanovisko, ale přesto bychom sem měli všechny svolat, říct jim, co se tu děje, a nechat je hlasovat o dalším postupu.“

Dr. Pace zmlkla a zamyslela se nad jeho návrhem. Corran úmyslně vytěsnil z hlavy směs emocí, které z ní prýštily, a raději své smysly rozprostřel a obsáhl jimi celý jeskynní komplex. Pokud bude s hlasováním souhlasit, shromáždit dvacet lidí a spočítat jejich hlasy nepotrvá dlouho.

Corran se najednou zamračil. „Gannere, kolik lidí – včetně nás – se nachází uvnitř jeskynního komplexu?“

„Dvacet.“ Úšklebek mu zmizel z tváře. „Ale mělo by jich tu být dvacet dva. Dva lidé chybí.“

Trista zavrtěla hlavou. „Nikdo nechybí. Vil a Denna šli opravit anténu na meteorologické stanici. Minulou noc jim přestaly chodit údaje, a tak vyrazili ven krátce předtím, než jste se vrátili.“

Ganner na ni překvapeně zamrkal. „Vy jste pustili lidi ven, navíc tak daleko od základny?“

Vzdorně zvedla hlavu. „Aha, takže jedině vy Jediové jste tak stateční, abyste utekli písečným krysám a konali svou povinnost? My se s nebezpečími tohoto světa potýkáme mnohem déle než vy.“

Dr. Pace zalovila v kapse a vytáhla komlink. Nastavila určitou frekvenci. „Vile, tady dr. Pace. Ozvěte se.“

Odpověděl jí pouze šum statické elektřiny.

„K Sithu!“ Corran se otočil na pravém podpatku a začal přecházet sem a tam. „Pokud Vongové tu stanici našli, mohli ji zničit, protože nenávidí techniku. Na jejím místě mohli nechat něco jiného, něco, o co ti dva zakopli. Vongové přišli a chytili je –“

Trista zavrtěla hlavou. „Nemáme žádný důkaz –“

Ganner se natáhl a uchopil Tristu za ramena. Otočila se k němu a hleděla mu do tváře. „Jsi inteligentní, vášnivá a okouzlující, ale víš stejně dobře jako my, že tvoji společníci s největší pravděpodobností padli do zajetí Yuuzhan Vongů.“

„Ne, ne.“ Zavrtěla hlavou a na ramenou se jí zavlnily černé vlasy. „Nikdy bych je nepustila, kdybych si myslela –“

Corran zvedl ruku. „Na tom nezáleží. Pustila jste je ještě předtím, než jsme získali důkaz, že sem Yuuzhan Vongové znovu přiletěli. Máme problém a musíme se s ním vypořádat. Ale taky je docela dobře možné, že se Vil a Denna vrátí sami. Třeba jen mají slabou baterii v komlinku.“

Dr. Pace ztěžka polkla. „A když se nevrátí?“

„Někdo je bude muset najít.“ Corran se přinutil k chabému úsměvu. „A myslím, že vím, kde začneme hledat.“

kapitola

23

Mařin zhoršující se zdravotní stav působil Anakinovi starosti. Byla velmi statečná a silná, ale snadno se unavila a začínala se stahovat do sebe. Cítil, jak se čím dál častěji obrací k Síle, aby nezkolabovala. Síla jí očividně propůjčovala energii, ale žádala si tolik její pozornosti a soustředění, že Anakin mohl téměř s jistotou říct, že většinu času Mara vůbec nemá představu, kde se nachází a kdo je on.

Dohlížel na její potřeby, jak nejlépe dovedl. Udržoval čistotu v jejich táboře a staral se o veškerou stravu. Díky pozorování Dantariů dokázal najít jedlé rostliny a koření, s jejichž pomocí proměnil neslané a nemastné příděly v něco jiného, když už ne zrovna chutnějšího. Mara jeho vydařené i nevydařené kulinářské pokusy snášela s humorem a při společném jídle trochu pookřála.

Hlíza – jak Anakin pojmenoval dantarijského stařešinu obchodujícího s kořínky – si zjevně dělal o Maru také starosti. Nosil jim dříví na oheň, ale nevzal si poslední kořínky, které Anakinovi zbyly. Raději s ním dříví směnil za jiné věci, většinou drobnosti, jež si vpletl do vlasů kolem knoflíku, který mu dala Mara.

Anakin po večeři, kterou Mara mlčky snědla, vyrazil z tábora. Mara se odebrala zpátky na lůžko, aby si opět zdřímla. Anakin umyl nádobí a všiml si, že zásoba dřeva jim nevystačí na celou noc. Přišlo mu divné, že se Hlíza ještě neobjevil, a tak zamířil po cestě dolů do tábora Dantariů.

Byl něco málo přes pět set metrů od něj, když k němu v Síle jako kopí doletěla bolest a zasáhla ho. Okamžitě pomyslel na Maru, ale nezdálo se, že by zdrojem byla ona. Jako další ho napadl Hlíza a vzápětí z tábora Dantariů zachytil proud strachu.

Anakin se přikrčil v levandulové trávě a pomalu se plížil vpřed. Usmál se, že v praxi využívá všechno, co ho Mara učila o plížení v trávě. Mohl větvičky, které by mu praskaly pod nohama, odstranit Sílou a také jí uhladit trávu, aby nešustila. Přesně tak jsem to mohl udělat, ale nemusím. Sílu si můžu šetřit na později.

Plížil se k táboru a dvacet metrů před ním se zastavil ve stínu balvanu. Vyhlédl zpoza něj a uviděl Hlízu klečícího na kolenou a krvácejícího z rány nad okem a na hrudi. S pruhy kůže mu z ní byl odstraněn imperiální znak. Vypadalo to, jako by se ho věznitelé rozhodli stáhnout z kůže. Ruce měl Dantari spoutané za zády. Všichni ostatní Dantariové rovněž klečeli na kolenou. Vypadali napjatě a hrozně vyděšeně.

A také měli proč. Nad Hlízou stáli dva vysocí štíhlí yuuzhanvongští válečníci v jakési chitinové zbroji. Jeden držel hůl se zploštělým koncem, který se podobal hrotu kopí. Druhý měl stejně vypadající zbraň, ale ta byla pružná a podle všeho fungovala jako bič. Válečník s bičem držel v levé ruce kovový knoflík, zamával jím Hlízovi před nosem a potom na něj vyštěkl otázku.

Hlíza něco zavrčel v odpověď.

Yuuzhan Vong šlehl bičem a na Dantariho široké hrudi vykvetla další rána.

Anakinovi se v žaludku usadil ledový chlad. Bez nejmenší pochybnosti věděl, že se Yuuzhan Vong ptá Hlízy, kde přišel k tomu knoflíku. Dantariové ho samozřejmě nemohli vyrobit a navíc byl knoflík novější než ostatní imperiální artefakty, což Yuuzhan Vongy přesvědčilo, že se zde nedávno museli objevit další lidé. Hlíza odmítl dát Yuuzhan Vongům odpověď, kterou žádali. Má potíže kvůli nám a přátelství s námi. Anakin rozhodně musel něco udělat, aby Dantariho zachránil.

Na okamžik si skoro zoufal. Vždyť byl jen patnáctiletý učedník Jedi. Neměl zkušenosti plně vycvičeného rytíře Jedi. Mara měla co dělat, aby na Belkadanu zdolala jediného Yuuzhan Vonga. Zdálo se, že Dantariho není možné zachránit. Byl to úkol nad jeho síly.

Na velikosti nezáleží. Přestože ho Mara za nadužívání Yodova rčení vyplísnila, Anakin věděl, že tuto situaci vystihuje. Jeho úkolem coby rytíře Jedi bylo chránit ty, kteří se sami ochránit nemohou. Zhluboka se nadechl, otevřel se Síle a cítil, jak jím proudí způsobem, jaký ještě nikdy nezažil. Byla vodou pro umírajícího žízní; sluncem po období dešťů; teplem po kruté zimě. Tím vším byla a ještě mnohem víc.

Anakin se dotkl balvanu, za nímž se krčil, a strčil do něj zlomkem Síly, jež jím proudila. Pětisetkilový balvan se vytrhl ze země a vyrazil proti Yuuzhan Vongům. Jak se točil ve vzduchu, odletovala z něj v hroudách hlína.

Opět dopadl na zem, pět metrů od svých cílů, potom se vymrštil do výše a z boku zasáhl válečníka s holí. Zpod balvanu se ozvalo zapraštění a křupnutí, a potom sebou Yuuzhan Vongovy paže a nohy divoce zazmítaly a ochably.

Anakin rychle vyrazil zpoza balvanu, tasil meč a připravil si pravý palec na aktivační tlačítko. Vyskočil do vzduchu a odrazil se od balvanu. Vysokým saltem se přenesl za druhého Yuuzhan Vonga. Aktivoval fialovou čepel, vrhl se do útoku, vrazil hrot meče do kruhové prohlubně v Yuuzhan Vongově zbroji a zasáhl ho přímo pod levou podpažní jamkou.

Žhnoucí fialová čepel se zanořila hluboko. Yuuzhan Vong se prudce otočil kolem své osy a hrozilo, že Anakinovi vytrhne meč z ruky, neboť okraje zbroje čepeli vzdorovaly. Vzduchem se mihl bič a švihl Anakina do levého ramene, roztrhl mu tuniku a pořezal ho. Věděl, že mu ta rána měla utrhnout hlavu, a také by k tomu došlo, kdyby se Yuuzhan Vongova zbroj náhle křečovitě nestáhla. Švy na ní ztuhly a omezily Yuuzhan Vongův pohyb. Když zbroj ochabla, válečník se zhroutil.

Jeho dvojhůl se se syčením odplazila pryč.

Anakin pohlédl na padlé yuuzhanvongské válečníky a roztřásl se. Klesl na kolena a vypnul světelný meč. Nějak se mu podařilo zabít dva cvičené válečníky, s nimiž by měla potíže i Mara. Jistě, jednoho jsem dostal díky triku, ale toho druhého… Věděl, že se mu to nemělo podařit, ale s pomocí Síly to dokázal.

Anakin na sobě ucítil něčí ruce. Vzhlédl a spatřil nad sebou stát Hlízu. Dantarimu se podařilo rozvázat si ruce. Hlíza mu podal kořínek vincha a potom si sám jeden strčil do úst a začal ho žvýkat. Po dostatečně dlouhém chroupání si Dantari vyplivl do dlaně hustou kaši z rostliny a slin a začal si jí potírat svá zranění.

Anakin přikývl a také začal kořínek žvýkat. Chutnal hořce a okamžitě mu zkřivil ústa. Málem se začal dávit, když ho trochu spolkl, ale ucítil, že bolest v jeho rameni polevuje. Nanesl si kaši na ránu a bolest ustala téměř okamžitě.

Žádný div, že si ty kořínky tak vysoce cení. Anakin se plácl dlaní do čela. A proto si ode mě nevzal ty poslední! Čekal, že je dám Maře. Náš přílet na Dantooine nebyl náhoda. Tahle věc možná její nemoc nevyléčí, ale mohla by jí pomoct v boji s ní.

Hlíza zvedl Anakina na nohy. Dantari začal na ostatní ze své skupiny pokřikovat povely. Začali si sbírat věci a mířili k cestě vedoucí do Anakinova tábora. Hlíza se široce usmíval a přehodil si přes rameno vak s kořínky vincha.

Anakin zavrtěl hlavou. Věděl, že tito primitivní lidé nějak dospěli k názoru, že on a Mara jsou cosi jako bohové, kteří je ochrání. Anakin chtěl věřit, že by je dokázal ochránit, ale věděl, že dovolit jim cestovat s ním a s Marou by jim neprospělo. „Bylo by to jako nechat vás postavit si domy v záplavové oblasti. Pořád byste byli v nebezpečí.“ Hlíza na něj zmateně hleděl.

Anakin věděl, co musí udělat. Soustředil se a shromáždil v sobě Sílu, potom promítl do Hlízovy mysli obraz horského údolí s vysokou trávou a spoustou rostlin vincha. Bude to klidné místo k životu a pro Dantarie hotový ráj. A i když si Anakin myslel, že to místo vzniklo v jeho hlavě – jako iluze k ošálení Hlízy – část jeho já věděla, že to místo je skutečné a že ho vidí přesně takové, jak v tu chvíli vypadá.

Anakin si v obraze rychle prohlédl polohu slunce, délku stínů a polohu dantooinského většího měsíce a potom ukázal na severozápad. „Jděte tímto směrem. Tam je váš nový domov. Držte se pobřeží a najdete ho.“

Hlíza zamrkal a natáhl se, jako by se chtěl té vize dotknout. Anakin ho vzal za ruku a ukázal na severozápad. „Jděte.“ Jemně Dantariho postrčil a potom se držel vzpřímeně, dokud nevystoupili na nízký kopec a nezmizeli mu za jeho vrcholem z očí.

Anakin poklekl na jedno koleno vedle Yuuzhan Vonga, kterého zabil mečem. Zbroj měla podobnou prohlubeň i pod pravou podpažní jamkou. Vyplňovaly ji tenké zpeřené blány a Anakin usoudil, že ta dvojice prohlubní musí být něco jako žábry. Světelný meč těmito zranitelnými místy ve zbroji pronikl a Yuuzhan Vonga zabil. Smrtelná křeč zbroje zachránila Anakinovi život, když zabránila válečníkovi ve výpadu.

Byl to šťastný zásah, ale Anakin věděl, že Luke by takové vysvětlení nikdy nepřijal. Neexistuje štěstí, pouze Síla.

Anakin, unavený po tom výkonu víc, než by čekal, se s námahou dovlekl do jejich tábora. Usmál se, protože kdyby Mara netrvala na tom, aby pracoval vlastníma rukama bez pomoci Síly, neměl by fyzickou sílu, aby vyšplhal po svahu zpět. Ty drobné bolesti z jeho cvičení mu prozradily, kolik ještě vydrží, a on věděl, že to zpátky k Maře zvládne.

Než se vrátil, úplně se setmělo a z jeho ohně už byly jen žhnoucí uhlíky. Anakin vzal zbývající kořínky vincha a vešel do Mařina stanu. Okamžitě se probudila a pak se zhroutila zpátky na lůžko. „Co se děje?“

„Yuuzhan Vongové. Jsou tady.“ Podal jí kořínek vincha. „Na, rozžvýkej to a spolkni šťávu. Místní lék, opravdu dobrý.“

Mara si promnula oči a pak na něj pohlédla. „Jsi zraněný.“

„To nic není, ale musíme odsud pryč.“ Anakin se zamračil. „Myslím, že tady Yuuzhan Vongové byli od samého začátku a prozkoumávali to tady. Možná jsou zdrojem tvojí slabosti oni, já nevím. Možná že jejich přítomnost posiluje vše, co ovládají, a třeba i tvoji nemoc. Na Belkadanu jsi cítila souvislost. Tady je to mnohem nenápadnější, protože nejsi v přímém kontaktu s Yuuzhan Vongy ani jejich věcmi.“

Mara přikývla. „A ráda bych, aby to tak zůstalo.“

„Já taky.“ Povzdechl si. „Dva jsem zabil, ale měl jsem výhodu překvapení. Bylo to až příliš snadné, a to mi působí starosti.“

Mara odhodila pokrývku a spustila nohy z lůžka. „To je dobře. Měl by sis dělat starosti. Mám pocit, že další střetnutí s Yuuzhan Vongy už zdaleka tak snadná nebudou.“

kapitola

24

Když Leia Organa Solo přelétla zrakem organizovaný chaos, který kolem ní panoval, zatoužila po větší organizovanosti a menším chaosu. Ralroost s hrstkou frachťáků dorazil k Dantooinu a nezaznamenal v soustavě žádné yuuzhanvongské lodě, ani ho žádné nepronásledovaly. Frachťáky a raketoplány z Ralroostu začaly svážet uprchlíky dolů na pevninu u rovníku, spojenou s větším severním a jižním polárním kontinentem úzkými pruhy země. Kam až oko dohlédlo, táhla se levandulová tráva, ačkoli ji začínaly zakrývat známky lidského osídlení.

Všechny frachťáky nabraly víc lidí, než pro kolik měly zásob na dlouhý let do Jádra. Skok k Dantooinu byl při útěku z Dubrillionu výhodný, ale z Dantooinu vedlo zpátky jen několik málo cest a byly daleko od sebe.

Leia si povzdechla. Kdyby mi tehdy Tarkin na tu lež skočil, tahle planeta by byla zničena a my bychom teď neměli žádné útočiště.

Její komlink zacvrlikal. „Tady Organa Solo. Mluvte.“

„Výsosti, posíláme dolů z Ralroostu poslední skupinu uprchlíků. Je vhodná chvíle, abyste se vrátila na loď, ať můžeme vyrazit do Jádra.“ Admirál Kre’fey mluvil tichým, vyrovnaným hlasem, vzdáleně připomínajícím předení. „Vím, že považujete tuto diskusi za uzavřenou, ale já se budu na Coruscantu zodpovídat svým nadřízeným.“

„A vy si myslíte, že tam budou stát o to, abych jim osobně řekla, že jsem je varovala?“ Leia zavrtěla hlavou. „Ne, díky, admirále. Zůstanu zde s uprchlíky. Pošlete nám pomoc a my to zvládneme.“

„A co když nás sem sledují Vongové?“

„V tom případě by opustit uprchlíky bylo ještě horší.“ Vzpomněla si na předchozí skupinu uprchlíků, kteří se zde usídlili a posléze byli vyhlazeni Impériem. To není dobré znamení. „Šťastnou cestu. Jsem přesvědčená, že vám senátor A’Kla pomůže.“

„Pomohl by, kdyby ovšem letěl se mnou. Pilotuje dolů můj velitelský raketoplán s poslední skupinou. Nechám vám tady dvě pěchotní roty a zásobu zbraní pro velké množství uprchlíků.“

„Doufám, že je nebudeme potřebovat.“

„Také doufám.“

„Šťastnou cestu, admirále. Síla s vámi.“

„Brzy přiletím i s pomocí.“

Leia vypnula komlink a usmála se, když uviděla, jak k ní míří Gavin Darklighter s Jainou v patách. „Dobré odpoledne, plukovníku.“

„Výsosti. Dovolil jsem si jmenovat svou nejčerstvější pilotku styčným důstojníkem pro naše tři eskadry a civilní orgány, které předpokládám ztělesňujete vy.“ Gavin ukázal na sever, jihozápad a jihovýchod tábora. „Rozmístil jsem svoje eskadry tak, aby fungovaly jako náš perimetr. Naše zbraně nejsou určeny k zastavení pozemního útoku, ale zvládnou to docela dobře. Eskadra Rogue má sever; dvě eskadry ošklivek si rozdělily jih.“

Leia přikývla a rozhlédla se. Hlavní tábor vztyčili v mělké proláklině uprostřed širokého údolí. „Vypadá to, že tady bychom se dlouho neudrželi, viďte?“

„Ne, ale při senzorovém průzkumu jsme odhalili, že stačí, když vyhloubíme mělké studny, a získáme vodu. Lidé si budou muset postavit přístřeší – ze severu se sem žene špatné počasí – takže je necháme vykopat nějaké příkopy a taky navršit pár obranných valů. Jestli jsou tady Vongové, nějaká ta obrana se bude hodit.“

„A jestli ne, tak budou lidi reptat, že musejí kopat.“

„Matko, ti lidé jsou vyděšení. Kopání je aspoň zaměstná.“ Jaina si povzdechla. „Frachťáky uprostřed tábora nám prozatím poskytnou střechu nad hlavou a jejich zbraně budou lidi krýt, kdybychom museli do vzduchu a sejmout pár skipů.“

Z Jainina ledabylého sejmout pár skipů Leiu zamrazilo a přimělo ji to dívat se na svou dceru jinýma očima. Skoro jí připadalo, jako by se dívala na jeden z hologramů své dcery, hezké, ostýchavé a mladé, a náhle ho někdo přepnul do tohoto nového obrazu.

Jaina měla na tváři šmouhu od bláta a v podpaží letecké kombinézy se jí udělaly od potu slané kruhy. Vlasy stažené do copu už se neleskly čistotou. Leia viděla, že její dcera je unavená, ale zároveň jí v očích jiskřila ta důvěrně známá energie. Leiin otec – adoptivní otec – si povšiml stejné energie v jejích vlastních očích, když se připojila k Povstání.

Je dospělejší, než bych si chtěla jako rodič přiznat. Leia zvedla ruku, aby pohladila dceru po tváři, ale zahlédla v Jaininých očích náznak ostražitosti. Přesunula tedy ruku k Jaininu ramenu a stiskla ho. „To je dobrý postřeh, Jaino.“

Gavin souhlasně přikývl. „Možná je budeme muset trochu přemístit, aby se jejich palebná pole víc překrývala a poskytovala co nejlepší ochranu, ale na odražení útoku by měly stačit.“

„Admirál Kre’fey nám posílá dolů vojáky a spoustu zbraní.“ Leia pomalu zavrtěla hlavou. „Nejspíš nebudeme mít dost času, abychom uprchlíky vycvičili.“

Jaina vztyčila prst. „Musí mezi nimi být veteráni z Povstání, nebo dokonce imperiální vysloužilci. Najdeme je a požádáme o pomoc s organizací tábora. Tak zvýšíme jeho obranyschopnost.“

„To by také šlo. Tráva tady není moc chutná, ale většině lidí postačí.“ Leia si povzdechla. „Zbývá už jen poslední starost.“

Gavin se zamračil. „Jaká?“

„Mara s Anakinem mají být tady na Dantooinu. Jenže na všech komunikačních frekvencích je ticho.“

Pilot pokrčil rameny. „Jestli sem přiletěla odpočívat, možná mají vypnuté komlinky.“

„To mě taky napadlo.“ Leia se zachvěla. „Necítím je ani v Síle. Kdyby byli mrtví, určitě bych to poznala. Ale že se takhle odmlčeli, já nevím. To vůbec není dobré.“

Jaina položila Leie dlaň na ruku. „Neboj se, mami. Mara je chytrá a Anakin taky není žádný hlupák. Určitě jsou v pořádku.“

Leia se na ni pozorně podívala. „Ty je v Síle cítíš?“

Po Jainině tváři se mihl bolestný výraz. „Trochu ano, tu a tam. Ne dost na to, abych poznala směr, jinak už bych je hledala. Připomíná mi to Anakina, když byl ještě malý a hráli jsme si na schovávanou. Když ho zachytím, je silný.“

Leia si povzdechla. „Tak jen doufejme, že silný zůstane.“ A taky dobře schovaný, zvlášť jestli po něm pátrají Yuuzhan Vongové.

*

Zaburácení hromu nad hlavou odeznělo natolik, aby Anakin zaslechl zabzučení zbraně, kterou po něm Yuuzhan Vong hodil. Ucukl pravým ramenem a otočil obličej doleva. Ucítil, jak mu těsně kolem tváře prosvištěl disk velikosti pěsti. Kotouč se s hlasitým zaduněním zaryl do kmene stromu.

Okraj té věci ozářil blesk. Z těla vyrazily končetiny a začaly vyprošťovat krunýř ze dřeva. Jak už se Anakin poučil z předchozích zkušeností na svém útěku před yuuzhanvongskými lovci, brouk se vysvobodí a vrátí se do ruky válečníka, který ho po něm vrhl.

Tentokrát ne. Anakin skočil vpřed a tupým koncem svého meče brouka udeřil. Křehká křídla se roztříštila a tělo se rozlomilo. Z brouka vytryskla tmavá tekutina. Když na ni dopadly první kapky deště, stoupala z ní pára.

Anakin potlačil zachvění, otočil se a rozběhl se po křivolaké horské stezce. Cesta, kterou se ubíral, byla ve skutečnosti bystřinou, která odplavila všechnu půdu a v jejímž korytě se mohl opírat jen o vlhké balvany a kořeny. Anakin se chytil silného kořenu, přitáhl se a v rozbláceném bočním korytu našel ležící a ztěžka oddychující Maru.

Beze slova vytáhl z kapsy kořínek vincha, polovinu ukousl a zbytek jí strčil do úst. „Musíme dál, Maro, jsou těsně za námi.“

„Vždycky jsou těsně za námi, kromě případů, kdy jsou před námi.“ Chystala se vstát, ale vtom klopýtla a strhla ho s sebou dolů.

Kolem nich proletěli další dva břitvobrouci a zabodli se do země. Anakin jednoho rozšlápl a trhnutím zvedl Maru na nohy. „Běž, běž.“

Vyškrábala se další tři metry, pak si na vteřinu odpočinula na balvanu a pokračovala dál. Anakin šplhal za ní. Když dosáhl vrcholu svahu, uviděl ji, jak zahýbá vlevo po stezce vedoucí po úbočí kopce. Přitáhl se rukama nahoru a rozběhl se za Marou, když vtom něco s těžkým žuchnutím dopadlo na stezku za ním.

Anakin se otočil a za pohybu aktivoval fialovou čepel svého meče. Odrazil švihnutí dvojhole a přikrčil se pod ní. Vrhl se proti Yuuzhan Vongovu břichu, ale válečníkova zbroj nepovolila, navzdory dýmu a vodní páře, které z ní při kontaktu se světelným mečem stoupaly. Válečník uskočil dozadu a švihl zbraní před sebe. Zbraň žahla Anakina do levého předloktí a roztrhla mu rukáv i kůži pod ním.

Anakin si přitiskl ruku k hrudi a yuuzhanvongský válečník se zasmál. Jeho dvojhůl ztuhla a válečník se napřímil do plné výšky. Nyní stál v celé své slávě a děsivosti na konci stezky. Pohlédl na Anakina a povýšeně cosi prohodil.

Mladý Jedi přimhouřil oči a balvan, na němž Yuuzhan Vong stál, se zakymácel. Válečník se opřel o svou dvojhůl, ale rozmoklá půda povolila a válečník přepadl dopředu. Tvrdě přistál na břiše a na tváři a bláto se kolem něj rozstříklo na všechny strany. Když se zvedal, Anakin ho kopnutím do hlavy omráčil.

Mladý Jedi vypnul světelný meč a vyrazil za tetou. Snažil se ji vycítit v Síle, ale tak účinně ji kolem sebe shromáždila, aby odrazila nemoc, že ji skoro nedokázal najít. Věděl, že on je pro ni stejně těžko sledovatelný jako ona pro něj. Sbíral energii a minimalizoval svou přítomnost v Síle pro případ, že by Yuuzhan Vongové nějak dokázali využít Sílu k jejich vystopování. Prchali přes hory už tři dny a pronásledování začalo prakticky od prvního okamžiku jejich útěku. Narazili na stopy Yuuzhan Vongů dřív, než se dostali k lodi, a domysleli si, že Jade Sabre byla objevena. A pokud se na yuuzhanvongské nenávisti k technice nic nezměnilo, zůstal z Jade Sabre jen šrot.

Od začátku útěku je provázela nepřízeň osudu. Déšť přišel tak rychle a byl tak vytrvalý, až si Anakin říkal, jestli ho nějak neřídí Yuuzhan Vongové nebo jestli se jen nestává čím dál paranoidnějším. Yuuzhan Vongové, kteří po nich šli, si štvanici zřejmě užívali. Ze stínů neustále létali břitvobrouci a způsobovali jim drobné škrábance a ranky. Anakina pálily paže a nohy od šrámů i od únavy. Jeho plášť ztěžklý deštěm a blátem byl samá díra. Jsem odkázán jen na své tělo a na světelný meč.

