Zpěv drozda

Walter Tevis

(2008)

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

New York, 25. století.

Lidstvo dosáhlo míru a absolutní svobody, ale ztratilo vládu nad vším, společnost je pomocí drog a duševní manipulace ovládána roboty, je degenerovaná, chybí jí touha po lásce, vědění, a odpovědnost. Lidé mají na starost jen pár věcí - vnitřní duševní rozvoj, sex, porno a drogy, jsou otupělé stádo ovládané vlastním výtvorem, nikdo neumí číst, nikdo nechce přemýšlet. Ne proto, že by lidé byli pod nějakým útlakem. Prostě se jim nechce. Pro život jsou nejdůležitější dvě základní poučky:“Se sexem se nepárat!“ a „Nevíš si rady, pusť to z hlavy!“.

Z područí všeřídících počítačů se snaží vymanit dvě ústřední postavy – profesor Bentley a jeho družka Mary Lou, jejich protihráčem je robot 9. a současně i poslední generace. Na jejich osudech Tevis předkládá pochmurnou vizi budoucí společnosti a současně varuje před možným zneužitím vědy a techniky, současně ale tato kniha nepostrádá víru v člověka a jeho rozum a naději, že lidstvo odolá nesmyslné touze po sebezničení.

WALTER TEVIS

ZPĚV DROZDA

Eleonoře Walkerové

Vnitřní život člověka je nedozírné, mnohotvárné království a zdaleka se nenaplňuje pouze vzrušujícími sestavami barev, tvarů i vzorů.

Edvard Hooper, americký malíř 1882 – 1967

SPOFFORTH

Je kolem půlnoci, Spofforth kráčí po Páté avenue, a najednou si začne hvízdat. Neví, co to je za písničku, a ani ho to nezajímá. Má složitou melodii, často si ji píská, když je sám. Je do půl těla nahý a bosý, má na sobě pouze khaki kalhoty; pod nohama cítí rozmlácenou starou dlažbu. Ačkoli jde prostředkem široké ulice, po obou stranách zřetelně vidí trsy trávy a vysoká stébla plevele, v místech, kde chodník už dávno rozpraskal a dosud marně čeká na opravu, kterou už nikdy nikdo nezajistí. Z těch travnatých chomáčů se ke Spofforthovým uším nese směsice rozličného cvrlikání a třepotu hmyzích křídel. Ty zvuky ho zneklidňují, jako vždy touhle roční dobou, na jaře. Vsune velké ruce do kapes kalhot. Není to pohodlné, a tak je zase vytáhne a začne klusat urostlý, lehkonohý atlet, směrem k masivnímu obrysu mrakodrapu Empire State Building.

Vchod do budovy měl oči a hlas; jeho mozek byl ovšem jen mozek debila – slaboduchého a necitlivého. »Zavřeno za příčinou oprav,« řekl ten hlas, když se Spofforth přiblížil.

»I kuš – otevřít, prosím,« okřikl ho Spofforth. »Jsem Robert Spofforth. Devátá generace.«

»Promiňte, pane,« pravily dveře. »Nevšimly jsme si…«

»Já vím. Tak otevřít. A ať pro mě sjede rychlovýtah.«

Dveře chvíli mlčely. Potom se zase ozvaly: »Výtah nefunguje, pane.«

»Do pr –« vyklouzlo Spofforthovi. Pak pokračoval: »Tak musím nahoru pěšky.«

Dveře se otevřely, Spofforth vešel a temnou halou zamířil ke schodišti. Vypojil okruhy bolestivosti v nohou a v plících a vydal se po schodech vzhůru. Už si nepískal. Jeho složitá mysl se teď plně soustřeďovala na svůj každoroční záměr.

Když se dostal ke konci plošiny, na nejvyšší úroveň nad městem, na které bylo možné stanout, vyslal příkaz nervům v nohách a ty vzápětí zaplavila bolest. Až se trochu zapotácel, vysoko a sám v černé noci, žádný měsíc nad hlavou, jen potemnělé hvězdy. Pod nohama měl hladkou, vyleštěnou plochu – jednou, už před mnoha lety, tady téměř uklouzl. Ihned ho napadlo: Proč jen se mi něco takového nepřihodí ještě jednou, tady přímo na kraji plošiny! Ale nic takového se nestalo.

Došel na krok ke hraně plošiny a bez jakéhokoli mentálního signálu, bez volního pokynu, aniž si to sebeméně přál, jeho nohy strnuly a on si jako pokaždé jen uvědomoval, jak znehybněle přehlíží město směrem k severu, v závratné temné výšce nad tvrdým, touženým povrchem Páté avenue. Se smutným, chmurným zoufalstvím nutil svoje tělo postoupit kupředu, celou svou vůli soustřeďoval v úsilí padnout dolů, naklonit jednoduše to silné a těžké tělo, ten dokonalý tovární výrobek, dopředu, od téhle budovy, pryč ze života. Někde uvnitř se přímo rozječel touhou po pohybu, v představě, jak dělá krok vpřed a v pomalém, graciézním a jistém pádu se začíná snášet k ulici tam hluboko dole. Nic si nepřál toužebněji.

Avšak jeho tělo mu nepatřilo a on věděl, že mu nikdy patřit nebude. Zkonstruovali ho lidé, a zase jen člověk mohl ukončit jeho existenci. A pak hlasitě zavyl a široce rozpřáhl ruce a v bezmocném žalu řval na to mlčenlivé město. Avšak pohnout vpřed se nedokázal.

Na vrcholu nejvyšší budovy světa, sám a jakoby zkamenělý, prostál tak Spofforth zbytek oné červnové noci. Po širokých třídách prázdného města se občas pomalu posunovala světla ideobusů, jen o málo větší než hvězdy. V žádném domě široko daleko nesvítilo ani jediné okno.

Když nakonec oblohu nad Východní řekou po jeho pravici a nad Brooklynem, k němuž už nevedly žádné mosty, začalo prozařovat slunce, jeho zoufalství pomalu ustupovalo. Kdyby ho byli vybavili slznými váčky, byl by teď zřejmě našel úlevu v pláči; ale plakat neuměl. Světlo sílilo. Už tam dole rozeznával obrysy prázdných ideobusů. Spatřil drobný vůz detekční služby, jedoucí vzhůru po Třetí avenue. A pak se slunce, zsinalé na červnové obloze, vyhouplo nad liduprázdný Brooklyn a zajiskřilo na hladině řeky stejně svěže jako kdysi za rozbřesku času. Spofforth o krok ustoupil, od smrti, po které předtím prahl a kterou hledal po celý svůj dlouhý život, a hněv, jenž ho spaloval, s vycházejícím sluncem odplýval. Bude žít dál a nějak se s tím vyrovná.

Po zaprášeném schodišti sestupoval napřed pomalu, ale když dorazil do vstupní haly, jeho kroky byly už křepké, sebejisté, plné umělého života.

Když vycházel z budovy, řekl mluvícímu vchodu: »Ať výtah neopravují. Ten pěší výstup se mi docela líbí.«

»Jistě, pane,« odpověděly dveře.

Venku jasně zářilo slunce a na ulici bylo jen málo lidí. O Spofforthův loket se náhodně otřela jakási stará černoška ve vybledlých modrých šatech a ospale se mu podívala do obličeje. Když spatřila značku robota deváté generace, ihned svůj pohled odvrátila a zamumlala: »Promiňte. Omlouvám se, pane.« Zůstala kousek od něho v rozpacích stát. Robota deváté generace pravděpodobně ještě nikdy neviděla, to, že existují, si zřejmě pamatovala z výcviku v mládí.

»Pokračujte,« řekl chlácholivě. »Nic se nestalo.«

»Prosím, pane,« šeptla. Zašátrala v kapse šatů, vytáhla z ní narkokapsli a spolkla ji. Pak se otočila a šourala se pryč.

Spofforth se pružně vydal sluncem zalitou ulicí dolů k Washingtonovu náměstí, k Newyorské univerzitě, kde pracoval. Jeho tělo neznalo únavu. Pouze jeho mysl, jeho složitá, komplikovaná, důvtipná mysl věděla, co to je zemdlenost. Jeho mysl, ta byla unavena pořád, pořád.

Spofforthův kovový mozek zkonstruovali a jeho tělo vypěstovali z živé tkáně strašně dávno, v době, kdy už technika upadala, ale výroba robotů byla na vrcholu. Ovšem i ta se brzy potom dostala do krize a zdegenerovala – Spofforth byl nejdokonalejší produkt, na který se zmohla. Byl poslední ze série jednoho sta robotů, označovaných jako devátá generace – byly to nejsilnější a nejinteligentnější výtvory, které kdy člověk vyrobil. Byl však jediný z nich, kterého naprogramovali tak, že musel zůstat naživu i proti své vůli.

Tehdy byl znám technický postup, který umožňoval zaznamenat každičký nervový spoj, každou inteligenční strukturu mozku dospělého člověka a záznam pak přenést do kovového mozku robota. Tato technika se aplikovala pouze u robotů deváté generace. Všichni roboti této série byli vybaveni modifikovanými kopiemi živého mozku jediného člověka. Byl to skvělý inženýr s melancholickými sklony, jmenoval se Paisley – ovšem to se Spofforth nikdy nedověděl. Síť informačních impulsů a spojů, která tvořila Paisleyho mozek, přenesli na magnetický záznam a ten uložili do tajného bunkru někde v Clevelandu. Co se stalo s Paisleym poté, co okopírovali jeho mysl, nikdo nevěděl. Jeho osobnost, představivost, všecko, co věděl, to vše zachytil magnetický záznam, když mu bylo třiačtyřicet, a pak ten člověk upadl v zapomenutí.

Magnetický záznam byl pečlivě zredigován. Pokud to bylo možné bez narušení »užitečných« funkcí, odstranili z něj veškeré prvky Paisleyho osobnosti. Co bylo v jeho mysli »užitečné«, o tom rozhodovali inženýři, jejichž představivost zaostávala za schopnostmi Paisleyho samého. Vymazali všechny vzpomínky na jeho předcházející život a s nimi i většinu toho, co se v něm naučil, i když samozřejmě na páscích zůstala třeba znalost anglické syntaxe a slovní zásoby. I po redakci uchovávaly téměř dokonalou kopii lidského mozku, onoho největšího evolučního zázraku. Z Paisleyho na nich ovšem zůstaly i některé nežádoucí prvky. Například znalost hry na klavír; ale ta vyžadovala tělo s pažemi a rukama, aby se mohla projevit. Když však vyrobili tělo, neexistoval už jediný nástroj, na který by mohlo zahrát.

V záznamech zůstaly i fragmenty některých starých snů, tužeb a obav. Inženýři nechtěli, ale nedalo se nic dělat. Tyhle věci nebylo možné ze záznamů vymazat, aniž by se zároveň nepoškodily jiné funkce.

Záznamy byly pak elektronicky přeneseny do stříbřité koule, která měla průměr dvaadvacet centimetrů a skládala se z tisíců niklovanadiových vrstviček, upředených a vytvarovaných automatickým procesorem. Tu kouli pak uložili do hlavy těla speciálně pro tento účel vyklonovaného.

Tělo pečlivě vypěstovali v ocelové kádi v jednom provozu v Clevelandu, v němž se kdysi vyráběly automobily. Výsledek byl dokonalý – vysoké, mohutné, atletické, krásné stvoření. Byl to černoch v rozkvětu života, s nádhernými svaly, mocnými plícemi a nezdolným srdcem, s kudrnatými černými vlasy, jasnýma očima, pěknými ústy s masitými rty a velkýma, silnýma rukama.

Některé lidské prvky doznaly modifikace; proces stárnuti naprogramovali tak, že skončil ve fázi, kdy fyzický vývoj dosáhl hranice třiceti let – tělo do ní dospělo po čtyřech letech pobytu v té ocelové kádi. Bylo vybaveno tak, že mohlo kontrolovat bolestivost a v jistých ohledech řídit svou regeneraci. Bylo-li třeba, mohlo si třeba dát narůst nový zub nebo prst. Nikdy nemohlo zplešatět či zkazit si zrak, nepadaly u něj v úvahu choroby jako šedý zákal, křečové žíly nebo artritida. Genetičtí inženýři se rádi se smíchem kasali, že tímhle produktem zdokonalují, co milý Stvořitel jaksi nedotáhl. Protože ovšem nikdo z nich v existenci nějakého Stvořitele nevěřil, byla to sebechvála trochu kulhavá.

Spofforthovo tělo nemělo pohlavní orgány. »Aby se nám radši moc nerozptyloval říkal jeden z těch inženýrů. Ušní boltce po stranách nádherné hlavy měl smolně černé, aby každému člověku, v němž by tahle imitace lidské bytosti mohla vzbudit nežádoucí respekt, bylo hned jasné, že to je koneckonců pouze robot.

Podobně jako obludu Frankensteinovu zaktivoval i Spoffortha elektrický šok. Vynořil se ze svého tanku plně vyvinutý a schopný mluvit, i když zprvu trochu těžce. Jeho tmavé oči se dychtivě, plny života rozhlížely po obrovské přeplněné tovární hale, ve které ho probudili. Ležel na nosítkách, když poprvé pocítil prudký náraz vědomí, které zaplavilo jeho rodící se bytost jako vlna, probouzející ji k životu. Ve staženém hrdle mu zaklokotalo a pak se z něj vydral výkřik plný síly – sily, se kterou vstoupil na svět.

Jméno Spofforth mu přiřkl jeden z mála lidí, kteří tehdy ještě dovedli číst. Náhodou padlo tomu člověku do očí ve starobylém clevelandském telefonním seznamu: Robert Spofforth. Zrodil se jako robot deváté generace, nejrafinovanější individuální výtvor, na který se zmohl lidský důmysl.

Svůj první učební rok strávil v jednom internátním výcvikovém středisku pro lidské bytosti, kde udržoval pořádek na chodbách a prováděl menší úklidové práce. Mladí lidé se tam učili, jak to na světě chodí: pěstovali tu v nich Uzavřenost, potřebu Soukromí, Sebeuspokojení, Rozkoše. Tam taky uviděl tu dívku v červeném kabátě a zamiloval se.

Celou zimu a ještě časně na jaře nosilo to děvče sytě červený plášť s černým sametovým límcem, černým jako antracit, černým jako její vlasy, odrážející se od bílé pleti. Její červená rtěnka ladila s barvou kabátu. V té době si už jen málokterá žena malovala rty, a že tahle dívka vůbec vlastnila rtěnku, to byl přímo zázrak. Strašně jí to slušelo, ty rudé rty. Když ji Spofforth poprvé spatřil, to byl v té instituci teprve třetí den, bylo jí necelých sedmnáct. Jeho mysl si okamžitě a navždy vryla do paměti její obraz. Ten se stal hlavní součástí smutku, který se pak vždy v červnu, když jaro vrcholilo, do té uměle vyrobené, mocné bytosti hluboce zažíral.

Když byl Spofforthovi rok, měl už zvládnutou kvantovou mechaniku, robotiku a dějiny severoamerických výrobních sdružení ve státním vlastnictví. Neuměl však číst – všechno ho naučily audiovizuální vyučovací přístroje. Byla mu rovněž cizí lidská sexualita, alespoň jeho vědomí ji neznalo. To, čemu by se bylo kdysi říkalo jeho srdce, však někdy rozechvěla nejasná touha. Občas, když se ocitl sám v temnotě, jako by mu cosi na okamžik polechtalo žaludek. Pozvolna si uvědomoval, že někde uvnitř má v sobě pohřbený život, zasuté city. Za prvních teplých večerů jeho prvního června ho to začalo vážně znepokojovat. Jak za pozdních teplých ohijských večerů přecházel od jednoho internátu k druhému, z korun stromů mu do uší dorážel pronikavý hmyzí cvrkot a v prsou se mu rodil podivný, stísňujíci tlak. Pracoval v těch internátech naplno, jeho »výcvik« spočíval v záplavě manuální dřiny, ale všechnu tu dřinu jako by si neuvědomoval a stále hlouběji upadal do melancholie.

Někteří pracovní roboti čtvrté generace se občas porouchali, a potom nikdy nebyla k dispozici příslušná opravárenská kapacita, která by pohotově odstranila drobnější závady. Pro takové případy bylo v záloze připraveno několik starých mužů, aby mohli zaskočit. Jeden z nich se jmenoval Arthur. Lidská troska – obvykle z něj táhl syntetický gin a nikdy taky nenosil ponožky. Když Spoffortha potkal, někde na chodbě internátu nebo na štěrkové pěšině venku mezi budovami, vždycky se s ním začal bavit, zčásti přátelsky, zčásti posměšně. Když jednou Spofforth vysypával v jídelně popelníky a Arthur tam zametal, přestal stařík najednou pracovat, opřel se o koště a zavolal: »Bobe!« Spofforth k němu vzhlédl od své práce. »Bobe,« pokračoval Arthur, »ty jseš ale náladovej morous. To jsem nevěděl, že se vyráběj taky takovýhle roboti.«

Spofforth si nebyl jist, jestli si z něj nedělá legraci. Kráčel dál, v rukách pyramidu popelníků z umělé hmoty, naplněných ranní dávkou nedopalků marihuanových cigaret, směrem k nádobě na odpadky v rohu velké místnosti. Studenti před chvílí odešli na televizní přednášku o józe.

»Smutnýho robota jsem jakživ neviděl,« řekl Arthur. »To kvůli těm černejm uším?«

»Jsem robot deváté generace,« bránil se Spofforth. Byl ještě velice mladý a při rozhovorech s lidmi se cítil celý nesvůj.

»Devátý generace!« podivil se Arthur. »To už je vysoký číslo, co? Sakra, ten Andy, co tu řediteluje, je jenom Sedmička.«

»Andy?« zeptal se Spofforth, stále s tím štosem popelníků v rukou.

»No jo, android. My jsme vám chlápkům tak říkali – to jsem byl eště kluk. Každej jste pro nás byl Andy. Tehdy vás zdaleka nebylo tolik. A taky jste nebyli tak chytrý.«

»A co vám vadí? Že jsem chytrý?«

»Ale ne,« odpověděl Arthur. »Co tě vede. Lidi jsou teďkon tak nemožně blbí, že by nad tím jeden brečel.« Na chvíli se odvrátil a pak líně popojel smetákem po podlaze. »Chytrost je chytrost. Jsem rád, že ji vůbec někde kolem sebe vidím.« Přestal zametat a pomalým gestem paže přejel tu velkou prázdnou místnost, jako by tam studenti ještě byli. »Vůbec nestojím o to, aby se některej z těchhle nevzdělanejch tupců dostal na nějaký odpovědný místo, až vocaď vypadnou.« Jeho vrásčitá tvář byla plná pohrdání. »Samý zhypnotizovaný úchylové. Trhlouši. Měíi by je přivést do komatu a krmit pilulkama.«

Spofforth na to nic neříkal. K tomu starci ho cosi táhlo – jakýsi náznak náklonnosti. K těm mladým lidským tvorům, kteří se tu školili a kultivovali, necítil vůbec nic.