Za ohybem se stezka rozšířila. Ostré kamenné výčnělky rozeseté po okrajích stezky jako zuby ho směrovaly k pěšině ponořené ve tmě. Noční oblohu zakrývaly vysoké stromy – ačkoli mu bránily jen v pohledu na bouřkové mraky dštící blesky. Mara se mátožně opírala o jeden z kamenných výstupků, krátce se na Anakina usmála a prstem si z tváře odhrnula mokrý pramen vlasů. Byla stejně otrhaná a poškrábaná jako on, nemocná a vyčerpaná, a přesto se jí stále dařilo udržet si v očích vzdor.

Zvedla hlavu a upřela pohled za něj. Otočil se. Byl jen pár metrů od pěšiny. Za sebou měl tři yuuzhanvongské válečníky. Dva se přesunuli do stran a třetí zůstal uprostřed. Blížili se pomalu a obezřetně a Anakin nechápal proč. Kterýkoli z nich by mě zlomil vedví.

Sledoval, s jakou opatrností se přibližují, a pak mu to došlo. Jsou tady kvůli mně. Při prvním střetnutí jsem dva z nich zabil. Všechny osamocené válečníky, kteří se se mnou utkali, jsem porazil. Po těch prvních dvou už jsem žádného nezabil, ale možná jsem je znectil.

Anakin se neohlížel přes rameno. „Maro, jdou po mně. Myslím, že je to pro ně otázka cti.“

„Možná chtějí tebe, Anakine, ale budou si muset poradit s námi oběma.“ Slyšel, jak za ním zasyčel její světelný meč a Yuuzhan Vongy a jejich mokrou zbroj zalilo jeho modré světlo. „Zažehni svůj meč. Já si beru toho vlevo.“

„Ne, Maro, utíkej.“ Když oběma rukama sevřel jílec svého světelného meče, cítil, jak se ho zmocňuje ledový klid. Beze vší pochybnosti věděl, že boj se třemi Yuuzhan Vongy nepřežije. Při prvním střetnutí a celou cestu s ním byla Síla. Buď se mnou ještě jednou, ať Mara unikne. Ještě jednou.

Probudil svou čepel k životu. Prut energie žhnul s fialovou intenzitou. Držel ho před sebou s jílcem nízko u pasu a hrotem skloněným k zemi. Pravou nohou nakročil kupředu a pokrčil koleno a levou se pevně zapřel. Viděl na všechny tři a postupně kývl na každého z nich. Potom opět kývl na postavu uprostřed a netrpělivě švihl čepelí o jeden či dva centimetry nahoru, pobízeje Yuuzhan Vongy vpřed.

Prostřední válečník roztočil dvojhůl nad hlavou. Okraje zbroje a dvojhole mu ozářil bílý blesk. Yuuzhan Vong vyrazil. Anakin provedl klamný výpad a vykopl jeho směrem hromadu mokrého písku. Válečník o krok ucouvl a potom na něj zakřičeli jeho společníci.

Zčistajasna Anakin věděl přesně, co musí udělat. Znal správný sled kroků, které musí učinit, aby zachránil Maru. Jeho tělo podvědomě vplulo do tance, který mu vnukla Síla.

Otočil se na pravé noze a vrhl se na Yuuzhan Vonga po své pravici. Válečník uskočil a narazil do jednoho z ostrých kamenných výstupků. Když válečník upadl na zem, Anakin uhnul doleva a vykročil proti prostřednímu. Protože předchozí krok vystavil jeho záda válečníkovi nalevo, tento Yuuzhan Vong se na něj vrhl. Anakin přehmátl na rukojeti svého meče, bodl dozadu podél pravého boku a nepřátelský válečník se sám napíchl na čepel.

Yuuzhan Vongova zbroj držela a bránila Anakinovi, aby ho rozsekl, ale válečník se silou úderu ohnul v pase. Anakin využil část nárazu meče k tomu, aby se odrazil vpřed. Udělal salto a otočil se doprava, pak švihl mečem ve výši pasu a zasáhl prostředního Yuuzhan Vonga do stehen. Zbroj praskala a syčela, ale zabránila světelnému meči proniknout válečníkovi k tělu. Místo toho Anakin podsekl Yuuzhan Vongovi nohy a ten se sesul k zemi.

Anakin nakopl zhrouceného válečníka do hlavy. Válečníkova hlava se zvrátila doprava, ale Yuuzhan Vong se přesto s námahou zvedl. Anakin skočil doleva, aby odkopl Yuuzhan Vongovu dvojhůl z dosahu, ale zbraň se svinula a zaútočila na něj. Potom mu Yuuzhan Vong kopnutím podrazil nohy a Anakin spadl na záda.

Anakin sekl po Yuuzhan Vongových nohou, ale válečník nadskočil a při dopadu přišlápl Anakinovi pravé zápěstí. Chlapci z něj vystřelila bolest a byl si jistý, že v něm slyšel něco prasknout. Ruka mu zmrtvěla a meč mu vypadl.

Yuuzhan Vong se nad ním tyčil. Válečníkova dvojhůl se připlazila zpátky k majiteli a po noze mu vylezla nahoru až na pravou paži. Ztuhla a válečník ji pozvedl nad hlavu. Zamumlal něco obřadného a děkovného a švihl holí dolů, aby Anakina rozpáral od hlavy k pasu.

Rána však nedopadla.

S hlasitým klap-bzzz se do boje vložil světelný meč Luka Skywalkera. Zelená čepel zachytila klesající dvojhůl, než stihla udeřit. Čepel sklouzla podél hole, z níž při tom stoupala pára, a pak změnila směr a sekla Yuuzhan Vonga do podpaží. Válečník zaječel a zhroutil se na zem.

Nalevo seskočil z jednoho kamenného výčnělku Jacen Solo a dopadl na yuuzhanvongského válečníka pod sebou. Nohama ho zasáhl přímo doprostřed zad a srazil ho tváří k zemi. Pak udeřil válečníka tupým koncem svého meče do lebky a vyrazil, aby se utkal s posledním Yuuzhan Vongem. Jacen nadskočil a vyhnul se nízko vedené ráně, a potom kopl válečníka do břicha. Yuuzhan Vong odletěl dozadu na výčnělek a pak sklouzl do mezery mezi tím, na nějž dopadl, a dalším výčnělkem.

Jacen pomohl svému bratrovi vstát, zatímco Luke běžel k Maře. Anakin si k sobě Sílou přitáhl svůj vypnutý světelný meč, potom se shýbl a levou rukou ho zvedl. „Jak jste nás našli, Jacene?“

Jacen pokrčil rameny a kývl hlavou k Lukovi. „On věděl, kdy a kde máme být, abychom vás našli. Měl vizi a ta ho zavedla na Dantooine. Sice jsme nemohli Yuuzhan Vongy vysledovat v Síle, ale spousta živočichů tady v lese před nimi prchala, tak jsme šli prostě tam, kde nebyl žádný život.“

„Ech. To mě nenapadlo.“

Jacen rozcuchal bratrovi mokré vlasy. „Á, ty jsi prostě ještě malej kluk.“

„Nezlob ho, Jacene.“ Mara se ztěžka opřela o svého manžela a Anakin viděl, že ji Luke chtěl zvednout do náruče, ale nedovolila mu to. „Dostal mě až sem. Kdyby se o mě nestaral, už bych byla mrtvá.“

Luke na svého mladšího synovce vážně kývl. „Ani nevím, jak ti mám poděkovat.“

„Ale víš. Vezmi nás oba na Coruscant.“

„To nemůžu, ale vezmu vás k vaší matce.“

Anakin pohlédl na svůj zablácený a zakrvácený oděv. „K mámě? Myslel jsem, že mi děkuješ.“

„To víš, že děkuju.“ Luke ukázal na sever. „K lodi to není daleko.“ Mara políbila Luka na tvář. „Aspoň že vypadneme z Dantooinu.“

„Vlastně nevypadneme.“

Mara svraštila obočí. „Ale přiletěli jste sem až z Belkadanu.“

„To ano.“ Luke klidně přikývl. „Jenom ještě nemůžeme z Dantooinu odletět. Na jihovýchodním kontinentu přistála Leia s uprchlíky z Dubrillionu. Když jsme přiletěli do soustavy, viděli jsme velkou yuuzhanvongskou loď, která posílala dolů výsadkové čluny. Zdá se, že jim ten kontinent připadá stejně pohostinný jako Leie.“

Anakin se otřásl. „Z ohně do karbonitového mrazáku.“

„Tak nějak.“

Nejmladší Solo si povzdechl. „Takže když jsi měl vizi, která tě sem přivedla, neměl jsi nějakou další, která by ti ukázala, jak to tam na jihovýchodě dopadne?“

„Jak jednou řekl Yoda: budoucnost je neustále v pohybu, takže tato vize nemusí být pravdivá.“ Lukova tvář se proměnila v ocelovou masku. „Což je dobře, protože ta moje vize neměla šťastný konec.“

kapitola

25

Leia natáhla ruku, odhrnula spícímu Anakinovi vlasy z čela a pak od něj odstoupila. Bez potíží pro něj našli oblečení, a tak tam ležel v částech uniforem posádky frachťáků. Leia měla zato, že obchodníci Anakinovi to oblečení nabídli původně z úcty k jeho otci, ale jak se táborem šířila zvěst o jeho a Marině útěku do hor na severu, mnozí začali na chlapce pohlížet jako na hrdinu.

Naposledy se na něj podívala, jak spí a malá zářička vrhá na jeho tmavé vlasy zlaté odlesky. Tvář mu zbarvilo několik modřin a čelo i krk měl poškrábané, ale jinak vypadal pozoruhodně zdravě. Sledovala, když na něm pracoval droid 2-1B, čistil a zašíval mu různé rány, které utržil na útěku v boji s Yuuzhan Vongy. Odřeniny a šrámy měl ošetřené bactovými náplastmi. Když mu droid spravoval zlomené zápěstí z posledního souboje, Anakin potřeboval pouze lehkou dlahu na znehybnění. Leia věděla, že Mara během jejich útěku utrpěla podobná zranění a nacházela se v péči droidů. Čekala, až ji o Mařině stavu zpraví Luke.

Leia sklonila hlavu před okrajem plachtoviny, která Anakinovi sloužila jako prosté přístřeší, a potom ji přidržela nahoře, když dovnitř vjel R2-D2, aby na chlapce dohlížel. Usmála se na droida a nechala plachtovinu klesnout zpátky. Slunce ještě nevyšlo, ale na severu se zvedal vítr. Daleko na obzoru viděla rýsující se mraky a usoudila, že přeháňky, které sužovaly severní kontinent, k nim dorazí zítra odpoledne. Takže nebudeme jen hladoví a zbědovaní, ale promáčení, hladoví a zbědovaní.

Přistoupil k ní Elegos a nabídl jí přídělovou tyčinku. „Omdlít z hladu vám nijak neprospěje.“

„No, ta tyčinka mě určitě nasytí.“ Leia ji vděčně přijala. „Anakin spí. Myslím, že toho na útěku nenaspal víc jak dvě hodiny. Kdyby je oba na nohou nedržela Síla…“

„S vaším synem musí být mocná Síla, když tohle dokázal.“

„Myslím, že ano.“ Leia cítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. „Byl tak statečný a odhodlaný nezklamat svého strýce. Udělal by cokoli, aby na něj byl Luke pyšný.“

Caamasi pomalu zavřel oči. „Asi máte strach, že když je s ním taková Síla, mohl by se v případě nezdaru vydat stejnou cestou jako jeho jmenovec.“

Leia upřela pohled do země a neodvažovala se vyslovit odpověď na tu nepřímou otázku nahlas.

Elegos mluvil tichým a uklidňujícím hlasem. „Už dávno přemýšlím, proč jste ho pojmenovala po svém otci.“

Leia si povzdechla. „Můj otec, Anakin Skywalker – nikoli Darth Vader – se obrátil proti císaři a stal se nástrojem jeho smrti. Odčinil zlo, které napáchal – v očích některých možná ne veškeré zlo, ale zabránil císaři v páchání dalšího zla. Něco mi říkalo, že když po něm pojmenuju syna, to jméno očistím. To jsem si aspoň myslela.“

„Teď už si to nemyslíte?“

Leia na něj pohlédla. „Vy Caamasiové máte štěstí, že spolu můžete sdílet vzpomínky. Já na Anakina Skywalkera nemám žádnou zřetelnou vzpomínku – a mé vzpomínky na Dartha Vadera mě stále budí ze sna. Vím, že v sobě nosím část Anakina, a myslím, že ve mně a v Lukovi jsou z něj ty dobré vlastnosti. Ale také vím, že jsou v nás i ty temnější, nebo by mohly být. Když jsem po něm pojmenovala svého nejmladšího syna, vkládala jsem do toho jména nevinnost. Představovala jsem si, že všechno, co v Anakinovi vidím, do něj přešlo skrz mě od jeho děda.“

„Chtěla jste se zbavit svého strachu z Dartha Vadera a toho, co jste po něm zdědila, tím, že jste se na Anakina dívala jako na někoho, kým mohl váš otec být a možná i kdysi byl?“

Přikývla. „Dává to smysl?“

„Dává to velký smysl. Spousta rodičů, které zklamali jejich vlastní rodiče, se zapřísahá, že oni své děti vychovají správně. Vy se možná jen snažíte sama sobě dokázat, že by se z vašeho otce za jiných okolností nestal Darth Vader.“

„Takže chápete, v čem je problém –“

„Stejně jako vy.“ Elegos se na ni starostlivě usmál. „Jinak bychom spolu nevedli tento rozhovor.“

„Jestli někdy přijdu na to, jak se mi dostáváte do hlavy a předkládáte mi problémy, o kterých nechci přemýšlet, tak… tak…“

„Až mě nebudete potřebovat, moje práce bude u konce.“

Leia se natáhla, oběma rukama uchopila Elegose za pravou paži a společně se vydali na procházku táborem. „Vždycky budu potřebovat přátele, jako jste vy.“

„Je mi ctí.“

„Spíš byste se měl bát. Moji přátelé se často dostávají do potíží.“

Elegos zeširoka mávl volnou rukou. „Například do takovýchto potíží?“

„Tak nějak.“ Leia kývla několika lidem na pozdrav a pak pohlédla na Caamasiho. „Uvalila jsem na Anakina pěkné břímě, když jsem mu dala to jméno, viďte?“

„Je dost silný, aby ho unesl, Leio. Má vás a rytíře Jedi, abyste ho podepřeli a nenechali ho sejít z cesty.“ Elegos ji levačkou poplácal po rukou. „Kdyby tíhnul k temné straně Síly, při ochraně Mary Jade by ji využil. Je mladý, ale má odvahu a je chytrý. Nyní bude zapotřebí obojího. Až přijdou Yuuzhan Vongové, na obou stranách to budou hrozná jatka.“

Leia ucítila, jak se Elegos slabě otřásl. „Pro pacifistu, jako jste vy, to musí být strašné.“

„Je to strašné pro všechny. Pro ty, kteří si to uvědomují, i pro ty, kteří ne.“ Caamasi zavrtěl hlavou. „Kdyby existoval způsob, jak tomu zabránit, pokusil bych se o to, ale zdá se, že Yuuzhan Vongy tohle zkoušení a útoky uspokojují. Nevíme, proč jsou tady a co chtějí. Nevíme, jestli se s nimi dá vyjednávat, a skutečnost, že si s Anakinem a Marou zřejmě pohrávali, nijak nenasvědčuje tomu, že by se nám mohlo podařit dosáhnout nějaké vzájemné dohody.“

„To mě taky trápí. Je-li to možné, dávám vyjednávání přednost, ale když ho nepřítel odmítá, nemáme příliš na vybranou, jak se s ním vypořádat.“ Leia se zamračila. „Kde budete vy, až zaútočí?“

„Váš bratr svolil, že mi zapůjčí Artoo, takže budu ve velitelském raketoplánu a budu pálit z laserových a blasterových kanónů.“

Zastavila se a otočila se tváří k němu. „Ale podle toho, co jste říkal, dá zabíjení vzniknout tak strašlivé vzpomínce, že na ni nebudete nikdy schopen zapomenout.“

Caamasi odpověděl chladně a vážně. „To, k čemu tady dojde, nebude nikdy zapomenuto. Já ani nikdo z těch, co přežijí, na to nezapomeneme. Ale horší by bylo jen vědomí, že jsem neudělal nic, abych ten masakr zastavil. Zodpovědnost za rozsévání smrti dokážu přijmout a také ji přijmu – a možná se tak ujmu role, díky které se v té nezáviděníhodné situaci neocitnou jiní. Když už před tou nepříjemností nedokážu ochránit sebe, můžu se aspoň utěšovat, že jsem před ní ochránil jiné.“

„Přesně tak to cítím i já.“

„Dokázala jste to už mnohokrát a teď se ta odvaha projevuje i u vašich dětí.“

„Asi ano.“ Leia se na Elegose usmála. „Až tedy budete tam nahoře střílet, miřte trochu výš, abychom se vám nepřipletli do cesty.“

*

Luke se opatrně posadil na lůžko své ženy na palubě Courage. Když se jí zachvěla víěka a otevřela oči, položil si prst na rty. „Nechtěl jsem tě vzbudit.“

„To je v pořádku.“ Hlas jí zněl trochu chraptivě a šeptala. „V poslední době jsem toho naspala až příliš.“

„Byla jsi pod velkým tlakem. Ta nemoc…“

Pomalu přikývla, ale ne chabě, a to Luka povzbudilo. I když ji tam v horách našel na pokraji naprostého zhroucení, nenechala se od něj nést a dokonce se marně pokusila vynutit si, že bude náporový člun pilotovat spolu s ním. Odmítla přiznat porážku či slabost.

Luka to velmi uklidnilo a chvíli mu trvalo, než přišel na to proč. Jeho teta Beru se v ničem nepodobala Maře, až na jedinou věc: dokázala tvrdě bojovat o přežití. Život na Tatooinu takové lidi vyžadoval. Pokud jste byli jen trochu měkcí či slabí, pouštní planeta vás vysušila, její písek vás oholil až na kost a pak vás pohřbil. Každý, koho znal, když vyrůstal, se mohl chlubit tím, že planetě denně vzdoroval, a díky tomu Luke dokázal tento smysl pro přežití ocenit.

Mara vzala z poličky u hlavy lůžka malou láhev a napila se z ní vody. Z koutku úst jí kapka unikla. Mara se ji pokusila pohybem ruky zachytit, ale minula.

Luke se předklonil a prstem jí kapku setřel. Sevřela jeho ruku ve své a zvedla si jeho prsty ke rtům. Políbila je a přitiskla si jeho sevřenou ruku k hrudi. „Nikdy jsem nezapochybovala, že se z těch hor dostanu. Když jsem tě uviděla… myslela jsem, že chudák Anakin…“ Stiskla mu ruku silněji. „Jsem tak ráda, že jsi ho zachránil.“

„To je to nejmenší, co jsem pro něj mohl udělat za to, že zachránil tebe.“ Luke si povzdechl. „Neměl jsem tě na Dantooine pouštět. Ithor je od Okraje dál. Tam by to bylo bezpečnější.“

Mara upila ještě trochu vody. „Opravdu?“

„Jak to myslíš?“

Narovnala si polštář za zády a zvedla se do polosedu. „Yuuzhan Vongové byli na Dubrillionu i na Belkadanu. Jsou tady na Dantooinu. Hádám, že na ostatní světy udeřili taky. Buď průzkumníci, nebo spousta vojáků. Mohli už obsadit celý Okraj.“

„Máš pravdu. Nevíme, jak hluboko do galaxie už pronikli. Jestli jsou až u Ithoru…“ Luke se otřásl. Kdyby se Yuuzhan Vongové dostali na Ithor, vykousli by do galaxie pěkně široký pruh, odkud by mohli ohrozit mnohé klíčové světy Jádra. Dobudou je a ekonomika Nové republiky se zhroutí. Pokud by k tomu došlo, členské planety Nové republiky by začaly hledat podporu jedna u druhé a Nová republika by se rozdrobila.

„Jestli jsou až u Ithoru, tak umřeme přímo tady, protože nám nikdo nepřiletí na pomoc.“

„Neumřeme tady.“

„To je nějaká vize?“

„Spíš naděje.“ Luke si povzdechl. „Máme tady slušný obranný perimetr s dobře rozmístěnými zbraněmi. Chvíli se udržíme.“

Zelené oči jí plály. „Jak dlouho? Uprchlíci sem byli převezeni, protože na lodích nebylo dost zásob na cestu z Dantooinu na další civilizované světy. Udržíme se, než budeme mít kritický nedostatek jídla? Co když Yuuzhan Vongové zaútočí a zabijí dost lidí, takže nedostatek jídla už nebude představovat problém?“

„Já nevím. O tom zatím nikdo neuvažuje.“

Mara na něj povytáhla obočí. „Nikdo, anebo ty? Myslíš, že tvoje sestra o tom nepřemýšlí?“

„Možná ano, ale já mám jiné –“ Usmál se na ni. „Maro, teď jsi mojí největší starostí ty. Miluju tě a tvůj zdravotní stav není dobrý. Mluvil jsem s Anakinem a ten mi řekl, že jsi slábla čím dál víc.“

Přikývla. „To je pravda. Anakina napadlo, že ta nemoc reaguje na něco, co souvisí s Yuuzhan Vongy.“

„Říkala jsi, že jsi cítila spojení mezi nemocí a těmi brouky na Belkadanu.“

„Ano. A tady taky cítím vzdálené spojení a vím, že už jsem ho cítila předtím.“ Povzdechla si. „Kvůli tomu jsem ale nebyla čím dál slabší.“

„Ne?“ Luke svraštil obočí. „Tomu nerozumím.“

„Ani já jsem tomu nerozuměla, dokud nás Yuuzhan Vongové nenašli a my nezačali utíkat.“

Mara palcem pohladila Luka na ruce. „Po událostech na Belkadanu a Dubrillionu jsem se potřebovala dát dohromady. Bylo správné, že jsi mě proto poslal pryč, ale oba jsme se zmýlili, když jsme si mysleli, že mi pomůže menší odpočinek. Tahle nemoc jako by mě pomalu izolovala od Síly. Jedině tím, že k sobě Sílu přivolám, dokážu proti té nemoci bojovat, a právě v tomhle jsme se spletli.“

„Nejsem si jistý, jestli to chápu.“

„Je to zamotané, ale pochopíš to, lásko.“ Usmála se a opět ho políbila na ruku. „Síla, jak jsi ji definoval, je pole energie, které nás obklopuje, prostupuje nás a se vším nás propojuje.“

„Očividně se vším kromě Yuuzhan Vongů.“

„Nehledě na tuto výjimku, když se dokážeme se Sílou spojit, dělá nás silnějšími. Jsme schopni z ní čerpat energii.“

Mistr Jedi přikývl. „Na Belkadanu jsem používal Sílu jen velmi málo, vyjma chvíle, kdy jsem potřeboval zachránit Jacena.“

Mara se na něj obdivně usmála. „O tom boji chci slyšet, Luku.“

„Až budeš odpočatá.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, to je ten problém. Odpočívala jsem až moc.“

„Maro, vždyť se sotva zvládneš posadit. Musíš odpočívat.“

„Ne, já se musím vrátit ke svým kořenům á ke svému přístupu k Síle.“ Zasmála se. „Vzpomínáš si na naše první setkání? Pamatuješ si, jaká jsem byla?“

„Snažila ses mě zabít, abys splnila císařův poslední povel.“

„Správně. Luku, já jsem bojovnice. Vždycky jí budu. Když jsem zrovna neměla co na práci, cítila jsem se hrozně. Toužím po výzvách, prahnu po nich. I když tady nahoře na severu bylo krásně a byl tu klid, ukolébalo mě to, otupilo a zbavilo jiskry. Anakin to zařídil tak, abych nic nepotřebovala, a na Dantooinu – než se objevili Yuuzhan Vongové – nebylo nic nebezpečnějšího než velké trny. Chřadla jsem, snažila jsem se udržet si energii, zatímco jsem se odvracela od způsobů, kterými jsem ze Síly dříve čerpala.“

Mara upřela pohled do Lukových očí a Luke ucítil jejich osobní pouto a sílící spojení. Pronikl za únavu k obrazu Mary, který existoval hluboko v její psychice. Tato Mara, fyzicky zdatná a s pronikavým pohledem, měla u pasu blastery a vypadala jako někdo schopný udělat z Hvězdy smrti kůlničku na dříví.

„Tak to jsem já, Luku. Když jsme s Anakinem museli utíkat, cítila jsem se fyzicky vyčerpaná, ale v Síle jsem byla mocnější. Podařilo se mi napravit některé ze škod, které nemoc napáchala. Uvědomila jsem si, co je na té nemoci nejzákeřnější. Když lidé onemocní, uchýlí se většinou do svého dětství a stanou se bezmocnými. Opustí to, čím se stali, i své místo v předivu Síly, a potom ta nemoc zpřetrhá i tato poslední spojení a oni zemřou.“

Luke se na ni chvíli díval a pak svraštil čelo. „Takže ty mi tvrdíš, že nehledě na to, jak moc jsi unavená, když tě nechám bojovat s Yuuzhan Vongy, posílí tě to.“

„Dokud budu bojovat, neumřu.“

Zachvěl se. „Nejsem si jistý, jestli se mi taková léčba zamlouvá, ale tvoje nemoc se mi zamlouvá ještě míň.“

„Necháš mě bojovat?“

„Přestože jsem mistr Jedi, myslím, že bych tě nedokázal zastavit.“ Mara se zasmála a nádherný zvuk jejího hlasu zněl jeho uším jako balzám. „Kdyby to řekl nějaký jiný muž, nevěřila bych, že to myslí vážně. Jsem tak ráda, že jsem tě našla a nezabila tě.“

„Taky mám z obojího radost.“ Luke pohlédl na chronometr na přepážce. „Nevím, kdy se Yuuzhan Vongové objeví, ale možná by ses měla do té doby prospat.“

„Myslím, že ten čas radši strávím se svým manželem.“ Mara chytila Luka za tuniku, přitáhla si k sobě jeho tvář a políbila ho. „Zůstaň tady se mnou. Vyprávěj mi o Belkadanu a mistru Jedi se dvěma meči. Trávit čas s manželem je na Dantooinu ten nejlepší lék a já si ho s radostí vezmu tak velkou dávku, jakou mi naordinuješ.“

kapitola

26

Corranovi nevadilo, že ho do tváří štípe písek. Mžoural směrem, kde vítr začal obnažovat zasypanou Dalliance. Když vyslal Sílu, hluboko v lodi ucítil Gannera s Tristou. Jejich emoce byly sice na tu dálku ztlumené, ale přesto cítil víc než jen jejich přítomnost. Znamenalo to, že nejspíš vedou vášnivou diskusi, což Corrana nepřekvapovalo. Od chvíle, kdy zjistili, co se stalo se ztracenými studenty, měli všichni nervy napnuté k prasknutí. Corran a Ganner vyrazili k meteorologické stanici a našli tam jen trosky. Zásoby byly rozházené všude kolem a od stanice vedly čtvery stopy. Nebylo pochyb: Vila a Dennu zajali yuuzhanvongští válečníci.

Zavrzání bot na skále obrátilo Corranovu pozornost zpátky k nejbližšímu okolí. „Ano, doktorko Pace?“

„Nesnáším, když tohle děláte. Mohl byste se na mě aspoň podívat.“

Corran se ohlédl. „Promiňte. V Síle je vaše přítomnost velmi zřetelná. A vaše kožené podrážky navíc vydávají charakteristický zvuk. Vaši studenti mají mnohem tišší syntetické boty.“

Žena sešpulila rty a přikývla. „Je to pěkný trik, ale mám dojem, že na téhle misi budete potřebovat víc než to. Opravdu víte, do čeho jdete?“

Corran se krátce zasmál a pak zavrtěl hlavou. „Jeden z vašich studentů, jeden z těch zajatých, nařkl rytíře Jedi z toho, že jsou schopni vidět do budoucnosti. Někdy se takové vize opravdu dostavují, ale ke mně ne, alespoň ne teď. Nevím, jestli uspějeme, ale vím, že se o to musíme pokusit.“

Pace se zamračila. „Pořád se mi to moc nelíbí.“

„Myslíte tohle?“ Corran ukázal k několika laminoplastovým bednám, které ležely před vchodem do jeskyně. „Artefakty Vongů jste sbalila docela rychle. A dokonce tu kvůli nim necháte přístroje.“

„Byly staré a já stejně nevím, co se zbytkem rozpočtu. Když neutratím všechno, příští rok už tolik nedostanu.“ Založila si paže na prsou. „Vy víte, co jsem myslela.“

„Asi ano.“ Od zajetí obou studentů chodili Corran s Gannerem každý den na výzvědy k yuuzhanvongské vesnici. Zjistili, že Yuuzhan Vongové sbírají vzorky místní flóry a fauny a také po něčem pátrají. Pokaždé vyhnali otroky z vesnice a rozestavili je do rojnice. Kopali a vrtali do písku. Corran si byl jistý, že to, co hledají, leží zabalené v laminoplastových bednách doktorky Pace.

Studenti přišli na to, že magnetické pole Bimmielu se čas od času mění. To znamenalo, že pokud Yuuzhan Vongové hledají jeskyni podle starých měření, hledají na špatném místě. Zajetí Vila a Denny ale samozřejmě znamená, že už o nás vědí. Corran se vlastně divil, že si pro ně Yuuzhan Vongové nepřišli dřív.

Na výzvědách zjistili Corran s Gannerem i několik dalších věcí. Zaprvé vypátrali, že oba studenty drží v největší ulitě. Nebyli v dobrém stavu, ale jejich obraz v Síle dosud nezačal slábnout. Všichni to považovali za dobré znamení.

Zato stav otroků se rychle zhoršoval. Jediové nebyli svědky žádných dalších vražd, ale vězňů přesto ubývalo. Výrůstky mohutněly a bolest otroků byla čím dál zřetelnější. Ani v noci si od ní zřejmě moc neodpočinuli.

Corran viděl pouze dva válečníky, stejné jako předtím, a začínal si myslet, že tu jsou opravdu jenom dva. Věděl, že je to nebezpečný předpoklad, ale přesto se ho držel, protože kdyby jich tu bylo víc, záchranná mise by neměla šanci na úspěch. V koutku duše cítil, že uspějí, přinejmenším částečně, a důvěra v Sílu podpořila domněnku o počtu Yuuzhan Vongů, kterým budou čelit.

Ganner se chopil Corranovy víry ohledně počtu Yuuzhan Vongů a nepřestával mu ji předhazovat. Mladší Jedi mu připomínal zas a znovu, že kdyby té noci bývali zasáhli, žádný ze studentů by teď nebyl v nebezpečí a všichni už mohli být z Bimmielu dávno pryč. Corran opáčil, že kdyby se ti dva válečníci dlouho neozývali, mohli by sem Yuuzhan Vongové poslat posily a situace by se ještě zhoršila, ale byl to chabý argument a on to věděl. Kdyby opravdu posílali pravidelná hlášení mimo planetu, další Vongové by tu už dávno byli. Přiletěli by hned potom, co ti dva zjistili, že jsou tu lidé.

Pohlédl na dr. Pace a trochu svěsil ramena. „Myslím, že tohle všechno už jsme probírali, a chápu vaše námitky. Ganner a já vklouzneme do tábora a osvobodíme vaše studenty. Trista už se seznámila s řízením frachťáku, takže tam s ním zvládne doletět. Sice je trochu větší, než na co je zvyklá, ale její zkušenosti s pilotováním náporového člunu by měly stačit. Pokropí vesnici látkou, kterou jste nasyntetizovali, Ganner a já odtamtud vypadneme, a opustíme planetu.“

„Ano, opustíme planetu… a taky otroky.“ Pace přimhouřila oči. „Až pokropíme tu oblast virem, který promění bakterie, zároveň také uvolníme obrovské množství pachu smrti. Z vašich hlášení vyplývá, že písečné krysy mají pod vesnicí chodby. Jakmile pach smrti prosákne tam dolů, prohrabou se z chodeb na povrch a zaplaví celou vesnici. Otroci nebudou mít šanci.“

Corrana zamrazilo v zádech. „Já to vím a vím i to, že jsme vás žádali, abyste nám věřili, abyste věřili tomu, co jsme Ganner a já cítili z otroků. Pomalu umírají. Nikdy jsem v Síle nic podobného necítil, ale vím, že jsou těžce nemocní a nepřežijí.“

Zvedl hlavu. „A vy navíc víte, že je nemůžeme vzít s sebou. Nevíme, co jsou ty výrůstky zač, ani jak se šíří. Klidně to může být infekční choroba. Yuuzhan Vongové možná postavili celou tu vesnici jenom proto, abychom z ní otroky zachránili a odvezli si bacilonosiče. Pokud to uděláme, můžeme Nové republice a jejím národům způsobit nedozírné škody.“

„Ale co když jsou nakaženi i Vil a Denna?“

Corran si povzdechl. „To je jádro problému, že? Taky už jsem si nad tím lámal hlavu.“

„A vaše rozhodnutí?“

Pohlédl směrem k daleké lodi a dvěma postavám pomalu kráčejícím zpátky k jeskyni. „Pokud jsou nemocní, nezbude nám než je tu nechat.“

„A pokud je dokážeme vyléčit?“

„Chcete na to vsadit celou planetu?“ Corran si poklepal na hruď. „Já ne. Pamatuju se na virus Krytos. Vím, jak ničivá může taková epidemie být. Pokud jsou nakaženi, nesmějí odletět z Bimmielu. A pokud nejsou, na frachťáku je strčíme do skafandrů. Totéž platí i pro Gannera a pro mě, pro případ, že bychom také něco chytili.“

„A když se opravdu nakazíte, čekáte, že vás všechny čtyři vyhodíme do vesmíru?“

Corran se otočil a pohlédl na ni. „Doktorko, některá rozhodnutí prostě nejsou snadná. Vyhození Gannera do vesmíru by Tristě nejspíš zlomilo srdce. Mám ženu a děti a myslím, že moje smrt by je taky moc nepotěšila; ale když se mám rozhodnout, jestli zemřu já, nebo miliardy jiných, nemusím se dlouho rozmýšlet. Sloužím Síle a Síla je život. Rozhodnutí to pořád není snadné, ale už je aspoň snadnější.“

Pace zasykla a zavrtěla hlavou. „Z vašich úst to zní tak jednoduše.“

„Svým způsobem to tak jednoduché opravdu je.“ Corran si povzdechl. „Ale pochybuju, že Vongové budou mít stejný názor, takže nejspíš to bude těžké a bolestivé.“

kapitola

27

Jaina Solo seděla schoulená a nenápadná mezi piloty, kteří v hlavní kabině Imperviousu, raketoplánu třídy Lambda senátora A’Kly, čekali, až plukovník Darklighter zahájí instruktáž. I když byl plukovník ještě poměrně mladý, patřil k nejstarším lidem v místnosti. Jainu znepokojilo, že spousta těch letců je stejně stará jako ona. Dokonce měla pocit, že jeden z pilotů ošklivek je ve věku jejího mladšího bratra.

Kromě pilotů z eskadry Rogue a dvou eskader ošklivek přišli na instruktáž i piloti z nejrůznějších nákladních lodí. Elegos seděl stranou v řadě před nimi, jako by byl spíše pozorovatelem než účastníkem, navzdory skutečnosti, že jeho raketoplán dostal za úkol letět v čele přímo směrem, z něhož Yuuzhan Vongové povedou útok.

Gavin kývl na majora Varth, která vyvolala hologram koralskipperu. „Skipy už jste viděli a střetli jste se s nimi v boji. Nemáme představu, jakou roli budou hrát v letecké podpoře pozemního útoku, ale jejich plazmové střely nepochybně zabijí každého, kdo se jim připlete do cesty. Naším cílem bude zaměstnat skipy a zabránit jim v podpoře pozemních jednotek. To je náš hlavní úkol a postarají se o něj eskadra Rogue a eskadra Mraků.“

Piloti z eskadry Mraků přikývli a poplácali se po zádech. Ošklivky byly na Dantooinu rozděleny do nových skupin a eskadra Mraků sestávala z ošklivek se štíty, jako byly například spáry. Roguové té eskadře zpočátku říkali eskadra Vraků, ale její piloti to brali s humorem, takže teď už do nich Roguové tolik nerýpali. Navíc všichni víme, že v nadcházejícím boji nejspíš utrpí těžké ztráty. Jejich lodě nejsou zdaleka tak odolné jako ty naše.

Druhou eskadru, eskadru Drsňáků, tvořily slabší stíhačky, včetně strojů s iontovými kanóny a bez štítů. Nyní se Gavin otočil k jejich pilotům. Všichni nosili rudé šály, které jim měly propůjčit světácké vzezření – a fungovalo to, dokonce i v případě gamorreanského zadního střelce ze stařičkého Y-wingu bez štítů. „Vy budete mít na starosti útok na pozemní cíle. Až odlákáme skipy, pustíte se do pozemního vojska. Netušíme, jestli budou mít nějaká vozidla, ani jak budou vypadat. Musíte vyřadit z boje všechno, co bude velké. Zaútočíte protonovými torpédy a třaskavými střelami, ale musíte použít následující strategii.“

Major Varth stiskla několik kláves na datapadu a statický hologram se změnil v animaci. Yuuzhanvongské pozemní vozidlo – znázorněné jako obrovský brouk s tisícem malých nožiček – se pomalu sunulo vpřed, když na něj zaútočila trojice letounů. První dva přelétly vysoko nad vozidlem a zkropily ho nízkoenergetickou palbou. Poté na cíl nalétla třetí stíhačka a vypálila protonové torpédo. Černé díry yuuzhanvongského plavidla byly zaměstnány odkláněním laserové palby, takže protonové torpédo prolétlo skrz. Projektil vybuchl. Exploze nadzvedla brouka do výše a roztrhla ho vedví. Jeho hořící zbytky se snášely k zemi.

Gavin se pousmál. „Opakuji, že nevíme, jak budou pozemní vozidla Vongů vypadat. Rozhodli jsme se pro brouka, protože víme, že je používají. Ale bez ohledu na jejich vzhled je musíme zahltit laserovou palbou, a pak zasáhnout protonovým torpédem.“

Fialové proužky okolo Elegosových očí se stáhly. „Promiňte, že vás přerušuji, plukovníku, ale není tato strategie založena na zbožném přání? Nemáme představu, kolik dovin basalů budou tato pozemní vozidla mít. Možná bychom zbytečně plýtvali torpédy.“

Gavin unaveně přikývl. „Souhlasím, ale možnost zabít spoustu Vongů za to riziko stojí. A jejich těžké zbraně by nám mohly pořádně zatopit, takže je musíme zneškodnit.“

Jaině se v hlavě vylíhl nápad. Zvedla ruku.

„Podporučíku Solo?“

„Promiňte, plukovníku, ale vy a senátor jste mi vnukli takovou myšlenku. Gravitační anomálie, kterou vytváří dovin basal, pohltí protonové torpédo a buď mu zabrání ve výbuchu, nebo jeho energii vstřebá.“

„Pokud víme, tak ano. Myslíme si, že vstřebávání té energie dovin basaly vyčerpává podobně jako energetický štít.“

„Přesně to jsem si myslela.“ Usmála se. „Co kdybychom dovin basalům pohlcování energie trochu ztížili?“

Gavin se zamračil. „Nějak nechápu, jak to myslíte.“

„Jde mi o tohle: Pokud přeprogramujeme protonová torpéda a třaskavé střely tak, aby neustále dostávaly zaměřovací údaje z našich lodí, mohli bychom je odpálit předčasně – v okamžiku, kdy se před nimi objeví gravitační anomálie. Střely vybuchnou a uvolní všechnu svou energii. Černá díra něco z toho pohltí, ale zbytek zasáhne pěchotu nebo jiná vozidla, která zrovna nebudou mít na potřebné straně černé díry. Tlaková vlna výbuchu by každopádně zkosila všechny vojáky v okolí a žár by způsobil další škody.“

Gavin se poškrábal na vousaté bradě. „Tak jako tak bychom je pěkně pocuchali. Piloti by ovšem museli letět přímo na cíl, takže sami by se taky stali terčem.“

Major Inyri Forge zvedla ruku. „V režimu pozemního útoku nepotrvá torpédu dlouho, než doletí k cíli. Pár vteřin – víc ne.“

Jeden z Drsňáků pokýval hlavou. „Taky bysme mohli naše střely napojit na zaměřovací systémy frachťáku. Vypálíme střely a hned zase zmizíme, nebo se vrátíme a zaútočíme znova. Jestli pošleme torpéda tam, kde bude hodně vojáků, mohli bysme napáchat slušný škody.“

Velitel eskadry Rogue přikývl. „Úprava plánu je to jednoduchá a smysluplná. Výborně. Nechám droidy naprogramovat simulaci a uvidíme, jak to bude fungovat. Piloti frachťáků, zjistěte, jestli půjdou vaše senzory upravit tak, aby poskytovaly našim střelám potřebnou telemetrii. Nemělo by to být těžké. Vy sami ovšem budete střílet bez zaměřovačů, protože vaše senzory budou mít jinou práci – aspoň dokud se Vongové nepřiblíží. Až budou blízko a my je přestaneme torpédovat, můžeme vám senzory vrátit, i když už je nebudete potřebovat.“

Gavin se chvíli hryzal do spodního rtu. „Poslyšte, vy všichni, nebude to snadné. My piloti za běžných okolností čerpáme sílu z tradice a romantiky boje mezi hvězdami. Stíhačky, se kterými létáme, zlikvidovaly Hvězdu smrti a sestřelily spousty Impů a pirátů. Často nacházíme hrdost i útěchu v tom, že ti, kterým čelíme, mají stejné šance jako my. Je to férový boj.

Tohle nebude férový boj ani zdaleka. Jakmile připravíme pozemní jednotky o leteckou podporu, budeme je masakrovat tak rychle, jak jen to půjde. Nízkoenergetická laserová palba stíhačce sotva poškrábe lak, ale válečníka ve vteřině uškvaří. Nebude to pěkné. Ale je to nutné.“

Gavin kývl k průzoru, za kterým byly vidět tábor uprchlíků a ohně plápolající do noci. „Je to nutné, protože ti lidé tam venku nejsou válečníci. Někteří sice mají blastery, ale když je budou muset použít, bude to znamenat, že jsme selhali. Ochránit ty lidi, dospělé i děti, je důležitější než naše vlastní přežití. To neznamená, že byste měli zbytečně riskovat, ale občas bude potřeba, abyste nejednali chladně a racionálně.“

Napřímil se do pozoru a zasalutoval. „Svou povinnost znáte. Zopakujte si všechno na simulátorech, prospěte se a buďte připraveni. Až přijdou, musíme je zastavit. Nic víc, nic míň.“

*

Jacen stál za valem z hlíny a kusů laminoplastu, jedním z mnoha, které navršili kolem tábora. Před pár hodinami mu skončila hlídka. Vzal si něco k snědku a šel si lehnout, ale vůbec se mu nedařilo usnout. Vrátil se na předsunutou linii a poslal jednoho z mužů, aby uložil své děti ke spánku. Pokud se mám cítit mizerně, aspoň můžu pomoct ostatním, aby jim bylo o něco líp.

Události minulého týdne Jacena ošklivě zmátly. Jeho vize byla neuvěřitelně skutečná, a přesto, když se ji vydal naplnit, vběhl přímo do pasti. Vzpomínka na strýce, vstupujícího do tábora Yuuzhan Vongů se dvěma světelnými meči v rukou, se mu stále přehrávala v hlavě. Luka Skywalkera znal celý svůj život a uznával ho jako svého mistra, ale až do této chvíle nikdy nevnímal Luka tak, jak ho vnímali ostatní. Luke vykonal své nejslavnější činy dávno předtím, než se Jacen narodil, takže Jacen vždycky věděl, že Luke je živoucí legenda, ale ještě nikdy nespatřil na vlastní oči, proč se tou legendou stal.

Jacena ohromilo, co jeho strýc předvedl, a překvapila ho i jeho následná únava. Vypadalo to, jako by Luke kvůli přímému použití Síly strašně zestárl. Jakmile se vrátili na palubu Courage a nastavili autopilota, Luke se stáhl do ústraní, aby meditoval a znovu načerpal síly, a Jacen si ošetřil ránu na tváři. Mladík zvedl ruku a dotkl se strupu, jediné hmatatelné připomínky toho, že chybělo jen málo a mohl z něj být yuuzhanvongský otrok.

Bez toho strupu bych snad ani nevěřil, že se to opravdu stalo. „Neškrabej si tu ránu, Jacene. Jestli se zanítí, zůstane ti po ní ošklivá jizva.“

Mladý rytíř Jedi se otočil a věnoval Danni úsměv, i když ho při tom strup zatahal na tváři. „S jizvou bych byl fešák, co říkáš?“

Zkoumavě si ho prohlédla, načež sešpulila rty a zavrtěla hlavou. „Nepotřebuješ ji. Jsi dost hezký i bez ní – až na ten ustaraný pohled.“

Jacen zamrkal. „Nejsem ustaraný, jenom zmatený. A nemělo by to na mně být tak znát, pokud mě ovšem nečteš pomocí Síly.“

„Cvičila jsem, jak mi to ukázala Jaina, ale většinou jsem se soustředila jenom na zvedání drobných předmětů a skrývání svých pocitů.“ Objala si pažemi tělo. „Když se dotýkám Síly, najednou si uvědomuju, jak nešikovní lidé jsou, pokud jde o emoce. Jsou jako kbelíky emocí a rozlévají se všude kolem.“

Jacen se natáhl v Síle a ucítil z Danni záchvěv strachu. „Své pocity skrýváš docela dobře, ale strach bys neměla mít vůbec. Strach vede k nenávisti –“

„Já vím, je to krok na cestě k temné straně.“ Pomalu vydechla a vystoupila k němu na hliněný val. Ve vlasech jí tančily zlaté odlesky ohně. „Už mě jednou zajali. Nechci, aby se to stalo znovu. Nevydržela bych to.“

„Nejsou to zrovna nejlepší hostitelé, viď?“

„To tedy ne.“ Otočila se k němu a polovinu tváře jí zahalil stín. „Kéž bych byla tak statečná jako ty. A ty si ještě děláš legraci, že jsme byli jejich hosty.“

„Můžu buď žertovat, nebo plakat, Danni.“ Jacen se naklonil přes val. „Sama víš, že být statečný není až tak těžké. Odvaha je většinou jen neznalost toho, co se doopravdy děje. Když jsme utíkali z jejich zajetí, neměl jsem čas se bát a ty taky ne. Takže ses vlastně nebála.“

„Ale teď se bojím. Všude cítím strach. Úplně všude.“

Jacen pomalu přikývl. „Ano, v táboře je spousta strachu a hodně je ho i tam venku.“ Ukázal do tmy. „Možná to cítíš taky. Je to jako divné bzučení v Síle. Strýc Luke a já jsme zjistili, že patří yuuzhanvongským otrokům. Yuuzhan Vongové svým otrokům něco dělají. Mám za to, že ať už proti nám pošlou jakékoli válečníky, první vlna budou právě otroci. Budou postradatelní a umožní Yuuzhan Vongům vyzkoušet na nás své metody, aniž bychom jim zabili příliš mnoho válečníků.“

„Myslíš, že zvítězíme?“

Pokrčil rameny. „Nemáme na výběr. Mohl bych říct, že ano, ale jestli se mýlím, stejně nám to nebude nic platné.“

Danni zvedla obočí. „Žádný náznak budoucnosti ze Síly?“

„Ne, a nejsem si jistý, jestli bych mu vůbec věřil.“ Jacen si ztěžka povzdechl. „Nevím, co si mám myslet. Před dvěma týdny jsem myslel, že svého pravého potenciálu dosáhnu jedině tak, že se stáhnu do ústraní, stanu se poustevníkem a budu kultivovat své spojení se Sílou. Teď ale vidím, že je mě zapotřebí, abych jako Jedi pomáhal lidem. Ani ti nedokážu říct, jak skvělý to byl pocit, když jsem zachránil Maru s Anakinem. Jinde se možná dívají na rytíře Jedi s opovržením, ale tady k nám vzhlížejí jako ke spasitelům. Když strýc prochází táborem, úplně cítíš, jak se šíří hrdost a naděje. Jsou tu děti, které šermují s klacky a bzučí, jako by to byly světelné meče. Možná jsou to jen lidé, kteří se v temných časech chytají každé naděje, ale cítím se skvěle, že jim tu naději mohu dát.“

„Takže souhlasíš, že Jedi má povinnosti, které přesahují jeho vztah k Síle?“

„Takhle jsem o tom ještě nepřemýšlel, ale asi musím odpovědět ano.“ Neklidně se ošil. „Ale přesto si říkám, že kdybych měl blíž k Síle, možná bych věděl, kde se moje vize pokazila. Strýc Luke říká, že budoucnost je neustále v pohybu, takže ta vize mohla být pravdivá až do okamžiku, kdy do ní zasáhl někdo jiný. Kdyby se vyplnila, možná bychom vůbec nepřiletěli a nezachránili Maru s Anakinem. Takže mi nevadí, jak to nakonec dopadlo. Ale přesto…“

„Přesto bys chtěl lépe rozumět Síle. Pokud se máš vydat její cestou, potřebuješ vědět, jak je ta cesta značená.“

Jacen se usmál a otočil k ní tvář. „Tak nějak.“

Danni přikývla a navinula si na prst pramen světlých vlasů. „Možná že cesta, kterou hledáš, je stejná jako budoucnost – neustále v pohybu. Možná že tento úsek cesty od tebe žádá, abys dal lidem naději, a další úsek budeš moct jít sám. Až dojdeš na křižovatku, můžeš jednu cestu opustit a vydat se po jiné. Vést tě mohou pouze tvé předchozí zkušenosti.“

„Jenže já tolik zkušeností nemám, v tom je ten problém.“ Jacen zavrtěl hlavou. „Vidím, že jsi o Síle hodně přemýšlela.“

„Ne o Síle, jen o životě. I já jsem si musela zvolit cestu. My všichni. Mohla jsem zůstat na Commenoru, vdát se a mít děti, ale místo toho jsem nastoupila v ExGalu a odletěla na Belkadan. Jestli tuhle patálii přežiju, možná se nad svým rozhodnutím zamyslím znovu.“

Jacen cítil, jak mu rudnou tváře. „Ty se chceš vdát a mít děti?“

„Když se objeví ten správný muž, možná ano.“ Pokrčila rameny. „Teď se toho děje tolik a já nevím, jestli můžu věřit svým citům. Vděčnost, strach, zvědavost – všechno se to ve mně sváří.“

„Ale nechodíš s nikým?“ Jacen cítil, jak ta otázka chvíli visí ve vzduchu, a pak se zřítila k zemi, jako by byla z olova. Myslet si, že žena o pět let starší než on mu věnuje víc než jen letmý pohled, by bylo absurdní. I když… Řekla, že jsem hezký… Ale přesto mě nejspíš považuje jenom za kluka…

„Milostné vztahy byly něco, co jsem odkládala na později. Možná že ta doba nastala teď, kdoví.“ Věnovala mu úsměv. „Kdybys byl o něco starší, nebo kdybych já byla o něco mladší, a kdybychom se potkali za jiných okolností – kdoví… Chci říct, něco k tobě cítím, Jacene, ale sama se v tom nevyznám. Jsi tak pozorný, z Belkadanu jsi mi přinesl hologramy a věci na památku. Ani nevíš, co to pro mě znamenalo…“

„Tolik se toho stalo, a ty nevěříš svým citům?“

Danni přikývla. „Tekutiny se pod tlakem nevaří, když by měly, a s city je to naopak. Myslím, že jsi báječný, a vážím si tě jako dobrého přítele. A jestli z toho bude něco víc… nu, jak jsi říkal, budoucnost je stále v pohybu.“

Jacena zabolelo u srdce. Když vyrůstal v akademii, líbila se mu spousta dívek, ale mimo důvěrně známé prostředí byla Danni první žena, která ho přitahovala. Připouštěl, že když se spolu tísnili v záchranné kapsli, došlo mezi nimi k intimnějšímu tělesnému kontaktu, než jaký byl při prvním setkání běžný. Často na ni myslel, ale také si uvědomoval, že jeho sny ze všeho nejvíc připomínají tradiění představu hrdiny zachraňujícího dámu v nesnázích. Jako když můj táta poprvé potkal mámu…

Pátravě mu hleděla do tváře. „Ranila jsem tě, viď?“

„Rytíři Jedi neznají bolest, Danni.“ Jacen jí věnoval odvážný úsměv. „V časech, jako jsou tyhle, je dobrý přítel skutečný poklad. Není jisté, jestli přežijeme, takže bude pro nás oba nejlepší, když zůstaneme přáteli.“

Natáhla se a pohladila ho levou rukou po pravé tváři. „To byla velice dospělá odpověď, Jacene. Jsi opravdu výjimečný.“

„Díky, má milá přítelkyně.“ Jacen si povzdechl a zahleděl se do tmy.

„Přátelé ve mně vždycky dokázali probudit to nejlepší.“

*

Anakin zůstal stát před dveřmi kabiny strýce Luka a tety Mary. Dveře se otevřely, vyšel z nich Luke a usmál se na něj. „Právě odpočívá.“

Chlapec kývl. „Nebudu ji rušit.“ Ukázal za sebe do chodby. „Tak já zase –“

„Rád bych, aby ses šel se mnou projít, Anakine.“

Anakin postřehl ve strýcově hlase zvláštní tón, který okamžitě poznal. „Ano, strýčku Luku.“ Zařadil se nalevo od Luka a držel se půl kroku za ním. Anakin se naučil, že tohle je řádné místo pro učedníka, který je pravák. Kdyby tasil a zažehl svůj světelný meč neobratným způsobem, alespoň by svého mistra nepřesekl v pase.