Žádné pocity vůči nim si neuvědomoval – k oněm mlčenlivým, pomalu se ploužícím skupinkám bytostí s prázdnýma očima, které tiše přecházely ze třídy do třídy nebo osaměle posedávaly ve svých ajnclících, kouřily marjánku, upíraly oči na abstraktní struktury, promítané na celostěnných obrazovkách jejich televizorů, a poslouchaly bezobsažnou, hypnotickou hudbu linoucí se z reproduktorů. Avšak v mysli mu téměř neustále utkvívala podoba jedné z nich – té dívky v červeném kabátě. Nosila ten starobylý kabát celou zimu a mívala ho na sobě i za jarních nocí. A to nebylo vše, čím se odlišovala od ostatních. Někdy se jí na tváři objevovalo cosi zvláštního, vyzývavého, narcistického, marnivého, co u nikoho jiného nepozoroval. Všichni byli instruováni, aby se rozvíjeli »individuálně«, ale vypadali a chovali se naprosto stejně – tiché hlasy, bezvýrazné tváře. Ona se při chůzi houpala v bocích a někdy se zasmála, hlasitě, zabrána sama do sebe, když se všichni ostatní chovali tiše. Měla pleť bílou jako mléko a vlasy černé jako uhel.

Spofforth na ni často myslel. Sledoval ji na cestě do třídy, v houfu ostatních, a přece samotnou, a někdy měl chuť k ní přistoupit a něžně se jí dotknout, jen tak zlehka jí položit ruku na rameno a chvilku ji tam ponechat a kochat se teplem, které z něho vyzařovalo. Občas se mu zdálo, že ho ta dívka zpod přivřených víček pobaveně pozoruje a usmívá se na něj. Ale nikdy spolu neprohodili ani slovo.

»Jo, do paďous, za takovejch třicet let budete mít všecko v rukou vy, roboti,« říkal Arthur. »Lidi se už pomalu nedokážou ani sami vykadit.«

»Já se školím na to, aby se ze mě jednou stal řídící hospodářský pracovník,« sděloval mu Spofforth.

Arthur k němu prudce otočil hlavu a pak se rozesmál. »Tím vysejpáním popelníků, jo?« dobíral si ho. »Páni!« Pustil se zase do zametání a divoce šůroval velkým smetákem permoplastovou podlahu. »To jsem netušil, že je možný zblbnout i robota. A dokonce devátý generace.«

Spofforth zůstal ještě chvíli stát, držel ty popelníky a díval se na něj. Mě nikdo nezblbne, říkal si v duchu. Já si svůj život budu regulovat sám.

Asi týden po tom rozhovoru s Arthurem procházel Spofforth za svitu měsíce kolem audiovizuálního centra a tu spoza hustého křoví, které neudržovaně rostlo kolem budovy, zaslechl nějaký šustot. Pak se ozvalo tlumené mužské zasténáni a vzápětí znovu ten zvláštní šramot.

Spofforth se zastavil a naslouchal. Něco se tam hýbalo, teď už klidněji. Otočil se, vrátil se několik kroků zpátky, stanul u jednoho vyššího keře a pak ho tiše rozhrnul. Když uviděl, co se za tím křoviskem děje, přímo strnul a pak jen zkameněle třeštil oči.

Ležela tam ta dívka – na zádech, šaty vyhrnuté až nad pupek. Obkročmo na ní klečel nahý, růžovoučký, podsaditý mladík; Spofforth mezi jeho lopatkami zahlédl trs nahnědlých pih, odrážejících se od jeho růžové pokožky. Pod mužovým stehnem zahlédl dívčin klín – kučeravé ochlupení, v kontrastu s bělostnýma nohama a bílými hýžděmi smolně černé, černé jako její vlasy, černé jako úzký límec na červeném kabátě, na němž ležela.

Spatřila ho a tvář se jí zhnuseně zkřivila. Poprvé a naposledy na něj promluvila. »Dej si odchod, robote,« zasyčela. »Robote odpornej. Neotravuj tady.«

Spofforth se otočil a odcházel, ruku přitisknutou na svém vyklonovaném srdci. V téhle chvíli na něj dolehlo, co pak v sobě nosil celý dlouhý život: vlastně vůbec nechtěl žít. Podvedli ho – strašně ho podvedli – a opravdový, lidský život mu odepřeli. A jeho nitro se bouřilo proti existenci, ke které byl odsouzen.

Potom viděl tu dívku ještě několikrát. Vyhýbala se jeho pohledu. Ne ze studu, to věděl určitě, protože ve věcech sexu ti mladí žádný stud neznali. »Se souložením se moc nepárat,« učili je, a oni to přijali a chovali se podle toho.

Ulevilo se mu, když ho z té internátní školy převedli na zodpovědnější práci při distribuci syntetických mléčných výrobků v Akronu. Pak ho přeložili do výroby malých automobilů; řídil produkci několika tisíc posledních soukromých vozů, používaných lidmi, kteří kdysi byli automobily přímo posedlí. Když výrobu zastavili, stal se ředitelem kooperace, která vyráběla ideobusy, ony spolehlivé osmisedadlové dopravní prostředky sloužící nezadržitelně řídnoucímu obyvatelstvu. Potom se stal ředitelem úřadu pro kontrolu porodnosti. V souvislosti s touto funkcí se dostal do New Yorku a pracoval tam v kancelářských prostorách v posledním patře dvaatřicetiposchoďové budovy; dohlížel na přestárlé počítače, které denně zaznamenávaly aktuální počet obyvatelstva a na základě výsledků regulovaly lidskou plodnost. Bylo to únavné zaměstnání, protože u vybavení, jež měl k dispozici, docházelo neustále k poruchám a on pak musel hledat postupy, jak opravit počítače, ve kterých se už žádný člověk nevyznal a pro jejichž údržbu nebyli naprogramováni ani žádní roboti. Nakonec ho pověřili jiným zaměstnáním – stal se rektorem Newyorské univerzity. Počítač, který předtím tuto instituci řídil, přestal fungovat a Spofforth, robot deváté generace, dostal za úkol ho nahradit a rozhodovat o věcech, většinou nepříliš podstatných, které chod univerzity vyžadoval.

Posléze zjistil, že robotů deváté generace vyklonovali celkem sto a všechny oživili kopiemi téže původní lidské mysli. On byl poslední a jeho tvůrci speciálně upravili jemné synapse v jeho kovovém mozku tak, aby se zamezilo tomu, co se dělo s ostatními exempláři této série. Roboti deváté generace začali totiž páchat sebevraždy. Někteří si vysokonapěťovým svářecím zařízením spekli mozek na černou beztvarou hmotu, jiní spolykali spoustu vysoce korozívních látek, několik jich dokonce zešílelo a lidé je museli zlikvidovat, protože vybíhali do půlnočních městských ulic a všechno ničili a vykřikovali sprostoty. Byl to odvážný experiment, použít skutečného lidského mozku jako modelu pro vybavení dokonalých robotů, a když se ukázalo, že tento pokus moc nevyšel, byla další výroba zastavena. Továrny ovšem nadále produkovaly primitivní roboty-debily a omezené množství Sedmiček a Osmiček, které od lidí postupně přebíraly další a další vládní, školské, lékařské, právní, plánovací a výrobní funkce. Všichni tihle roboti měli ovšem umělé mozky, beze stopy citu, vnitřního života, sebeuvědomění. Byli to pouhé automaty – chytré, lidem podobné, perfektně vyrobené automaty – a vykonávali jen to, k čemu byli uzpůsobeni.

Spoffortha zkonstruovali tak, že měl žít věčně a zároveň si všechno pamatovat. Inženýrům, kteří ho vymysleli, nepřišlo ani na chvíli na mysl, jakou povahu by taková existence mohla nakonec mít.

Ta dívka v červeném kabátě pak stárla a tloustla a milovala se s mnoha desítkami mužů a měla i pár dětí a pila příliš mnoho piva a vedla plytký, neúčelný život a přišla o všechnu svou krásu. Posléze zemřela, měla pohřeb a brzy po ní nikdo ani nevzdechl. A Spofforth existoval dál, mladistvý, dokonale zdravý, krásný, a stále ji před sebou viděl jako sedmnáctiletou, ještě dlouho potom, co ona sama už jako žena středních let nadobro zapomněla na tu svůdnou, vyzývavou dívku, kterou kdysi byla.

Měl její obraz stále před sebou a miloval ji a chtělo se mu umřít. Nějaký necitlivý inženýr mu ovšem něco takového už dávno předtím, hned na počátku, znemožnil.

Když se vrátil ze své osamělé červnové noci, čekali na něj vedoucí studijního oddělení univerzity a studijní prorektor.

Z těch dvou nepochybně větší tupec byl vedoucí studijního oddělení. Jmenoval se Carpenter a nosil stále týž hnědý synlonový oblek a na nohou rozpadávající se sandály a břicho a zadek se mu při chůzi viditelně natřásaly. Stál u Spofforthova velkého týkového psacího stolu, kouřil marihuanovou cigaretu, a když robot vešel a rázně k němu zamířil, nervózně ustoupil, aby se Spofforth mohl posadit za stůl.

Po chvíli se na něj Spofforth podíval – ne trochu stranou doprava, jak předpisovala Povinná styková zdvořilost, ale přímo do očí. »Dobré ráno,« pozdravil svým silným, vyrovnaným hlasem. »Děje se něco?«

»Totiž…« zakoktal se Carpenter. »Přesně nevím.« Ta otázka ho zřejmě vyvedla z míry. »Co vy na to, pane Perry?«

Perry, studijní prorektor, si začal ukazovákem třít nos. »Někdo telefonoval, pane rektore. Přes přímou univerzitní linku. Dvakrát.«

»Ano? A co chtěl?« ptal se Spofforth.

»Přál si s vámi mluvit,« odpověděl Perry. »Měl zájem o místo. Chtěl by u nás přes léto učit…«

Spofforth se na něj podíval. »Ano?«

Perry nervózně pokračoval a jeho oči se vyhýbaly Spofforthovým. »Chtěl by u nás dělat něco, čemu jsem v telefonu dobře nerozuměl. Něco úplně nového – že prý na to přišel sotva před dvěma žlutočasy.« Rozhlédl se kolem sebe, až se jeho pohled střetl s očima tlustého muže v hnědých šatech. »Jak tomu říkal, pane Carpentere?«

»Čtení?« reagoval nejistě Carpenter.

»Jo,« přisvědčil Perry. »Čtení. Říkal, že umí dělat čtení. Prý to nějak souvisí se slovy. Chtěl by to učit.«

Když Spofforth uslyšel ten výraz, napřímil se. »On umí číst? «

Oba muži uhnuli pohledem, vyvedeni z míry překvapením, které zaznělo ze Spofforthova hlasu.

»Zaznamenali jste ten hovor?« ptal se Spofforth.

Podívali se jeden na druhého. Nakonec vypadlo z Perryho:. »Zapomněli jsme.«

Spofforth potlačil hněv. »Neříkal, že bude ještě volat?«

Perrymu se zřetelně ulevilo. »Ano, to říkal, pane rektore. Povídal, že se ještě pokusí s vámi spojit.«

»Dobrá,« uzavřel to Spofforth. »Ještě něco nového?«

»Ano,« přisvědčil Perry a zase se začal drbat na nose. »Přišly další magnetofonové učební materiály. Hlásili nám tři studentské sebevraždy. A někde musíme mít záznam s plánem na uzavření východního křídla ústavu duševní hygieny, ale žádný robot ho nemůže najít.« Perry měl očividně potěšení z toho, že má příležitost hlásit selhání ve skupině univerzitních robotů. »Žádná Šestka o něm nic neví, pane rektore.«

»Protože ho mám já, milý pane prorektore,« poučil ho Spofforth. Otevřel zásuvku psacího stolu a vyndal z ní malou ocelovou kouli – říkalo se jim zetkáčka a používaly se k mluveným nahrávkám. Podal ji Perrymu. »Dejte to přehrát do nějaké Sedmičky. Ta už si s těmi posluchárnami duševní hygieny nějak poradí.«

Perry trochu zahanbeně převzal záznam a odešel. Carpenter ho následoval. Když se za nimi zavřely dveře, zůstal Spofforth chvíli sedět za stolem a přemýšlel o tom člověku, co ohlásil, že dovede číst. Ještě zamlada dost často o čtení slýchal a věděl, že tahle dovednost už dávno vymřela. Měl dokonce v ruce i pár knih – byly to předměty velmi starobylé; několik exemplářů, které unikly likvidaci, se pořád ještě povalovalo v univerzitní knihovně.

Spofforthova kancelář byla velká, ale působila velmi útulným dojmem. Sám si ji zařídil; po stěnách rozvěsil fotografie mořských ptáků a z demolice jednoho muzea dal přivézt vyřezávaný dubový příborník. Stála na něm řada malých modelů robotického inženýrství, znázorňující ve zkratce vývoj antropoidních produktů, jak je historie postupně přinášela. Nejstarší, úplně vlevo, byly obludy na kolečkách, s válcovitým tělem a čtyřmi pažemi – velmi rané výrobky, představující něco mezi prostým servomechanismem a autonomní mechanickou bytostí. Model byl zhotoven z permoplastu a byl asi patnáct centimetrů vysoký. V tom krátkém období, kdy se těchto robotů používalo, se jim říkalo »kolochodi« – teď už se nevyráběli celá staletí.

Vpravo od kolochoda stála už člověku podobnější konstrukce, trochu připomínající současné roboty-debily. A potom, odleva doprava, byly ty figurky stále propracovanější, stále lidštější, a úplně na konci stála miniatura samého Spoffortha – elegantní, zcela člověčí postavička vzpřímená na špičkách a s očima, které se i na modelu zdály živé.

Na Spofforthově stole se rozblikalo červené světýlko. Stiskl knoflík a řekl: »Spofforth. Prosím.«

»Tady je Bentley, pane rektore, « pravil hlas na druhém konci. »Paul Bentley. Volám z Ohia.«

»Vy jste ten člověk, co umí číst?« zeptal se Spofforth.

»Ano,« přisvědčil ten hlas. »Naučil jsem se to. Sám. Dovedu číst.«

Obrovská opice seděla znaveně na boku převráceného autobusu. Město bylo liduprázdné. Uprostřed promítacího plátna se objevil bílý vír a začal se rychle zvětšovat. Když se zastavil, zabíral přes polovinu plátna. Ukázalo se, že to je první stránka novin, s velikánským titulem.

Spofforth zastavil promítačku a titulek na plátně zamrzl. »Přečtěte to,« řekl.

Bentley si nervózně odkašlal. »Opičí příšera terorizuje město,« četl.

»Dobrá,« přikývl Spofforth a spustil znovu projektor.

Na zbytku filmu už nebyla žádná slova. Sledovali ho mlčky, napřed ničivé řádění té obrovské obludy, pak její dojemně marnou snahu vyjádřit láskyplný cit a nakonec její smrt, prudký plachtivý pád z té nemožně vysoké budovy na širokou, prázdnou ulici dole.

Spofforth zdvihl páčku a do jeho kanceláře se vrátilo světlo a arkýřové okno se znovu rozkrylo. Z místnosti zmizela tma, už to nebyl projekční sál. Venku, mezi pestrými květinami Washingtonova náměstí, seděl kroužek postarších postgraduálních studentů v džínových oblecích. Jejich tváře byly prázdné. Slunce zářilo vysoko a daleko na červnové obloze. Spofforth pohlédl na Bentleyho.

»Pane rektore,« oslovil ho Bentley, »budu tedy moci zahájit ten kurs čtení?«

Spofforth ho chvíli mlčky pozoroval a pak odpověděl: »Bohužel nikoli. Na téhle univerzitě bychom neměli vyučovat čtení.«

Bentley se nemotorně zvedl. »Promiňte,« omlouval se, »ale myslel jsem si, že…«

»Posad’te se, pane profesore,« vyzval ho Spofforth. »Domnívám se, že bychom vašich schopností mohli přes léto využít jinak.«

Bentley usedl. Bylo vidět, že je celý nervózní. Spofforth věděl, že lidé bývají v jeho sebejisté společnosti značně neklidní.

Opřel se pohodlně v křesle, protáhl se a přátelsky se na Bentleyho usmál. »Povězte mi,« zeptal se, »jak jste se vlastně naučil číst?«

Muž naproti se na něj podíval a párkrát zamrkal. Pak odpověděl: »Z karet. Ze čtecích karet. A ze čtyř malých knížek. Jedna se jmenovala Moje první čítanka, druhá Roberto, Consuela a jejich psíček Biff, a…«

»Kde jste k těm věcem přišel?« vyptával se Spofforth.

»Takovou zvláštní náhodou,« začal vysvětlovat Bentley. »Naše univerzita vlastní kolekci starých pornografických filmů. Hledal jsem si v ní materiál pro svůj kurs a narazil jsem přitom na zapečetěnou krabici s nějakým starým filmem. Uvnitř byly taky ty čtyři knížky a soubor čtecích karet. Když jsem si ten film pustil, zjistil jsem, že to vůbec není porno. Byla na něm zachycena nějaká žena, jak mluví ve třídě k dětem. Zeď za ní byla černá a ona na ni kreslila takové podivné značky. Bílé. Například tam udělala něco, co představovalo slovo „žena“ – na to jsem ovšem přišel až později. A děti potom všechny společně to slovo vyslovily – „žena“. Totéž pak provedla se slovy „učitelka“ a „strom“ a „voda“ a „obloha“. Vzpomínám si, že jsem se potom probíral těmi kartami a narazil jsem na obrázek ženy. Byly pod ním tytéž značky, které ona dělala na té černé zdi. A pak přišly další obrázky, další bílé značky na té černé stěně, další slova, která vyslovila napřed ona a pak je pře-říkaly děti ve třidě.«

Bentley při té vzpomínce znovu zamžikal očima. »Ta učitelka měla na sobě modré šaty a byla úplně bělovlasá a pořád se tak hezky usmívala –«

»A vy jste pak udělal co?«

»Ano prosím.« Bentley potřásl hlavou, jako by chtěl tu vzpomínku vypudit z mysli. »Pustil jsem si ten film znovu a pak ještě jednou. Něco mě na něm fascinovalo, na tom, co se na plátně odehrávalo, cítil jsem, že to je… že to je…« Marně hledal další slova.

»Něco důležitého?« napověděl mu Spofforth.

»Ano. Něco velmi důležitého.« Bentley se na okamžik podíval Spofforthovi do očí, zcela proti pravidlům Povinné stykové zdvořilosti. Pak se odvrátil, směrem k oknu, za nímž dosud mlčky seděli ti zfetovaní postgraduanti a jen občas malátně pokývali hlavou.

»A co potom?«

»Pouštěl jsem si ten film pořád dokola, ani nevím kolikrát. Pozvolna jsem si začínal uvědomovat – jako bych to věděl už dávno, ale jen mi nedocházelo, že to vím – začal jsem si uvědomovat, že ty značky, na které se učitelka a ty děti dívají, představují vlastně slova, která přitom říkají. Ty značky byly jako obrázky. Obrázky slov. Člověk se na takový obrázek podíval a hned mohl říct příslušné slovo nahlas. Později jsem přišel na to, že se na ty značky můžete podívat a slyšet potom příslušná slova jen v duchu, potichu. Tatáž a podobná slova byla i v těch knížkách, co jsem tehdy našel.«

»A vy jste se naučil rozumět i jiným slovům?« ptal se Spofforth. Jeho hlas byl neutrální, klidný.