Luke na něj pohlédl a usmál se. „Jsem rád, že jsi zase na nohou. Yuuzhan Vongové dělali, co mohli, aby tě rozkrájeli na kousky.“

Anakin pokrčil rameny. Na některých ranách ještě cítil bactové náplasti; povrchová zranění nebyla tak vážná, aby ho do bacty museli ponořit celého. „Jedi nezná bolest, mistře.“

„Ale zná vděčnost.“ Luke se zastavil, otočil se k synovci a položil mu ruce na ramena. „Skvěle ses o Maru postaral. Všechno mi řekla. Jsem na tebe moc pyšný. Vůbec jsem nečekal, že tvoje mise bude tak náročná. Stydím se to přiznat, ale kdybych věděl, co se stane, asi bych tě s Marou neposlal. Teď jsem rád, že jsem to udělal.“

„Nezklamal bych tě, strýčku Luku. Nezklamal bych tetu Maru.“ Anakin pokrčil rameny a zahákl si palce za opasek. „Udělal jsem, co se ode mě žádalo. Mrzí mě, že jsem nemohl zachránit Sabre a blastery a další věci, co jsme měli na palubě. Kdyby mě napadlo –“

„Ne, Anakine, žádné výčitky. Obstál jsi lépe, než se dalo čekat.“

„Jsi příliš laskavý.“

Luke zavrtěl hlavou a pohlédl dolů na svého synovce. Anakinovi při tom pohledu poskočilo srdce. „Když jsem měl vizi, která mi prozradila, kde budete a kde vás najdeme, věděl jsem, že budoucnost může změnit milion různých věcí. Kdybys na vteřinu zakolísal, kdybys zaváhal nebo to vzdal, Jacen a já bychom vás nikdy nedokázali zachránit. Udělal jsi přesně to, co bylo potřeba; tentokrát stejně jako předtím, když jsi zachránil svého otce na Sernpidalu. A tvoje odhodlání bránit Maru do posledního dechu…“

Mistr Jedi zvedl bradu. „V tu chvíli ses rozzářil v Síle… byl jsi jako nejjasnější plamen, a ať už by se snažili sebevíc, nikdy by tě nedokázali skolit.“

„Páni.“ Anakin zamrkal. „Totiž, děkuju, mistře.“

Luke se tiše zasmál. „Jako tvůj mistr jsem ti vděčný za to, co jsi udělal jako učedník Jedi. A kromě toho máš mou osobní vděčnost, že jsi zachránil mou ženu. V situaci, jako je tahle, se oslavy bohužel nezařizují snadno.“

Chlapec se napřímil a vypjal hruď. „Mistře, tento učedník pouze žádá, aby směl bojovat po tvém boku.“

Luke pohladil Anakina po vlasech. „Nemysli na to jako na odměnu, Anakine. Kdyby to bylo v mé moci, zařídil bych to tak, abys už nikdy nemusel bojovat. Podstoupit boj a zabíjet, nasazovat svůj život – přál bych si, aby to nemusel dělat nikdo z nás. Nechám tě bojovat po svém boku, protože tahle situace to vyžaduje. A nechám tě bojovat i proto, že máš srdce a rozum a bez ohledu na situaci uděláš, co je nutné, abys ochránil ostatní.“

Anakin cítil, jak jím proudí vzrušení. „Mně to ale zní jako odměna.“

„Já to tak nevidím.“ Luke si povzdechl. „Budeme muset Yuuzhan Vongy přesvědčit, že správné je to moje stanovisko a že oni za své činy odměněni nebudou.“

kapitola

28

První poplach se rozezněl až poté, co se na krajinu snesla temná noc. Senzorové moduly, rozmístěné vojáky admirála Kre’feye, zachytily infračervenou energii Yuuzhan Vongů. Jakmile se rozkvílel první alarm, dva TIE-wingy z eskadry Drsňáků vyrazily na rychlý průzkum oblasti, v níž senzory zaregistrovaly pohyb.

Gavin se díval, jak TIE-wingy startují a míří na jih. Rychle se scvrkly do malých bodů světla, ale Gavin seděl v kokpitu, a tak je mohl sledovat na svém primárním monitoru. Poslouchal hovor z vysílačky a zřetelně uslyšel napětí v hlase jednoho z pilotů, když letec spatřil dlouhou kolonu blížících se Yuuzhan Vongů.

V dálce, pět až šest kilometrů odsud, vyšlehla proti stíhačkám narudlá pozemní palba. Piloti se jí snadno vyhnuli a rychle ohlásili, co viděli. „Spousta kontaktů, základno. Pěchota plus dvě velký vozidla a dvanáct malých. Ty velký maj plazmový kanóny a gravitační anomálie, ty malý jenom plazmový kanóny. Teď se objevujou i vzdušný kontakty. Balíme to.“

Gavin stiskl tlačítko na vysílačce. „Eskadro Rogue, tady velitel. Startujeme. Nepřítel je na cestě a my ho rozdrtíme na prach.“ Zadal startovní sekvenci a čekal, dokud se kontrolky jeho pohonu a zbraní nerozsvítily zeleně. „Lape, monitoruj taktickou frekvenci základny a dej mi vědět, kdyby došlo k ohrožení.“

Droid zatrylkoval souhlasnou odpověď.

Gavin zapnul repulzory a zatlačil na páku pohonu. Jakmile byl ve vzduchu, nastavil křídla do bojové pozice a otočil stíhačku o 180 stupňů. „Letka jedna za mnou.“

Z vysílačky se ozvalo několikanásobné zacvakání potvrzující příjem jeho rozkazu. Lap začal zobrazovat početné nepřátelské kontakty ve vzduchu před nimi. Vypadá to na dvě eskadry skipů. Vyhlídky nic moc. Nezbývá než doufat, že si s nimi poradíme.

Přepnul lasery na čtyřnásobnou palbu a zaměřil jeden ze skipů, které pronásledovaly vracejícího se Drsňáka. Gavin zmáčkl sekundární spoušť a vychrlil mrak rudých energetických šípů. „Drsňáku, ostře na levobok.“

Ošklivka uhnula napravo od Gavina, a skip se stočil za TIE-wingem. Gavin strhl loď doprava, aby udržel skip v zaměřovači. Ve stejném okamžiku, kdy Nevil zkropil skip nízkoenergetickou palbou, Gavin stiskl primární spoušť a poslal proti skipu plnou laserovou salvu. Černá díra, která pohltila Quarrenovy střely, vychýlila ze směru i Gavinovy paprsky, ale tím je pouze přitáhla k dovin basalovi, který tu díru vytvářel.

Paprsky zasáhly koralskipper a propálily se jeho kamenným trupem. Z lodi vytryskl oblak páry a záď koralskipperů prudce poklesla. Vzápětí paprsky vylétly z druhého konce plavidla. Skip visel půl vteřiny ve vzduchu, příď namířenou k zemi, a potom Nevilova druhá nízkoenergetická salva zbrázdila skip žhnoucími rudými tečkami. Jedna z těch střel musela zasáhnout dovin basala a zabít ho, protože skip se zřítil z oblohy a roztříštil se kdesi pod nimi.

Obloha před Gavinem se rozzářila jako coruscantské panorama při oslavách Dne osvobození. Plazmové střely vyšlehly vzhůru k nebi. Laserové paprsky, zelené i rudé, stejně jako modré iontové výboje naopak mířily k zemi. Barevné záblesky osvětlovaly dva obrovské tmavé obrysy, které se pohybovaly nocí, ale Gavin nedokázal rozeznat téměř žádné podrobnosti. Už chtěl požádat Lapa, aby přepnul senzory do režimu pozemního útoku a zjistil, s čím Yuuzhan Vongové hodlají napadnout základnu, ale jeho pozornost si vyžádaly blížící se stíhačky.

Mají ji mít. Zarámoval do zaměřovače další skip a zmáčkl spoušť. Mou bezvýhradnou pozornost.

*

Luka vytrhla ze spánku úzkost pilotů, ale teprve burácení startujících stíhaček ho probralo docela. Natáhl si tuniku, a než vyšel ze stanu, hodil si přes rameno opasek se světelným mečem. Díval se za stíhačkami odlétajícími na jih a na okamžik si přál, aby tam mohl být s nimi. Já a Artoo, opět v letecké bitvě.

Otřásl se. Věděl, že mistr Jedi by na takových vzpomínkách neměl lpět. Potěšení z boje bylo nutné zlo, které se dalo tolerovat, jedině když se Jedi držel zpátky a využíval ho pouze k obraně. Rozeznat hranici mezi útokem a obranou bylo často obtížné, ale když Luke viděl rozespalé lidi vylézat ze stanů, protírat si oči a neklidně si mezi sebou šeptat, bylo mu jasné, jak se věci mají v tomto případě.

Po boku se mu objevila Mara. „Co mám udělat?“

Naléhavost jejího hlasu popírala únavu, která se jí zračila ve tváři.

„Mám ti odpovědět upřímně?“

Mara na okamžik zaváhala a přikývla. „Věřím tvému úsudku, Luku.“

„Dobře. Chci, abys našla Leiu. Nejspíš bude obcházet civilisty a shromažďovat je na jednom místě. Potřebuju, abys šla za ní a pomohla jí zabránit panice. Vím, že bys radši byla –“

Mara zvedla ruku a položila mu prst na rty. „řekla jsem, že věřím tvému úsudku. Vím, že mě pošleš tam, kde mě potřebuješ nejvíc, a když mě budeš potřebovat někde jinde, dáš mi vědět.“

Luke se natáhl a pevně přivinul Maru k sobě. „Strašně moc tě miluju, Maro. Za tohle i za všechno ostatní.“

„Já vím, Luku.“ Mara trochu odtáhla hlavu a pak přitiskla své čelo na jeho, takže se vzájemně dotýkali nosy. „Společnými silami Yuuzhan Vongy porazíme. Na to se můžeš spolehnout.“

„Spoléhám.“ Luke ji políbil a držel ji, jako by to mělo být naposledy, a potom ji zdráhavě pustil. „Síla s tebou.“

„S tebou taky, lásko.“ Zamrkala na něj a vykročila směrem do středu tábora. „Až mě budeš potřebovat, budu tady.“

Přikývl a poklusem vyrazil k jižnímu perimetru. Plukovníka Bri‘nilima, twi‘leckého velitele novorepublikových vojáků, našel téměř okamžitě. Bri‘nilim hleděl do dálky a prozkoumával okolí makrodalekohledem. Luke z něj vycítil pocit rozčarování, a tak se ho rozhodl nerušit.

Twi‘lek mu podal dalekohled. „Snad uvidíte víc než já.“

Luke odstrčil dalekohled stranou. „Jsou tam Yuuzhan Vongové, ale to je zřejmé. Místo vojáků nejspíš použijí otroky, aby se vyhnuli větším ztrátám. Kde mě potřebujete?“

Bri‘nilim ukázal k jihovýchodu. „Vás chci mít tamhle a vaše synovce na jihozápadě. Oznámíte mi všechno, co vám bude připadat divné, a já tam pošlu průzkumníky.“

„Jak si přejete, plukovníku.“ Luke se otočil a zahlédl své synovce stojící opodál. „Slyšeli jste?“

Jacen přikývl. „Ano. Já a Anakin půjdeme tam, a ty budeš tamhle. Ohlásíme všechno, co nám bude připadat divné.“

„Přesně tak. Žádné průzkumy na vlastní pěst, rozumíte?“

Když se k nim plukovník Bri‘nilim otočil, lekku mu zaškubalo. „To doufám, že rozumíte. Žádné hraní na hrdiny. Mí vojáci budou střílet po všem podezřelém, včetně Jediů plížících se kolem. Jasné?“

„Ano, pane,“ řekli oba mladí Jediové jednohlasně. Luke a plukovník si vyměnili úsměvy. „Výborně, dejte se do toho. Jsem rád, že mám po ruce tři Jedie. Přesto doufám, že vás nebude zapotřebí.“

*

„Tady Drsňák Sedm. Zahajuju nálet, kryjte mě někdo.“ Jaina zacvakala vysílačkou. „Tady Rogue Jedenáct. Letím s tebou, Dsedm.“

„Díky, Páčko.“

Pilotka Jedi obrátila X-wing na levobok. Ocitla se napravo od X-ceptoru Drsňáka Sedm, který zahájil útok na pozemní formaci. Křídla převzatá z TIE Interceptoru plivala laserové šípy kolem dlouhého nosu pocházejícího z X-wingu. Paprsky kosily celé šiky yuuzhanvongských vojáků. Jaina toho v zeleném světle laserů moc neviděla, ale přesto poznala, že žádný z vojáků se nedal na útěk. A taky jsou malí, menší, než jak jsem si Yuuzhan Vongy představovala, a podsaditější, než jak je popisoval Jacen.

Vtom se ze strany přiřítil koralskipper a pověsil se na X-ceptor. Jaina zatlačila na páku a pokropila skip rudými lasery. Skip okamžitě vytvořil černou díru, která většinu laserových střel spolkla. Jaina se hnala plnou rychlostí vpřed a doprostřed roje nízkoenergetických střel vypustila jednu plnoenergetickou salvu, která přinutila yuuzhanvongského pilota uhnout stranou. Jakmile to udělal, Jaina strhla loď doleva a vynořila se těsně za Drsňákem Sedm. Moc se mi nelíbí dělat mu živý štít, ale tenhle nálet mu musím umožnit.

Z přídě X-ceptoru vytryskla záře a vzápětí z ní vylétlo protonové torpédo. Jaina obrátila loď vzhůru a nabrala výšku. Torpédo se řítilo dolů, přímo na první obrovský pohyblivý stín, a vybuchlo. Oslnivá stříbřitá koule nakrátko rozjasnila noční tmu.

Průhledný kryt X-wingu automaticky ztmavnul, aby Jainu ochránil před oslepující září, ale přesto jí umožnil vidět, co se děje v místě útoku. Torpédo vybuchlo asi sto metrů před cílem. Většinu energie vstřebala černá díra, ale nemohla pohltit všechno. Na zemi vypuklo peklo. Exploze rozprášila vojáky na atomy, v mžiku zlikvidovala celé roty. Další vojáky smetla stranou, jako když vzteklé dítě rozhází hračky. Tlaková vlna překotila několik menších vozidel – kostěné krunýře podpírané malými brvami, které Jaině připomínaly kartáče. Několik se jich převrátilo na hřbet a jejich nožičky se kroutily ve vzduchu a další vozidla, jejichž brvy se spekly, se prudce zastavila.

Ze všech nejpůsobivější však bylo velké vozidlo, na které mířil Drsňák Sedm. Mělo kostěný krunýř, podobně jako menší tvorové. Z páteře a boků mu čněly špičaté výrůstky, chrlící plazmové střely. Jaina sice nedokázala poznat, jestli se tyto trny mohou otáčet, ale kdyby mířily všechny stejným směrem, dokázaly by vyčistit oblohu od stíhaček.

Otřásla se. Celý ten tvor vypadal jako obrovský, opancéřovaný slimák porostlý ostny.

Jaina smýkla lodí doprava a doleva, a pak na toho tvora, kterého sama pro sebe nazvala masiv – podle horského masivu – vypálila laserovou salvu. Černá díra odklonila její střely vzhůru, a masiv na ni vystřelil plazmu. Trhala lodí sem a tam a většině střel se vyhnula. Zaslechla praskání štítů, vstřebávajících energii zbývajících střel. Senzory jí hlásily další gravitační anomálie. Předpokládala, že jsou to dovin basali, kteří se jí snaží sundat štíty. Rozšířila pole kompenzátoru, takže by před nimi měla být v bezpečí.

Opět začala nabírat výšku a vyrazila vpřed do srdce bitvy zuřící nad konvojem. Když obrátila svůj stroj vzhůru, zahlédla na zemi exploze dalších protonových torpéd. Zdálo se, že i tyto projektily vybuchly předčasně, zahubily spoustu vojáků a převrátily menší vozidla. Byla ráda, že její strategie zabrala, ale bála se, že to nebude stačit.

„Sparky, jaká je vzdálenost mezi nejbližšími a nejvzdálenějšími pozemními výbuchy?“

Droid zobrazil odpověď na jejím sekundárním monitoru.

Jaina se otřásla. Vzdálenost výbuchů naznačovala, že yuuzhanvongská kolona je přinejmenším pět kilometrů dlouhá. Nezáleží na tom, jak dobře budeme střílet. Jestli nevyřadíme ty masivy, nemáme šanci Yuuzhan Vongy zastavit a zabránit jim, aby pronikli do tábora. A až tam proniknou…

*

Leia sebou polekaně trhla, když ucítila na rameni něčí ruku. Rychle se otočila a ruka jí sjela k blasteru za pasem, ale Mara ji přitiskla zády k trupu frachťáku, který se tyčil nad nimi. Leia na Maru chvíli zírala a pak zvedla volnou ruku k hrdlu. „Vylekala jsi mě.“

„Promiň. Poslal mě za tebou Luke. Mám ti pomoct.“

„Víš to jistě? Neměla bys –“

„Odpočívat?“ Mara zavrtěla hlavou. „Nikdy mě nebavilo sedět s rukama v klíně, a tak jsem tady. Co přesně tady děláš?“

Leia ukázala palcem k severovýchodnímu perimetru tábora. „Lidé se shromáždili uprostřed tábora, ale několik rodin z téhle strany chybí. Chtěla jsem se na ně podívat… šla jsem za nimi, když vtom jsem ucítila…“

Mara zvedla hlavu a vykoukla za okraj frachťáku. „Něco zlého?“

„To právě ne.“

Mara kývla a odepnula si z opasku světelný meč. „Necítila jsi z nich vůbec nic, viď?“

„Cože?“

Mara ukázala na jeden ze stanů. Zřetelně bylo vidět, že se v něm někdo hýbe, ale když ho Leia prozkoumala Sílou, neobjevila v něm žádný život. „To není možné.“

„Naopak.“ Mara se vrhla vpřed, a její modrý světelný meč zasyčel a probral se k životu. Přesekla šňůry, které držely stan napnutý, a rudá plachta se zřítila na tři postavy uvnitř. Ty se však z plachty rychle vyprostily.

Trojice yuuzhanvongských válečníků chvíli stála na místě. Byli vysocí, ale díky tomu, co měli na sobě, nevypadali zdaleka tak štíhlí, jak je popisovali ostatní. Celé jejich tělo pokrývala jakási bledá pseudotkáň, z níž vyčnívaly pouze dlouhé drápy a hlava, za kterou ta pseudotkáň visela jako kápě. Kromě toho měli i oblečení. U jejich nohou, pod cáry roztrhané plachty, zahlédla Leia tři nahá, zkrvavená těla.

Okamžitě jí bylo jasné, co se stalo. Skupina Yuuzhan Vongů se vplížila do tábora, zabila uprchlíky a použila maskovací ooglithy k přestrojení za lidi. Pokud se mezi pravé uprchlíky vetřeli další Yuuzhan Vongové, možná zmasakrují další nevinné oběti. Chtěla se rozběhnout pryč a vyhlásit poplach, ale zároveň nechtěla nechat Maru samotnou napospas třem válečníkům. Musím chránit lidi, ale nemůžu opustit Maru. Co mám dělat?

kapitola

29

Corran, přikrčený mezi skalami na dohled od yuuzhanvongského tábora, pohlédl na Jens. Studentka seděla zády opřená o velký balvan a na kolenou držela hranaté dálkové ovládání. Přehodila několik páček, ozvalo se hučení a ze země se vznesla malá kulovitá sonda. Z vršku sondy se vysunula anténka a ze spodku zase malá senzorová sestava.

Corran kývl na Jens a dívka poslala sondu v širokém oblouku doleva, aby se k táboru přiblížila ze severu. Malá černá koule ladně vplula do tábora. Zakroužila okolo několika menších chýší a potom zamířila přímo ke středně velkým ulitám. Jens posvítila malým reflektorem na chýše, ve kterých se nacházeli oba yuuzhanvorigští válečníci, a začala sondu stahovat na sever.

Válečníci se vyřítili ze svých ulit a ukázali na sondu. Jeden se vrátil do chýše a přiběhl se zbraněmi, zbrojí a yuuzhanvongskými písečnicemi. Oblékal se, nespouštěje oči ze sondy, a druhý mezitím také odběhl do ulity a ozbrojil se. Když se vrátil, oba společně vyrazili za sondou, která zmizela mezi dunami severně od jezerního dna.

Corran pohlédl na Jens. „Pokračujte v odlákávání jejich pozornosti. Jakmile vstoupíme do velké ulity, přivoláte Tristu s lodí. Bude tu do pěti minut. Zasype tábor bombami s pachem smrti, vyzvedne vás a zmizíte odsud. Pokud se do té doby nevrátíme, budete nás považovat za mrtvé a odletíte bez nás. Jasné?“

Jens kývla. „Hodně štěstí.“

„Díky, vám taky.“

Pohlédl přes ni na Gannera. „Připraven?“

Mladší muž přikývl a přehoupl se přes balvan. Corran se vyřítil zpoza skaliska, za kterým se skrýval, a běžel tak rychle, jak mu to písečnice dovolily. Ganner dorazil na bezpečný písek jako první, sehnul se a odepnul písečnice. Nechal je ležet na zemi a uháněl k velké ulitě. Uchopil světelný meč, ale nezažehl ho.

Corran rovněž shodil písečnice, ale vzal je s sebou. Vyrazil za Gannerem a k velké ulitě doběhl vteřinu po něm. U vstupu do ulity pustil písečnice na zem a tasil svůj světelný meč. Nezapnul ho, ale pravý palec měl připravený na aktivačním tlačítku.

Ganner se zastavil v ústí ulity. Stěny a podlahy – kam až oko dohlédlo – byly hladké a jejich barva přecházela z tmavě slonovinové až po světle růžovou. Tu a tam byly na stěnách tmavší šedé skvrny, ale Corran v nich nedokázal objevit žádnou pravidelnost. Zdálo se mu, že stěny slabě světélkují, ale pak ho napadlo, že to možná jenom ulitou prosvítá slunce.

Ganner začal scházet po točitých schodech do hlavní síně. Ze stran vybíhalo několik chodbiček, které nejspíš vedly do dalších, menších síní, a nutily Corrana k úvahám, jakému zvířeti ta ulita asi patřila. I když podlaha byla velice hladká, vůbec neklouzala. Jediné, co slyšeli, byl jejich vlastní dech a písek, který jim skřípal pod nohama.

Když sestoupili níž, rozprostřela se před nimi velká síň. Ganner zalapal po dechu a o krok ucouvl. Corran přimhouřil oči, ale přemohl se a sestoupil kolem svého pobočníka až na dno. Díval se na dvojici studentů a skutečně doufal, že jsou mrtví.

Oba studenti viseli břichem k zemi v jakémsi skřipci, přivázáni za kotníky, stehna a zápěstí. Hlavu měli níž než nohy a všechny končetiny napnuté k prasknutí. Byli zcela nazí. Po zádech jim lezla bílá krabí stvoření, velká asi jako balíček sabaccových karet, štípala je maličkými klepety a zarývala jim do masa jehlovité bodáky. Obě těla brázdily stružky krve, pomalu stékající na zem.

Pod nimi lezlo cosi, co spíše než slimáka připomínalo jazyk, a vytrvale čistilo podlahu od krve.

Corran se natáhl v Síle ke studentům. Měli velké bolesti, ale jejich obraz v Síle byl silný a čistý. Sice je bili a mučili, ale ještě neumírali.

Ganner vykročil vpřed a mávl rukou k Vilovi. Krabi mu slétli ze zad a rozmázli se o zeď. Stekli na zem, kde zůstali ležet jako lesklá, slizká hromádka. Ganner zažehl světelný meč a rozmáchl se, aby usekl jedno rameno skřipce a částečně osvobodil Vila.

Corran ucítil z Vila prudký nárůst bolesti a zvedl ruce. „Ne, Gannere, počkej.“

„Na to není čas, Corrane.“

„Když jsi z něj smetl ty kraby, ucítil jsem nárůst bolesti. Udělej totéž pro Dennu. Schválně, jestli se stane to samé.“

Ganner přikývl a krabi sletěli i z druhého studenta. Dennovy bolesti prudce zesílily, a Corran si všiml, že řemeny na pažích se mu krátce předtím utáhly. „Myslel jsem si to. Ten skřipec je udržuje v neustálé bolesti.“

„Proč?“

„Nevím.“ Corran bezradně pohlédl na Gannera. „Tohle je logika Vongů. Nevím, jak uvažují, ani proč dělají to, co dělají. Musíme najít způsob, jak ty dva osvobodit z jejich pout.“

Corranovi zabzučel komlink. „Horn, mluvte.“

„Tady Jens. Yuuzhan Vongové se vracejí. Přestali pronásledovat sondu.“

„To není dobré. Nalétněte s tou sondou na ně. Upoutejte jejich pozornost. Potřebujeme čas.“

„Moc vám ho nezbývá. Trista už se blíží.“

„K Sithu!“ zasupěl Corran. „Konec pokusů, musíme jednat.“

Ganner opět zvedl světelný meč. „Odsekneme je.“

„A co když jedno seknutí nebude stačit? Pouta se utáhnou a vykloubí jim paže, nebo jim je úplně utrhnou. To nepůjde.“

„Co s tím uděláme?“

Corran si prohrábl hnědé vlasy, pak přistoupil k Dennovi a vrazil mu ruku do podpaží. V Síle ucítil, jak tím mužem projelo bodnutí bolesti. A také spatřil, že pouta na skřipci trochu povolila.

„Myslím, že jsem na to přišel. Udržují je v bolesti, která je stále stejně silná. Pokud skřipec ucítí příliš silnou bolest, tlak poleví. Musíme jim způsobit bolest, mnohem silnější bolest, aby je ten skřipec pustil.“

Mladší Jedi svraštil čelo. „Ale jak? Zbijeme je? Zlámeme jim kosti? Bodneme je světelným mečem?“

„To by sice zabralo, ale taky by je to zabilo.“ Corran se nevesele pousmál. „Bolest jim budu muset vsugerovat.“

Ganner zvedl hlavu a uctivě kývl. „Ach, ano. Dej se do toho.“

„Tak snadno to nepůjde.“ Corran si začal vyhrnovat levý rukáv. „Potřebujeme přípravu.“

„O čem to mluvíš?“

„Měls někdy něco zlomeného?“

Ganner přikývl. „Nohu.“

„Pamatuješ si, že to bolelo, viď?“

„Ano.“

„Ale nepamatuješ si, jak moc to bolelo. Naše mysl je tak zařízená. Na tu nejsilnější bolest brzy zapomeneš, aby ses mohl dál rozvíjet. Stejně jako ženy zapomenou na bolest při porodu. Jinak bychom všichni byli jedináčky.“ Corran si povzdechl. „Můžu do nich promítnout bolest, ale nejdřív ji musím sám cítit.“

„Jak?“ Gannerova otázka zněla velmi opatrně.

Corran se postavil mezi oba skřipce. Otočil se k Vilovi, takže Dennu měl za zády. „Ty se otočíš k Dennovi. Až stroje povolí úplně, jednou ranou přesekneš řemeny. Ty odsekneš Dennu, já odseknu Vila.“

„Fajn.“

„A teď přijde to nejtěžší.“ Corran natáhl levé předloktí ke Gannerovi, rozevřel dlaň a obrátil ji vzhůru. „Jedna z mých schopností v Síle je poměrně vzácná. Za určitých okolností dokážu vstřebat jisté množství energie, aniž by mě zranila. Abys mi způsobil bolest, kterou potřebuju, přitiskneš mi k předloktí světelný meč. Ale ne moc – svoji ruku mám docela rád. Nebo víš co, prostě ten meč jenom drž, a já k němu ruku přiložím sám.“

Gannerovi spadla brada. „To nemyslíš vážně.“

„Chceš ty dva zachránit, nebo ne?“

„Ale –“

„Žádné ale. Jsi připraven?“

Ganner přikývl a zažehl světelný meč.

Corran cítil, jak mu ten meč bzučí na kůži, když k němu pomalu zvedl ruku. Žár čepele mu odpařil chloupky a prosytil vzduch zápachem spálených bílkovin. Corran věděl, že ve srovnání s tím, co mělo následovat, ten puch ještě nic není. Ztěžka polkl, roztáhl prsty a zvedl paži o další centimetr.

Příšerná agónie mu vystřelila z paže přímo do mozku. Reflexy okamžitě spustily jediskou techniku k potlačení bolesti, ale Corran je ovládl. Soustředil se a nasával energii čepele. Zpod přivřených víček pohlédl na ruku, která mu rudla a tvořily se na ní puchýře. Stoupal z ní dým a bolest rostla. A potom, když se začalo škvařit maso, se Corran upnul k Síle a vylil utrpení ze svého nitra přímo na dvojici studentů.

Jedna, dvě, tři vteřiny. Corranem proudila ostrá bolest a přelévala se do Vila a Denny. Škubali sebou, zatímco on se třásl. Kvíleli, zatímco jemu praskala kůže. Zatínal zuby a cítil v ústech krev.

Skřipce povolily a spustily oba muže o půl metru k podlaze. Popruhy se napnuly k prasknutí, lesklé a černé jako vlhká zvířecí kůže. Corran zažehl světelný meč, švihl čepelí a přesekl jeden popruh po druhém, a pak padl na kolena a na Vilovo zhroucené tělo.

Corran lapal po dechu a snažil se použít jediskou techniku k potlačení bolesti, ale nemohl se soustředit. Svět se na okrajích rozostřil a zčernal. Uchoval si ještě tolik duchapřítomnosti, aby vypnul světelný meč, a pak se zmítal mezi naprostým zhroucením a potřebou vstát a hýbat se.

S námahou se posadil, a kdyby ho Ganner nechytil za límec, převrátil by se na záda. „Corrane, jsi –?“

„Provozuschopný? Ano.“ Gannerovy obavy v něm probudily ješitnost a vlily mu do páteře ocel. Nesmím před Gannerem vypadat jako slaboch. Zkusil vstát a Ganner se natáhl po jeho levé paži, aby mu pomohl na nohy, ale Corran varovně zasyčel. „Nesahat na ruku.“

„Je to zlé?“

„Asi se mi udělá pár strupů.“ Corran byl rád, že mu paži zakryl rukáv, ale zčernalé prsty mu řekly víc, než potřeboval vědět. S námahou se zvedl na nohy a přitiskl si levou paži k hrudi. „Jak jsou na tom?“

„Omdleli. Budeme je muset nést –“

Gannera přerušilo ostré zasyčení a prásknutí biče. Corran se pomalu napřímil a pohlédl k východu ze síně. Na schodech stáli oba yuuzhanvongští válečníci, vysocí a hroziví, a jejich kaštanově hnědá zbroj a nazelenalé kožnaté švy ještě zvýrazňovaly jejich cizí podstatu. První válečník štěkl na Jedie nějaký rozkaz a znovu práskl dvojholí jako bičem.

Corran se nucené zasmál. „Tvůj nápad s nesením se jim asi nezamlouvá, Gannere. Vypadá to, že budeme potřebovat jiný plán, abychom se odsud dostali.“

kapitola

30

Leie se v hlavě zničehonic vynořil obraz jejího manžela a odpověď na její otázku byla na světě. S ponurým úsměvem tasila blaster a napumpovala do prvního Yuuzhan Vonga dva výstřely. Rudé výboje ho zasáhly do ramene a do hrudi a srazily ho. Z maskovacího ooglitha vytryskl hustý hnis a postříkal druhého válečníka. Třetí přiskočil k Maře a svými drápy sekal do vzduchu mezi nimi.

Druhý válečník krátce švihl rukou směrem k Leie, právě když na něj chtěla namířit blaster. Vzduchem prosvištělo něco tenkého a ostrého a zasáhlo ji to do pravého předloktí. Bolest jí vystřelila až do ramene a Leia upustila zbraň. Jak zbraň padala k zemi, Leia se shýbla, aby ji zdravou rukou chytila. Když vzhlédla, spatřila útočníka, jak se po ní vrhá.

Klečící Leia automaticky zvedla levou paži, aby Yuuzhan Vonga odrazila, ale válečník se k ní už nedostal. Vzduchem se jako šedá šmouha mihl Bolpuhr a střetl se s Yuuzhan Vongem. Oba dopadli na zem a kutáleli se, dokud se Yuuzhan Vongovi konečně nepodařilo Noghriho odhodit. Bolpuhr proletěl tmou a jednou se odrazil, než se odkutálel do rudé změti, jíž byla těla mrtvých uprchlíků a zhroucený stan.

Yuuzhan Vong, kterého Noghri zastavil, vstal a vykročil směrem k Leie, a pak se zapotácel. Klesl na kolena a maskovací ooglith se z něj pomalu sloupával. Válečníkovi čněl z hrudi jílec Noghriho dýky, a když Yuuzhan Vong padl na obličej, Leia zahlédla zčernalý hrot čepele trčící z jeho zad.

Za mrtvým válečníkem čelila svému protivníkovi s divokým výrazem ve tváři Mara. Ohnula zápěstí, takže špička modré čepele jí mířila dozadu k pravému lokti. Natáhla levou ruku, pak se přikrčila, pozorovala svého protivníka a vyčkávala. Yuuzhan Vong se rovněž přikrčil a svíral a rozevíral dlaně. Nahrbil ramena a přenesl váhu z nohy na nohu.

Mara udělala půl kroku vpřed a předstírala, že sklání hlavu. Válečník po ní skočil, ale Mara stačila ucouvnout. Jeho drápy proťaly vzduch v místě, kde měla být její hlava. Mara se otočila na pravé noze a pravou rukou sekla po válečníkově břiše. Maskovací ooglith se pod žhavým dotekem čepele roztekl a potom začal z válečníkova těla stoupat dým, jak ho čepel rozťala od jednoho boku k druhému.

Mara se od něj odvrátila, přesto se však Yuuzhan Vongovi podařilo škrábnout ji do pravého stehna, než se zhroutil k zemi. Dokončila obrat, sekla čepelí nízko a čistě mu oddělila hlavu od krku. Jeho tělo se křečovitě zazmítalo a hlava, která se odkutálela o metr či dva dál, po zbylé vteřiny jeho života skřípala zuby.

Mara přiběhla k Leie. „Jak vážně jsi zraněná?“

Leia zavrtěla hlavou, pak sebou trhla, když z té věci v její paži vyrašily končetiny a pokusily se vyprostit z její kůže. Mara poodstoupila, klepla břitvobrouka hrotem světelného meče a zabila ho. Leia udeřila do mrtvého brouka levou rukou a konečně ho ze sebe sundala. „Fuj!“

Mara si utrhla rukáv a rychle jím ovázala Leiinu paži. „Radši bychom měly někoho najít, aby se ti na to podíval.“

„Později. Mezi uprchlíky by mohlo být víc Yuuzhan Vongů. Musíme zjistit –“ Leia zvedla hlavu. „Kde je Bolpuhr?“

„Nevím.“ Mara vstala a pomohla Leie na nohy. „Nebyl tady vzadu u stanu?“

„Ano.“ Leia doběhla k troskám stanu, pak se zastavila a opět klesla na kolena. „Císařovy černé kosti, ne.“

Noghri ležel na zádech a prázdnýma očima hleděl k obloze. Yuuzhan Vongovy drápy Bolpuhrovi rozsekly hrdlo a hruď. Noghri, který neúnavně a odvážně plnil svou povinnost, vypadal ve smrti nějak menší, spíš jako děcko, a děsivě nevinně.

Leia se zachvěla. Když Yuuzhan Vongové dokáží zabít holýma rukama Noghrie… Zavrtěla hlavou a zatlačila Bolpuhrovi oči. „Tohle je horší než cokoli, s čím jsme se kdy střetli, viď, Maro?“

Její švagrová pomalu potřásla hlavou. „Jestli ano, tak je pravděpodobné, že už nebudeme mít moc času dělat si s tím starosti. Poslyš, jdi za uprchlíky a zkus zjistit, jestli jsou mezi nimi Yuuzhan Vongové. Možná se sem dostali jen tihle tři. Já prohlédnu stany v téhle části a budu držet perimetr. Ohlásím se, kdyby byly nějaké potíže.“

„Nechci tě tady nechávat samotnou.“

Mara na ni odhodlaně mrkla. „Je se mnou Síla. Nejsem sama. Tak běž.

Nechci, abys mě tady připravovala o zábavu.“

*

Luke Skywalker upíral oči do tmy. Exploze protonových torpéd a třaskavých střel se přibližovaly. Cítil, jak jím procházejí vibrace od tlakových vln. V záblescích viděl, jak mohutná vozidla postupují blíž a blíž. Výboje plazmy plnily vzduch oranžovou září častěji, než si chtěl přiznat, a vyvolávaly nové a nové exploze. Z oblohy padaly hořící vraky, rozsévaly po zemi oheň a trosky, sem tam způsobovaly nějaké škody, ale většinou jen osvětlovaly hordy blížící se k nim.

Luke si otřel levou dlaň o plášť, potom si ho odepnul a odhodil ho za sebe. Pravačkou pevně sevřel světelný meč, znovu a znovu shlížel dolů a ujišťoval se, že spodní částí dlaně spočívá na aktivační plošce. Natáhl se v Síle, aby změřil vzdálenost k frontě, a cítil, jak se linie yuuzhanvongských otroků blíží k táboru a rozvinuje se do rojnice.

Jeden z vojáků na stanovišti poblíž Luka se na něj ohlédl a usmál se. „Jestli vy jste nervózní, tak asi nevadí, když jsem nervózní i já.“

Luke se na vteřinu zamyslel a pak přikývl. Ve všech bitvách, v nichž bojoval, i na Hothu, se vždycky účastnil soubojů jeden na jednoho, stroj proti stroji. Létat v X-wingu nebo pilotovat sněžný spídr si nežádalo o nic méně odvahy než boj na zemi, ale nebylo to tak osobní. Jeho výstřely ničily jiné stíhačky nebo imperiální tanky, a pokud jeho protivníci přežili, v pořádku. To patřilo ke hře, bylo to součástí toho, co činilo takový boj v očích mnohých vznešeným.

Ale na pozemním boji nic vznešeného neviděl. Úkolem zde bylo zabít co nejvíce nepřátel, než oni zabijí vás. Bylo to velmi osobní, protože vaším cílem se stávala jiná živá bytost, ne nějaký stroj, v němž byla ta bytost uzavřená. Když padla, uspěli jste, a když se náhodou vzdala, nepohlíželo se na to zdaleka tak vznešeně jako v případě pilota, kterého sestřelili a zajali.

Bude to zabíjení, holé a děsivě prosté. Luke vycítil blížící se vyčerpané vojáky pouhých pět set metrů daleko. Za touto linií podnikaly na pozemní vojsko nálety stíhačky. Noc prozářil déšť rudých a zelených výstřelů a proměnil vojáky v pouhou páru. Luke ucítil záchvěv bolesti těch, kteří zemřeli, ale ani špetku úzkosti či strachu těch, co přežili. Pochodují na smrt a nestarají se nebo nejsou schopni se starat o to, co se s nimi stane.

Plukovník Brirnilim dal signál a frachťáky zahájily palbu. Elegosův raketoplán vzlétl, držel se vepředu a jeho laserové a blasterové kanóny dštily jasně rudé energetické střely, které při svém průletu ohřívaly noční vzduch. Palba z lodí nadělala v yuuzhanvongských řadách brázdy a jejich počty prořídly, zdaleka však ne dostatečně. V záblescích vzdálených explozí či hořících těl Luke viděl, že vojsko Yuuzhan Vongů stále postupuje.

Když se yuuzhanvongští vojáci přiblížili na dosah dvou set metrů, novorepubliková pěchota zahájila palbu. Pálila pomalu, opatrně a s náznakem paniky. Rudé střely vyletovaly jako kopí a zasahovaly stínové obrysy. Někteří yuuzhanvongští vojáci se zatočili, než padli, jiní se prostě zhroutili a další zasténali, posadili se a pak se svalili naznak, jako by už měli za celý den všeho dost.

V dosahu sta metrů od tábora se yuuzhanvongští vojáci rozběhli vpřed a pěchota začala pálit jako o překot. Stále zasahovala cíl, ale mezery v řadách nepřátel se za zrychleného postupu ihned doplňovaly novými vojáky. Tito vojáci byli menší a zavalitější než yuuzhanvongští válečníci, s nimiž Luke bojoval, a podobali se ještěrům jako Trandoshané, jen byli o něco podsaditější. Z čela jim rašily dva zvápenatělé výrůstky, spíš boule než rohy, a Luke se domníval, že právě jejich prostřednictvím je Yuuzhan Vongové ovládají.

Mohutná vozidla začala metat do hliněných valů plazmové výboje. Výstřely bušily do země, otřásaly jí a do vzduchu létaly hroudy hlíny a suť. Výstřely, které nedosáhly cíle, přeorávaly masu yuuzhanvongských vojáků. Ty, které k cíli doletěly, se roztříštily o štíty raketoplánů nebo o opevnění. V tom druhém případě opevnění rozbořily a novorepublikoví obránci se rozprchli, a co hůř, v linii se otevřely mezery, jimiž do tábora mohli proudit yuuzhanvongští vojáci.

Luke uháněl k nejbližší mezeře a zažehl světelný meč. Zelená čepel syčela a praskala, jak sekal napravo a nalevo a likvidoval ještěří vojáky. Yuuzhanvongští vojáci byli vyzbrojeni menšími variantami dvojholí, které ztuhly do tvaru špičatého háku, jímž vojáci zachytávali končetiny obránců a krátkými pohyby k sobě jim je odtrhávali od těl. Světelný meč nedokázal dvojhole přeseknout, ale vojáci byli pomalí a nedokázali Lukovi zabránit, aby jim neuťal paže nebo je neprobodl.

Protože otroky cítil v Síle, zabíjet je bylo snadné. Věděl, kam se chtěli dostat a co chtěli udělat. Tu mu stačil úhyb a úder do hlavy, tam zase kryt a následný zásah do srdce. Nebojoval ani tak s vojáky jako s časem. Pokud by zabití jednoho trvalo tři nebo pět vteřin, ani zdaleka je nemohl zastavit všechny. Metr za metrem ho zatlačovali dozadu jen prostou silou útoku, a přestože měl na své straně Sílu, nedokázal je zabíjet dostatečně rychle.

Jestli něco nevymyslím, je po všem, konec.

*

Leia vběhla doprostřed tábora a okamžitě si přivlastnila blasterovou pušku jednoho z uprchlíků na stráži. Vyhledala Danni, odtáhla ženu stranou a potom mávnutím přivolala Landa. „Potřebuju tvoji pomoc.“

„Ty krvácíš,“ řekl Lando.

„To nic není, aspoň prozatím. Potřebuju, abys použila Sílu. Dokážeš vycítit emoce, viď?“

Danni strnule přikývla. „Snažila jsem se vytěsnit je z mysli. Všichni tady mají strach.“ Sklopila zrak. „I já.“

„Podívej, možná jsou mezi nimi Yuuzhan Vongové. Používají maskovací ooglithy a vydávají se za lidi. Musíme je najít.“

Danni zamrkala a zvedla ruku, aby si zakryla ústa. „Yuuzhan Vongové jsou tady? Mezi námi?“

Leia chytila mladou ženu za levé rameno. „Uklidni se, Danni. To zvládneš. Musíš.“

Lando vytáhl blasterovou pistoli a zkontroloval baterii. „Jak je najdeme?“

„Pokud Danni cítí strach i nenávist, měla by být schopna vysledovat ty, kteří necítí nic. Pojďte za mnou, projdeme mezi nimi.“ Leia pohlédla na čtyři stovky shromážděných uprchlíků a zavrtěla hlavou. „Nebude to náročná práce. Všímejte si těch, z kterých není cítit žádný strach. Oddělíme je. Protože nedokážeme Yuuzhan Vongy cítit v Síle, budou to ti, které hledáme.“

„Já nevím.“ Mladá žena vteřinu váhala, potom ztěžka polkla a přikývla. „Udělám, co budu moct.“ Lando kývl. „Tak jdeme.“

Leia se vnitřně obrnila a pak několikrát vystřelila do vzduchu. Lidé se reflexivně přikrčili a k Leie dolehla vlna hrůzy. Leia očima přelétla dav a nasadila ponurý výraz. „Yuuzhan Vongové se blíží a zastavit je bude těžší, než jsme si mysleli. Jestli chcete ostatním tady něco říct na rozloučenou, udělejte to radši hned a rychle.“

Přes uprchlíky se převalila bouře strachu a nářek a vzlykot ji podbarvovaly jako vzdálené hřmění. Leia kývla na Danni a Landa a potom se všichni tři začali prodírat zástupem, pročesávali ho a pátrali po těch, které Leiino prohlášení nevystrašilo.

*

Jacen sekal zeleným mečem napravo i nalevo, když s Anakinem zaútočili na křídlo yuuzhanvongského útoku zatlačujícího Luka na ústup. Jacen se nezaobíral jemnostmi nebo zručností, prostě se pustil do vybíjení vojáků. Věděl, že to, co dělá, nemá nic společného s tím, co znamená být Jedi. Sice cítil, když jiskry života zhasínaly, ale yuuzhanvongští otročtí vojáci mu spíše než živé bytosti připomínali droidy utvořené z masa a krve. Jsou živí asi jako rostliny. Kdysi to možná byly živé bytosti, ale teď jsou to jen loutky, vražedné loutky.

Jacen švihl světelným mečem napravo a přeťal vojákovi páteř. Voják se zhroutil Anakinovi k nohám. Mladší Jedi uskočil, potom sekl čepelí v nízkém oblouku po nohou jiného yuuzhanvongského vojáka. Ten klesl k zemi a strhnul s sebou dva další. Anakin je oba zlikvidoval rychlým bodnutím zezadu do krku a potom rychle kmitl levou rukou Jacenovým směrem.

Voják za Jacenovými zády odletěl dozadu, jako by ho do hrudi udeřila tuna transparioceli. Telekinetický úder jim vyčistil cestu až k Lukovi. Jacen k němu proklouzl, udržel mezeru otevřenou a Anakin se k němu připojil. Všichni tři Jediové v jedné řadě odráželi vojáky, kosili je a zatlačovali je zpátky k mezeře v opevnění.

Když Jediové zadrželi příval útočníků v mezeře, zakroužil nad nimi Elegosův raketoplán a pokropil zástup yuuzhanvongských vojáků pekelnou laserovou a blasterovou palbou. Jacen si rukou zaclonil oči proti pronikavé záři světla. Z bojiště začala mizet jedna řada malých ještěrů za druhou. Yuuzhanvongští vojáci, jichž se palba z raketoplánu nedotkla, přicházeli dál, ale Jediové je snadno zlikvidovali.

Elegosův zásah dopřál Jediům trochu oddechu. Luke zapnul svůj komlink. „Díky za záchranu, senátore.“

„Moje palba se proti větším vozidlům neosvědčila, tak jsem ji využil tam, kde byla něco platná.“ Caamasiho hlas zvážněl. „Máme štěstí, že se ti vojáci nedokáží zaštítit černými dírami.“

Anakin se zasmál. „Děláte si legraci? Jedno šikovné šťouchnutí a první by zády natlačil do díry toho za sebou a tak by to šlo pořád dál. Za chvíli by byli všichni pryč.“

Jacen nad návrhem svého bratra svraštil obočí a chtěl něco poznamenat, ale Luke luskl prsty. „To je ono!“

„Co?“

„Na vysvětlování není čas, Jacene.“ Luke pohlédl na raketoplán. „Senátore, potřebuju svézt.“

Raketoplán spustil přistávací rampu, Elegos klesl s lodí níž a vznášel se zhruba pět metrů nad zemí. Luke vyskočil na rampu a rychle vběhl do raketoplánu. Rampa se zvedla a raketoplán zamířil pryč od tábora.

Anakin zamrkal. „Co jsem řekl?“

Jacen zavrtěl hlavou a sevřel svůj světelný meč pevněji. „Nevím, ale doufám, že to zabere.“ Kývl směrem k opevnění. „Než se to dozvíme, máme práci.“

kapitola

31

Než stihli Corran nebo Ganner navrhnout nový plán útěku, velkou ulitou otřásla exploze zvenčí. Vánek zanesl dovnitř pronikavý pach smrti. Corran cítil, jak se sem ze všech stran stahují krysy, prohrabávají se pískem a pátrají po každém kousku potravy. Mezi otroky propukla panika a potom se začaly jejich slabé ozvěny v Síle jedna po druhé vytrácet.

Corran proklouzl před Gannera a zažehl světelný meč. „Fajn, Gannere, nový plán je následující. Přeborník v telekinezi jsi tady ty, takže odneseš studenty pomocí Síly do zadní části ulity, vysekneš si nové dveře a dostaneš je ven.“

„Podívej se, v jakém jsi stavu. Snad si nemyslíš, že ty dva Vongy porazíš?“

„Na tom nezáleží, ne? Jak říkají na Tatooinu, když tě honí kraytský drak, nemusíš být rychlejší než on – stačí být rychlejší než ten, kdo je z tvé skupiny nejpomalejší. Ten pomalý jsem tady já a ty je musíš dostat ven.“

Corran zvedl levou ruku a natáhl k Yuuzhan Vongům dva prsty. Přemohl bolest a nasadil výraz, který naznačoval, že čelit dvěma Yuuzhan Vongům je zhruba stejně nepříjemné jako nechat si zastřihnout vousy. Ohnul zápěstí a pokynul jim, ať se s ním střetnou jeden po druhém.

První Yuuzhan Vong si ovinul dvojhůl kolem pasu. Ustoupil stranou a pobídl svého podřízeného vpřed. Druhý Yuuzhan Vong, který Corranovi připadal mladší, seskočil o několik schodů níž a zaujal majestátní bojový postoj. Do ruky mu vklouzla dvojhůl, napřímila se a ztuhla.

„Gannere, pořád tě tam vzadu slyším dýchat. Běž! Běž, honem! Dostaň je na palubu a zmizte odsud.“ Corran se ohlédl a upřel na Gannera ten nejpřísnější pohled, jakého byl schopen. „Jenom ty je můžeš zachránit a jenom já ti můžu získat čas, který na to potřebuješ. Běž!“

Mladší Jedi kývl, pokynul rukou a oba studenti se vznesli z podlahy, jako by leželi na neviditelných nosítkách. Ganner začal couvat do jednoho z mnoha tunelů a oba muži pluli vzduchem za ním. Mladší Yuuzhan Vong sestoupil o další dva schody níž, zvedl dvojhůl jako kopí a chystal se ji hodit.

Starší Yuuzhan Vong něco zasyčel a jeho podřízený se zarazil.

Corran opsal stříbrnou čepelí bzučící kruh a postavil se mezi Yuuzhan Vongy a ustupujícího Gannera. „Doufám, že si vy dva myslíte, že dnes je dobrý den pro smrt.“

Mladší Yuuzhan Vong pomalu sestoupil ze schodů a roztočil dvojhůl v pravé ruce. Levou ruku natáhl směrem ke Corranovi a roztáhl prsty v rukavici. Yuuzhan Vong se pohyboval s lenivou ladností dravce. Vykročil nalevo od Corrana. Očividně to byla první část manévru, který měl Corrana přimět, aby ustupoval v kruhu a otočil se ke staršímu Yuuzhan Vongovi zády.

Corran zareagoval tím, že udělal krok doleva a spočinul levou rukou na rukojeti světelného meče. Rukojeť vyrobil kdysi dávno z řídítka spídrové motorky, takže byla dost dlouhá pro obě ruce. Corran spustil paže k pasu a namířil čepel na hrdlo mladšího Yuuzhan Vonga.

Yuuzhan Vong se široce rozmáchl a zaútočil na Corranovu levou nohu. Corran obrátil meč dolů, aby úder zablokoval. Špička světelného meče projela podlahou jako máslem, a mezi oběma soupeři zůstal na zemi černý šrám. Teď už aspoň vím, že se odsud Ganner bude moct prosekat. Corran ustoupil a opět namířil na Yuuzhan Vonga světelný meč.

Yuuzhan Vong zkusil stejný útok znovu. Corran tentokrát paríroval o něco výše. Otočil se na pravé noze jako na čepu a levou nohou kopl Vonga do hrudi. Mladý válečník se zapotácel, padl na podlahu a jen stěží se vyhnul Corranovu úderu shora. Úder zanechal v podlaze další šrám, a než stihl Corran vytáhnout čepel ze země, Vong už byl zase na nohou a chystal se k dalšímu výpadu.

Corran ustoupil a nabídl mu nechráněný levý bok. Rukojeť meče zvedl do výše, téměř až k pravému uchu, a čepel obrátil špičkou vpřed. Namířil ji Vongovi na oči a kývl. „Jestli mě chceš, tak si pro mě pojď.“

Yuuzhan Vong vykročil vpřed a Corran zakroutil pravým zápěstím. Pohnul akcelerátorem na rukojeti a prohodil v ní diamant za smaragd. Energetický paprsek se zúžil, změnil barvu ze stříbrné na fialovou a pak se prodloužil více než na dvojnásobek. Špička čepele zajela hluboko do očního důlku mladšího Vonga.

Yuuzhan Vong sebou škubal a házel a končetiny mu ztuhly v křeči. Sklouzl z čepele, zhroutil se naznak a z lebky mu stoupal dým. Padl na podlahu ulity, končetiny se odrazily od tvrdého povrchu, naposledy se zazmítal a zůstal nehybně ležet.

A to se mi Ganner posmíval, že mám staromódní dvoufázový světelný meč. Corran zkrátil čepel na normální délku a kývl na staršího Yuuzhan Vonga. „Byl moc nedočkavý. Věděl jsem, že ten trik zabere jenom jednou a jenom na něj.“ Jedi upřímně pochyboval, že cizí válečník rozuměl všemu, co říkal, ale zdálo se, že z tónu jeho hlasu pochopil alespoň něco.

Starší Yuuzhan Vong plavným, neuspěchaným krokem sestoupil ze schodů. Neplýtval silami a netočil dvojholí. Místo toho ji držel oběma rukama před sebou, pravou rukou výš a levou níž, připravený odrazit každý útok na své oči. Pomalu kroužil po sále a kožnaté švy jeho zbroje při tom vrzaly. Pozorně sledoval Corrana dychtivýma očima, a když Jedi svěsil ruku k boku, zdálo se, že mu neunikla tekutina, která mu stékala z levého zápěstí.

Starší Yuuzhan Vong se zastavil a zaujal bojový postoj. Zvedl obě ruce nad hlavu. Dvojhůl se narovnala v kopí a její hlava se zploštila do úzkého břitu. Corran se přikrčil, aby představoval co nejmenší cíl, a oběma rukama sevřel světelný meč. Syčící stříbrný paprsek vrhal na Vongovu zbroj odlesky světla.

Vyčkávali.

Corran nedokázal vycítit Yuuzhan Vonga v Síle a hrozivost vongského válečníka zase ochromovala jeho fyzické smysly. Corran se soustředil na svého nepřítele a všechny ostatní vjemy zmizely. I přes jejich rozdílnost – jejich povahu, jejich původ – byli oba ze stejného těsta. Yuuzhan Vong zabil lidi, které Corran považoval za vlastní, a naopak. Oba byli vycvičení válečníci, kteří čelili nebezpečnému nepříteli. Přežít mohl jen jeden z nich.