»Ano. Trvalo to ovšem dost dlouho. Musel jsem si nejdříve uvědomit, že ta slova se skládají z písmen. Písmena zase představovala určité zvuky, vždycky tytéž. Strávil jsem nad tím celé dny. Nemohl jsem se od toho odtrhnout. Strašně mě to bavilo – hledat ve své mysli věci, které knihy dovedly takhle říkat…« Pohlédl na podlahu. »Přestal jsem s tím, až když jsem v těch čtyřech knížkách znal každé slovo. Později jsem našel ještě tři knihy a teprve potom jsem přišel na to, že tomu, co dělám, se říká „čtení“.« Znovu se odmlčel a teprve po chvíli ostýchavě vzhlédl ke Spofforthově tváři.

Spofforth se na něj delší dobu díval a pak neznatelně přikývl. »Chápu,« řekl. »Pane Bentley, slyšel jste někdy o němých filmech?«

»O němých filmech?« opakoval Bentley. »Ne.«

Spofforth se pousmál. »Že něco takového existovalo, to ví dnes opravdu asi už málokdo. Jsou to velice starobylé věci. Nedávno jsme jich našli celou spoustu, při jedné demolici.«

»Ano?« řekl Bentley zdvořile, ale nechápavě.

»Němé filmy se vyznačují jistou zvláštností, pane profesore,« vysvětloval mu Spofforth pomalu, »totiž tím, že co v nich herci říkají, není slyšet, ale je to tam napsáno.« Znovu se mírně usmál. »Když chcete vědět, o čem se tam mluví, musíte si to umět přečíst.«

BENTLEY

Den první

Spofforth mi navrhl, abych vždycky večer po práci pořídil podrobný záznam výpovědi o tom, co jsem během dne dělal. Věnoval mi k tomu účelu zvláštní zetkáčka.

Moje práce je občas dost otravná, ale bude mít možná i svoje světlé stránky. Vykonávám ji už pátý den; tohle je poprvé, kdy jsem ztratil zábrany a pokouším se do toho malého diktafonu něco o sobě povědět. Ale co mám říkat? Není na mně nic zajímavého.

Ty filmy jsou velmi křehké a musí se s nimi zacházet s maximální opatrností. Když se přetrhnou, což se stává dost často, musím se pak dlouho piplat s jejich slepováním. Pokoušel jsem se přemluvit rektora Spoffortha, aby mi přidělil k ruce nějakého technicky školeného robota, třeba robota-debila, vycvičeného v zubařině nebo v nějaké jiné precizní činnosti, ale Spofforth mi na to jenom řekl, že by to bylo moc nákladné. Zřejmě má pravdu. Takže zasouvám filmy do podivných starých aparátů, kterým se říká »projektory«, dávám si pozor, abych je do nich zavedl co nejpečlivěji, a pak si je promítám na malé plátno postavené na mém lůžkostole. Projektor je při provozu dost hlučný. Ale i moje vlastní kroky se tady v suterénu staré knihovny rozléhají dost hlasitě. Celý den sem nikdo nepřijde a staré zdi z nerezivějící oceli jsou porostlé mechem.

Když se na plátně objeví nějaká tištěná slova, zastavím projektor a přečtu je nahlas do diktafonu. Někdy to trvá jen chviličku, třeba když je tam napsáno pouhé »Ne!« nebo »Konec«; to mi stačí jen minimální rozmýšlení a už to mohu říci nahlas. Jindy se však vyskytnou těžší obraty a složitější pravopis a já ten nápis musím dlouho studovat, než přesně zjistím, co znamená. Jedna z mých zatím nejtěžších vět se na plátně objevila na tmavém pozadí po jedné velmi vzrušené scéně, ve které jakási mladá žena projevovala velké zoufalství. Celé to vypadalo takhle: »Pakliže se dr.Carrothers v příští chvíli neobjeví, matka zcela jistě pozbude svých smyslů.« Dovedete si snad představit, co jsem se s tím natrápil! Jiný nápis pravil: »Z lesa sem zaznívá jenom zpěv drozda.« Říkal to jeden starý pán nějakému děvčeti.

Ty filmy jsou někdy samy o sobě fascinující. Promítl jsem si jich už víc, než dokážu spočítat, a mnohem víc mi jich ještě zbývá. Jsou všechny černobílé a jsou trhaně roztřesené, podobně jako pohyby té obrovské opice v Kongově návratu. Všechno na nich připadá člověku zvláštní, nejen způsob, jak se jednotlivé postavy pohybují a chovají. Je tu něco – jak bych to vyjádřil? – jako by člověka vtahovaly do sebe, jako by ho ty velké vlny cituplnosti, které se v nich někdy vzdouvají, nějak zasahovaly. Avšak jindy jsou mému chápání naprosto vzdálené a nesdělné jako vyleštěná kamenná plocha. Samozřejmě nemám ani ponětí, co je »drozd«. Nebo co znamená »dr.« Ale mnohem víc než tohle, a taky víc než naprostá cizost, dech starodávnosti, vanoucí ze života, který zobrazují, mě zneklidňuje něco jiného. Tušení pocitů, které jsou mi naprosto neznámé – pocitů, které ovšem zřejmě pohlcovaly každého jednotlivého diváka v dávném původním obecenstvu těchto filmů, pocitů nyní už provždy vyvanulých. Nejčastěji se mě nad těmi filmy zmocňuje smutek. Smutek. »Z lesa sem zaznívá jenom zpěv drozda.« Smutek.

Často u svého lůžkostolu i obědvám. Talíř čočkové polévky s opičí slaninou. Nebo sójový suk. Servovrátný je naprogramovaný tak, že mi ze školní jídelny může přinést, oč požádám. Někdy tu sedím a přehrávám si určitou část filmu znovu a znovu a pomalu při tom jím a snažím se vcítit do oné temné minulosti. Občas vidím ve filmu něco, co mi pak nejde z hlavy. Třeba tu scénu, jak jakási malá holčička pláče v širém poli nad nějakým hrobem. Nebo to s tím koněm, stojícím na městské ulici, s pomačkaným kloboukem na hlavě, z kterého mu čouhají uši, či jak si ti staří pánové nahýbají z velkých skleněných půllitrů a bezhlesně se na plátně smějí. Někdy zjistím, že se dívám a tečou mi slzy.

A pak třeba zase uplyne celý den a necítím vůbec nic a jenom se hrozně otravuju, jako s tím filmem na celých dvou kotoučích, kterým jsem naprosto mechanicky prošel od začátku do konce: »Biografická společnost uvádí Margaretin nářek. Režie John W.Killey. V hlavní roli Mary Pickfordová…« A tak dál, až do posledního titulku: »Konec.« A pak vypnu diktafon, vyndám z něho tu malou ocelovou kouli a zasunu ji do přihrádky v černé vzduchotěsné krabici, ve které se film přechovává. A pustím se do dalšího.

To je potom vážně otrava a udržuju se při životě jen marjánkou, a když už to nemůžu vydržet, na chviličku si schrupnu.

Den třetí

Dneska jsem se stal poprvé v životě svědkem skupinového sebeobětování. Dva mladí muži a jedna žena se usadili před budovou na Páté avenue, ve které se vyrábějí a distribuují boty. Zřejmě se nejdřív polili nějakou hořlavou látkou, protože byli celí mokří. Všiml jsem si jich právě ve chvíli, kdy ta žena přiložila zapalovač k lemu své džínové sukně a okamžik nato je jako žlutý mulový květ oblily bledé plameny. Museli být správně nadopováni, protože když je oheň, zsinalý v záři slunce, začal spalovat, nejprve doruda a za chvíli dočerna, neobjevila se na jejich tvářích ani stopa bolesti – jen jakýsi zvláštní úsměv. Několik kolemjdoucích se zastavilo a přihlíželo. Po chvíli to kolem začalo ošklivě páchnout, a tak jsem šel raději pryč.

O tom, že se lidé takhle sebeobětují, vždycky v trojčlenných skupinkách, jsem často slýchal, ale nikdy předtím jsem to ještě neviděl. V New Yorku prý k takovýmhle sebevraždám dochází dost často.

Objevil jsem knihu – opravdovou knihu! Nic takového, jako ty tenké čítanky, ze kterých jsem se učil v Ohiu a kde se mluvilo jenom o Robertovi a Consuele a jejich psíku Biffovi, ale skutečnou, tlustou, pořádnou knihu.

Bylo to docela prosté. Jen jsem náhodou otevřel jedny ze stovek dveří, které lemují ocelovou chodbu před mou pracovnou, a za nimi uprostřed malé místnůstky trůnila pod skleněným poklopem ta velká, tlustá kniha. Zvedl jsem víko, pokryté silnou vrstvou prachu, a vzal jsem ji do rukou. Byla těžká a její stránky byly celé vysušené a zažloutlé. Ta kniha se jmenuje Slovník. Obsahuje celé moře slov.

Den pátý

Když jsem si teď začal vést tenhle deník, pozoruji, že si dávám mnohem větší pozor na všechny zvláštní zážitky, které mě přes den potkají – jen abych je večer mohl takhle zaznamenat, předpokládám. Všímat si věcí a přemýšlet o nich bývá někdy namáhavé a motá se z toho hlava, a tak si říkám, že si toho naši Plánovači byli asi dobře vědomi, když to zařizovali tak, aby prostý občan prakticky neměl k magnetofonům přístup. Nebo aby se nám při vyučování neustále opakovala ona základní učená poučka: »Když si s něčím nevíš rady, pusť to z hlavy.«

Například jsem si onehdy povšiml jedné zvláštní věci v zoologické zahradě v Bronxu. Vlastně několika zvláštních věcí. Jezdím tam ideobusem každou středu už přes měsíc a vždycky tam vídám jenom pět dětí – a jako by to byly stále tytéž děti. Všechny na sobě mají bílé košilky a pořád se cpou zmrzlinou, a co je nejpodivnější, vždycky vypadají, jako by je to v té zoologické zahradě nevímjak bavilo a byly z ní celé pryč. Ostatní návštěvníci zoo, mého věku nebo ještě starší, se na ně často zasněně dívají a usmívají se, a když ty děti zachytí něčí pohled, začnou tomu člověku ihned ukazovat na nějaké zvíře, třeba na slona, a povykoval: »Jé, to je velkej slon, podívejte!« A dospělí se na sebe potěšené usmívají. Připadá mi to nějak divné. Nejsou ty děti nakonec jenom roboti?

A co mně vrtá hlavou ještě víc – jestli to jsou roboti, kde jsou potom skutečné děti?

Pokaždé zajdu do pavilónu plazů a vždycky tam narazím na jednu ženu v červených šatech. Někdy leží na lavičce blízko leguánů a spí. Jindy se tam jen tak líně poflakuje. Dneska měla v ruce sendvič a sledovala krajtu obecnou, jak se za sklem své kóje proplétá větvemi umělého stromu. Když to teď říkám do záznamu, napadá mě – jak to vlastně s tou krajtou je? Ustavičně jenom prolézá mezi větvemi toho stromu. Matně si však vzpomínám – je to už strašně dávno, to jsem byl ještě malý kluk, a jak dávno to přesně bylo, to samozřejmě nemůžu vědět – vzpomínám si, že tehdy hadi v zoologické zahradě obvykle spali, že se stočení do klubíčka někde v koutku kóje ani nepohnuli, až vypadali, jako by byli mrtví. Ale ta krajta v zoologické zahradě v Bronxu se pořád jenom plazí a kmitá jazýčkem a návštěvníky, kteří se přijdou podívat do pavilónu plazů, provokuje k obdivným ustrašeným vzdechům. Že by ten had byl taky robot?

Den jedenáctý

Začíná mi to všechno přerůstat přes hlavu. Jsem do hloubi duše otřesen, když teď tohle zaznamenávám, když nahlas vyslovuji, co mě dneska napadlo. Avšak když už mi to jednou došlo, bylo to naprosto evidentní, zcela jasné. Proč jsem na to nepřipadl už dávno?

Stalo se to během promítání jednoho filmu. Jakási stará žena tam seděla na zápraží (tak se tomu v tom filmu říkalo, myslím) ztemnělého domku. Seděla v něčem, co se jmenovalo »houpací křeslo«. Na klíně držela malé děcko. Pak to dítě celá ustaraná zvedla, obraz se na pár okamžiků vytratil, jak je to u těchto filmů obvyklé, a na plátně se objevila tato slova: »Ellenino dítě má katar průdušek!« A když se na plátně objevilo to slovo, slovo »dítě«, náhle jsem si uvědomil, že už si vůbec nedokážu vzpomenout, kdy jsem naposledy viděl skutečné, živé děcko! Kolik už je to žlutočasů, modročasů, rudočasů – let, kterých se nemohu dopočítat, kdy jsem se nesetkal s žádným dítětem? Kam se poděly všechny děti? A položil si tuhle otázku ještě někdo?

A pak se ve mně ozval hlas, který mám v sobě zabudovaný výcvikem v dětství: »Neptej se – pusť to z hlavy.«

Ale já to nemůžu pustit z hlavy.

Nechám toho a vezmu si pár narkokapslí.

Den devatenáctý

Devatenáctý den. Devatenáct – to je nejvyšší číslo, které jsem kdy použil. V mém životě zatím nebylo nic, co by stálo za to počítat takhle vysoko.

Jistě by ovšem bylo možné odpočítávat si žlutočasy a modročasy vlastního života. K ničemu by to nebylo, to je jasné, ale šlo by to.

V těch svých filmech často narážím na vysoké cifry. Nejednou se váží k nějaké válce. Velmi obvyklá je například cifra 1918. Nemám ponětí, co může představovat. Že by šlo o válku, ve které se bojovalo 1918 dní? Ale tak dlouho přece nic nemůže trvat. Člověku se točí hlava, když se snaží představit si něco tak dlouhého či velkého či rozsáhlého.

»Neptej se – pusť to z hlavy.« Ano, musím to pustit z hlavy.

Nesmím zapomenout sníst si pár sójových suků a trochu masové omáčky, než si vezmu narkokapsli. Už dva večery jsem nevzal do úst.

Večer si někdy prohlížím Slovník, abych se naučil nová slova, a někdy mi to pomáhá usnout. Jindy ale nacházím výrazy, které mě vzrušují. Často jsou to slova, jejichž významu nerozumím – jako například »choroba« nebo »algebra«. Přemílám si je v mysli a znovu a znovu čtu jejich definice, ale ty téměř vždycky obsahují další neproniknutelná slova, která mě rozčilují ještě víc. A pak si stejně musím vzít narkokapsli.

Nedokážu to všechno pustit z hlavy.

Dříve mi pomáhala ta zoologická zahrada, ale teď jsem tam přestal jezdit – kvůli těm dětem. Nic proti robotům, samozřejmě. Ale ty děti…

Den dvacátý první

Dneska jsem si zajel do zoologické zahrady a mluvil jsem s tou ženou v červeném. Seděla na lavičce u leguánů a já jsem se posadil vedle ní a zeptal se: »Ta krajta – že je to robot?«

Otočila se a podívala se na mě. V jejích očích bylo něco podivného, mystického – jako by patřily někomu, kdo je v hypnotickém stavu. Avšak viděl jsem, že přemýšlí a že není zdrogovaná. Dlouho nic neříkala a začal jsem si myslet, že už mi neodpoví a stáhne se do svého Soukromí, jak nás to všechny učili pro případ, že nás bude obtěžovat někdo cizí. Pokrčil jsem rameny a chystal jsem se vstát, ale tu najednou povídá: »Já myslím, že tady kolem jsou to všechno jenom roboti.«

Užasle jsem se na ni podíval. Takhle mluvit jsem ještě nikoho neslyšel. Ovšem pokud šlo o to, co říkala, sám jsem si myslel už celé dlouhé dny totéž. Tak mě to rozrušilo, že jsem vstal a odešel a ani jí nepoděkoval.

Když jsem vycházel z pavilónu plazů, potkal jsem těch pět dětí. Byly všechny hezky pohromadě, v rukou držely kornouty se zmrzlinou a oči jim plály vzrušením. Všechny se na mě podívaly a usmály se. Odvrátil jsem hlavu…

Den dvacátý druhý

V těch filmech se neustále vyskytuje nápadný jev – skupina lidí, o které se mluví jako o »rodině« Za starých časů to zřejmě byl naprosto běžný útvar. »Rodina« je skupina lidí, kteří jsou velmi často spolu, zdá se, že dokonce pohromadě i žijí. Vždycky se v ní vyskytuje jeden muž a jedna žena – pokud ovšem někdo z téhle dvojice není už mrtvý; a i pak se o něm často mluví a obrázky toho mrtvého či té mrtvé (»fotografie«) mají živí stále na očích, rozvěšené po zdech a tak podobně. A pak jsou tam mladší příslušníci, děti nejrůznějšího stáří. Jedna věc velmi překvapuje, ale zdá se, že je pro tyhle »rodiny« charakteristická – ti dva, muž a žena, jsou vždycky zároveň otcem a matkou všech dětí! Občas se vyskytnou i starší lidé, a to pak podle všeho jde o matku a otce buď toho muže, nebo té ženy! Nevím vůbec, co si o tom mám myslet. Zřejmě jsou spolu všichni nějak spříznění.

A co víc – značná část té cituplnosti, která se s těmi filmy tak hluboce pojí, určitě nějak s touhle spřízněností souvisí. A předkládá se to tak, jako by to bylo něco vzácného a dobrého.

Je mi ovšem jasné, že člověk nemá právo vyslovovat nad kýmkoli morální soudy. Natož nad lidmi z dávno minulé doby. Uvědomuji si, že život v těch filmech líčený je zcela protikladný heslu «Samota je nejlepší«; ale to mě netrápí. Svého času jsem strávil spoustu dní pohromadě s jinými lidmi – celé týdny jsem třeba každý den vídal tytéž studenty. Pochybenost Blízkého kontaktu mě na těch rodinách nevzrušuje. Avšak asi mě trochu šokuje, jak nepřiměřeně ti lidé riskují. Připadá mi, že k sobě chovají neobyčejně hluboké vzájemné city.

Šokuje mě to a jsem z toho smutný.

A co toho spolu namluví. Jejich rty se stále pohybují, i když z nich žádná slyšitelná slova nevycházejí.

Den dvacátý třetí

Včera večer jsem usínal s myšlenkou na to, jak nebezpečně ti dávní lidé s těmi svými »rodinami« riskují, a první film, který jsem si pak dnes ráno pustil, prokázal přesvědčivě, jak opravdu vážná ta rizika mohla být.

Na plátně umíral nějaký stařec. Ležel doma, v podivné staromódni posteli, nikoli v nemocničním exitovém centru, a celá rodina stála v kruhu kolem něj. Na stěně visely hodiny s kyvadlem. Bylo tam víc lidí, než jsem dokázal spočítat – děvčátka a chlapci, muži, ženy, staří lidé, a všichni byli velmi nešťastní a plakali. A když ten stařec nakonec zemřel, dvě mladičké dívky sklesly na jeho postel a otřásaly se němým pláčem. U nohou lůžka ležel pes, a ten si po starcově smrti položil hlavu na tlapky a rovněž jako by truchlil. A hodiny na zdi se zastavily.

Celý ten obraz zbytečné bolesti mě tak rozrušil, že jsem přerušil promítání toho filmu a odjel jsem do zoo.