Corran tušil, že on to nebude. Na mysli mu vytanul obraz jeho ženy a dětí. Představil si, jak se usmívají a smějí. Nechtěl, aby truchlili. Pokud o ně mám přijít a oni zase o mě, chci na ně mít hezké vzpomínky.

Právě ho napadlo, jestli yuuzhanvongský válečník myslí na totéž, když vtom Vong zaútočil. Vedl útok dolů z pravé strany. Corran jeho ránu vykryl a bodl syčící čepelí vpřed. Vong uskočil doprava – z pravého boku, kde čepel zasáhla zbroj, se mu kouřilo – a ohnal se dvojholí za sebe. Špička sekla Corrana do pravého stehna, proťala kalhoty i maso a na stěny vystříkla krev.

Corran uskočil, zahnal bolest a znovu se vrhl na protivníka. Dvakrát po sobě zaútočil na Yuuzhan Vongův pravý bok. Vong obrátil dvojhůl kolmo k zemi, obě rány zablokoval a potom škubnul levým zápěstím a odrazil světelný meč stranou. Corran zvedl čepel za hlavu, takže mu málem sežehla temeno, a potom se rozmáchl vpřed. Světelný meč zajiskřil na zbroji na Vongově pravém rameni.

Yuuzhan Vong se otočil, aby mu čepel neusekla hlavu. Pokračoval v otočce a backhandem zaútočil na Corranova kolena. Jedi přeskočil dvojhůl, a když míjel Vongovo levé rameno, kmitl mečem dolů. Stříbrná čepel pronikla kožnatým švem a řízla do masa. Vong zasyčel a ze švu vytryskl tmavý pramínek krve.

Oba bojovníci se na chvíli stáhli a měřili si jeden druhého. Corran cítil, jak se mu po noze rozlévá teplo. Yuuzhan Vongovi vytékala krev zpod zbroje a přinutila ho sundat si rukavici a otřít si levou ruku o hruď. Kývli jeden na druhého na znamení úcty. A taky ze strachu, ale jen maličko.

Zaujali bojové postoje. Yuuzhan Vong znovu zvedl dvojhůl nad hlavu. Corran sklonil špičku čepele, aby mířila na jedno z Vongových kolen. Zhluboka se nadechl a narovnal ramena. Je to tady.

Bojovníci vyrazili z hrdel bojový křik a rozběhli se proti sobě. Corran se přikrčil a dvojhůl mu prolétla těsně nad pravým ramenem. Světelný meč vklouzl do mezery mezi Yuuzhan Vongovými koleny, a Corran zatlačil oběma rukama vzhůru. Stříbrná čepel rozsekla šev u Vongovy pravé kyčle. Corran řízl mečem, co nejdál to šlo, a pak ho vytáhl a uskočil doleva.

Jenže manévr se mu nevysvětlitelně vymkl z rukou a Corran se zhroutil na podlahu. Na okamžik ucítil ostrou bolest v zádech blízko páteře a pak přestal cítit nohy. Světelný meč mu vylétl z ruky a vykrojil v podlaze malé kolečko. Dopadl tvrdě na záda, ale aspoň se neudeřil do hlavy.

Pokoušel se o něj strach a zoufalství. Snažil se posadit, ale nešlo to. Za svýma nohama spatřil Yuuzhan Vongovu dvojhůl, stočenou do klubka nedaleko svého pána. Dvojhůl syčela a cenila zuby a Corran okamžitě věděl, co se mu stalo. Sáhl si pravou rukou na záda. Nahmatal potrhané oblečení a ošklivý kousanec. Když si dal ruku před oči, byla celá od krve. A určitě taky od jedu. Paralýza se šíří.

Yuuzhan Vong se pohnul. Vzepřel se na rukou, skrčil levé koleno pod sebe a snažil se vstát. Málem se mu to podařilo, ale pravá noha se mu zkroutila v nepřirozeném úhlu. Vong ztratil rovnováhu a znovu se zřítil na zem. Spadla mu přilba a odkutálela se po podlaze.

Nohu má skoro useknutou, a přesto to nevzdal? Corran se připlazil ke světelnému meči a vzal ho do pravé ruky. Kdyby tyhle věci zranění nevypalovaly, byl by vykrvácel.

Yuuzhan Vong se převalil na břicho a popadl dvojhůl. Začal se plazit ke Corranovi. Rytíř Jedi se po něm ohnal světelným mečem a vysekl v podiaze hlubokou rýhu. Jeho údery cupovaly podlahu na kousky a vířily písek, který se nacházel pod ní, ale Vonga zřejmě Corranovy chabé výpady nezastrašily.

Ví, že mě ten jed stejně dostane. Corran cítil, jak mu paralýza postupuje do zad. Stěží dýchal. Pokusil se pomocí Síly zpomalit tok krve a omezit tak to, co ho postihlo, jenže na to by byl nejlepší trans. A Vong by mě zabil.

Corran ustupoval, sunul se po podlaze vzad, a nechával za sebou krvavou rudou šmouhu. Znovu a znovu sekal po Yuuzhan Vongovi, ale válečník se plazil stále za ním, pomalu, s jistotou, a čekal, až Corranovi umdlí paže a ztratí cit v prstech. A nebude muset čekat dlouho.

Corranovi se dýchalo čím dál hůř. Hruď se mu zvedala jen s námahou. Věděl, že je vyřízený, a znovu si vybavil vzpomínky na svou rodinu. Šťastné vzpomínky. Vzpomínky, které v něm vzbuzovaly hrdost. Viděl své nejbližší v různých časech a situacích a nakonec se zastavil u nejčerstvějších a nejsilnějších vzpomínek.

Natáhl se v Síle a odhodlal se k poslednímu zoufalému pokusu. Přivřel oči a jeho úsměv ochabl. Yuuzhan Vong se s pomocí dvojhole postavil na nezraněnou levou nohu. Hleděl dolů na Corrana, nezakrytou tvář měl celou znetvořenou. Jeho křivé zuby a křivé rysy byly jako zlý sen, který si měl Corran odnést s sebou na věčnost.

Vtom se z děr, které Corran vysekal v podlaze, vyřítily písečné krysy. Jedna ze šelem vnořila své zuby do Vongova levého předloktí a rozdrtila ho, jako by to byla vaječná skořápka. Další dvě se zakously do téměř useknuté pravé nohy a odtáhly Yuuzhan Vonga Corranovi z očí.

Pokud Vong vykřikl – a Corran usoudil, že by se k tomu nikdy nesnížil – pak ten výkřik zcela přehlušilo vrčení krys, bojujících o jeho tělo.

Corran s úsměvem na tváři odlezl co nejdál od klubka krys, jež hodovalo na obou yuuzhanvongských válečnících. Když vzpomínal na svého syna, vybavil si, jak Valin přiměl rubínovce k útoku na Gannera, a tak se natáhl v Síle a přivolal písečné krysy na yuuzhanvongskou hostinu. Vrčící, prskající smečka krys mu vzápětí potvrdila, jak byla tato strategie účinná.

Corran se tiše zasmál a položil hlavu na podlahu. Ovšem ze mě je teď zákusek. Pomalu vydechl a zavřel oči dřív, než mu šířící se paralýza znemožní i takto jednoduchý úkon. Chvíli přemítal, jestli po smrti zmizí stejně jako někteří jiní Jediové a připraví tak krysy o druhý chod. Na tom nezáleží. Ostatní jsou v bezpečí a daleko odsud. Svůj úkol jsem splnil.

Než přišel o všechen cit v těle, ucítil, že se vznáší. Kdyby to dokázal, usmál by se. Takže takové to je. Takové je zemřít jako Jedi a rozplynout se do nicoty. I když to na něm nebylo vidět, jeho duch se cítil volný a Corran Horn vstoupil do náruče prázdnoty jako šťastný muž.

kapitola

32

Lapovo zahvízdání přimělo Gavina, aby se podíval sekundární monitor. Raketoplán Impervious mířil vpřed do bitvy nad pozemním vojskem. Ačkoli měl raketoplán silné štíty i zbraně, bylo mnohem bezpečnější a také účinnější, když se držel vzadu s ostatními loděmi a zasypával palbou pozemní jednotky.

Gavin zapnul vysílačku. „Imperviousi, tady velitel Rogue. Co to děláte?“

Z vysílačky se ozval zcela klidný hlas senátora A’Kly. „Mistr Skywalker má pro nás úkol, plukovníku. Hned vám ho předám.“

„Gavine, potřebuju, aby dva z vás provedli nálet na to velké vozidlo v čele. Potřebuju čtyři torpéda, všechna na jeden bok. Pošleme vám telemetrii.“ V Jediho hlase bylo patrné vzrušení. „Zvládnete to?“

„Rozkaz, Jedi Jedna.“ Gavin udeřil do tlačítka a přepnul na taktickou frekvenci své eskadry. „Páčko, ke mně. Jedi chce, abychom zasypali tamhleto velké čelní vozidlo rojem torpéd.“

„Rozumím, veliteli, letím k vám.“

„Stáhni si telemetrické údaje z Imperviousu a pal podle nich.“

„Rozkaz, veliteli.“ Jainin hlas trochu zesílil. „Rozstřílíme ten masiv na cucky.“

Gavin se v duchu usmál. Jen my dva, Páčko, ty a já. „Dvojko a Dvanáctko, držte nám ty poslední skipy od těla.“

Dvojí cvaknutí z vysílačky potvrdilo, že jejich wingmani rozkaz slyšeli a splní ho. Gavin naklonil svůj X-wing na levobok, potom se střemhlav spustil dolů a sto metrů nad bojištěm stíhačku vyrovnal. Řada plazmových střel mu přilétla vstříc, ale byly příliš pomalé, a tak mezi nimi snadno prokličkoval.

Do zaměřovače usadil pomalu se pohybující vozidlo, potom přehodil spínač a přenechal řízení letových údajů torpéd Imperviousu. Stíhačku držel nasměrovanou k cíli a pak stiskl spoušť. Dvě protonová torpéda vylétla v zášlehu azurového ohně z přídě a další dvě se mihla po Gavinově levoboku. Všechna čtyři mířila k cíli.

Lap nahlásil gravitační anomálii o něco větší než obvykle, která se vytvořila, aby střely zastavila. Gavin přimhouřil oči v očekávání výbuchu. Doufám, že víš, co děláš, Luku.

*

Leia procházela mezi uprchlíky a občas zalétla pohledem k Danni a Landovi, kteří se proplétali mezi skupinkami. Jakmile Leia rozlišila lidi, z nichž skutečně sálala hrůza, řekla jim, aby postupovali k obvodu vyčkávacího prostoru. Shluk uprchlíků se pozvolna tenčil a Leia cítila, jak se v té oblasti stupňuje napětí. Ti, kteří zbyli, už vědí, že něco hledáme, a doufají, že to nejsou oni.

Lando popošel o krok před Danni, když tu náhle mladá žena zalapala po dechu. Ukázala na starší ženu a na muže, který mohl být podle věku jejím synem. Lando se otočil a tasil blaster, ale ze stařeniných prstů vyrazily drápy. Sekla pravou rukou Landa přes hruď, roztrhla mu modrou košili a Lando spadl mezi ječící uprchlíky.

Když se stařena napřímila do plné výšky, maskovací ooglith se roztáhl do karikatury její původní podoby. Leia zvedla blasterovou pušku a dvakrát vypálila. Jeden výstřel šel příliš vysoko a přeletěl cíl, ale druhý propálil Yuuzhan Vongovi hrdlo. Jak padal k zemi, rukama si svíral ránu a skrz prsty mu prýštila černá tekutina a bílý hnis.

Yuuzhan Vong maskovaný jako stařenin syn se vrhl střemhlav doprava, a když se z kotoulu zvedl opět na nohy, držel v jedné ruce Landův blaster a druhou si tiskl k hrudi malé dítě. Yuuzhan Vong přiložil blonďaté dívce blasterovou pistoli k hlavě a zaskřehotal: „Zaútočte. Zemře.“

Nenávist v jeho hlase se nedala přeslechnout, ale to, že nebyla cítit v Síle, připadalo Leie absurdní. Zvedla blasterovou pušku a zamířila Yuuzhan Vongovi na hlavu. „Ty se nespokojíš jen s jednou, takže to myslím risknu.“

Yuuzhan Vong chvíli analyzoval Leiina slova a pak na ni namířil pistoli. Než však stačil stisknout spoušť, ze zbraně vyjela baterie a pomalu se snášela k zemi. Vetřelcova napnutá lidská maska se podivně protáhla, jak se obličej pod ní zkřivil překvapením. Leia vypálila a výstřel proletěl nad hlavou dítěte a propálil Yuuzhan Vongovi díru do čela.

Válečník se svalil na záda a jeho rukojmí spadlo na něj. Vyděšená matka v mžiku vyprostila svou dceru z Yuuzhan Vongova sevření dřív, než si dítě plně uvědomilo, že by se mělo bát. Děvčátko se rozplakalo, ale jeho vzlyky ztlumila matčina pevná náruč.

Leiin komlink zabzučel. „Mluvte.“

„Tady Mara. Našla jsem stopy šesti Yuuzhan Vongů.“

„My tady máme dva, takže někde musí být ještě jeden…“

„Toho jsem dostala.“

„Jsi zraněná?“

„Jen pár škrábanců. Zato on už je na kusy.“ Mařin hlas zněl lehkovážně. „Zůstanu tady a uvidíme, co ještě vyplaším.“

Leia doběhla k místu, kde Danni pomáhala Landovi, aby se mohl posadit. Yuuzhan Vongovy drápy ho škrábly hluboko, ale Lando si zjevně dělal větší starosti o stav své košile než o svá zranění. Držel zakrvácené ruce před sebou, jako by hledal něco, do čeho by si je otřel. Na chvíli zauvažoval o svém plášti, ale pak ten nápad zavrhl.

Leia přivolala dva dobrovolníky. „Doprovoďte Landa na obvaziště.“

„Budu v pořádku, Leio.“

„Budeš v pořádku, až ti zastavíme krvácení.“

Lando kývl směrem k mrtvému Yuuzhan Vongovi. „To bylo chytré s tou baterií. Věděl jsem, že to máš v úmyslu, když jsi ho vyprovokovala, aby vystřelil na tebe, místo na to dítě.“

„Já ne, Lando. To Danni to provedla.“ Leia se na mladou vědkyni usmála. „Bylo to velmi odvážné.“

„Myslíte? Asi ano.“ Danni se zachvěla. „Být zase tak blízko Yuuzhan Vongům, prostě jsem nevěděla, co mám dělat. Snažila jsem se uklidnit, jak mě to učila Jaina, ale nedařilo se mi to. Myslela jsem… no, asi ten nápad vyšel.“

„Zachránila jsi mi život, Danni. Malé vítězství pro nás a malá porážka pro ně.“ Leia si povzdechla a pohlédla na jih. Doufejme, že se díky ostatním vítězství přikloní na naši stranu, takže odsud vyvázneme živí.

*

Luke v kokpitu Imperviousu ukázal na velké vozidlo. „Leťte blíž k němu.“

„Ano, mistře Skywalkere.“

„Jak to vypadá s telemetrií střel, Artoo?“

Malý droid sebejistě zahoukal, otočil hlavu a podíval se na Luka. Droid zapípal a Elegos pohlédl na sekundární monitor. „Čtyři torpéda odpálena. Všechna míří k cíli.“

„Dobře.“

Luke se opřel v křesle a zavřel oči. Zhluboka se nadechl a sáhl po Síle. Nechal své vědomí proletět nad potrhanými obrysy zubožených vojáků a zamířil k vozidlu. Samotné vozidlo vůbec necítil, ačkoli se zdálo, že uvnitř se nachází několik zubožených bytostí. Luke využil oné prázdnoty jako výchozího bodu k nalezení gravitační anomálie, a jakmile se zformovala, černá díra se plně rozvinula i v Síle.

Gravitační anomálie, kterou dovin basali vozidla vytvořili, aby zastavila střely, měla základ v realitě. Proudily do ní tenké nitky Síly, jak do sebe vtahovala hmyz, ptáky, netopýry a brouky. Luke použil jejich mizející známky života i samotné vzdušné proudy, které anomálie vytvářela, aby určil její hranice. Sledoval její okraje, až věděl přesně, kde se nacházejí a jak je anomálie mocná.

Zcela se otevřel Síle, mnohem víc než za celé dlouhé roky. Přivolal si ještě víc energie, než když osvobozoval svého synovce. Rázem ho zaplavil příval Síly, žhavý jako roztavený kov a zároveň chladivý jako déšť. Síla v něm vířila, naplňovala každou buňku v jeho těle, zbavovala ho únavy a bystřila mu mysl.

Luke použil veškerou nabytou energii a sevřel anomálii, již vytvořilo yuuzhanvongské vozidlo. Mírně zatlačil, pak zatáhl a během několika nanosekund si vyzkoušel, kolik energie jsou dovin basali schopni vyvinout, aby anomálii ovládli. Skoro se nad tím usmál, protože její množství bylo ve srovnání se Sílou zanedbatelné. Veškerou pýchu však zadusil v samém zárodku.

„Artoo, změň dráhu střel.“

R2-D2 pronikavě hvízdl a zadal protonovým torpédům nové údaje. Torpéda se v letu stočila k obloze a přeletěla anomálii. Potom se opět obrátila, začala se řítit zpátky k zemi a mířila na hřbet vozidla.

Dovin basali okamžitě začali anomálii přesouvat, aby pokryla tento nový útočný vektor. Luke ji naopak Sílou držel a bránil jim v tom. Jejich tlak vzrostl, ale Luke i nadále udržel anomálii, jak potřeboval. Torpéda se přibližovala. Dovin basali napínali své síly, a když jejich úsilí dosáhlo nového vrcholu, Luke pustil anomálii a nechal ji přesunout se proti protonovým torpédům.

Dovin basali věnovali své úsilí přesunutí anomálie, což vyžadovalo jak pohyb do strany, tak zkrácení oblouku, po němž se anomálie přesune. Když ji přiblížili k vozidlu, Luke na ni zatlačil Sílou. Protože dovin basali už sami přitahovali anomálii zpět k vozidlu, nečekali, že se její přesun tak zrychlí.

Anomálie narazila do vozidla a zasáhla ho doprostřed hřbetu. Dlouhé vozidlo se prohnulo, jak oba jeho konce začala nasávat černá díra. Roztékalo se jako hustá tekutina, všechny špičaté rohy a kostěné pláty zkapalněly, jak se ohýbaly za horizont událostí anomálie. Za méně než okamžik anomálie vozidlo pohltila a v yuuzhanvongské formaci po něm zůstala jen široká mezera.

A potom vybuchla protonová torpéda. Všechny čtyři střely jedna po druhé udeřily do země a explodovaly. Jejich výbuchy rozprášily yuuzhanvongské bojovníky a prozářily noc. Vyryly do postupující linie Yuuzhan Vongů hlubokou brázdu a tlakové vlny měly takovou sílu, že se země vlnila až v táboře uprchlíků. Na obou stranách bojiště padali vojáci a opevnění se zhroutilo.

„Co teď, mistře Skywalkere?“

Luke dlouhou chvíli hleděl na Caamasiho a snažil se odpovědět, ale přemohla ho vlna vyčerpání a narušila jeho schopnost přemýšlet. Zavrtěl hlavou a sesunul se zpátky do křesla. Energie Síly, kterou použil, aby Yuuzhan Vongům pomohl v sebezničení, ho úplně vysála a Luke zůstal nehybně ležet v křesle, téměř neschopen udržet oči otevřené.

„Mistře Skywalkere?“

„Udělejte… co… považujete za nejlepší, senátore,“ vypravil ze sebe s námahou Luke, než se propadl do tmy.

*

Anakin se po explozích torpéd zvedl ze země a mrkáním zaháněl mžitky, které mu narušily noční vidění. Našel svůj světelný meč, přitáhl si ho Sílou a potom volal svého bratra. „Jacene! Jacene!“

Otočil se doleva a uslyšel odpověď, potom zaútočil na zástup ještěrů valících se přes jeho bratra. Prosekal se přes několik z nich, pak se zdola zvedla vlna Síly a odhodila ty zbývající. Někteří se znovu vztyčili a zuřivě zaútočili na Anakina, ale ten jejich rány odrazil a několika seknutími je snadno skolil.

Jacen, krvácející z nosu a úst a s levým okem oteklým a přivřeným, se postavil na nohy. Natáhl pravou ruku a Sílou si do ní přivolal světelný meč, který ve vteřině ožil zeleným světlem. „Ta věc, to vozidlo, musel být vojevůdce, nějaké velitelské a řídicí středisko. Otroci zešíleli.“

Všude kolem nich se přes opevnění valili ještěři. Mnozí z nich zahazovali zbraně, naříkali a svými zuby a drápy se sápali po nejbližším cíli. Neomezovali se pouze na Bri‘nilimovy vojáky, ale napadali se i vzájemně. Už nepůsobili jako armáda, ale spíš jako roj hmyzu proudící do tábora.

Dva mladí Jediové se vnořili do proudu ještěrů. Anakin sekal nalevo a napravo a za chůze likvidoval nepřátelské vojáky. Spolu s Jacenem zamířili doprava a vyčistili cestu několika obklíčeným Bri‘nilimovým vojákům. Společně s nimi se pak probojovali dál do tábora uprchlíků. Vpředu, kde se shromáždili uprchlíci, zněla blasterová palba. Anakin viděl, jak všemi směry létají zbloudilé střely, což dávalo tušit, že mezi dobrovolnými obránci uprchlíků panuje zmatek.

Nad hlavami jim zakroužil Impervious a pokropil masu yuuzhanvongských vojáků palbou. Řady mezi Jedii a uprchlíky prořídly díky menším blasterovým střelám. Jacen a Anakin vyrazili vpřed a světelnými meči odráželi výstřely z blasterů od vlastních blížících se vojáků na ještěry. Probojovali se do tábora uprchlíků a odrazili další ještěry, ale ti, kteří už se stačili dostat dovnitř, nadělali spoušť.

Všude se povalovala těla ještěrů popálená od blasterových výstřelů a potřísněná krví jejich obětí. Děti ležely polámané na zemi a muži i ženy nevidoucíma očima hleděli na podvozky frachťáku, pod nimiž se předtím choulili. Všude se ozýval nářek a křik a do toho všeho kvílely výstřely z blasterů nebo výkřiky těch, kdo se náhle ocitli tváří v tvář dalšímu ještěrovi.

Leia přiběhla ke svým synům a Anakin si všiml jejího poranění. „Mami, ty jsi zraněná.“

„Není to nic vážného. Elegos říká, že druhá polovina yuuzhanvongské armády se stále blíží. Luke další vozidlo nezvládne. Ale ta torpéda nám získala trochu času.“ Ukázala na frachťáky. „Musíme co nejrychleji dostat všechny na palubu a odletět pryč. Musíme opustit Dantooine.“

Jacen se zamračil. „Vždyť jsme předtím neměli na cestu do další soustavy dost jídla a byli jsme tady několik dní…“

Anakin se rozhlédl. „Moc hladových krků nám nezbylo.“

Starší z bratrů na okamžik zaváhal. „Aha.“

„Na tom nezáleží, chlapci.“ Leia je poklepala po ramenou. „Začněte shánět lidi dohromady. Ať si pospíší. Od smrti nás dělí jen trocha drahocenného času.“

kapitola

33

Jaina obrátila X-wing na levobok, pak ho vyrovnala a zahájila nálet. Sparky přepnul její zaměřovače do režimu pozemního útoku a povrch země na displejích překryla zaměřovací síť. Senzory na sekundární obrazovce ukázaly počet forem života v jednotlivých čtvercích a pak ty čtverce vybarvily. Nejjasnější barvy znamenaly nejvyšší koncentraci života. Displej čelního průzoru ty barvy také přidal do sítě, ale zprůhlednil je, aby pilotka viděla, co se děje na zemi.

Jaina otočila X-wingem a zmáčkla sekundární spoušť. Noc proťaly stovky laserových šípů a snášely se na yuuzhanvongské vojáky, vylézající z jámy po protonových torpédech. Některé šípy nezasáhly nic, jiné zasáhly pancíř a odrazily se do vzduchu, ale většina se zabodla do ještěrů a na místě je zabila.

Zvedla příď vzhůru a chtěla uletět, aby necítila umírající formy života, ale jejich bolest a zoufalství na ní ulpěly jako bláto na botě. Dělalo se jí zle, že pobila tolik bytostí, ale věděla, že neměla na výběr. Ti ještěři pochodovali přímo k uprchlickému táboru, a kdyby je nezlikvidovala, zabili by uprchlíky. A mámu, bratry a Danni…

Z vysílačky zapraskal Gavinův hlas. „Roguové, máme nový úkol. Frachťáky startují. Opouštějí planetu.“ Jeho hlas na okamžik zakolísal. „Každý z vás bude mít na starosti jeden z nich. Posílám seznam.“

Jaina spatřila, že jí přidělili Impervious, což jí nevadilo, jenže to byla už šestá loď v konvoji. „Sparky, zjisti, kteří Roguové jsou ještě bojeschopní!“

Droidovo hlášení ji nepotěšilo. Z první letky zbyli pouze plukovník Darklighter a kapitán Nevil. Druhá letka se scvrkla na majora Forge. Třetí letka si vedla lépe, dosud žily major Varth, Jaina a její wingmanka Anni Capstan, ale eskadra jako celek ztratila polovinu pilotů. Z eskadry Mraků zbývala jediná letka, a z Drsňáků… Nezůstal ani jeden… Vyčistili jsme oblohu od skipů, ale zaplatili jsme za to vysokou cenu.

Jaina zapnula vysílačku. „Máme cílové souřadnice, plukovníku?“

„Už se na tom pracuje, Páčko.“

Zakroutila hlavou. Na Dantooine přiletěli proto, že byl blízko. S tolika lidmi nemohli v hyperprostoru cestovat daleko, protože neměli téměř žádné zásoby. Takže buď jsme našli zásoby, nebo… Pohlédla na mrtvá těla, jimiž byl tábor pod startujícími frachťáky doslova posetý.

V krku se jí vytvořil knedlík. Doufám, že nikdo… Málem se natáhla v Síle, aby zapátrala po své matce, bratrech a strýci, ale raději se soustředila na pilotování. Zařadila se nalevo od raketoplánu a začala stoupat ke hvězdám. Než si začnu dělat obavy o rodinu, musím splnit svůj úkol.

„Sparky, přišly už ty souřadnice?“

Malý droid zapípal, že je právě stahuje. Jainin X-wing a raketoplán vylétly z atmosféry Dantooinu dřív než všechny ostatní lodě a vystoupaly vysoko na oběžnou dráhu kolem planety. Ostatní lodě je následovaly a seřadily se na orbitě vedoucí od jednoho pólu k druhému.

Sparky zahvízdal a zobrazil souřadnice na Jainině sekundárním monitoru.

„Agamar! Tam jsme měli stejně namířeno. A výstupní vektor je hned na druhé straně pólu…“

Droid zavřískl a Jaina pohlédla z průzoru. Za obzorem Dantooinu se vynořil yuuzhanvongský křižník. Seděl přímo na odletovém vektoru na Agamar. Jaina si nebyla jistá, jestli je to ten samý, který nedávno poškodili, ale některé z jeho výčnělků byly ulomené. A co bylo ještě horší, sekundární monitor jí ukázal, že křižník pomocí dovin basalů opět vytváří gravitační anomálii dost silnou na to, aby jim zabránila skočit do hyperprostoru.

„Tady Rogue Jedenáct. Zase tu máme yuuzhanvongský křižník, který si hraje na interdiktor. Neletíme nikam.“

*

Leia stála v kokpitu raketoplánu mezi křesly, ve kterých seděli její bratr a Elegos. „Jaina má pravdu. Dokud je tu ten křižník, tak se odsud nedostaneme.“

V dálce vytryskly rudozlaté plazmové střely a pomalu se blížily ke konvoji. Všechny střely přelétly vysoko nad frachťáky. Střelci se zjevně snažili zahnat lodě zpátky dolů na Dantooine. Kde nás dorazí pozemní jednotky.

Luke se otřásl a napřímil se v křesle. „Nevím, jestli s ním něco dokážu udělat, Leio.“

Poklepala Lukovi na rameno. „Možná to nebudeš muset udělat sám, Luku.“ Leia zapnula vysílačku. „Plukovníku Darklightere, kolik vaší eskadře zbývá protonových torpéd?“

„Už jenom jedno, Výsosti. Jestli chcete, svrhneme ho na ten křižník. Můžeme vzít stíhačky a provést nálet. Možná to bude ke zrušení interdikčního pole stačit.“

Elegos ukázal na nové senzorové kontakty a Leia zavrtěla hlavou. „Zamítá se, veliteli Rogue. Na senzorech máme nové koralskippery. Ten křižník vypouští stíhačky. Vypadá to, že nás tam dole opravdu chtějí.“

„Přinutíme je změnit názor.“

Zachvěla se. „Mám dojem, že boje u Dubrillionu, tahle bitva a všechno ostatní je pro ně jen cvičení. Yuuzhan Vongové se učí. Proto tuhle taktiku s interdiktorem při prvním útoku na Dubrillion nepoužili. Chtějí nás zahnat zpátky dolů, aby nás mohli znovu vyzkoušet. Když se pokusíme utéct, zemřeme tady nahoře. Když se o to nepokusíme, zemřeme tam dole. Tak jako tak je po nás.“

Luke zavrtěl hlavou. „To není tak jisté.“

Leia se zamračila. „Jak to víš?“ Zalapala po dechu a přikryla si ústa rukou. „Máš vizi v Síle?“

„Záblesky.“

Senzorová konzole zapípala. Elegos na ni pohlédl a pak naklonil hlavu doleva. „Něco se vynořuje z hyperprostoru. Něco velkého.“

*

Ralroost opustil hyperprostor o několik vteřin dřív, než admirál Kre’fey zamýšlel. V okamžiku, kdy se bílý tunel začal před lodí rozpadat, bylo Kre’feyovi jasné, že alespoň jeden yuuzhanvongský křižník se proměnil v interdiktor. Mohl k tomu mít jen jediný důvod: zabránit přepadeným lodím v úniku. To znamená, že jsem dorazil právě včas.

Pohlédl na svého taktického důstojníka. „Přikažte Corusca Fire, ať spustí palbu ze všech zbraní. A vypalte pro efekt i našimi zbraněmi.“

Taktický důstojník – Bothan s černou srstí – zasyčel rozkazy do komunikátoru. Proti yuuzhanvongskému křižníku vytryskly zlaté proudy turbolaserové palby a modré krupobití iontových paprsků. Ralroostem projelo zachvění, když dvacet palubních torpédometů vychrlilo smrtonosná protonová torpéda.

Corusca Fire, starý hvězdný destruktor třídy Victory, rovněž vypustil všechny třaskavé střely, které měl k dispozici. Na yuuzhanvongský křižník se řítilo osmdesát raket a každá z nich zaměřila jiné místo na trupu nepřátelské lodi, aby žádná černá díra nezachytila víc než jednu z nich.

Gravitační anomálie, která předčasně vytáhla novorepublikové lodě z hyperprostoru, zmizela, když se dovin basali soustředili na blížící se rakety a laserovou palbu. Ať už byli ti tvorové útokem zaskočeni, nebo se vyčerpali při vytváření interdikčního pole, zachytit všechny lasery a střely se jim nepodařilo. Protonová torpéda drtila trupové pláty z korálu yoriku. Turbolasery tavily plazmové výběžky a brázdily trup lodi dlouhými jizvami. Několik výběžků se odlomilo a vznášelo se volně v prostoru.

Yuuzhanvongský křižník opětoval palbu plazmovými kanóny. Rudozlaté kapky energie udeřily do štítů Ralroostu a začaly je nahlodávat. Zlatavý energetický plášť zeslábl – štíty přišly o 20 procent energie, ale stále držely.

Jenže pokud si to s nimi budeme muset vyřídit po zlém, ty štíty nevydrží dlouho. Když si Kre’fey představil, jak se ty plazmové střely prožírají jeho lodí, do útrob se mu zahryzl strach. Ale pokud neexistuje jiný způsob, jak odsud ty frachťáky dostat…

Senzorový důstojník pohlédl na admirála. „Pane, yuuzhanvongský křižník se stahuje. Jeho skipy klesají do atmosféry.“

Novinu přivítal mohutný aplaus, ale Kre’fey ho uťal prudkým pohybem ruky. „Komunikační, dejte mi Impervious.“

„Můžete mluvit, admirále.“

„Tady admirál Kre’fey. Senátore, pořád ještě velíte mému raketoplánu?“

„Ano, admirále. Chtěl byste ho zpátky?“

„Chtěl, ano. Vezměte ho na palubu a oznamte stíhačkám, že mohou přistát v mém dorzálním hangáru. Frachťáky se zařadí za nás a společně odsud zmizíme.“ Kre’fey se pousmál. „Tedy, pokud je vaše vyšetřovací mise skončena.“

„Prozatím ano, admirále.“ Caamasi si povzdechl. „Senátu se moje hlášení nebude líbit.“

„To mě nepřekvapuje, senátore.“ Bothanský admirál přimhouřil fialové oči. „O důvod víc, proč bychom měli co nejrychleji vyrazit na Coruscant.“

kapitola

34

Gavin Darklighter se odmítl poddat bodavé bolesti, která mu projížděla tělem. Za jiných okolností by ji připsal únavě, avšak během cesty z Dantooinu na Agamar a poté na Coruscant si stihl odpočinout více než dostatečně. Skutečnost byla taková, že se cítil odpočatější než za celá léta strávená v eskadře, ale také věděl, že se účastní jedné z nejtěžších bitev svého života.

A všechno, co se dozvěděl cestou na Coruscant, ho jen utvrdilo v přesvědčení, že tuto bitvu si eskadra Rogue a Nová republika nemohou dovolit prohrát.

Gavin, Leia Organa Solo, admirál Traest Kre’fey a senátor A’Kla byli povoláni na zasedání Vládní rady, aby podali hlášení o tom, co nalezli. Z Fey’lyova samolibého úsměvu a povýšených výrazů jeho radních bylo Gavinovi jasné, že buď nemají potuchy, co se na Okraji děje – což bylo jednoduše nemožné – nebo se rozhodli nepřipustit, aby je to odradilo od intrik a plánů, které měli za lubem.

Obával se, že pravdivá je ta druhá možnost a jejím logickým důsledkem bude smrt Nové republiky.

Zasedací síň se pyšnila průhlednou stěnou z transparioceli, za kterou se rozprostíral hypnotický obraz nočního Coruscantu. Světla se rozsvěcela a zhasínala, spídry létaly nocí a na nejrůznějších budovách blikaly podivuhodné obrazce. Celý ten výjev jako by měl rozptýlit pozornost těch, které chtěla rada vyslechnout. Křesla pro hosty byla umístěna tak, aby se tento účinek ještě umocnil. Gavin se přistihl, jak mu podléhá, a s nejvyšším úsilím se znovu soustředil na vůdce Nové republiky.

Caamaský senátor stál uprostřed oblouku, vymezeného stolem radních, a rozpřáhl paže. „Právě jste slyšeli to hlavní z mého hlášení, které přednesu v Senátu. Není pochyb, že Yuuzhan Vongové přiletěli do této galaxie proto, aby ji dobyli. Útoky na Dubrillionu a Dantooinu byly nemilosrdné, a nejen to. Očividně se jednalo o cvičení, které mělo prověřit naši obranyschopnost.“

Niuk Niuv, senátor ze Sullustu, vyrazil z hrdla krátké zaklokotání. „Pokud je to pravda, pak dostali na Dantooinu lekci, nemyslíte? Odrazili jste jejich křižník a unikli, nemám pravdu?“

Elegos pomalu přikývl. „Ano, to jsme udělali. Zapomínáte však na důkazy z Belkadanu, na němž založili továrny na výrobu válečného materiálu. Zapomínáte na jejich zařízení na Bimmielu, o němž víme jen díky tomu, že evakuovaní studenti dorazili na Agamar ve stejnou chvíli jako my.“

Quarren Pwoe zavlnil chapadly, která mu vyrůstala kolem úst. „Tři soustavy. Čtyři, pokud počítáme Sernpidal, a pět, pokud zahrneme i Helsku 4, místo, kde došlo k porážce první vlny invaze. Poslední dvě soustavy už nemohou použít.“

„Ale ani my.“ Caamasi pomalu spustil ruku k boku. „A také silně zlehčujete oběti, které jsme zaplatili, abychom zachránili všechny ty lidi. Eskadra Rogue ztratila dvě třetiny pilotů, které měla před dvěma měsíci. O život přišlo i přes padesát dalších pilotů a vojáků. Na Dubrillionu zabili Yuuzhan Vongové bezpočet lidí a na Dantooinu utrpěli uprchlíci padesátiprocentní ztráty.“

Borsk Fey’lya zavrtěl hlavou a uhladil si krémovou srst vzadu na krku. „Nic nezlehčujeme. Oběti, ke kterým došlo pod velením plukovníka Darklightera, bereme na vědomí. Do kroniky jednotky jsme nechali zapsat čestné uznání za statečnost na Dantooinu i Dubrillionu.“

Gavin pohlédl na admirála Kre’feye a zachytil téměř nepostřehnutelné kývnutí, domluvené znamení. Gavin pomalu zvedl hlavu, bezděčně zakroutil prstenem, a pohlédl Fey’lyovi přímo do očí. Před dvaceti lety jsi mou bothanskou lásku Asyr Seťlar zahnal do úzkých a ona kvůli tomu zemřela. Máš u mě starý dluh a ten dluh mi řeď splatíš i s úroky.

„Pokud pro vás naše úsilí něco znamená, prezidente Fey’lyo, pak se musím ptát, proč se mě i zbytek novorepublikového vojska snažíte tak usilovně oklamat.“

Fey‘lya zamrkal a srst vzadu na krku se mu zježila. „Na tento projev nekázně jsme ochotni zapomenout, plukovníku. Zjevně jste přetažený.“

Gavin se pomalu postavil a narovnal své tělo do plné výšky. Zaťal ruce v pěst a napjal svaly, až mu bunda začala praskat ve švech. Chtěl, aby viděli, že je fyzicky silný, že není pouze loutka, která sedí v křesle a mačká spoušť. Chci, aby věděli, že jsem někdo, kým oni nikdy nemohou být.

Hlas měl klidný, i když to v něm vřelo hněvem a rozhořčením. „Prezidente Fey’lyo, pravdu známe všichni, kdo jsme tady. Corusca Fire byl na Agamaru jen díky tomu, že kapitán Rimsen je z Agamaru a opustil přidělenou hlídkovou trasu. Jeho podezření vzbudila skutečnost, že hlídková trasa byla odkloněna pryč od Dubrillionu a Belkadanu. Zavolal své rodině na Agamar a dozvěděl se o Leiině návštěvě planety. Vrátil se domů, aby zhodnotil situaci, a vydal se nás zachránit spolu s admirálem Kre’feyem. Kdyby nepřiletěl, nikdo z nás by tu teď nebyl.“

„Vyložil jste si to špatně –“

Gavin ho přerušil prudkým pohybem ruky. „Ještě jsem neskončil.“

„Zato vaše kariéra zcela nepochybně ano, plukovníku.“ Fey’lya přitiskl uši k hlavě. „Hodláte s okamžitou platností rezignovat na svou funkci?“

Admirál Kre’fey štěkl krátkou poznámku v bothanštině, při které sebou Fey’lya trhl, jako by ho někdo kopnul. Prezident zaťal drápy do dřevěného stolu, kde po nich zůstaly hluboké rýhy, a zasyčel cosi v odpověď.

Admirál Kre’fey se plynulým pohybem zvedl. „Ano, odvažuji se s tebou mluvit tímto tónem, bratrance – protože jsi hrubě překročil své pravomoci. Myslel sis, že se nedozvíme o Bimmielu? Myslel sis, že nevíme, že Yuuzhan Vongové byli spatřeni u Garqi? Myslel sis, že si nevšimneme ani dalších světů, na které už Yuuzhan Vongové zaútočili?“

Sullustan se zatvářil zděšeně. „Jak to, že víte –?“

Admirál pomalu zavrtěl hlavou. „Je milion způsobů, jak to zjistit. Ceny zboží z těch světů na trhu komodit rostou. Komunikační společnosti, které ty sektory obsluhují, hlásí výpadky a klesající zisky. Počty rekrutů z těch světů spadly na minimum. I když se vám podařilo zadržet všechny skutečné zprávy, nepochybně proto, abyste zabránili panice, zapomněli jste, že informace, které se dostanou na veřejnost, jsou stejně hodnotné jako ty, co se ven nedostanou.“

Členové Vládní rady vypadali šokovaně. Chvíli si něco šeptali a pak se obrátili na Borska Fey’lyu. Bothanovi sloužilo ke cti, že si odfrkl, jako by to, co mu bylo řečeno, považoval za bezvýznamné. „I kdyby ty světy skutečně zasáhla yuuzhanvongská invaze – o čemž nemáte žádné důkazy – o vedení války tady rozhodujeme my.“

Gavin zavrtěl hlavou. „Ne, pokud jsou v sázce naše životy.“

„Znovu se vás ptám, plukovníku Darklightere, rezignujete na svou funkci?“ zašklebil se na něj Fey’lya. „Eskadra Rogue už jednou Novou republiku opustila a obešli jsme se bez ní.“

Gavin přimhouřil oči. „Asi opravdu rezignuji, prezidente Fey’lyo.“

Traest Kre’fey vykročil mezi Gavina a Elegose. „Dej si pozor, než jeho rezignaci přijmeš, bratranče. Protože jestli půjde on, půjdu také. A se mnou flotila Nové republiky.“

„Mluvíš o vzpouře.“

„Byla by to jediná věc, která dává smysl. Ty – vy všichni jste politici. Soustředíte se na to, abyste získali moc. Proč? Abyste mohli lidem zlepšit život. To je chvályhodný cíl, ale vaše úsilí vezme za své, když přijde opravdová krize. Zemětřesení rozhoupe kontinent a zahubí tisíce bytostí. Vina padne na vás, i když jste ho nezavinili. Proč? Protože jste měli příliš málo předpisů na údržbu budov, nebo byly vaše záchranné operace příliš pomalé, měli jste příliš malé zásoby potravin, příspěvky nepojištěným lidem byly nižší, než si představovali. Jsou stovky a tisíce důvodů, proč na vás svalí vinu, a pokaždé přijdete o část své moci.“

Kre’fey si poklepal prstem na hruď. „Mou povinností je chránit národy Nové republiky a Yuuzhan Vongové ohrožují jejich bezpečí. Buďme velkorysí a předpokládejme, že jste princezně Leie nevěřili, když vám popsala yuuzhanvongský problém. Předpokládejme, že jste mysleli, že opravdu jsou poraženi. Vaše tehdejší lhostejnost by se dala označit za naivitu, ale pokud nic neuděláte ani teď, bude to zločin.

Takže, vzal bych flotilu Nové Republiky, stáhl bych se s ní, řekněme, do Neznámých oblastí a založil si své vlastní malé impérium? Ano. Připravil bych v něm útočiště pro uprchlíky, až Nová republika podlehne Yuuzhan Vongům.“

Pwoe zasupěl. „Pokud to cítíte takto, admirále, nebylo by pro vás lepší zinscenovat převrat a sesadit nás?“

„Ne, protože nejsem politik. Nemohu vést válku a zároveň spravovat světy.“ Zavrtěl hlavou. „Tím ovšem neříkám, že bych nepodpořil někoho jiného, kdo by dokázal odstranit neschopnou vládu.“

Kre’fey se otočil doleva a zamával na Leiu.

Předklonila se a nasadila dravčí úsměv.

Fey’lya vstal a založil si ruce na prsou. „Tak takhle je to, Leio? Tolik se vám stýská po moci, že jste svedla admirála Kre’feye, aby vám pomohl uskutečnit převrat? Přejete si nastolit v Nové republice hegemonii Jediů? A vaše děti po vás zdědí vysoké postavení?“

Leia se krátce a zdvořile zasmála, a potom vyklouzla ze svého křesla s plavností, která Gavinovi připomněla líně se protahujícího taopariho. „Opravdu chcete právě tohle, prezidente Fey’lyo? Chcete být pokořen? Chcete vstoupit do historie jako ten, kdo přivedl Novou republiku na pokraj zkázy, takže jsem ji musela znovu zachraňovat?“

Mluvila tak tiše, že dokonce i Gavin musel napínat uši, aby ji slyšel. Když její slova dolétla k Fey‘lyovi, prezidentův vítězoslavný výraz zmizel a vystřídalo ho kyselé zklamání a nakonec kapitulace. Naklonil se vpřed a opřel se rukama o stůl.

„Jak si to tedy představujete?“

Leia se opatrně usmála. „Za prvé: přenecháte řízení vojenských operací vojenským složkám. Žádný politický mikromanagement války. Co budou chtít, to také dostanou.“

„Ovšem.“

„Za druhé: začnete koordinovat humanitární pomoc pro uprchlíky. Agamar už na to sám nestačí, a jak budou Yuuzhan Vongové postupovat, lidé budou utíkat dál směrem k Jádru.“

Fey’lya pohlédl na Pwoea. „To si můžete vzít na starost vy.“

„A za poslední: umožníte senátoru A’Klovi, aby přednesl své hlášení před celým Senátem, a to za plné účasti médií.“

FeyTya se úsečně zasmál. „Aby mohl veškerou vinu svalit na má bedra? Nikdy.“

Kre’fey pohlédl na Gavina. „Bude vašim dětem stačit v mém impériu jedna planeta, nebo budou chtít vládnout celým soustavám?“

Fey’lyovy fialové oči metaly blesky. „Text hlášení vypracujeme společně, ano?“

Elegos přikývl. „To považuji za přijatelné.“

„Výborně.“ Leia vykročila vpřed a podala Fey’lyovi ruku. „Už jsem zapomněla, jaké to je s vámi pracovat.“

„Buďte ujištěna, že já jsem na to nezapomněl.“

Fey’lya potřásl Leie rukou, ale její obezřetný výraz prozrazoval, že si myslí totéž, co Gavin cítil v kostech: Fey’lyova nynější povolnost nezaručovala povolnost i v budoucnosti. V krátkodobém výhledu dostaneme, co potřebujeme, ale nebude to tak napořád. Pokud ucítí příležitost, využije ji.

Leia se uklonila před radou. „Děkuji vám za spolupráci. Je to pro větší dobro, a to je koneckonců to, o co všichni usilujeme, že?“

„Ovšemže ano, Leio.“ Borsk Fey’lya je všechny obdařil šelmovským úsměvem. „Nová republika má přednost přede všemi malichernými osobními zájmy. Pro větší dobro.“

*

Gavin ze všeho nejvíc toužil vydat se domů ke své ženě, ale věděl, že by byl mizerným společníkem. Zemřelo příliš mnoho lidí, a když měl truchlivou náladu, jeho sestře to připomínalo, že její manžel padl v boji s Yevethy. Po jeho smrti se i se svými dětmi přestěhovala ke Gavinovi, původně jen dočasně, aby se postavila znovu na nohy, ale pak už u něj zůstala. Čas od času si vzala do hlavy, že ona a její děti jsou Gavinovi na obtíž, a to bylo něco, čím se teď opravdu nechtěl zabývat.

Zamířil zpátky na ústředí eskadry Rogue a tiše kráčel potemnělými chodbami. Vůbec mu nevadilo, že budova je liduprázdná; vždyť byla ještě noc. Admirál Kre’fey souhlasil, že poplach nevyhlásí dřív než druhý den v poledne, a válečníkům, kteří budou v první linii, tak dopřeje klidné ráno, než budou vrženi do válečného mlýnku na maso.

Jedinou světlou stránkou celého katastrofálního ústupu z Dubrillionu bylo, že se k eskadře přidala Jaina Solo. Gavin požádal Leiu, aby její dcera mohla u jednotky zůstat, a dostalo se mu opatrného souhlasu. Když viděl, jakou má z toho Jaina radost, nabyl podezření, že Leia souhlasila jen proto, že nechtěla čelit tomu, co by následovalo, kdyby řekla ne. Jaina se okamžitě nastěhovala do ubikací eskadry, na pokoj ke své wingmance Anni Capstan, a zabydlela se, jako by tam odjakživa patřila.

A vzhledem k tomu, jak umí létat, nepochybuju, že s námi zůstane velmi dlouho.

Gavina překvapilo, když přede dveřmi své kanceláře narazil na vojáka s blasterovou puškou. Byl to ještě chlapec – jen o málo starší, než jsem byl já, když jsem se přidal k eskadře. „Je tu nějaký problém, vojíne?“

Mladík ztěžka polkl. „Pane, snažil jsem se je zastavit, pane, ale oni řekli, že to je v pořádku, když půjdou do vaší kanceláře. Řekli, že vám to nebude vadit.“

Gavin zamrkal úžasem. „Opravdu? A řekli, kdo jsou zač?“

Voják zavrtěl hlavou. „Jenom nějací dědci, pane.“

„A vy jste je tam pustil? Proč jste je nezastavil?“

Voják sebou trhl. „Snažil jsem se, ale vzali mi blaster.“ Otočil zbraň, aby Gavinovi ukázal, že nemá zásobník.

Plukovník kývl. „A váš komlink?“

„Ten mi také vzali. Řekli, že tu mám na vás počkat, jinak budu potrestán za opuštění stanoviště, pane.“

„Ano, udělejte to a počkejte tady.“ Gavin odstrčil mladíka stranou a otevřel dveře do kanceláře. Věděl, že jít tam je nerozum, i když možnost, že jeho návštěvníci jsou úkladní vrazi, ihned zamítl. Yuuzhan Vongové tímto způsobem nepracovali. A navíc, zemřít teď by bylo snazší než vybojovat válku.

Dva návštěvníci vzhlédli z pohodlných křesel. Na stole před nimi stály tři sklenice, dvě z nich byly plné corellianské whisky z láhve, kterou si Gavin schovával ve spodní zásuvce stolu. Oba muži se na něj usmáli, a on se rozesmál na celé kolo.

Voják nahlédl do místnosti. „Jste v pořádku, pane?“

„Ano, vojíne, můžete jít.“

„Tumáš,“ řekl jeden z návštěvníků a hodil vojákovi zásobník a komlink, které mu předtím zabavil.

Gavin zavřel za vojákem dveře a zavrtěl hlavou. „Popsal vás jako ,dva dědky’.“

„Mládež už nemá žádnou úctu. Co myslíš, Tycho?“

„Žádnou, Wedgi, vůbec žádnou. Nejspíš je to vina velitelského sboru.“

Gavin si nalil sklenici whisky. „Kde se tady berete?“

„Slyšeli jsme, že jdeš do války.“ Wedge Antilles zvedl sklenku. „Na létání jsme moc staří, ale pořád ti můžeme pomoct. Potřebuješ nás, a tak jsme tady.“

„Měli byste si tu nabídku dobře rozmyslet. Tohle nebude vůbec pěkné.“

Tycho Celchu potřásl hlavou. „Válka není nikdy pěkná, Gavine. Můžeme jenom doufat, že společně se nám ji podaří co nejvíc zkrátit.“

kapitola

35

Jacen Solo, opírající se o zábradlí balkonu, se otočil a pohlédl na svého mladšího bratra. „Nemůžeš spát?“

Anakin se vynořil na balkoně Solových a zavrtěl hlavou. „Zlé sny.“

„O čem?“

„O Dantooinu.“ Anakin si promnul ospalé oči. „Pořád se mi zdá o tom, jak sekám na všechny strany a zabíjím ty ještěry, ale vůbec to nestačí. Pořád se valí do tábora uprchlíků. Když tam dorazíme – ty jsi v tom snu totiž taky – najdeme tam spoustu lidí mrtvých. A mezi nimi i Chewieho, tátu a mámu.“

Jacen vzdychl. „To je vážně ošklivý sen.“

„Co myslíš, že to znamená?“

Starší z bratrů zavrtěl hlavou a opět se opřel o zábradlí. „Po svém zážitku na Belkadanu jsem se přestal snažit porozumět snům. Ten tvůj by mohl znamenat cokoli. Pořád se vyrovnáváš se smrtí Chewieho. A zároveň, protože v tom snu nebyla Mara, jsi možná hrdý na to, že jsi ji zachránil. Já nevím.“

Anakin se opřel o zábradlí vedle svého bratra a zahleděl se na světla mihotající se coruscantskou nocí. Těžko uvěřit, že od chvíle, co s Marou odletěli na Dantooine, už uplynul celý měsíc. „U mě to byl určitě jen sen. U tebe to mohla být vize. Strýček Luke si to myslí.“

„To je pravda, ale budoucnost se změnila, takže mě napřed málem utopili a pak mučili.“ Jacen se na svého bratra usmál. „A protože jsme odletěli z Belkadanu, abychom tě zachránili, nejspíš jsi to byl ty, kdo uvedl do pohybu budoucnost, která mě dostihla.“

„Takže bys byl radši, kdybych zahynul?“

„To jsem neřekl, Anakine.“ Jacen vycítil z bratra krátký záblesk smutku. „A tátu by tvoje smrt taky nepotěšila.“ Anakin si odfrknul. „Už ses s ním viděl?“

„Ne. A ty?“

„Ne. Threepio si myslí, že ,provádí inspekci’ místních hospod. Spíš inspekci dna láhví, řekl bych.“

Jacen si povzdechl. „Vlastně mu tak trochu závidím.“

„Cože?“

„I mně se zdají zlé sny, Anakine. O Dantooinu.“

„Stejné jako mně?“

„Skoro.“ Jacen se pravou rukou poškrábal za krkem. „Stejně jako ty tam zabíjím a zabíjím. Hlídám nějakou bránu. Ještěři se nutně potřebují dostat na druhou stranu té brány a já je pouštím dovnitř jen po kouskách.“

„Byla to tvoje povinnost.“

„Opravdu?“ Jacen ustoupil od zábradlí, když těsně kolem nich proletěl opilý řidič na swoopu. „Co jsem udělal, nebylo nijak vznešené, byla to jen řezničina. Dokud je ovládalo řídicí vozidlo, pochodovali vpřed jako droidi a my jsme je prostě likvidovali. Potom, když strýček Luke to řídicí vozidlo zničil, zešíleli. Stala se z nich zvířata a my je hromadně pobíjeli.“

Anakin chytil Jacena za levé zápěstí. „Ale neměl jsi přece na výběr. Kdybys je nezabil, zabili by mnohem víc uprchlíků.“

„Ano, já vím. Uvědomuju si to. Přijímám za to odpovědnost, ale i tak se dál musím ptát sám sebe, co to má společného s tím stát se rytířem Jedi?“ Pevně zavřel oči. „Jak mě to přivedlo blíž k porozumění Síle? O kolik jsem teď lepší rytíř Jedi, než jsem byl předtím?“