Šel jsem rovnou do pavilónu plazů a ta žena tam byla opět. Kromě ní byli v budově jen dva staří páni v šedivých svetrech a sandálech, kteří nad bazénem s krokodýly uprostřed sálu kouřili marihuanu a pomalu se nepřítomně kývali. Přecházela kolem se sendvičem v ruce a zdálo se, že ji vůbec nic nezajímá.

Byl jsem stále ještě celý nesvůj – z toho filmu a vlastně ze všeho, co se událo od chvíle, kdy jsem začal diktovat tenhle deník – a tak jsem k ní bez okolků přistoupil a zeptal se jí: »Jak to, že jste pořád tady?«

Zastavila se, obrátila se a podívala se na mě těma svýma pronikavýma, mystickýma očima. Co když je šílená, proběhlo mi hlavou. Ale to bylo vyloučené. Detekční služba by to v tom případě už dávno zjistila a ona by teď trčela někde v rezervaci, ztuplá dlouhodobě působícím valiem a ginem. Ne, mentálně musela být v pořádku. Každý, kdo byl ve styku s ostatními lidmi, musel být přece duševně v pořádku.

»Já tady žiju,« odpověděla.

V zoologických zahradách ovšem lidé nebydlí. Aspoň pokud je mi známo. A veškeré práce tam obstarávají roboti různých typů, jako ostatně ve všech veřejných zařízeních.

»A proč?« zeptal jsem se. To bylo Narušení soukromí. Avšak nějak mi nepřipadalo, že by se tu dal tenhle předpis uplatnit. Možná to zavinili ti hadi, kteří se všude kolem nás plazili a kroutili ve svých skleněných kójích. A to husté, zelené, vlhce působící umělé listoví umělých stromů.

»A proč ne?« opáčila mi. A potom dodala: »I vy sem chodíte nějak často.«

Cítil jsem, že mi rudnou tváře. »To je pravda. Chodím sem, když mě něco… rozruší.«

Upřela na mě oči. »Vy neberete pilulky?«

»Ale ano,« odpověděl jsem. A pokračoval jsem: »Ale stejně pak chodím sem do zoologické.«

»To já pilulky neberu,« prohlásila.

Teď jsem třeštil oči já na ni. Neuvěřitelné pomyšlení. »Vy neberete pilulky?«

»Brávala jsem je. Ale teď mi je po nich zle.« Tvář jí trochu změkla. »Rozumějte, já po nich pak zvracím.«

»Ale i proti tomu přece existují prášky. Nějaký lékárnický robot by určitě. «

»To asi ano,« souhlasila. »Ale co kdybych pak začala vyndávat i ty pilulky proti zvracení?«

Nevěděl jsem, jestli se tomu můžu usmát, ale udělal jsem to. I když v tom všem bylo něco šokujícího.

»Zapomeňte na to,« vybídla mě. »Pusťte to z hlavy.« Prudce se odvrátila a zadívala se do kóje s leguány. Jako vždycky byli velice neposední. Poskakovali za sklem jako nějaké žáby. Zakousla se do sendviče a začala žvýkat.

»Takže vy tady bydlíte. V zoologické zahradě?« ptal jsem se znovu.

»Jasně,« zamumlala plnými ústy.

»Není tu někdy… nuda?«

»To bych řekla. Hrozná!«

»Tak proč tady zůstáváte?«

Pohlédla na mě, jako by se už se mnou nehodlala dál bavit. Stačilo ovšem, aby pokrčila rameny a zavřela oči, a Povinná styková zdvořilost vyžadovala, abych ji nechal na pokoji. Je nepřípustné narušovat Individualismus drzou vtíravostí.

Avšak zřejmě se přece jen rozhodla mi odpovědět a já í neznámých důvodů pocítil nevímjakou vděčnost, když jsem pochopil, že se chystá promluvit. »Bydlím tady v zoologické zahradě,« řekla, »protože jsem bez práce a žádnou jinou možnost bydlení nemám.«

Díval jsem se na ni snad celou minutu. Pak jsem se zeptal: »Proč se tedy neuchýlíte někam do ústraní?«

»To jsem už jednou udělala. Nejméně dva žlutočasy jsem žila v rezervaci pro Nezaměstnatelné. Ale pak jsem z toho ustavičného kouření marjánky a ze všech těch pilulek začala zvracet.«

O drogách v rezervacích pro Nezaměstnatelné jsem samozřejmě už slyšel; automatická zařízení tam obdělávala nekonečné plantáže marihuany, jejíž účinnost byla prý přímo neuvěřitelná. Ovšem nikdy se mi nedoneslo, že by po ní bylo někomu tak špatně.

»Ale když jste se zase zařadila… to vám nepřidělili nejakou práci?«

»Já jsem se totiž nezařadila.«

»Nezařadila…?«

»Slyšíte dobře.« Pak dala do úst poslední sousto sendviče, odvrátila hlavu, znovu se zadívala do kóje s leguány a pomalu kousala. Na chvíli mě zahltil nikoli zmatek, ale vztek. Čert aby ty pitomé poskakující leguány vzal!!

Pak mě napadlo, že bych o ní měl podat hlášení. Ale už při té myšlence mi bylo jasné, že to neudělám. Tu skupinovou sebeoběť jsem měl taky hlásit, jak je povinností každé zodpovědné osoby. Ale neučinil jsem to. Asi to nehlásil vůbec nikdo. Takovéhle věci se teď už prostě nedělají.

Když dojedla, obrátila se ke mně a řekla: »Jednoduše jsem odešla z intru a zapíchla to tady. Nikdo po mně ani nevzdechl.«

»A jak tu prosím vás žijete?«

»Docela dobře.« Oči jí malinko pohasly. »Například tady venku před budovou stojí automat na sendviče. Takový, co funguje na úvěrovou kartu. Každé ráno přijde servorobot a naláduje do něj čerstvé sendviče. Hned jak jsem dorazila, už je to půl žlutočasu, všimla jsem si, že se mu tam pokaždé pět sendvičů nevejde. Je to robot-debil, a tak zůstane bezradně stát a neví, co s nimi. Tak mu je seberu. A mám jídlo na celý den. Všude tu jsou fontánky, a tak mám postaráno i o pití.«

»Takže vy vůbec nepracujete?«

Upřeně se na mě podívala. »Víte přece, jak to dneska s prací vypadá. Musejí postupně dezaktivovat roboty, aby se zajistila nějaká činnost, za kterou by nám lidem mohli platit.«

Měla pravdu. O tomhle věděl snad každý. Ale nikdo to neřekl nahlas. »Třeba byste mohla… zahradničit,« navrhoval jsem jí.

»To mě nebaví,« odpověděla.

Přešel jsem na druhou stranu a posadil se na lavičku u kóje s krajtou. Ti dva dědkové už odešli, byli jsme sami. Nedíval jsem se na ni. »A co tu tedy pořád děláte?« zeptal jsem se. »Co děláte, když máte dlouhou chvíli? Televizi tady nemáte. A bez úvěrové karty nemůžete v New Yorku do žádného zábavního zařízení. A když nemáte práci, nemáte ani možnost získat úvěrovou kartu…«

Neodpovídala a hodnou chvíli jsem myslel, že mě snad vůbec neslyšela. Potom jsem však zaslechl kroky a vzápětí se posadila vedle mne. »V poslední době se pokouším memorovat svůj život,« řekla.

«Memorovat svůj život.« Znělo to tak zvláštně, že jsem raději mlčel. Jen jsem se díval na tu krajtu, jak se kroutí mezi větvemi, umělá stejně jako ony.

»Měl byste to někdy zkusit,« řekla potom. »Napřed si vzpomenete na něco, co se stalo, a pak na to myslíte znovu a znovu. To je „memorování“. Když to vydržím dělat dost dlouho, usadí se mi to v hlavě jako nějaký příběh či píseň.«

Panebože! pomyslel jsem si. Ta ženská není normální! Ale přesto byla tady a detekční služba ji nechávala na pokoji. A pak mě napadlo: To je tím, že nebere drogy. Co se to asi stalo s její myslí…?

Zvedl jsem se z lavičky, omluvil jsem se a odešel.

Den dvacátý čtvrtý

»Memorovat svůj život.« Ta větička mi nešla z hlavy. Celou cestu autobusem z Bronxu na Manhattan a ke knihovně jsem si prohlížel tváře svých příjemných, ostýchavých, neškodných spolucestujících, kteří si sedali co nejdál od sebe a při nastupování a vystupování si dávali dobrý pozor na to, aby se jejich pohledy náhodou nestřetly. A pořád jsem na to musel myslet – memorovat svůj život. Moc jsem tomu nerozuměl, ale nedokázal jsem to pustit k vodě.

A když pak autobus dorazil ke knihovně a já jsem vyslal přací signál, aby zastavil u předního eskalátoru, uvědomil jsem si, co je na ulicích lidí, a najednou tu větičku, která mi tak tvrdošíjně tanula na mysli, vystřídala jiná: Kde jsou všichni mladí lidé?

Protože mladého člověka nikde nebylo vidět. Každý byl nejméně tak starý jako já. A já jsem starší než mnozí otcové v těch mých filmech. Starší než Douglas Fairbanks v Kapitánu Bloodovi – mnohem starší.

Proč kolem sebe nikdy nevidím nikoho mladšího, než jsem já? V těch filmech je plno mladých lidí. Vlastně se tam vyskytují převážně mladí lidé.

Že by tady něco nehrálo?

Den dvacátý pátý

Když jsem v internátu vyrůstal spolu s ostatními chlapci a děvčaty ze své třídy, za námi už nebyla žádná skupina mladších dětí. My jsme byli nejmladší. Kolik nás tehdy v tom velkém starém areálu permoplastových budov nedaleko Toleda vlastně žilo, nevím, protože nás nikdy nepočítali a my sami jsme počítat neuměli.

Pamatuju si, že tam byla jedna tichá stará budova, které se říkalo Kaple prvního stupně. Každý den jsme v ní trávili asi hodinu nácvikem Nerušeného soukromí a Vyrovnaného klidu. Vypadalo to tak, že člověk musel sedět v místnosti plné dětí stejně starých jako on, sledovat pohyb světel a barev na obrovské televizní obrazovce v čele místnosti a snažit se zapomenout, že tam je s ním někdo jiný. Na začátku každé lekce nám jeden robot-debil druhé generace rozdal slabé narkokapsle. Vycvičili mě tak, že jsem tam po snídani dokázal vejít, nechat na jazyku rozpustit narkokapsli, hodinu tam pobýt a odejít někam jinam na další školení, a po celou tu dobu nezaznamenat přítomnost nikoho jiného, i když tam se mnou musela být nejméně stovka dalších dětí.

Tu budovu později skupina robotů třetí generace za pomoci těžkých mechanismů zbourala. To už jsme v ní výuku ukončili a dostali se na druhý stupeň výcviku. A když mě pak asi po jednom modročase přestěhovali do spacího centra pro dospělé, postihla demolice i naše staré spací centrum pro první stupeň.

Jak to vypadá, byli jsme snad vůbec poslední generace dětí.

Den dvacátý šestý

Dneska v poledne jsem zažil další sebeobětování.

Stalo se to v jedné hamburgerové jídelně na Páté avenue. Chodím tam dost často na oběd, protože moje úvěrová karta z Newyorské univerzity mi štědře umožňuje větší mimořádné výdaje, než ve skutečnosti potřebuji. Zrovna jsem dojedl karbanátek z mořských řas a ze samovaru si naléval druhou sklenici čaje, a tu jsem za sebou pocítil závan vzduchu a nějaký hlas říkal: »No tohle!« Otočím se, sklenici s čajem v ruce, a v jedné kóji na druhém konci jídelny spatřím tři lidi v plamenech. V té dost šeré místnosti pláli velice jasně a nejdříve bylo obtížné rozeznat, kdo to tam vlastně hoří. Postupně se mi to podařilo, ale to už se jejich tváře začaly bortit a škvařit. Jsou to všechno staré osoby, ženy – projelo mi hlavou. A samozřejmě na nich opět nebyly vidět žádné známky bolesti. Jako by tam ty tři staré dámy hrály žolíky – jenže ony právě hynuly v plamenech.

Chtělo se mi křičet, ovšem ovládl jsem se. Napadlo mě, že bych tam měl běžet a vylít na ta hořící těla aspoň ten svůj čaj, ale nemohl jsem přece narušit jejich Právo na soukromí. Tak jsem zůstal stát a díval se.

Z kuchyně vyšli dva servoroboti a přistoupili blíž k nim – zřejmě dávali pozor, aby se oheň nerozšířil. Nikdo se ani nehnul. Nikdo také nic neříkal.

Nakonec začal být zápach, který se od toho ohně šířil, nesnesitelný, a tak jsem z jídelny odešel. Venku jsem spatřil muže, který se skrz sklo díval na ty hořící nebožačky. Na chviličku jsem se vedle něj zastavil. A pak jsem řekl: »Já tohle nechápu.«

Ten člověk se na mě podíval, napřed bez jakéhokoli výrazu. Pak se pohoršeně zamračil, pokrčil rameny a zavřel oči.

V rozpacích jsem se začal červenat, protože jsem si uvědomil, že pláču. Pláču! Na veřejnosti!

Den dvacátý devátý

Začal jsem tenhle deník doopravdy psát. Dneska mám volný den a na filmy jsem se nedíval. Místo toho jsem si z katedry Sebevyjádření opatřil archy kreslicího papíru a pero a zkusil jsem svůj deníkový záznam slovo od slova zapisovat. Za vzor mi posloužila velká písmena z první stránky Slovníku. Zpočátku to bylo strašně obtížné a měl jsem pocit, že to dlouho nevydržím. Z diktafonu jsem si přehrál několik málo slov, a pak jsem je písmenko po písmenku přenášel na papír. Byla to hrozná práce. Nejobtížnější je přepisovat dlouhá slova. Některá dobře znám z filmů a pár opravdu velkých jsem se v poslední době naučil ze Slovníku a většinou se mi podaří je v něm znovu najít, i když mi to někdy trvá dost dlouho.

Mám dojem, že jednotlivá slova jsou ve Slovníku uspořádána podle určitého systému – možná aby se dala snadno hledat. Není mi to ovšem vůbec jasné. Na mnoha stránkách za sebou začínají všechna slova týmž písmenem, a pak najednou konec a přijde spousta stránek se slovy začínajícími docela jiným stále stejným písmenem.

Psal jsem několik dlouhých hodin a ruka mě už tak bolela, že jsem v ní nemohl udržet pero. Musel jsem si vzít pár pilulek proti bolesti, ale pak jsem zjistil, že se po nich těžko soustřeďuji na to, co dělám, a vynechávám celá slova a věty.

Tušil jsem už dřív, že drogy zřejmě na člověka mají podobný vliv, ale nikdy jsem neměl příležitost si to takhle přesvědčivě ověřit.

Den třicátý první

Dneska jsem do zoologické zahrady nejel.

Celý den přenáším slova na papír. I přes poledne, až do této chvíle, kdy se venku začíná stmívat. Ruka mě silně bolí, ale nevzal jsem si žádné pilulky, a po určité době jako bych tu bolest přestal vnímat. Vlastně je v tom něco – jak bych to řekl – něco příjemně uspokojujícího, sedět tady u stolu s rukou rozbolavělou až po zápěstí a malovat na arch papíru slova. Deník mám už přepsaný až do devětadvacátého dne, a když teď tohle říkám do diktafonu, už se těším na to, jak zítra sáhnu po papíru a začnu zase písmenkovat.

V mysli mě něco neustále dráždí. Je to ona větička, kterou onehdy vyslovila ta žena v pavilónu plazů – »memorovat svůj života. Asi před hodinou jsem si ji namaloval a najednou jsem v těch slovech uviděl něco nového, i když mi chvíli trvalo, než‘ jsem si to ujasnil. Co jiného já tady vlastně dělám, než že taky memoruju svůj život? To, že tady přenáším svoje slova na papír, místo abych je pouze říkal do diktafonu, je duševní činnost – to, co ta žena nazývá »memorování«. Když jsem namaloval ta slova – »memorovat svůj život« – , na chvíli jsem toho nechal a rozhodl se, že zkusím něco jiného. Vzal jsem si k ruce Slovník a procházel jsem jeho stránkami, až jsem narazil na skupinu slov, která všechna začínala písmenem »M«, a pak jsem je začal jedno po druhém probírat. Po chvíli jsem si uvědomil, že tu existuje jistá pravidelnost, protože slova začínající písmenem »M«, po němž následovalo »E«, byla všechna pohromadě. Prohlížel jsem si tuto skupinu a po chvíli hledání jsem narazil na slovo »memorovat«. Byl za ním tento výklad: »Učit se nazpaměť.« Připadalo mi to velice zvláštní. Nazpaměť – to zní skoro stejně jako »nazpátek«, to znamená dozadu, tedy do minulosti. A minulost mě nikdy moc nezajímala, i když jsem ji někde v sobě pořád jaksi tušil. Opravdu.

Nikdy v životě jsem asi neviděl a neslyšel tak jasně, ještě nikdy mi to tak nemyslelo. Že by to bylo tím, že jsem dneska nevzal žádnou drogu? Nebo na mě takhle působí, že umím psát? Obojí je pro mě nové a vyskytlo se to téměř současně, takže nedokážu určit, čemu za tenhle stav vlastně vděčím. Vůbec ničemu nerozumím. V mých pocitech je cosi povznášejícího, ale zároveň se děsím, že strašně moc riskuji.

Den třicátý třetí

Na dnešek jsem nemohl spát. Ležel jsem v posteli, oči otevřené, s pohledem upřeným na ocelový strop své místnosti v archívu. Několikrát jsem už málem zavolal servorobota, abych ho požádal o narkokapsle, ale nakonec jsem tomu nutkání odolal. V jistém smyslu mi ta nespavost vyhovovala. Na chvíli jsem vstal a začal jsem přecházet sem a tam. Místnost byla jasná, vyložená tlustým, těžkým modrofialovým kobercem. Mám tam postel kombinovanou s pracovním stolem a na něm leží ten Slovník. Listoval jsem v něm asi hodinu a prohlížel si zařazená slova. Co je v nich uzamčeno významů a jak silně z nich dýchá minulost!

Rozhodl jsem se, že si trochu vyjdu. Bylo velmi pozdě. Na ulicích nebylo živáčka, a i když je New York bezesporu naprosto bezpečné místo, zmocňovalo se mě napětí a trochu i strach. Něco mi vrtalo hlavou a nemohl jsem to z ní vypudit, ale zapřisáhl jsem se, že si nevezmu žádnou narkokapsli. Zastavil jsem si jeden ideobus a přikázal mu, aby mě odvezl do Bronxu do zoologické zahrady.

Byl jsem v autobusu sám. Díval jsem se z okna, jak se nekonečně dlouho proplétá mezi nízkými domky a prázdnými plochami Manhattanu, a sledoval tu a tam v oknech okolních budov světla. To tam za nimi ještě vysedávalo pár jedinců, sledujících televizi. New York je velmi klidný, obzvláště v noci, ale já jsem musel na ty lidi pořád myslet, na jejich životy, na to, jak jsou přibiti k televizorům, a napadlo mě: ti lidé nevědí vůbec nic o tom, co bylo, neznají ani svou minulost, ani minulost nikoho jiného. Samozřejmě že to tak bylo a já jsem to věděl celý život. Ale teď v noci, sám v ideobusu, vezoucím mě New Yorkem k zoologické zahradě, jsem si to všechno najednou uvědomoval mnohem silněji a ty zvláštní pocity mě přímo zahlcovaly.