Anakin pustil Jacenovo zápěstí. „Ale Jedi přece musí chránit lidi. Není vznešenější poslání. Riskoval jsi svůj život, abys zachránil jiné.“

„Skutečně? Opravdu věříš, že by nám některý z těch ještěrů mohl vážně ublížit? Víc než polovina vojáků plukovníka Bril’nilima ten útok přežila. Nejsou to Jediové. Nemuseli jsme tam používat světelné meče, Anakine. Mohli jsme klidně použít vibročepele nebo klacky.“

Otočil se a rozpřáhl ruce. „A byla záchrana těch uprchlíků opravdu něco tak výjimečného? Zabránili jsme jejich smrti, ale k čemu to bylo? Dělá to z nich lepší lidi než z těch mrtvých? Jsou ušlechtilejší? Poučí se z té zkušenosti a udělají z vesmíru lepší místo?“

„To já nevím, Jacene. To je budoucnost –“

„– a ta je neustále v pohybu.“

„Přesně tak. Víme jen, že jsme některé z nich udrželi naživu. To mi stačí.“ Jacen pomalu přikývl. „Já vím, že tobě ano, Anakine. Kéž by to stačilo i mně.“

„Tomu nerozumím.“

„Já vím.“ Jacen ztišil hlas do šepotu, když z Anakina vycítil úzkost. „Podívej, Anakine, ty sis na Dantooinu vedl skvěle. Hodně jsi se toho naučil. Postaral ses o Maru. Udržel jsi ji při životě za velmi těžkých podmínek. Právě díky tomuhle a všemu, co jsi udělal, abys odrazil ty ještěry, jsi hrdina. Nesnažím se ti nic z toho upřít. Doufám, že to chápeš.“

„Dobře.“ Anakin si založil ruce na prsou. „A co ty?“

„No právě. To nevím.“ Přitiskl si konečky prstů na spánky. „Myslel jsem si, že když půjdu svou vlastní cestou, přiblížím se tak Síle, jenže potom jsem uviděl ty otroky a musel jsem jednat. Síla mi sešle vizi a já podle ní musím jednat, jen aby se všechno pokazilo. Ale z toho špatného vzešlo dobré, když jsme na Dantooinu zachránili tebe a Maru a pomohli jsme odrazit ty ještěry. Je to jako chodit v kruhu kolem cíle, kterého chci dosáhnout. Někdy jako bych potřeboval být sám a jindy mě to vrhne do hrdinských skutků, které utvářely a pohltily strýčka Luka. Vím, že existují i jiné přístupy, ale nevím, jestli jsou pro mě to pravé.“

Anakin se na okamžik zamračil. „To mi připadá, jako by ses snažil zadat kurz, a nevěděl, kam vlastně letíš.“

„Cože?“

Mladší ze Solových chlapců načrtl ve vzduchu ukazováčkem kruh. „Říkal jsi, že chodíš kolem svého cíle v kruhu, ale nikdy jsi ho nepopsal. Nikdy jsi neřekl, co je tím cílem. Já se chci stát rytířem Jedi jako strýček Luke a všichni před ním. Nevím, po čem toužíš ty, a myslím, že to ani sám nevíš.“

Jacen přikývl. „Přesně tak to cítím, ale myslím, že je to tím, že chci být něčím víc. Nevím, co to je, ale asi se domnívám, že na řádu Jedi je něco víc, než jsme dokázali vzkřísit. Vím, že to tam někde je, ale nevím, co to je –“

„Je tedy docela dobře možné, že samotou a přemýšlením se ke svému cíli nedobereš.“

Jacen na Anakina povytáhl obočí. „Čím to, že najednou tak filozofuješ?“

Mladší z chlapců se začervenal. „Když mě Mara na Dantooinu přiměla přestat používat Sílu jako berličku, měl jsem spoustu času na přemýšlení. Uvědomil jsem si, že Sílu používám až moc. Strýček Luke ji využívá jako svého rádce nebo někdy jako zdroj energie. Někteří ji používají jako vibročepel, jiní zase místo průzkumu veřejného mínění a další jako celou řadu různých nástrojů. Hodně jsem o tom přemýšlel a myslím, že půjdu ve stopách strýčka Luka.“

„To není zrovna nejsnadnější cesta.“

„Snadné věci nejsou pro Jedie,“ usmál se Anakin. „Hledání tvé vlastní cesty je samozřejmě mnohem složitější. Možná musíš vyzkoušet různé cesty a zjistit, jak je vzájemně propojit.“

Anakinův komentář zněl jako ozvěna Lukova pokárání, že je Jacen ještě mladý a nemá dostatek zkušeností. Asi musím prozkoumat víc jediských způsobů, abych sám sebe lépe poznal. Uvědomil si, že i když používá Sílu s větší rozvahou než Anakin, ve skutečnosti neví, co by si bez ní počal. Mohu doopravdy objevit, jak se sladit se Sílou, když ani nevím, kým jsem bez ní?

Jacen natáhl ruku a rozcuchal bratrovi vlasy. „Poslyš, jednu věc ti musím říct. I když si o tom, co jsme udělali na Dantooinu, myslím všelicos, byl jsem hrdý, že tě mám vedle sebe. Nevím, co se ze mě v budoucnu stane, Anakine, ale vím, že z tebe bude skvělý rytíř Jedi. Pevně věřím, že uspěješ, ať už si pro tebe život přichystá cokoli.“

Anakin zbystřil. „Jsi opravdu Jacen, nebo nějaký Yuuzhan Vong v maskovacím ooglithu?“

Jacen objal mladšího bratra kolem ramen. „Právě teď jsem Jacen Solo.“ Kým však budu v budoucnosti, to je ve hvězdách.

kapitola

36

„Připadalo mi, že se vznáším, a říkal jsem si: ,Tak takové to je, zemřít jako Jedi a rozplynout se jako můj dědeček.’“ Corran Horn se stydlivě usmíval, zatímco ze sebe stíral ručníkem bactu. „A pak jsem zjistil, že přese všechnu otupělost pořád cítím bolest v ruce. Taky jsem si uvědomil, že do něčeho narážím, což mi u ducha bez těla nepřipadalo správné, ale nemohl jsem otevřít oči, a tak jsem se nechal unášet výš a výš.“

Luke potřásl hlavou. „A v tu chvíli ti došlo, že se Ganner vrátil, zvedá tě nad písečné krysy a vynáší ven z ulity.“

Corran přikývl. „Ano. Přesvědčil Tristu, aby navzdory mým rozkazům otočila loď. Odstřelili vršek ulity, Ganner se zavěsil na přistávací rampu a vytáhl mě nahoru. Kdyby to neudělal…“

Jeho žena Mirax mu podala ze skříňky nemocničního pokoje roucho. „Kdyby to neudělal, měl by co do činění se mnou. Ještě že tě na Dalliance strčili do bactové nádrže. Ten jed tě mohl zabít.“

„Jasně, ale jen si představ, jak by byli překvapení, kdyby bacta nezabrala.“ Corran si naposledy otřel vlasy ručníkem. „Šoupnou mě do ní, a pak najdou jen potrhané oblečení.“

Mirax na svého muže povytáhla obočí. „A co je na tom vtipného?“

„Mě by to pobavilo.“

„Mrtvým asi přijde směšné skoro všechno.“

Luke kývl na Mirax. „Potřebujeme vědět, jestli je pravda, co tvrdila doktorka Pace: že Jediové kradou artefakty z vykopávek. Vážím si toho, že to pro mě prošetřuješ.“

„Ráda, mistře Skywalkere.“ Mirax svraštila čelo. „Předměty, které jsem přivezla, pocházejí prokazatelně z doby před Impériem. Současné protijediovské nálady srazily ceny těchto položek dolů, zato trh s imperiálními suvenýry zažívá nebývalý rozmach. Samozřejmě nehodlám hodnotit něčí vkus ani zdravý rozum, ale kdyby sběratelům nehrozilo, že je oškubou, nechovali by se jako nerfové.“

„Dej mi vědět, co všechno zjistíš.“ Luke neměl pochyb, že při hledání artefaktů, které by propojily současný řád s tím, který císař téměř zničil, projevovali někteří Jediové přehnanou horlivost. Ale brát lidem vzpomínky… „Hledat věci rozšiřující naše znalosti o Jediích je sice důležité, ale činit tak na úkor ostatních lidí a pověsti Jediů je příliš vysoká cena.“

Corran se nasoukal do svého věčného zeleného roucha a opásal se černou šňůrou. „Asi to berou tak, že jsme Jediové a ty relikty nám patří bez ohledu na to, kdo je našel. Nesouhlasím s tím, ale chápu to.“

„Já to taky chápu, Corrane, a mám z toho smíšené pocity. Myslím, že prostudování těch předmětů by bylo velice přínosné, ale zároveň si nejsem jistý, jestli bychom z nich dokázali vytěžit všechno.“ Luke se poškrábal na tváři. „Dr. Pace a její studenti mají potřebné prostředky i vědomosti. Potřebujeme jejich pomoc. To znamená, že musíme jisté Jedie přesvědčit, aby vědce nevnímali jako svatokrádežníky a zloděje našich artefaktů.“

Mirax se zasmála. „Nepřipadá vám ironické, že mise na Bimmiel skončila tak, že jste Yuuzhan Vongům ukradli pro změnu jejich artefakty?“

„Ano, Mirax, to už mě taky napadlo.“ Luke přitiskl konečky prstů k sobě. „Ta malá výstraha, kterou nechali před základnou ExGalu, obsahovala lebku a rozbitý stroj. Obojí nejspíš považují za výstrahu před smrtí.“

Corran si lehl na nemocniční lůžko a strčil si pod záda pár polštářů. „Já tu jejich technofobii taky nechápu. Očividně dokážou biologickými prostředky vytvořit aparáty, které svedou všechno, co umějí i naše stroje. Jediný rozdíl je v tom, že jejich stroje jsou živé.“

„Ale je to podstatný rozdíl, Corrane. Možná že kdysi dávno došlo k válce s droidy na jedné straně a Yuuzhan Vongy na druhé. Možná že je droidi téměř vyhladili, a proto teď chovají ke strojům chorobnou nenávist.“ Mistr Jedi si přitáhl židli od jediného kulatého stolku v místnosti a posadil se. „Kdoví? Třeba nás vnímají jako zlo, když jsme tolik závislí na strojích.“

„Tak to by se zbláznili radostí, kdyby viděli Jens, jak přejíždí yuuzhanvongskou mrtvolu digitizérem a skenovacím mikroskopem.“ Corran přimhouřil oči. „Ale to není to, co mě na nich znepokojuje nejvíc. Ještě je tu ta věc s otroky. Ti, které jsme viděli my, byli původem z Nové republiky a nejspíš je zajali někde na Okraji. Nepamatuju se, že bych mezi nimi viděl ještěry, které proti vám nasadili na Dantooinu.“

„A také tam bylo šest Yuuzhan Vongů, kteří se vetřeli do tábora a pokusili se zavraždit uprchlíky.“ Mirax se opřela o transpariocelové okno, kterým dovnitř proudila sluneční záře. „Nechápu, proč by to dělali, pokud měli ostatní vojáci vzít tábor útokem.“

Corran pokrčil rameny. „No, možná byli jako Ganner. Možná dychtili po slávě, a tak se rozhodli neuposlechnout rozkazu.“

Luke povytáhl na Corrana obočí. „Ty myslíš, že to byl důvod, proč se Ganner pro tebe vrátil?“

„Ano, nebo aspoň částečně.“

„Tobě se vůbec nelíbí, že jsi mu zavázaný, viď?“

Corran zkřivil tvář. „Není to tak zlé jako být zavázaný Boosterovi, ale stejně mě to žere.“

„To přejde.“ Mirax si shrnula dlouhé černé vlasy za krk a svázala je do uzlu. „Myslíte, že těm Yuuzhan Vongům šlo o osobní slávu, nebo o něco jiného?“

„Vzhledem k tomu, jak mizerně bojovali, není pochyb, že byli nezkušení.“ Luke si povzdechl. „Ale i tak dokázali zabít Noghriho, což není nic snadného. Při ohledání jejich těl se ukázalo, že měli jen velice málo jizev, tetování a zlámaných kostí, které jsme objevili u těla z Bimmielu i u několika dalších exemplářů. Hádám, že buď vyrazili na vlastní pěst, anebo dostali za úkol tábor infiltrovat jako příležitost ke společenskému postupu.“

Corran sevřel levou ruku v pěst. „Ještě je tu jedna věc, které tak úplně nerozumím. Účelem těch skřipců, na které pověsili studenty – a podle tvého popisu také Jacena –, bylo působit bolest. Ani moc silnou, ani moc slabou, prostě bolest. Oba jsme viděli Yuuzhan Vongy zabíjet otroky – nemilosrdně a pro zábavu, ale ještě v tom bylo něco víc. Ty jizvy, tetování a zlámané kosti – právě jsem prodělal bactovou terapii, takže jsem možná zaujatý, ale bolest a zábava podle mě nejdou ruku v ruce.“

„Zabíjení otroků nemusí být pro Yuuzhan Vongy zábava. Třeba je to jen něco, na co si někteří z nich rychle zvyknou.“ Luke roztáhl paže. „Všichni víme, že někteří Jediové rádi používají Sílu víc než ostatní. A pokud jde o zlámané kosti a to další, vzpomeň si na svého přítele, který je gandský stopař. Víš, čím musel projít, aby si to postavení vydobyl. Možná že zranění, tetování a jizvy jsou pro Yuuzhan Vongy odznaky hodnosti.“

Mirax zvedla ruku. „Jako obchodnice s kulturními předměty mám dojem, že takové odznaky by měly zůstat vnější. Jizvy a tetování ještě chápu, ale zlámané kosti? Zvlášť když si tím úplně znetvoří tělo? Nedává mi to smysl.“

Luke pokrčil rameny. „Nám to nemusí dávat smysl – stačí, když to dává smysl Yuuzhan Vongům. Bolest a tetování a to ostatní možná v jejich kultuře slouží nějakému vyššímu účelu. Nasvědčují tomu i ta jejich skřipcová stvoření způsobující bolest. Nevím, jestli jste si toho všimli na Bimmielu, ale skřipec na Belkadanu, v kterém jsem našel Jacena, by snadno udržel i yuuzhanvongského válečníka.“

„Když o tom teď mluvíš, myslím, že máš pravdu.“

Mistr Jedi pokračoval. „Musíme vzít v úvahu taky to, že útoky na Dubrillionu a Dantooinu nás měly otestovat a vycvičit jejich vojáky. Očividně jsou inteligentní a odhodlaní. Leia mi řekla, že podle Landova zhodnocení první a druhé vlny Yuuzhan Vongů je ta druhá rozhodně mnohem lépe vycvičená i vybavená. To by mohlo znamenat, že se z první série útoků poučili, a napovědět, jaká bude třetí vlna.“

Corran si povzdechl. „Druhá vlna byla dost zlá. Představa nějaké třetí, nebo jenom pokračování té druhé – kdepak, vůbec se na to netěším.“

„To ani já. Ale myslet si, že se po tomhle vpádu stáhnou, by bylo stejně bláhové jako víra Senátu, že se nevrátí po prvním útoku.“

„Já vím, Luku, já vím.“ Corran si objal tělo pažemi. „A půjdu do toho a udělám všechno, co budeš potřebovat. Je příjemné vědět, že tentokrát nás Nová republika podpoří.“

„Souhlasím, Corrane.“ Luke pomalu vydechl. „Pro dobro galaxie doufám, že to bude stačit.“

Epilog

Shedaa Shaie potěšilo, že při pohledu na jeho nezakrytou tvář se jeho podřízení mocně roztřásli. Yuuzhanvongský velitel se rozhodl vstoupit do grashala na Bimmielu bez přilby a bez opancéřované obličejové masky, na jejichž nošení měl díky své hodnosti právo. Pravé předloktí mu ovíjela velitelská hůl. Tsaisi patřila ke stejnému druhu jako dvojhůl, ale byla užší, kratší a zároveň také citlivější. Její používání v boji vyžadovalo mnohem větší zručnost, a proto ji směl nosit jen zřídkakdo.

Shedao Shai se zastavil na vrcholu schodiště, vedoucího dolů do grashala. To, co spatřil, jej znechutilo. Před těmi dole – před těmi pode mnou – však nedal svou slabost najevo. Dohlíželi na larvy grichů, které lezly po zemi, polykaly písek a vylučovaly materiál ke spravení děr, jež dovolily pískohryzům vniknout do ulity a pozřít dva yuuzhanvongské válečníky.

Dva válečníky z mé rodiny. Shedao Shai začal úmyslně pomalu sestupovat dolů a nechal své ostruhy cinknout o každý schod. Krok držel pravidelný a sledoval, kdo z těch dole se bude věnovat svým úkolům a kdo k němu zvedne zrak. Ti, kteří nevzhlédli, předstírali nezájem, což znamenalo, že skrývají ctižádost; zatímco ti, kteří ho pozorovali od prvního okamžiku, byli ubozí patolízalové mylně se domnívající, že povýšení lze dosáhnout i jinak než chrabrostí a úspěchem v boji.

Ti, kteří mi při práci věnují jen letmý pohled, to jsou ti, kdo mají přirozenou zvědavost, ale také úctu a smysl pro povinnost. Podíval se, kteří to jsou, a pak si z nich vybral jednoho, který dozíral na ngdina, pomalu odstraňujícího stopy po vetřelcích, kteří grashala znesvětili. Počkal, dokud jím vybraný nevzhlédl, a pak ho kývnutím křivého prstu přivolal k sobě.

Válečník sebral ngdina ze země a vůbec nedbal toho, že brvy, na nichž se slizké stvoření pohybovalo, mu mohly ošklivě požahat ruce. Položil ho na podlahu grashala vedle další šarlatové šmouhy, načež klesl před svým pánem na jedno koleno a pravou pěstí se udeřil do levého ramene.

Shedao Shai k němu sklonil zrak. „Smíš na mě pohlédnout, Kragu Vale.“

„Kdybych byl hoden té cti, veliteli Shaii, svůj úkol už bych dávno dokončil.“

Velmi dobře. Yuuzhanvongský válečník přivřel oči a pomalu kývl. „Pověz mi, co se tu stalo.“

„Pokusím se, veliteli.“ Válečník povstal a ukázal na skřipce. „Věřím, že dva lidé byli drženi v Náruči bolesti. Další dva – přinejmenším dva – je přišli osvobodit. Sečné rány na Náruči, podlaze a pozůstatcích vašich příbuzných mi napověděly, že ti druzí dva byli nejspíš jeedaiové. Věřím, že jako první padl Neira Shai. Oční důlek jeho lebky je zuhelnatělý. Dranae Shai svého protivníka těžce zranil, ale sežehnuté kosti okolo kyčelního kloubu naznačují, že sám rovněž utrpěl vážné zranění. Na jeho ostatcích jsem nenašel žádnou stopu smrtícího úderu.“

Kragu Valovi se zachvěl hlas. „Nebo alespoň na tom, co z nich zbylo.“

V Shaiovi se vzedmul hněv, udržel ho však pod kontrolou. To, co mu oznámil Krag Val, se shodovalo s předběžným hlášením, které obdržel cestou z Dantooinu. V bitvách na Dantooinu a Dubrillionu si o schopnostech nepřátel udělal určitou představu. Považoval je za vynalézavé a v některých případech dokonce za odvážné. Málem jsem je považoval za důstojné protivníky. Ale to, co se dozvěděl o jejich chování na Bimmielu, jej utvrdilo v přesvědčení, že jsou beznadějnými kacíři.

„A co ten jeedai, který tu zanechal svou krev – co jeho pozůstatky?“

Krag upíral oči na podlahu a sepjal ruce za zády. Bezbranný se předklonil, aby ho jeho pán mohl uhodit, kdyby si to přál. „Žádné jsme nenalezli. Stopy krve naznačují, že ho vyzvedli do výše a odnesli odsud.“

Shedao Shai zaťal ruce v pěst. V místě kloubů z nich trčely kostnaté výrůstky. „Chceš mi říct, že jeho tělo vyzvedli, zatímco těla našich padlých tu nechali jako potravu pro zvěř?“

„Právě toho se obávám, veliteli.“

Shedao Shai zavrčel a pozvedl pravou pěst proti svému vlastnímu znetvořenému obličeji. Tohle je vina Noma Anora, toho bohy prokletého strojomila. Nom Anor infiltroval Novou republiku a poslal zpět mnoho informací o nepřátelích, kterým zde měli Yuuzhan Vongové čelit, jenže nezahrnul všechno, co měl. A navíc se pokusil uchvátit moc, když své politické frakci umožnil útok na Dubrillion a Belkadan. Kdyby jeho lidé v těch bitvách zvítězili, Nom Anor by diktoval průběh naší invaze. Jeho selhání určilo mé první kroky. Nemohli jsme dovolit, aby hanba jeho porážky přetrvala a pošpinila naše vítězství. Dokončil jsem jeho práci, avšak nyní mí příbuzní zaplatili za jeho neschopnost svými životy.

Yuuzhanvongský velitel promluvil klidným hlasem, třebaže přes zaťaté zuby. „A co Mongei Shai?“

Krag Val padl na obě kolena a vrhl se před schody tváří na podlahu.

„Máme důkazy, veliteli, že skupina lidí objevila jeskyni, kde čekal. Narušili… bojím se to říct, pane…“

Shedao Shai se roztřásl zlostí a odporem, ale ovládl se. „Jejich zločiny nejsou tvé, Kragu Vale.“

„Narušili jeho odpočinek, pane. Použili… nechali tam své mechanické zvrhlosti, přímo tam, kde ho našli.“

Yuuzhanvongský velitel odvrátil tvář od těch dole. Představa, jak se v ostatcích jeho děda přehrabují ti měkcí lidé, jak ruší místo jeho spočinutí, jak ničí všechny důkazy o jeho odchodu – to bylo příliš. Shedaovi Shaiovi z toho zkysl dech a zhoustly sliny. Mongei Shai byl členem průzkumné skupiny, která před padesáti lety vyrazila ze světolodí do této nové galaxie. Mongei se nevrátil spolu s ostatními, nýbrž zůstal na Bimmielu a prostřednictvím villipů jim posílal hlášení, dokud nebyli příliš daleko. Jeho oběť přinesla klanu Shai velkou čest a Shedao doufal, že jeho bratranci zahrnou rodinu další slávou tím, že pozůstatky získají.

Selhali a jeho ostatky vzali nepřátelé. Vysmívají se nám svou smělostí.

Shedao Shai znovu pohlédl na své podřízené, pak zvedl nohu a přišlápl Kragu Valovi hlavu k podlaze. „Proč Neira a Dranae nenašli Mongeiovy ostatky jako první?“

„Staré souřadnice byly založeny na magnetickém poli planety. Jenže pole se změnilo. Proto začali postupně propátrávat okolí. Správné skalisko by našli za čtrnáct planetárních cyklů po své smrti. Jejich postup byl nenapadnutelný.“

„A nenápaditý.“ Shedao Shai pokynul dozadu, směrem k vesnici z minshalů na západě. „Otroky zahubila zvěř?“

„Zdá se, pane.“

„A jejich pozůstatky jeedaiové nevyzvedli?“

„Ne, pane.“

Shedao Shai sundal nohu z Kragovy hlavy a sestoupil na podlahu grashala. Dřepl si nad ngdina, pomalu se plazícího po krvavé šmouze, kterou jeedai zanechal na podlaze. Chvíli se díval, jak ngdin vysává krev, a potom pohlédl přes tvora na Kraga Vala.

„Na světě, kterému říkají Dantooine, nevyzvedli své mrtvé. Tito lidé nevědí, co je úcta a čest. Skutečnost, že tohoto jeedaie si odnesli, mi říká něco cenného.“

Krag Val, s hlavou stále těsně nad podlahou, se ohlédl k Shedaovi Shaiovi. „Co vám říká, pane?“

„Říká mi, že tento jeedai je dosud naživu.“ Shedao Shai zvedl nacucaného ngdina ze země a podržel ho ve vzduchu. Nesčetné brvy na jeho bříšku se leskly krvavým slizem. Shedao Shai se naklonil vpřed a zahryzl se hluboko do ngdina. Na jazyku ucítil krev a na rtech žahavé řasinky. Zuby vytrhl ze stvoření kus masa a spolkl ho. Vůbec si přitom nevšímal studené tekutiny, která mu stékala po bradě.

„Tento jeedai žije, a já znovu okusím jeho krev, až bude umírat.“

MICHAEL A. STACKPOLE:

NOVÝ ŘÁD JEDI.

TEMNÝ PŘÍLIV II – PÁD

Yuuzhan Vongové útočí na světy Vnějšího okraje a díky své nečitelné bojové taktice triumfují nad ozbrojenými silami Nové republiky. Dokonce ani Jediové, kdysi slavní obránci míru v galaxii, nejsou schopni čelit nemilosrdnému nepříteli a soudržnost jejich společenství se začíná rozpadat.

Zatímco Luke se snaží udržet Nový řád Jedi pohromadě, rytíři Jacen Solo a Corran Horn se vydávají na průzkumnou výpravu na okupovanou planetu Garqi. Zde konečně odhalí tajemství, jež by mohlo podkopat síly nepřítele – pokud ovšem zůstanou naživu dostatečně dlouho, aby ho mohli využít…

O autorovi

MICHAEL A. STACKPOLE (*1957) pracoval původně jako designér stolních a počítačových her na hrdiny. Spisovatelskému řemeslu se věnuje od konce 80. let, kdy začal psát romány ze světa BattleTechu. Dnes má na kontě okolo čtyřiceti sci-fi a fantasy románů. Mezi nejoblíbenější patří série DragonCrown War, jejíž první svazek má název The Dark Glory War (2000, česky Maska válečníka, 2003), a samostatný román Once a Hero (1994, česky Hrdinou, 2003). Stackpole napsal celkem osm knih, které se odehrávají ve vesmíru Hvězdných válek. Je blízkým přítelem Timothyho Zahna, s nímž spolupracoval na komiksu Mara Jade: By the Emperor‘s Hand (1998-1999).

ROMÁNY STAR WARS

V NAKLADATELSTVÍ

E G M O N T

Háv klamu (32,5 roku před Ep. IV)

Mezigalaktická výprava (27 let před Ep. IV)

Štěpný bod (21,5 roku před Ep. IV)

Yoda: Temné setkání (19,5 roku před Ep. IV)

Labyrint zla (19 let před Ep. IV)

Trilogie o Hanu Solovi 1: Léčka v ráji (10 let před Ep. IV)

Trilogie o Hanu Solovi 2: Huttský gambit (5 let před Ep. IV)

Trilogie o Hanu Solovi 3: Úsvit rebelů (3 roky před Ep. IV)

Stíny Impéria (3,5 roku po Ep. IV)

Námluvy princezny Leiy (8 let po Ep. IV)

Akademie Jedi 1: Hledání Jedi (11 let po Ep. IV)

Akademie Jedi 2: Temný učedník (11 let po Ep. IV)

Akademie Jedi 3: Nositelé Síly (11 let po Ep. IV)

Ruka Thrawnova 1: Přízrak minulosti (19 let po Ep. IV)

Ruka Thrawnova 2: Vize budoucnosti (19 let po Ep. IV)

Pouť pozůstalého (22 let po Ep. IV)

Nový řád Jedi: Prvotní vektor (25 let po Ep. IV)