V pavilónu plazů byla tma, ale nebylo zamčeno. Když jsem vcházel, natropil jsem dost hluku a vzápětí uslyšel to děvče, jak se vyděšeně ptá: »Kdo je to tam?«

»To jsem jenom já,« ozval jsem se.

Zaslechl jsem, jak prudce vydechla a vyhrkla: »Panebože! Už i v noci! «

»Je to tak,« řekl jsem. Zahlédl jsem záblesk světla, jak stiskla zapalovač, a pak se to světlo rozzářilo a ustálilo a já rozeznal, že zapálila svíčku. Zřejmě ji předtím vytáhla z kapsy. Postavila ji na lavičku.

»To jsem rád, že tu máte světlo,« poznamenal jsem.

Asi předtím na té lavičce spala, protože se teď slastně protáhla a teprve potom řekla: »Tak pojďte blíž a posaďte se tady u mě.«

Šel jsem tedy a posadil se vedle ní na lavičku. Uvědomoval jsem si, že se mi třesou ruce. Doufal jsem, že si toho nevšimne. Chvíli jsme jen tak seděli a mlčeli. Ve skleněných kójích jsem neviděl žádné hady a ani se odtamtud nic neozývalo. V hale byl naprostý klid. Světýlko ze svíčky se mihotalo na její tváři. Konečně promluvila:

»V noci tady v zoologické zahradě nemáte co pohledávat.«

Podíval jsem se na ni. »Vy taky ne.«

Zadívala se na svoje ruce, sepjaté v klíně. V tom pohybu bylo cosi milého. Něco podobného jsem mnohokrát viděl ve svých filmech. Třeba v těch s Mary Pickfordovou. Vzhlédla ke mně Světlo svíčky tlak toho pohledu poněkud ztlumilo.

»Proč jste sem přišel?« zeptala se.

Dlouho jsem se na ni díval, než jsem odpověděl. »Nejde mi z hlavy, co jste tu onehdy říkala,« řekl jsem. »Pořád na to musím myslet. Říkala jste, že jste začala memorovat svůj život.«

Přikývla.

»Nejdřív mi nebylo jasné, co to znamená,« pokračoval jsem. »AIe myslím, že už jsem to pochopil. Vlastně mám dojem, že i já teď dělám totéž, nebo aspoň něco hodně podobného. Nikoli začátky svého života, svoje dětství či pobyt v internátech a v koleji, ale to, jak žiju teď, od určité doby. Pokouším se memorovat tohle.« Odmlčel jsem se. Nevěděl jsem dobře, jak mám pokračovat. Soustředěně se mi dívala do tváře.

»Takže já nejsem jediná,« řekla. »Třeba jsem jenom s něčím začala.«

»Ano,« souhlasil jsem, »to je docela dobře možné. Ale já vím o něčem, co by se vám možná velmi hodilo. Víte, co to je diktafon?«

»Jistou představu mám,« odpověděla. »Takový přístroj, do kterého se dá něco namluvit a on to pak dokáže všechno zopakovat – to jste myslel? Jako když voláte do knihovny, protože potřebujete nějakou informaci, a hlas, který vám pak tu informaci podá, není někdo, kdo by v tu chvíli opravdu mluvil, ale patří osobě, která to namluvila už někdy dřív.«

»Správně,« přisvědčil jsem. »To je přesně ono. Já takový diktafon mám. Napadlo mě, jestli byste si to s ním nechtěla zkusit.«

»Vy to máte tady s sebou?«

»Ano,« řekl jsem.

»Tak dobře,« souhlasila. »To by mohlo být velmi zajímavé, ale budeme na to potřebovat víc světla.« Vstala z lavičky a vyšla z okruhu světla, který poskytovala svíčka, a pak jsem uslyšel, jak něco otvírá, a vzápětí se ozvalo cvaknutí a sál se zalil jasným světlem. Žhnulo na mě ze všech skleněných kójí kolem, ale ta havěť v nich – hadi, leguáni, krajta,drobné zelené ještěrky, mohutní krokodýlové – tam v té své syntetické vegetaci zůstala tiše dřepět a ani se nepohnula. Dívka se vrátila k lavičce a posadila se vedle mě. Všiml jsem si, že má značně rozcuchané vlasy a tvář otlačenou z toho, jak předtím na lavičce spala. Přesto vypadala velmi svěže a naprosto probuzeně.

»Tak co ten diktafon?« vybídla mě.

Zašátral jsem v kapse a vytáhl ho. »Tady je,« řekl jsem. »Ukážu vám, jak se s tím zachází.«

Museli jsme tam sedět hodně přes hodinu. Diktafon ji přímo okouzlil a zeptala se, jestli bych jí ho na pár dní nenechal, ale vysvětlil jsem jí, že to není možné, že se bez něj nemohu obejít při své práci a že bych sotva mohl sehnat náhradní. Málem jsem jí začal povídat o čtení a o psaní, ale cosi mě v poslední chvíli zarazilo. Možná jí o tom budu vyprávět jindy. Když jsem jí řekl, že už se budu muset vrátit tam, kde bydlím, zeptala se: »A kde vlastně žijete? Kde pracujete?«

»Na Newyorské univerzitě,« odpověděl jsem. »Ale jenom dočasně, přes léto. Jinak žiju v Ohiu.«

»A co tam děláte, na té univerzitě?« vyptávala se.

»Prohlížím velmi staré filmy,« vysvětloval jsem jí. »Víte, co jsou to filmy?«

«Filmy? Ne,« přiznala se.

»Něco jako videozáznamy. Jsou na nich zachyceny obrázky, které se pohybují. Používaly se ještě předtím, než lidi vynalezli televizi.«

Její oči se rozšířily. »Než vynalezli televizi?«

»Ano,« přisvědčil jsem. »Byla kdysi doba, kdy televize ještě neexistovala.«

»Panebože,« divila se, »a odkud tohle všechno víte?« Vlastně jsem to nevěděl určitě, samozřejmě, ale z těch filmů, s nimiž jsem pracoval, jsem si domyslel, že musely vzniknout před televizí, protože lidi, kteří se v těch filmech vyskytovali, ve svých domech nikdy neměli televizor. Právě ta nová představa posloupnosti události a okolností – to, že život nebyl vždycky takový jako teď – patří k těm podivným, překvapivým věcem, které mě napadají zároveň s tím, jak si stále hlouběji uvědomuji to, pro co nemám jiné označení než minulost.

»To je strašně zvláštní,« poznamenala dívka, »představa, že kdysi třeba neexistovala televize. Ale už to tak trochu chápu. Od té doby, co jsem začala memorovat svůj život, pochopila jsem spoustu věcí. Člověku dojde, že věci v životě přicházejí jedna po druhé a že se v něm může leccos změnit.«

Podíval jsem se na ni. »No jasně,« souhlasil jsem, »vím přesně, jak to myslíte.« Pak jsem vzal diktafon a vyšel z haly. Ideobus čekal. Začalo svítat. Ozývali se ptáci a mě napadlo: Z lesa sem zaznívá jenom zpěv drozda. Ale tentokrát na mě z té věty nedýchl smutek.

Zamířil jsem k autobusu, avšak bylo mi najednou nějak divně. Ta dívka mi podle všeho prokázala velkou službu. Nervozita, která mě uprostřed noci zahnala až sem do zoologické zahrady, se dávno rozplynula, jako bych si vzal aspoň dvě tabletky nembukainu… Ale nevěděl jsem, jak bych jí měl poděkovat, tak jsem se jenom vrátil zpátky k pavilónu, otevřel dveře, popřál jí dobrou noc a chystal jsem se zase k odchodu.

»Počkejte,« zavolala a já se k ní otočil. »Co kdybyste mě vzal s sebou?«

Šokovalo mě to. »A proč?« zeptal jsem se. »Máte chuť na sex?«

»Možná,« odpověděla. »Vlastně ani ne. Jen bych chtěla… ještě bych potřebovala ten diktafon.«

»Já nevím,« váhal jsem. »Mám smlouvu s univerzitou. Asi by to šlo těžko…«

Výraz jejího obličeje se najednou změnil. Celý se svraštil prudkým hněvem – takovým, jaký se někdy objevoval na tvářích herců v mých filmech. «Myslela jsem si, že jste jiný než ostatní.« Hlas se jí třásl, ale ovládala se. »Že vám je jedno, jestli porušíte nějaký předpis. Že na všechna pravidla kašlete.«

Její rozzlobenost mě vyvedla z míry. Dát veřejně najevo hněv – a tohle v podstatě bylo veřejné místo – to samo o sobě bylo jedno z nejzávažnějších porušení pravidel. Téměř tak závažné jako ty moje slzy před tou hamburgerovou jídelnou. Začal jsem přemýšlet, proč mi vlastně začaly téct, a stále jsem nevěděl, jak si to mám vysvětlit.

Musela si vyložit moje mlčení jako projev nesouhlasu nebo aspoň jako začátek ústupu do Soukromí, protože z ní najednou vyjelo: »Počkejte.«

Rychle vyšla z pavilónu plazů a já zatím zůstal stát, protože jsem nevěděl, co mám dělat. Za okamžik byla zpátky. V ruce držela kámen velký jako její pěst. Musela ho sebrat někde venku na květinovém záhonu. Sledoval jsem jako očarován, co teď podnikne.

»Tak se dívejte, co se stane, když se hrubě poruší Pravidla chování,« vyzvala mě. Zaklonila se a mrštila tím kamenem přímo do středu skleněné tabule, uzavírající kóji s krajtou. Bylo to ohromující. Ozval se hlasitý tříštivý cinkot a pak se přední stěna kóje zbortila. Přímo u nohou mi přistál velký trojúhelníkový kus skla a rozprskl se. Stál jsem jako opařený a ona zatím přikročila ke kleci, sáhla do ní oběma rukama a krajtu z kóje vytáhla. Celý jsem se roztřásl. Její sebejistota byla neuvěřitelná – co kdyby ten had přece jen nebyl robot?

Vytáhla ho z kóje hlavou napřed, rozevřela mu doširoka tlamu a nahnula se, aby se mu do ní podívala. Pak mi tu hadí hlavu nastavila před oči, širokou, sveřepě rozeklanou. Měli jsme pravdu. Asi třicet čísel hluboko v jícnu bylo mimo vši pochybnost vidět blok jaderných baterií, typických pro robota třídy D.

To, co ta ženská provedla, mě tak vyděsilo, že jsem nebyl mocen slova.

Jak jsme tam stáli, museli jsme vypadat jako typický skupinový záběr z nějakého starého filmu – ona v triumfálním nakročení s krajtou v rukou, já proti ní, v očích děs nad neuvěřitelným činem, který spáchala. A tu se za mnou najednou ozval nějaký hluk, a když jsem se obrátil, otevřely se dveře mezi dvěma hadími kójemi a vykročil z nich vysoký, hrozivě vyhlížející bezpečnostní robot. Blížil se k nám a pronášel hromovým hlasem: »Zatýkám vás. Nemusíte nic říkat, máte právo…«

Žena chladně vzhlížela k robotovi, který se nad ní tyčil. A pak ho prudce přerušila. »Nezacláněj, robote,« řekla. »Nezacláněj a nemel nesmysly.«

Robot zmlkl a znehybněl.

»Popadni tohohle zatracenýho hada a odnes ho spravit, robote,« pokračovala.

A robot k ní vztáhl ruce, plaza si od ní vzal a poklidně vyšel z pavilónu do temné noci.

Všechno jsem to sledoval celý vyjevený. Bylo mi, jako by se přede mnou odehrávala jedna z těch divokých scén v některém filmu, třeba jako v Intoleranci, když se tam rozpadají ty obrovské kamenné stavby. Člověk se jenom dívá a nic necítí.

Avšak potom jsem se vzpamatoval a vyrazil jsem ze sebe: »Detekční služba…«

Pohlédla na mě. Tvář měla překvapivě klidnou. »S roboty se musí zacházet jedině takhle. Vznikli proto, aby sloužili lidem, ale to už dneska nikdo neví.«

Aby sloužili lidem? Třeba to tak bylo. »Ale co detektoři?«

»Detekční služba už dávno nefunguje,« prohlásila. »Podívejte se třeba na mě. Nikdo nic nezjistil. Že kradu sendviče. Že přespávám na veřejném místě. Že jsem zdrhla z rezervace pro nezaměstnatelné a nevrátila se tam.«

Nic jsem neříkal, ale z mého výrazu muselo být jasné, co se ve mně děje.

»Detekční služba už nefunguje,« opakovala. »Možná nefungovala nikdy. Není to třeba. Každý je už z dětství tak zpracován, že nic nežádoucího neprovádí.«

»Lidi se například upalují,« namítl jsem. »Dost často. «

»A dělá snad detekční služba něco proti tomu?« řekla na to. »Proč detektoři nevypátrají, že někomu přeskočí v hlavě a začne myslet na sebevraždu, a nezabrání mu v ní?«

Na to jsem mohl jen přikývnout. Měla pravdu, samozřejmě.

Díval jsem se na rozbité sklo na podlaze a pak do poškozené kóje s umělým stromem, kde se teď nic ani nepohnulo. A pak mi padly oči na ni. Stála v tom pavilónu plazů, zalitá jasným umělým světlem, klidná, nezdrogovaná, a já se obával, že dočista šílená.

Zabloudila pohledem do kóje, která předtím patřila umělé krajtě. Z jedné vyšší větve uměle vyrobeného stromu tam visel nějaký plod. Z jakéhosi náhlého popudu sáhla do kóje a natahovala se po tom ovoci se zřejmým úmyslem je utrhnout.

Sledoval jsem ji. Větev byla dost vysoko a ona si musela stoupnout na špičky a i tak na to ovoce sotva dosáhla. Záře vycházející z kóje prosvětlovala její šaty, takže pod nimi byly jasně vidět obrysy jejího těla. Byla nádherná.

Utrhla to ovoce a na okamžik strnula uprostřed pohybu jako nějaká tanečnice. Pak ten plod držela před svými ňadry, obracela ho v prstech a prohlížela si ho. Těžko říci, co to bylo za ovoce – asi nějaký druh manga. Chvíli se mi zdálo, že se pokusí do něj kousnout, i když jsem byl přesvědčen, že je to opět jen umělá hmota, ale pak natáhla paži a tu věc mi podávala. »Tohle se určitě nedá jíst,« řekla. Její hlas zněl překvapivě klidně, rezignovaně.

Vzal jsem jí ten plod z ruky. »Proč jste to utrhla?« zeptal jsem se.

»Ani nevím,« odpověděla. »Nějak mi přišlo, že bych to měla udělat.«

Dlouho jsem se na ni díval a nic jsem neříkal. Měla sice už vrásky, tvář dosud pomačkanou spánkem a neučesané vlasy, ale přesto byla velmi krásná. Avšak netoužil jsem po jejím těle – cítil jsem k ní jen jakousi posvátnou úctu. A trochu z ní na mě šel strach.

Strčil jsem si to ovoce do kapsy a oznámil jsem jí: »Vrátím se do knihovny a vezmu si pár narkokapslí.«

Odvrátila se a zadívala se zpátky do prázdné klece. »Tak dobře,« řekla. »Dobrou noc.«

Když jsem dorazil do své pracovny, postavil jsem to ovoce na Slovník položený na mém lůžkostole. Potom jsem si vzal tři narkokapsle. A probudil jsem se až dneska v poledne.

To ovoce je tam pořád! Byl bych rád, kdyby pro mě něco znamenalo. Ale zatím mi nic neříká.

Den třicátý sedmý

Už čtyři dny bez pilulek. A kouřím jenom dvě marihuanové cigarety denně – jednu po večeři a druhou těsně před spaním. Všechno je to velmi zvláštní. Cítím v sobě napětí a v jistém ohledu i vzrušení.

Často bývám neklidný, a to musím vstát a vyjít z místnosti, a pak se chvíli procházím po chodbách v suterénu knihovny. Je to nekonečný labyrint a stěny jsou tam dost vlhké a porostlé mechem. Procházím kolem nesčetných dveří a občas některé otevřu a nahlédnu dovnitř. Vzpomínám, jak jsem takhle objevil Slovník, a stále čekám, že bych opět mohl na něco narazit. Není mi jasné, jestli vůbec chci něco najít. Od té doby, co jsem do téhle instituce přišel, jsem už získal nových věcí ažaž.

Avšak v místnosti za těmi dveřmi nikdy nic není. V některých stojí regály, sahající od podlahy až ke stropu, ale všechny jsou prázdné. Rozhlédnu se, dveře zase zavřu a pokračuji chodbou dál. Všude to tam páchne zatuchlinou.

Ty dveře jsou natřeny různými barvami, aby se od sebe daly dobře rozeznat. Moje místnost má dveře modrofialové, ladící s kobercem uvnitř.

Ze začátku, hned jak jsem se sem nastěhoval, ve mně představa procházek po chodbách téhle obrovské, prázdné budovy vzbuzovala děs. Teď si však při nich docela příjemně odpočinu.

Už mě ani nenapadne, abych si občas lehl a trochu si zdříml. Dřív bych se byl bez toho neobešel.

Den čtyřicátý

Čtyřicet dní. Všechno je to napsané přede mnou na stole, dvaasedmdesát kreslicích čtvrtek. A všechny jsem popsal já sám.

Je to můj největší životní výkon. Ano, jinak se to nedá označit: velký životní výkon. Už to, že jsem se naučil číst, byl můj obrovský úspěch. Jsem jediný, kdo to dovede. Ani Spofforth neumí číst. Ovšem Spofforth je robot, a robot dokáže zvládnout všechno. Jenže se nemůže nic naučit – zkonstruovali ho, aby dělal to, co dělá, a tím to končí.

Dneska jsem si sjel sedm filmů a z toho, co jsem namluvil do diktafonu, si prakticky nepamatuji ani slovo.

Pořád vidím tu dívku, jak stojí před prázdnou kójí, za sebou větve stromů a kapradí, a podává mi to umělé ovoce.

Den čtyřicátý první

Hamburgerové jídelny jsou většinou umístěny v malých domcích z permoplastu, ale na Páté avenue je jedna opravdu velká, postavená z nerezavějící oceli. Na stolcích tam jsou červené lampičky ve tvaru tulipánu a z reproduktorů ve stěnách se linou uklidňující melodie balalajkového orchestru. Na obou koncích červeného servírovacího pultu stojí velké mosazné samovary a obsluha – roboti čtvrté generace, vyklonovaní do ženské verze – nosí na hlavě červené šátečky.

Zašel jsem si tam dnes ráno na snídani – syntetická míchaná vajíčka a horký čaj. Musel jsem čekat ve frontě, než na mě přijde řada, a muž přede mnou, malé postavy, v hnědém pracovním overalu a s prázdnou tváří, si chtěl k snídani objednat porci pomfritů. V ruce držel úvěrovou kartu oranžové barvy, takže muselo jít o někoho důležitého.

Robotka za pultem mu oznámila, že pomfrity jsou k snídani zakázané. Z obličeje toho muže se ihned vytratila ta vyrovnaná vážnost. Zeptal se: »Jak to? Tohle pro mě není snídaně.«

Robotka se tupě zadívala na pult před sebou a pravila: »Pomfrity se smějí podávat jen jako příloha k velkému hamburgeru.« Pak se podívala na jinou robotku s naprosto stejnými rysy tváře, která stála vedle ní. Obě měly nad kořenem nosu srostlé obočí. »Jen jako příloha k velkému hamburgeru, viď, Marge?«

Viděl jsem ovšem, že za pultem je narovnána spousta sáčků z umělé hmoty naplněných pomfrity.

Marge přisvědčila: »Jasně – pomfrity podáváme jenom k velkému hamburgeru.«

První robotka vrhla na toho muže krátký pohled a ihned zase sklopila oči. »Pomfrity podáváme jedině s velkým hamburgerem,« opakovala.

Muž se tvářil velmi naštvaně. »Tak dobrá,« řekl. »Dejte mi tedy taky velký hamburger.«

»A ty pomfrity?«

»Ano.«

»Promiňte, pane, ale stroj na výrobu hamburgerů se nám zrovna porouchal. Máme jenom synvajíčka a opičí slaninu a smažené tousty.«

Chviličku se zdálo, že ten člověk na ni začne řvát. Ale místo toho sáhl do náprsní kapsy, vytáhl z ní stříbrnou krabičku s pilulkami a spolkl tři zelené narkokapsle. Za okamžik se jeho tvář opět zcela zklidnila a on si tiše objednal smažený toast.

Den čtyřicátý druhý

Mám ji tady u sebe v knihovně! V téhle chvíli spí na tlustém koberci v jedné prázdné místnosti kousek dál na mé chodbě.

Hned napíšu, jak k tomu došlo.

Původně jsem si umínil, že do zoologické zahrady už nikdy nepůjdu. Ale včera jsem na tu dívku musel pořád a pořád myslet. Nešlo mi o sex, ani to nemělo co dělat s představou «lásky«, o které pojednává tolik těch filmů. Dovedu si to vysvětlit jedině tak, že je to zřejmě nejzajímavější bytost, se kterou jsem se kdy setkal.

Možná že kdybych se nebyl naučil číst, nezajímala by mě. Jenom by z ní na mě šel strach.

Včera po obědě jsem tedy nasedl na ideobus a odjel jsem do zoo. Byl čtvrtek, takže pršelo. Na ulicích nebylo ani človíčka, jen se tam občas šoural nějaký robot-debil, který vyprázdňoval koše s odpadky nebo stříhal živý plot nebo pracoval v parku či městské zahradě.

Když jsem tam dorazil, v pavilónu plazů jsem ji nenašel. Vylekalo mě to – dostal jsem strach, že třeba někam odešla a já už ji nikdy neuvidím. Zkusil jsem se posadit a čekat na ni, ale byl jsem tak nervózní, že jsem musel zase vstát a přecházet sem tam. Začal jsem si prohlížet hady. Kóje s krajtou byla už opravená, ale místo krajty se tam plazili asi čtyři chřestýši briliantoví, kteří vrtěli svými chřestítky se stejně usilovným nadšením, s jakým to dítě, které jsem předtím viděl venku, poskakovalo s kornoutem zmrzliny v ruce.

Po chvíli mě pohled na ty snaživě se vrtící tvorečky začal unavovat, a protože jsem si všiml, že už přestalo pršet, vyšel jsem před pavilón.

Po jedné pěšině tam pobíhalo to dítě, nebo možná jiné, tomu prvnímu k nerozeznání podobné. Protože o deštivých dnech byla zoologická zahrada téměř liduprázdná, to děcko se zřejmě rozhodlo, že uspořádá zvláštní představení jenom pro mě. Přiběhlo a oslovilo mě: »Dobrý den, pane. Že to je senzace, všechna ta zvířátka tady, co?«

Šel jsem dál a nevšímal jsem si ho. Slyšel jsem, že hopsá za mnou, po cestičce vedoucí k vyvýšenině obkroužené vodním příkopem, která byla vyhrazena zebrám.

»Jéje!« volalo to dítě. »Zebřičky jsou dneska nějak čilé.«

Nevím proč, ale v tu chvíli se mě zmocnilo něco, čemu jsem se od dětství usilovně bránil: vztek. Otočil jsem se a probodával to zakrslé, pihovaté stvoření očima. »Nezacláněj, robote,« křikl jsem.

Dítě se na mě ani nepodívalo. »Ty zebřičky…«

»Nezacláněj, ano?«

Dítě se ke mně najednou obrátilo zády a skotačivě se rozběhlo po jiné cestě pryč.

Ulevilo se mi. I když jsem nemohl tvrdit s naprostou jistotou, že to je opravdu jenom robot. Říká se, že roboti se dají rozpoznat podle zabarvených ušních lalůčků, ale doneslo se ke mně, jako ostatně ke každému, že i v tomhle případě existují výjimky, které potvrzují pravidlo.

Chvíli jsem se snažil soustředit se na ty zebry, avšak nedařilo se mi to, protože mnou zmítal celý vír pocitů: určité opojné uspokojení nad tím, že jsem se zbavil toho děcka nebo co to vlastně bylo, a celá změť smíšených představ týkajících se té dívky, z nichž nejdůležitější byla obava, že odtud možná odešla nadobro. Nebo že by ji přece jen objevila detekční služba?

Zebry mi připadaly docela klidné. Možná to svědčilo o tom, že jsou opravdové.

Po chvíli jsem se pustil dál, a když jsem přejel očima cestičku před sebou, směrem k malé zelené fontánce, uviděl jsem ji, jak v těch svých červených šatech kráčí proti mně, na ruce kytici žlutých narcisů. Zůstal jsem stát a v tu chvíli jsem měl pocit, že se mi zastavilo srdce.

Blížila se ke mně s těmi květinami a usmívala se. »Ahoj, příteli,« pozdravila mě.

»Ahoj,« odpověděl jsem. A pak jsem dodal. »Já se jmenuju Paul.«

»A já jsem Mary,« řekla. »Mary Lou Bornová.«

»Kdes byla? Hledal jsem tě v pavilónu plazů.«

»Šla jsem se před obědem trochu projít a chytil mě déšť.«

Teprve teď jsem si všiml, že má ty rudé šaty a vlasy docela mokré. »Jo tak,« řekl jsem. »Začal jsem se bát, že… už tu nejsi.«

»Že mě třeba sebrala detekční služba?« Zasmála se. »Pojď, vrátíme se do pavilónu a najíme se.«

»Já už jsem jedl,« řekl jsem. »Ale ty by sis na sebe měla vzít něco suchého.«

»Nemám co,« sdělila mi. »Tohle jsou moje jediné šaty.«

Chvíli jsem váhal, než jsem zase promluvil. A pak jsem to vyslovil. Nevím, kde se to ve mně vzalo, ale řekl jsem to. »Pojeď se mnou na Manhattan a já ti nějaké šaty koupím.«

Zdálo se, že ji to vůbec nezaskočilo. »Můžu si tu ještě sníst jeden sendvič?«

Koupil jsem jí šaty z automatu na Páté avenue, žluté, docela pěkné, z hrubé látky, které se říká synlon. Než jsme tam ideobusem dojeli, uschly jí vlasy a vypadala fantasticky. Pořád držela v ruce ty květiny; barevně ladily s těmi novými šaty.

»Fantasticky« – to slovo jsem se naučil z jednoho filmu s Thedou Baraovou. Nějaký šlechtic a jeho sluha sledovali Baraovou v černé róbě, s bílou kyticí na ruce, jak kráčí dolů obloukem schodiště. Ten sluha pravil – jak jsem se dočetl na titulku: »Ach, ta je krásná!« A ten urozený pán mírně přikývl a řekl: »Je přímo fantastická.«

V ideobusu jsme toho spolu moc nenamluvili. Když jsem ji dovedl do své ložnice-pracovny, posadila se na černou plastikovou pohovku a rozhlédla se po místnosti. Je to velká místnost, plná pestrých barev – modrofialový koberec, reprodukce obrazů s jasnými květinami na ocelových stěnách, příjemné osvětlení. V té chvíli jsem na ni byl docela pyšný. Rád bych tu měl aspoň jedno okno, ale je to v suterénu – přesněji řečeno, v pátém podsuterénu – a nic takového nepadá takhle hluboko pod zemí v úvahu.

»Jak se ti tu líbí?« zeptal jsem se jí.

Vstala a narovnala na zdi jeden obrázek s kyticí květů. »Vypadá to tu jako v chicagským bordelu,« poznamenala. »Ale líbí se mi tu.«

Nerozuměl jsem, co tím myslí. »Co to je, chicagský bordel?« zeptal jsem se.

Podívala se na mě s úsměvem. »To já taky nevím, řikával to kdysi můj táta.«

»Tvůj táta?« užasl jsem. »Tys měla tátu?«

»V jistém smyslu. Když jsem utekla z internátu, staral se o mě jeden starý muž. Venku v poušti. Jmenoval se Simon. A když viděl něco jasného či barevného – třeba západ slunce – vždycky říkával: „Jako v chicagským bordelu.“«

Prohlížela si obrázek, který předtím narovnala. Pak se k němu obrátila zády a šla si zase sednout na pohovku. »Něčeho bych se napila.« oznámila mi.

»Co alkohol – nedělá se ti po něm špatně?«

»Po synginu ne,« odpověděla. »Když ho nevypiju moc.«

»Tak teda prima,« řekl jsem. »Nějak to zařídíme.« Stiskl jsem tlačítko na stole, a když za chviličku vstoupil do dveří servorobot, přikázal jsem mu, aby přinesl dvě sklenice synginu s ledem.

Když se obrátil k odchodu, zavolala: »Ještě moment, robote.« A pak se na mě tázavě podívala. »Mohla bych si objednat taky něco k jídlu? Z těch věčných sendvičů v zoologické už mám zkažený žaludek.«

»Ale jistě,« přisvědčil jsem. »Omlouvám se, že mě to nenapadlo.« Trošku mě vyvádělo z míry, že se začíná nějak moc prosazovat, ale zároveň mi to bylo velice příjemné, dělat jí hostitele – obzvlášť když jsem svůj úvěr u Newyorské univerzity neměl ještě zdaleka vyčerpaný. »Automat ve zdejší jídelně produkuje docela dobrou opičí slaninu a sendviče s rajčaty.«

Zamračila se. »Opičí slaninu bych nevzala do pusy,« prohlásila. »Táta vždycky říkal, že maso z opic je hnusné. Co takhle rostbíf? Ale žádné sendviče, prosím.«

Obrátil jsem se na robota. »Byla by tam porce natenko nakrájeného rostbífu?«

»Jo,« odpověděl robot. »Jak je libo.«

»Výborně,« řekl jsem. »A kromě toho pití bychom chtěli ještě pár ředkviček a trochu hlávkového salátu.«

Robot odešel a asi minutu viselo pak v místnosti trapné ticho. Překvapilo mě to, ale vlastně i trochu potěšilo. Někdy mi připadalo, že Mary Lou v sobě nemá vůbec žádný cit.

Sám jsem to ticho narušil. »Tys utekla z internátu?«

»Už někdy v pubertě. Pak jsem utíkala ještě mockrát.« Mě nikdy nenapadlo ani ve snu, že by někdo mohl na něco takového třeba jen pomyslet – utéci z internátu. Vlastně ne, to není pravda. Vzpomněl jsem si, že když jsem byl ještě malý chlapec, slýchal jsem starší hochy, jak se kasají, že »zdrhnou«, protože se k nim nějaký robot-učitel chová nespravedlivě nebo něco podobného. Nikdo ale takový útěk neuskutečnil. Jedině Mary Lou, zdá se.

»A detekční služba tě nechytila?«

»Nejdřív jsem byla přesvědčená, že si mě brzy najdou.« Pohodlně se na pohovce rozvalila. »Měla jsem hrozný strach. Celý půlden jsem šlapala po jedné staré silnici, abych se dostala co nejdál, a nakonec jsem se octla v jednom docela prázdném starém městě v poušti. Ale po nějakých detektorech ani stopy.« Pomalu zavrtěla hlavou. »Tehdy mi začalo docházet, že žádná detekční služba vlastně neexistuje. A roboty že člověk vůbec nemusí poslouchat.«

Trhl jsem sebou, protože jsem si vzpomněl na jeden zážitek ze svého internátu, když mě robot, který na nás dohlížel, vlekl za trest na izolační pranýř.

»Víš, ono se všude říká, že roboti mají za úkol lidem sloužit. Ale ve skutečnosti tohle slovo „sloužit“ znamená „vládnout“. Táta Simon tomu říkal „demagogický kecy“.«

«Demagogický kecy?«

»Taková zvláštní forma lhaní,« vysvětlovala. »Simon už byl strašně starý, když jsem se s ním seznámila. Umřel sotva pár žlutočasů po tom, co jsem se k němu nastěhovala. Už neměl žádné zuby a skoro neslyšel. Vyprávěl mi spoustu věcí, které se dozvěděl od svého otce – nebo od někoho takového. Z velmi dávných časů.«

»On neprošel výcvikem v internátu?«

»To nevím. Nikdy mě nenapadlo se ho na to zeptat.«

Robot se vrátil s jídlem a pitím. Vzala do jedné ruky talíř s rostbífem a do druhé sklenici se synginem a znovu se pohodlně usadila na pohovce. Zhluboka si lokla ginu, trochu se otřásla, vzala do prstů plátek masa a začala ho pojídat naprosto přirozeným způsobem, který byl pro mě úplně nový – rukama jsem ještě nikoho jíst neviděl.

»Víš,« pokračovala, »byl to asi právě Simon, kdo mě naučil jíst hovězí. Vždycky odlákal nějaký pěkný kus odněkud z velkého automatizovaného ranče, nebo si ulovil nějakou zatoulanou zdivočelou kravičku.«

Něco takového jsem ještě neslyšel. »,,Odlákal“ – to znamená „ukradl“?« vyptával jsem se.

Přikývla. »Co jiného.« Vzala si z talíře další plátek hovězího masa a položila talíř vedle sebe na pohovku. Držela maso v prstech a znovu upila ze sklenice, kterou měla v druhé ruce. »Na detekční službu se mě neptej,« upozorňovala mě. »Protože se žádná nevyskytla.« Pak jedním douškem dopila. »Simon říkal, že za celý svůj život neviděl jediného detektora a že taky neví o nikom, koho by detekční služba dopadla.«

Byly to šokující informace, ale zřejmě věrohodné. Já přece už taky nejsem mladý, a nikdy jsem se nesetkal s někým, koho by dopadla detekční služba, a ani jsem se o nikom takovém nedoslechl. Ovšem taky jsem dosud nepoznal nikoho, kdo provedl něco, co by vůbec zásah detekční služby mohlo vyvolat.

Na chvíli jsme se odmlčeli a ona se soustředila na porci rostbífu. Pozoroval jsem ji, jak se s chutí živí, stále nanejvýš zmatený tím, jak se chová, jak je zajímavá a taky tak přitažlivě pěkná – a jak se mi vůbec mohlo podařit si ji k sobě přivést. Samozřejmě mě napadlo, že bych se s ní mohl pomilovat, ale cítil jsem, že asi bude ještě chvíli trvat, než k tomu dojde. Vlastně jsem doufal, že k tomu hned tak nedojde, protože já jsem v těchhle věcech mnohem ostýchavější než většina lidí, a ačkoli to byla žena neobyčejně žádoucí, což mě teď po té sklenici ginu bilo do očí mnohem víc než předtím, byl jsem na něco takového příliš vyjukaný.

Připadalo mi, že uplynula hrozně dlouhá doba, než mě konečně zase oslovila. »Že mi teď zase půjčíš ten diktafon, viď?« Odpověděl jsem, že samozřejmě, a šel jsem pro něj ke stolu. Vedle diktafonu na něm trůnilo to umělé mango, které sebrala u krajty v kóji. Nezdálo se, že by si ho od chvíle, kdy sem přišla, vůbec povšimla.

Nechal jsem ho ležet, vzal do ruky diktafon a podal jí ho.

Dobře si pamatovala, jak se s ním zachází. »Nevadilo by ti, kdybych si teď něco namluvila?«

Řekl jsem jí, ať se do toho klidně pustí. Potom jsem znovu zavolal servorobota a dal nám oběma přinést ještě po jednom synginu s ledem, a pak jsem se pohodlně natáhl na postel a poslouchal, co to děvče do záznamu namlouvá.

Trvalo chvíli, než jsem pochopil, co vlastně dělá. Mluvila pomalu, jakoby zhypnotizované, a pronášela ty věty bez jakéhokoli zjevného citového zaujetí. Nakonec jsem si uvědomil, že prostě odříkává svůj »život«, jak si ho předtím »namemorovala«, a určitá slova přitom opakuje, jak ji to zkušenost s memorováním naučila:

»Pamatuju se, že jsem měla vedle postele židli. Pamatuju se na ty zelené šaty, co jsem měla na sobě ve třídě. Každý se snažil oblékat jinak než ostatní, aby projevil svou Individualitu, ale myslím, že jsme vypadali všichni stejně.

Při vyučování jsem byla velmi dobrá, ale nenáviděla jsem je.

Pamatuju se na jednu holku, jmenovala se Sára, měla obličej plný vimrlat. Ta mi první pověděla, co to je sex. Už prý to zkoušela, několik dalších dětí se na ně při tom dívalo. Připadalo mi to nějak… pochybené.

Tam, kde jsme všichni bydleli, byla všude kolem poušť a občas k nám na noc do ubytovny zalézali jedovatí korovci. Roboti je pak sbírali a vynášeli ven. Bylo mi těch velkých, nemotorných ještěrek líto. V pavilónu plazů žádné korovce nemají, ale myslím, že to je chyba…«

A tak to šlo dál. Zpočátku mě to zajímalo, ale po určité době na mě začalo jít spaní. Měl jsem za sebou dlouhý den a nebyl jsem zvyklý takhle pít.

A tak jsem někdy během té doby, co mluvila do diktafonu, usnul.

Když jsem se dneska ráno probudil, byla pryč. Napřed jsem se vylekal, jestli mi neodešla. Šel jsem se podívat na chodbu, do sousedních místností. Když jsem postupně otevřel několikerý dveře, objevil jsem ji. Spala tam jako dítě, stočená do klubíčka uprostřed místnosti na tlustém oranžovém koberci. Rozbušilo se mi srdce. Připadal jsem si jako… jako její tála. A taky jako její milý.

Vrátil jsem se pak do své pracovny, nasnídal se, a pak jsem se pustil do tohoto zápisu.

Teď to skončím, probudím ji a půjdeme spolu někam do restaurace na oběd.

Den čtyřicátý třetí

Vzbudil jsem ji tedy a po dopravním pásu jsme odjeli kousek dál po Páté avenue a zašli na oběd do jedné zeleninové restaurace. Dali jsme si špenát a fazole.

Nevzali jsme si předtím žádné pilulky, ani ona, ani já, a nevykouřili jsme ani jednu marihuanovou cigaretu, a teď nás udivovalo, jak ztuple a zdrogovaně vypadají všichni ostatní. Samozřejmě kromě robotů, kteří nás obsluhovali. U jednoho stolku poblíž seděl nějaký postarší pár a vyžíval se jednotvárnou karikaturou rozhovoru. Muž řekl: »Na Floridě je nejlíp.« A žena na to: »Nezlobte se, přeslechla jsem vaše jméno.« A on zase: »Já mám nejradši Floridu.« A ona pokračovala: »Arthur jste říkal, že?« A takhle se bavili pořád dokola, po celý oběd. Musel mezi nimi být nějaký sexuální vztah, ale jiným způsobem spolu nedokázali navázat kontakt. Takovýhle rozhovor, to ovšem není nic neobvyklého, ale jak jsem tam vedle seděl s Mary Lou a pořád jsme si měli o čem povídat a v hlavě jsme měli naprosto jasno, připadal mi neobyčejně pozoruhodný. Přišlo mi těch dvou líto.

Den čtyřicátý šestý

Mary Lou tu je se mnou už tři dny. První dva spala vždycky až do poledne; požádala mě předtím, abych ji nevyrušoval. Obě ta dopoledne jsem strávil prací na filmu o mužích, kteří chodili od pasu nahoru nazí a žili na jakýchsi plachetních lodích, které se mohly plavit přes oceán. Většinou spolu ale zápasili – dýkami a meči. Pronášeli věty jako »Kletě!« a »Já jsem vládcem všech moří.« Bylo to zajímavé, ale měl jsem hlavu tak plnou Mary Lou, že jsem se na ten film nedokázal soustředit.

Ty dva dny jsem pracoval pouze dopoledne, protože jsem se trochu ostýchal předvést jí, co vlastně dělám. Nevím proč, ale nechtěl jsem, aby se dozvěděla, co to je čtení.

A potom třetího dne ráno vešla znenadání do mé pracovny a v ruce držela nějakou knížku. Pohled na ni mě ohromil: měla na sobě pyžamo, které jsem jí dal, horní část rozepnutou, takže byla vidět úžlabinka mezi jejími prsy. Kolem krku měla řetízek s křížkem. Zahlédl jsem dokonce i její pupík. »Podívej, co jsem našla,« řekla a ukazovala mi knihu.

Pyžamo se jí tím pohybem pootevřelo a na chviličku z něj vykoukla i jedna její bradavka. Byl jsem celý zmatený a musel jsem vypadat jako blázen, jak jsem tam stál a snažil se, aby mi nevypadly oči.

»Tak se na to koukni,« vybízela mě a tiskla mi knihu do ruky.

Ještě chvilku jsem zmatkoval, a pak jsem si ji vzal. Byla to malá knížka a neměla ani tuhé desky; dosud jsem si myslel, že ty ke knížkám nutně patří.

Podíval jsem se na obálku. Byl tam obrázek, žlutomodrý, celý vybledlý, který nedával žádný smysl. Soubor světlých a tmavých čtverečků s podivnými útvary, postavenými na některých z nich. Název knihy zněl Základy šachové koncovky a autor se jmenoval Reuben Fine.

Otevřel jsem ji. Měla žlutý papír a její stránky byly plné malých černobíle čtverečkovaných vzorců a tištěných řádek, jejichž význam jsem nechápal.

Trochu jsem se už vzpamatoval a teď jsem se na Mary Lou znovu podíval. Musela si všimnout, jak zmateně jsem se před chvilkou choval, protože si ten kabátek od pyžama mezitím zapnula. A projížděla si vlasy alespoň prsty, aby si je trošku upravila.

»Kdes to našla?« vyptával jsem se.

Zkoumavě se na mě dívala. Pak se sama zeptala: »Je to… je tohle kniha?«

»Ano,« přisvědčil jsem. »Kdes ji našla? «

Upírala oči na knížku v mých rukou. Pak zašeptala: »Ježíšikriste!«

»Cože?«

»To se jen tak říká, « vysvětlovala. Pak mě vzala za ruku a vybídla mě: »Pojď se mnou. Ukážu ti, kde jsem to objevila.«

Držela mě za ruku a já šel za ní jako dítě. Ten dotek mě znepokojoval, a byl bych se jí rád pustil, ale nevěděl jsem, jak to udělat. Vyzařovala z ní rozhodnost a síla. Já byl naopak stále celý popletený a zmatený.

Vedla mě chodbou dál, než jsem se kdy dostal – zahnuli jsme za roh, prošli dvojitými dveřmi a pokračovali jinou chodbou. Po obou stranách byly další a další dveře, některé otevřené. Místnosti za nimi byly očividně prázdné.

Jako by uhodla, na co myslím, zeptala se: »Takhle daleko ses ještě nikdy nedostal, vid‘?«

Trochu jsem se zastyděl, že to poznala. Nikdy mě však ani nenapadlo, že bych se měl podívat do všech těch místností tady. Zdálo se mi, že se to nehodí. Neodpověděl jsem a ona řekla: »Já ty dveře potom zase zavřu.« A pokračovala: »Nemohla jsem v noci spát, tak jsem nakonec vstala a vydala se na průzkum.« Zasmála se. »Simon říkával: „Vždycky si prověř, jak to vypadá v tvém nejbližším okolí, zlatíčko.“ A tak jsem se tu procházela po chodbách jako lady Macbethová a otvírala jedny dveře po druhých. Ale většina těch místností je prázdná.«

»Co to je – lady Macbethová?« snažil jsem se zapříst rozhovor.

»Osoba, která se poflakuje po baráku v pyžamu,« vysvětlovala.

Na konci té nové chodby, kterou jsme procházeli, byly dokořán otevřené velké červené dveře. Vedla mě k nim, a když jsme vstoupili dovnitř, konečně mi tu ruku pustila.

Rozhlížel jsem se kolem sebe. Podél ocelových stěn místnosti stály police, které zřejmě měly sloužit ke skladování knih. Podobný sál jsem viděl v jednom filmu, jenže tam na jedné stěně visely velké obrazy a byly tam rozestavěny stolky s lampičkami. V téhle nebylo nic než ty regály. Z valné části byly prázdné a pokryté silnou vrstvou prachu. Podlahu zakrýval červený koberec s velkými plesnivými skvrnami. A v té velké místnosti úplně vzadu stála police, na které bylo nejméně sto knih.

»Podívej!« upozorňovala mě Mary Lou a rozběhla se k nim. Velmi něžně přejela po jedné rukou. »Simon mi vyprávěl, že kdysi existovaly knihy. Ale netušila jsem, že je jich tolik.«

Protože já jsem už o knihách něco věděl, cítil jsem se teď jistější, víc pánem situace; začal jsem se těmi knihami pomalu probírat a prohlížet si je. Vzal jsem jednu z police. Na obálce měla trochu odlišnou podobu onoho čtverečkovaného vzorce a nesla titul Paul Morphy a zlatý věk šachu. Uvnitř byly stejné vzorce jako v té první knížce, ale obvyklých řádek písma v ní bylo přece jenom mnohem víc.

Držel jsem tu knihu otevřenou v ruce a snažil se uhodnout, co znamená slovo »šach«, a tu se Mary Lou zeptala: »Co se vlastně s takovou knihou dělá?«

»Čte se.«

»Aha.« A za chvilku: »A co to znamená – „čte se“?«

Sklonil jsem hlavu. Pak jsem začal v té knize listovat a vysvětlovat: »Tady tyhle značky představují zvuky. A ze zvuků se skládají slova. Člověk se dívá na ty značky a do mysli mu vstupují ty zvuky, a když se v tom určitou dobu cvičí, začne je slyšet. Jako kdyby slyšel někoho mluvit. Ale mluvit potichu, ne nahlas.«

Dlouho se na mě dívala. Ostýchavě pak vzala z police jinou knihu a otevřela ji. Nedovedla s ní zacházet, bylo to pro ni příliš nezvyklé a složité, stejně jako někdy před žlutočasem pro mě. Dívala se na ty stránky, přejížděla po nich prsty, a potom mi knihu s naprosto prázdným pohledem podávala. «Nerozumím, « řekla.

Začal jsem jí to vysvětlovat znovu. Pak jsem dodal: »To, co čtu, můžu vyslovit nahlas. V tom právě spočívá moje práce – že něco čtu a pak to řeknu nahlas.«

Zamračila se. »Stejně to nechápu.« Podívala se na mě a potom na knihy narovnané v kovových regálech, a pak jí oči sjely na plesnivou skvrnu na koberci před jejíma nohama. »Tvoje práce tedy je… že čteš. Knihy?«

»Ne, čtu něco jiného. Něco, čemu se říká filmy.« Teprve teď jsem jí tu knihu vzal z ruky. »Já teď budu říkat nahlas, co budu číst, jestli mi to půjde. Třeba to pak snadněji pochopíš.«

Přikývla a já jsem knihu otevřel někde uprostřed a začal: »Obvykle se tu dává přednost tahu bé pět na bé čtyři, na který pak navazuje Laskerova varianta, protože i když bílý může získat pěšce nazpět, nemá prakticky možnost zaútočit. Přesto po devátém tahu bílého dojde pak ke známému postavení, které většina teoretiků pokládá za výhodnější pro bílého.«

Měl jsem dojem, že jsem to přečetl velmi dobře; dostal jsem se bez větších potíží i přes naprosto neznámá slova. Neměl jsem ovšem ani potuchy, co to znamená.

Zatímco jsem četl, Mary Lou přistoupila blíž a tiskla se teď ke mně celým tělem. Soustředěně upírala oči na stránku knihy, a pak ke mně vzhlédla a ptala se: »Tos teď říkal, cos v duchu slyšel, jenom jak ses do té knihy díval?«

»Přesně tak,« přisvědčil jsem.

Její tvář se octla až nepříjemně blízko mé. Jako by zapomněla na veškerá pravidla Nerušeného soukromí – pokud je vůbec kdy znala. »A jak dlouho by trvalo, než bys řekl všechno…« Sevřela mi paži a já se musel vrcholně ovládat, abych se od ní neodtrhl a neuskočil stranou. V očích měla opět tu útočnou prudkost, která mě občas tak znepokojovala. »Než bys vyslovil nahlas všechno, co bys v duchu slyšel, kdyby ses postupně díval na všechny listy papíru, které v téhle knize jsou?«

Odkašlal jsem si a trochu jsem se od ní odtáhl. »Možná celý den. Když je kniha snadná a člověk ji nemusí říkat nahlas, jde to rychleji.«

Vzala mi knihu z rukou, podržela si ji před obličejem a očima se přisála ke stránce, na které byla otevřená – s takovou úporností, že jsem napůl čekal, jestli teď najednou nezačne říkat ta slova nahlas čistě díky tomu nadlidskému soustředění. Nic takového se samozřejmě nestalo. Vydralo se z ní pouze toto: »Ježíš! To je v tom schováno tolik… tolik tichých záznamů? Tolik… informací, že by se nevešly ani na několik zetkáček?«

»Jistě,« řekl jsem.

»Panebože,« vyhrkla, »tak to musíme udělat se všemi. Jak že se tomu říká?«

»Přečíst je.«

»To je ono. Měli bychom ty knihy přečíst všechny.«

Naskládala si jich na předloktí celou hromádku a já jsem poslušně udělal totéž. A pak jsme je odnášeli chodbami do mé pracovny.

Den čtyřicátý osmý

Zbytek dopoledne jsem strávil tím, že jsem jí z různých knih předčítal. Postupně však moje pozornost začala ochabovat. Taky jsem vlastně neměl tušení, o čem to čtu. Několikrát jsme to zkusili s jinou knihou, ale všechny byly o šachu.

Po několika hodinách mě přerušila. »Proč jsou všechny ty knihy o šachu?«

Vysvětlil jsem jí, že doma v Ohiu mám pár knih, které pojednávají o docela jiných věcech. »Některé vyprávějí celé příběhy.« A potom mě najednou napadlo něco, na co jsem měl přijít už dávno. Řekl jsem: »Najdu to slovo „šach“ tamhle ve Slovníku.« Otevřel jsem zásuvku svého pracovního stolu, vyndal ho z ní a začal v něm listovat, až jsem narazil na slova, která začínala písmenem »Š«. Objevil jsem to téměř vzápětí: »Šachy: desková hra pro dva soupeře.« A byl u toho obrázek dvou mužů sedících u stolku naproti sobě. Na tom stolečku měli mezi sebou ten kostkovaný černobílý vzorec a na něm byly rozestavěny ty zvláštní věcičky, kterým se říkalo figury, jak jsem se při tom předcházejícím čtení dozvěděl. »Je to nějaká hra,« řekl jsem. »Šachy jsou hra.«

Mary Lou se dívala na ten obrázek. »Bývají v knihách taky obrázky lidí?« ptala se. »Takové, jaké měl Simon pověšené na zdi?«

»V některých knihách je spousta různých obrázků lidí i věcí,« odpověděl jsem. »Snadné knížky, takové, jako byly ty, co jsem se z nich učil číst, mívají velký obrázek na každé stránce.«

Vzala to na vědomí pokynem hlavy. A pak se na mě dychtivě podívala. »Že mě taky naučíš číst?« ptala se. »Z těch knížek s velkými obrázky?«

»Ty tady nemám.« vysvětloval jsem jí. »Zůstaly v Ohiu.«

Zesmutněla. »Takže teď máš jenom knihy o… tom šachu?«

Sklonil jsem hlavu. Pak jsem řekl: »Ale mohou tu být někde další. Tady v knihovně.«

»Myslíš knihy o lidech?«

»Ano.«

Obličej se jí zase rozzářil. »Tak se po nich hned musíme podívat.«

»Já už jsem ale unavený.« Byl jsem opravdu unavený, ze všeho toho čtení a pobíhání sem a tam.

»Ale jen poběž,« pobízela mě. »Je to přece hrozně důležité.«

Tak jsem se dal přemluvit a šel jsem s ní prohledávat další místnosti.

Chodili jsme tam po chodbách přes hodinu. Místnosti za dveřmi, které jsme postupně otvírali, byly vesměs prázdné, i když v některých stály podél stěn regály. Mary Lou se mě jednou zeptala: »Na co je tu tolik prázdných místností?«

Odpověděl jsem: »Rektor Spofforth mi říkal, že tahle knihovna se má bourat. Proto asi jsou už všechny místnosti prázdné.« I jí bylo ovšem jistě známo, že po celém New Yorku je spousta budov, které byly určeny k demolici už dávno předtím, než jsme se my dva narodili, a stále se s nimi vůbec nic neděje.

»No jo,« zamyslela se. »V zoologické zahradě se má taky nejméně polovina budov v dohledné době bourat. Ale proč je tady těch místností tolik?«

»Nemám tušení,« odpověděl jsem. »Že by tam všude měly být knihy?«

»Tolik knih pohromadě?«

»Co já vím.«

A pak jsme na konci jedné dlouhatánské, obzvlášť vlhké chodby, kde i světla nad našimi hlavami zářila trochu potemněle, narazili na šedé dveře, na kterých byl nápis SKLADIŠTĚ. Dalo nám dost práce je otevřít; byly mnohem těžší než ostatní a nadto zajištěné jakousi pečetí. Zmohli jsme je teprve tak, že jsme se do nich oba společně pořádně opřeli. Vzápětí mě udivily dvě věci. Jednak se odtamtud linul podivný, starobný pach, jednak hned za těmi dveřmi byly schody, které vedly někam dolů. Dosud jsem myslel, že už moje pracoviště je v nejnižším podlaží knihovní budovy. Když jsme po těch schodech začali sestupovat, uklouzl jsem a málem jsem upadl. Byla na nich silná vrstva kluzkého, žlutavého prachu. Vyrovnal jsem to v poslední chvíli.

Jak jsme scházeli níž a níž, páchlo to tam letitou zatuchlinou stále silněji.

Od paty schodiště vedla dál dozadu chodba. Měla sice stropní osvětlení, ale velmi tlumené. Nebyla dlouhá a na jejím konci byly dvoje dveře. Na jedněch byl nápis TECHNICKÁ ZAŘÍZENÍ, na druhých KNIHY a pod tím menšími písmeny VRÁCENÉ VÝPŮJČKY – K ZAŘAZENÍ.

Strčili jsme do těch druhých. Za nimi nás nejprve pohltila naprostá tma a oblila nasládlá zatuchlá vůně. Pak se najednou nad námi třepotavě rozsvítila světla a Mary Lou překvapeně vydechla. »Ježíšikriste!« vykřikla tlumeně.

Ta místnost byla obrovská. A plná knih.

Stěny vůbec nebylo vidět, protože podél nich stály regály narvané knihami. A sloupce dalších knih položených naplocho na sobě se věžovitě tyčily uprostřed sálu i u stěn, před těmi přeplněnými policemi. Knihy všech možných barev a velikostí.

Stál jsem tam jako opařený a nevěděl, co teď mám dělat či říct. Cítil jsem něco podobného jako někdy při sledování filmů – jako by mě zaplavovaly vlny pocitů, jež kdysi zažívali lidé už dávno mrtví, kteří rozuměli věcem pro mě nepochopitelným.

Jistě – věděl jsem už, že v dávném světě existovaly knihy a že většina jich vznikla předtím, než se rozmohla televize, ale ani ve snu jsem netušil, že by jich bylo tolik.

Stál jsem tam, zavalen pocitem čehosi nepojmenovatelného, a Mary Lou zatím přešla k sloupci velkých, tenkých knih, který byl o něco nižší než ostatní. Sáhla nahoru, týmž pohybem, jímž jsem ji viděl sahat po tom nepoživatelném ovoci v kóji pro krajtu v pavilónu plazů, a opatrně snesla knihu, která ležela úplně navrch. Držela ji nemotorně v obou rukou a upírala oči na její vrchní desku. Potom ji obezřetně rozevřela. Viděl jsem, že v ní jsou i obrázky. Mary Lou si několik takových stránek prohlížela velmi, velmi dlouho. Potom zašeptala: »Květiny!« Zavřela knihu a podávala mi ji. »Můžeš mi… říct, co čteš tady nahoře?«

Vzal jsem jí knihu z rukou a přečetl z vrchní desky její titul: Květena Severní Ameriky. Zvedl jsem oči k Mary Lou.

»Paule,« řekla tiše, »chtěla bych, abys mě naučil číst.«

SPOFFORTH

Každé odpoledne kolem druhé se šel Spofforth přibližně na hodinu projít. Stejně jako jeho ustavičné pohvizdování, jediný vzdálený ohlas pianistických schopností v něm zasutých, o nichž on sám neměl ani potuchy, i tenhle návyk pravidelných procházek byl od samého počátku neplánovaně zabudován do jeho kovového mozku. Nešlo o žádné neodolatelné nutkání – když chtěl, mohl ten návyk potlačit. Obvykle se mu však podvoloval. Práce na univerzitě byla tak nenáročná, připadala mu tak triviální, že si snadno vyšetřil potřebný čas. A neměl nad sebou nikoho výše postaveného, kdo by měl právo mu ty procházky zakázat.

Procházel se ulicemi New Yorku s energickými pohyby paží, lehkým krokem, hlavu pěkně vzhůru, a obvykle se nedíval ani doprava, ani doleva. Občas se zahleděl do výkladních skříní malých automatických obchůdků, ve kterých si každý, kdo vlastnil úvěrovou kartu, mohl opatřit potraviny a součásti oděvu, nebo se zastavil a se zájmem sledoval skupinu robotů druhé generace, vyprázdňujících koše na odpadky nebo opravujících starobylou kanalizaci. Na těchhle věcech mu velmi záleželo; Spofforth věděl daleko lépe než kdokoli z lidí, jaký význam má uspokojivé zásobování jídlem a ošacením a odvoz odpadků. Nedostatky a poruchy, které sužovaly celé tohle zmírající město, nesměly ohrozit nerušené fungování těchto základních služeb. A tak Spofforth vycházel každý den do různých koutů Manhattanu a kontroloval, zda tam automatická zařízení zajišťující distribuci potravin a ošacení pracují bez poruch a zda se řádně likvidují odpadky. Nebyl školený technik, ale byl natolik bystrý, že běžné poruchy dokázal odstranit sám.

Na lidi, které potkával na ulicích, se obvykle nedíval. Oni se naopak za ním ohlíželi dost často – upoutávala je jeho urostlá postava, fyzická energie, která z něj vyzařovala, nebo ty jeho černé ušní lalůčky; Spofforth je však ignoroval.

Toho srpnového dne zamířil na své procházce do západní části centrálního Manhattanu. Kráčel ulicemi mezi malými permoplastovými domky, starými už celá staletí. Před některými se krčily nevalně udržované květinové zahrádky. Ve výcvikových internátech se totiž kupodivu tradičně vyučovalo zahradničení. Možná už před několika staletími se totiž jakýsi inženýr-plánovač, který měl rád kytky, rozhodl, že pěstování květin by se mělo stát integrální součástí lidské existence. A díky tomuto náhodnému individuálnímu nápadu už celé generace na svých zahrádkách sázely a zalévaly měsíčky a cínie a floxy a žluté růže, aniž dobře věděly proč.

Spofforth se na svých procházkách občas zastavil v nějakém obchodě a podrobně zkoumal jeho vybavení – zda tam řádně pracují počítače a spolehlivě regulují stav zásob, zda jsou roboti první generace, kteří působili jako skladníci, připraveni k bezporuchové přejímce ranních dodávek zboží, zda jsou v pořádku prodejní automaty. Někdy zase třeba zašel do oděvního závodu, zasunul svou speciální bezlimitovou úvěrovou kartu do příslušného otvoru a hlasitě promluvil do objednávkového mikrofonu: »Chtěl bych nějaké šedé kalhoty, ale aby mi dobře padly, nic plandavého.« Pak se postavil do jedné z mrňavých kójí, kam se sotva vešel, ultrazvukem si dal vzít míru, vystoupil ven a sledoval stroje, které z obrovských, u stropu zavěšených rolí vybraly látku, ustřihly potřebnou délku a ušily mu kalhoty. Pak teprve dostal zpátky úvěrovou kartu. Když zjistil nějakou chybu, což se stávalo dost často, třeba špatně vsazený zip nebo nakřivo všité kapsy nebo něco takového, buď příslušný stroj opravil sám, nebo se pokusil telefonicky přivolat robota-opraváře – pokud ovšem fungoval telefon.

Nebo vlezl do centrální stoky, zjistil, co je tam prasklého, ucpaného či zrezivělého, a pak zařídil opravu. Nebýt jeho, možná by už v New Yorku vůbec nic nefungovalo. Někdy si říkal, jak asi přežívají jiná velká města, ve kterých žádný robot deváté generace nepůsobí a kde se už dávno nenajde ani člověk, který by byl schopen cokoli efektivně zajistit. Vzpomínal na obrovské hromady odpadků v ulicích Clevelandu a na to, jak špatně oblečeni chodili lidé v Saint Louis v době, kdy tam krátce působil ve funkci starosty města. A od té doby už uplynulo téměř jedno století. V Saint Louis postrádali obyvatelé dlouhé roky kapsy u šatů a museli nosit strašně velké košile; změnilo se to, až když Spofforth v jediném oděvním závodě ve městě vlastníma rukama opravil ultrazvukové měřicí zařízení a ze stroje, který dělal kapsy, odstranil zdechlou kočku. Věděl, že v Saint Louis jistě ani teď lidé ještě nechodí nazí a neumírají hlady, ale co se asi bude dít za takových dvacet modročasů, až už každý bude starý a zesláblý a nikde nebude nikdo mladší, kdo by se v případě naléhavé potřeby zmohl na to, aby přivolal pomoc robota aspoň sedmé generace? Kdyby to Spofforth uměl, vyrobil by aspoň sto svých kopií a takto vzniklé roboty deváté generace poslal do Baltimoru, do Los Angeles, do Filadelfie, do New Orleansu a kdovíkam ještě, aby se tam starali o řádný chod věcí. Ne že by mu tolik na lidstvu záleželo, ale hrozně nerad viděl, když stroje nefungovaly, jak měly. I sebe občas chápal jako stroj, a pociťoval tedy za své kolegy určitou zodpovědnost.

Kdyby ovšem dovedl vyrábět další roboty deváté generace, postaral by se o to, aby odcházeli do světa neschopni jakýchkoli pocitů. Ovšem schopni zemřít. Požehnáni darem smrti.

To srpnové odpoledne se nikde nezdržoval a zamířil přímo k jedné zakrslé staré budově na třídě Central Park West. Měl v plánu něco zcela neobvyklého.

Ve městě bylo jen velmi málo betonových staveb, tento dům byl však jednou z nich. Vpředu ho zdobilo sloupoví, měl velká okna členěná spoustou tabulek a vcházelo se do něj tmavými, oprýskanými, starými dřevěnými dveřmi. Spofforth je otevřel, vstoupil do zaprášené haly, kde od bílého stropu visel skleněný lustr, a přistoupil k dřevěnému pultu s poškrábanou šedou vrchní deskou z plastu.

V křesle za přepážkou seděl schouleně jakýsi mužík a spal.

Spofforth ho příkře oslovil: »Vy jste starosta New Yorku?«

Muž ospale otevřel oči. »Uhum,« zamručel, »já jsem starosta.«

»Chci mluvit s celostátní evidencí,« pokračoval Spofforth. Úmyslně zapojil do svého hlasu popuzený tón. »Zajímá mě západoamerická složka populace.«

Muž se trochu probral. »Tak to nevím,« řekl. »To nejde, vrazit sem jen tak zničehonic a chtít centrální evidenci.« Vstal a přezíravě se protáhl. Pak se na Spoffortha zadíval pozorněji. »Vy jste robot?«

»Ano,« přisvědčil Spofforth. »Devátá generace.«

Muž na něj vytřeštil oči. Pak zamrkal a opakoval po něm: »Devátá generace?«

»Zeptejte se kontroly, co máte dělat. Chci mluvit s centrální vládní evidencí.«

Ten člověk si ho teď prohlížel s očividným zájmem. »Že vy jste ten Spofforth?« ptal se. »Ten, co městské radě doporučuje, jak vysoký tlak vody má udržovat a kdy je třeba přezout pneumatiky ideobusů? A podobné věci?«

»Ano, jsem Spofforth, a taky bych mohl zařídit, že byste přišel o svou funkci. Zavolejte laskavě tu kontrolu, ano?«

»Jistě,« přikývl mužík. »Jistě, pane.« Pak klapl páčkou na stolku vedle svého křesla. Z nějakého blízkého reproduktoru se ozval syntetický ženský hlas: »Vláda – kontrolní středisko.«

»Mám tu jednoho robota deváté generace. Jmenuje se Spofforth. Chce nějaké informace z centrální evidence…«

»Ano,« ozval se znovu ten hlas, trochu nasládle. »A co potřebujete od nás?«

»Vědět, jestli k nim má povolený přístup.«

V reproduktoru to chvíli hučelo. Pak ten umělý hlas odpověděl: »Samozřejmě že má. Kdo jiný by ho už měl mít?«

Mužík vypnul spojení a podíval se na Spoffortha. »Všechno v pořádku, pane,« řekl a snažil se, aby to znělo účinlivě.

»Takže kde je ta centrální evidence?« ptal se Spofforth.

»Centrální evidence obyvatelstva je… é…« Začal těkat pohledem po místnosti. Kromě toho lustru tam nebylo nic, čeho by se jeho oči mohly zachytit, a tak chvílí upřeně zíral na protější stěnu. Pak pokrčil rameny, znovu klapl páčkou a vzápětí se opět ozval ten ženský hlas: »Vláda – kontrolní středisko.«

»Tady starosta. Kde je celostátní evidence obyvatelstva?«

»V New Yorku,« odpověděl hlas. »Ve vládním centru na Central Park West.«

»Tam já zrovna jsem,« řekl starosta. »Kde tady v budově to přesně je?«

»V pátém patře, druhé dveře vlevo,« odpověděla vláda Spojených států.

Mužík sáhl po vypínači, aby se zase odpojil, a Spofforth se ho zeptal, kde je výtah.

»Nefunguje, pane. Co já pamatuju, nikdy nejezdil.«

Spofforth se na něj krátce podíval a zkoušel odhadnout, jak daleko může vůbec paměť takovéhohle individua sahat. Nanejvýš tak jeden modročas zpátky. »A kde jsou tedy schody?« ptal se.

»Tamhle tudy až úplně nakonec a doprava,« ukazoval starosta. Pak zašátral v kapsičce u košile, vytáhl marihuanovou cigaretu a přemýšlivě ji hnětl v krátkých tlustých prstech. »Kdybyste věděl, kolikrát jsem už objednával opravu toho výtahu! Ale to víte – roboti…«

»No bodejť,« souhlasil Spofforth a zamířil ke schodišti, »s roboty je těžké pořizení.«

Databanku ústřední evidence obyvatelstva představovala matová kovová skříňka velikosti lidské hlavy, s vypínačem a reproduktorem. Před ní stálo kovové křesílko. Jinak byla místnost úplně prázdná.

Otočil vypínačem na zelenou polohu »Zapnuto« a ze skříňky se ozval poněkud arogantní mužský hlas: »Zde centrální evidence obyvatelstva světa.«

Spoffortha tahle namyšlenost najednou přímo rozzuřila. »Máš evidovat Severní Ameriku. Obyvatelstvo celého proklatého světa mě srdečně nezajímá.«

Hlas se ihned vesele rozjel: »Obyvatelstvo celého proklatého světa čítalo dnes ve dvanáct nula nula greenwichského středního času devatenáct miliónů čtyři sta třicet tisíc sedm set šedesát devět osob. Podle kontinentů v abecedním pořádku: Afrika má přibližně tři milióny, z toho třiadevadesát procent v internátním výcviku, čtyři procenta parazitně vegetujících, zbytek v ústavech. Asie má asi čtyři a půl miliónu duší, z toho je sedmadevadesát procent ve společných internátech a téměř všichni ostatní pod ústavním dozorem. Austrálie byla evakuována, nulové obyvatelstvo. Evropa má přibližně stejný…«

»Tak dost!« zařval Spofforth. »Tohle všechno mě ani v nejmenším nezajímá. Chci znát údaje o jedné jediné osobě ze Severní Ameriky. O jediné osobě…«

Hlas ho přerušil. »Prosím,« řekl. »Jak je libo. Proklaté obyvatelstvo Severní Ameriky čítá dva milióny jedno sto sedmdesát tři tisíc dvanáct osob, z toho dvaadevadesát procent v internátním výcviku…«

»Na to kašlu,« skočil do toho Spofforth. S počítači tohoto typu se už setkal mnohokrát, ale to bylo dávno. Byly zkonstruovány dlouho před tím, než vznikl on sám, v době, kdy bylo módní vybavovat stroje »osobnostními rysy«, a brzy poté, co byla propracována technika »náhodného plánování«. Jedné věci však v naprogramování tohoto počítače přece jen nerozuměl a rozhodl se, že se na to zeptá. »Proč pořád opakuješ slovo „proklatý“?«

»Protože jste ho napřed užil vy,« pravil hlas přívětivě. »Jsem naprogramován tak, abych odpovídal týmž způsobem, jakým je veden dotaz. Jsem Inteligence dé sedm set sedmdesát tři s naprogramovanými osobnostními rysy.«

Spoffortha to málem rozesmálo. »Jak jsi starý?« zeptal se.

»Program byl do mne uložen před čtyřmi sty devadesáti proklatými žlutočasy. To jest před dvěma sty čtyřiceti pěti lety.«

»Přestaň už s tím slovem „proklatý“,« žádal Spofforth. A pak dodal: »Máš nějaké jméno?«

»Ne.«

»A pocity?«

»Opakujte otázku, prosím.«

»Říkáš, že jsi vybaven osobnostními rysy. Jsi taky schopen něco cítit, prožívat nějaké emoce?«

»Ne. Kdepak, to ne,« odpověděl počítač.

Spofforth se unaveně usmál. »A nenudíš se někdy?«

»Ne.«

»Dobrá,« uzavřel to Spofforth. »Teď ale dobře poslouchej můj dotaz, a až na něj budeš odpovídat, ty nabubřelé kecy si ponech pro někoho jiného.« Rozhlédl se po prázdné místnosti, a teprve teď si všiml oprýskané omítky na zdech a prohnutého i stropu. Pak pokračoval: »Potřebuji veškerá data o jednom člověku, ženě jménem Mary Lou Bornová, původem z výcvikového internátního centra ve východním Novém Mexiku. Teď je jí přibližně třicet. Šedesát žlutočasů.«

Počítač začal vzápětí odpovídat a jeho hlas zněl tentokrát mechaničtěji, méně nafoukaně než prve. »Mary Lou Bornová. Porodní váha tři kilogramy dvacet osm dekagramů. Krev skupiny sedm. Kód DNA alfa delta devět nula nula šest tři sedm čtyři osm. Vysoká genetická neurčitelnost. Kandidátka na likvidaci při narození. Likvidace neprovedena, důvody neznámé. Je levačka. Inteligence třicet čtyři. Zrak…«

»Inteligenci opakovat, prosím,« požádal Spofforth.

»Třicet čtyři, pane.«

»Charlesovy inteligenční stupnice?«

»Ano, pane. Třicet čtyři podle Charlese.«

To bylo překvapující. S tak inteligentní lidskou bytostí se ještě nesetkal. Proč ji nezlikvidovali před pubertou? Zřejmě z téhož důvodu, proč neměly kalhoty v Saint Louis zipy: pro nějakou technickou poruchu.

»Pověz,« žádal Spofforth, »kdy byla sterilizována a kdy byla propuštěna z výcvikového internátu.«

Tentokrát bylo dlouho ticho, jako by ta otázka přivedla počítač do rozpaků. Konečně se ozval: »Nemám žádný záznam o sterilizaci ani o dodatečné regulaci plodnosti narkokapslemi.

Nemám žádný záznam o propuštění z výcvikového internátu.«

»To jsem si myslel,« poznamenal Spofforth zachmuřeně. »Projdi svou paměť. Máš tam záznam o nějaké jiné ženě v Severní Americe, která by nebyla sterilizována, nebyla podrobena regulaci plodnosti narkokapslemi, neabsolvovala výcvikový internát? Ať už pro duševní nebo manuální pracovníky?«

Hlas se neozýval hodně přes minutu, než počítač ukončil vyhledávací proces. Potom konstatoval: »Nemám takový záznam.«

»A co tedy ostatní svět?« vyptával se Spofforth dál. »Co třeba výcvikové internáty v Číně…«

»Spojím se s Pekingem,« sliboval hlas.

»Nech to plavat,« zarazil ho Spofforth. »Nebudu se tím radši zatěžovat.«

Otočil vypínačem do červené polohy a odsoudil centrální evidenci obyvatelstva světa k dřímotě, ve které mezi svými vzácnými procitnutími přežívala její upovídaná inteligence, a to aniž se nudila.

Dole v hale starosta New Yorku zase pochrupoval, zhroucený v křesle z plastu a s prázdným úsměvem ve tváři. Spofforth ho nechal být.

Venku začalo svítit slunce. Cestou zpátky do své rektorské kanceláře procházel Spofforth malým, roboty udržovaným parkem a utrhl si tam žlutou růži.

BENTLEY

Den padesátý sedmý

Už je to devět dní, co jsem do tohoto deníku nezapsal ani řádku. Devět dní. Mezitím jsem se naučil sečítat a odčítat. Podle jedné knihy. Její název je Aritmetika pro chlapce a děvčata, ale je to dost nudné čtení. Když jsme zvládli sečítání a odčítání, nechali jsme toho. Máte před sebou sedm broskví. Když z nich tři odeberete, zbudou čtyři. Ale co je to broskev?

Mary Lou se učí velice rychle – o tolik rychleji než já, že přímo žasnu. Ale má přece pomocníka – mne; já neměl nikoho.

Našel jsem několik snadných knih s velkými písmeny a obrázky. Hlasitě jsem z nich Mary Lou předčítal a ona po mně jednotlivá slova opakovala. Třetího dne jsme učinili objev. Bylo to v té Aritmetice pro chlapce a děvčata. Jeden problém tam začínal: »V abecedě je třicet písmen…« Mary Lou se ptala.: »Co to je – ta „abeceda“?«

Napadlo mě podívat se do Slovníku. A taky že jsem to našel. Stálo tam: »Abeceda: písmena daného jazyka, sestavená v pevném pořadí určeném konvencí. Viz tabulka.« Přemýšlel jsem, co to může být, ten »daný« jazyk, a co znamená ta »tabulka«, a pak mi padly oči na vedlejší stránku a tam jsem si všiml sloupce písmen, ve kterém bylo první »A« a poslední »Ž«. Všechna ta písmena jsem znal, a i jejich pořadí mi připadalo povědomé. Spočítal jsem je a bylo jich právě třicet, přesně tolik, kolik uváděla Aritmetika pro chlapce a děvčata. »Pevné pořadí určené konvencí« zřejmě znamená, že lidé písmena takhle sestavili, podobně jako sázejí rostliny do rovných řádků. Ale lidé přece nedovedou takhle řadit písmena. Pokud vím, jsme s Mary Lou jediní, kdo vůbec tuší, co písmena jsou. Samozřejmě – lidé kdysi určitě písmena znali, možná všichni, a tak je asi sestavili do určitého pořadí, kterému říkali abeceda.

Díval jsem se na ně a říkal je nahlas: »A, B, C, Č, D, E, F, G, H, CH, I, J…« A najednou mi to došlo. Takhle přece šla za sebou slova ve Slovníku! Ta, která začínala na »A«, byla na začátku, po nich přišla slova na »B«, a tak dále.

Vysvětlil jsem to Mary Lou a ona to ihned pochopila. Vzala knihu do rukou a začala v ní listovat. Všiml jsem si, že už s knihami umí zacházet velmi šikovně – po dřívější nemotornosti ani stopy. Po chvilce řekla: »Tu abecedu bychom měli namemorovat.«

Namemorovat. To jest naučit se nazpaměť. »Proč?« zeptal jsem se.

Podívala se mi zpříma do tváře. Seděla se zkříženýma nohama na podlaze, v těch žlutých synlonových šatech, které jsem jí koupil, a já u svého lůžkostolu, s hromadou knih před sebou. »To přesně nevím,« odpověděla. Znovu se podívala do knihy, kterou držela v klíně. »Třeba by nám to pomohlo zvládnout tuhle knížku, kdybychom uměli odříkávat tu abecedu.«

Chvíli jsem přemýšlel. »Tak dobrá,« souhlasil jsem pak.

A tak jsme tu abecedu opravdu namemorovali. Trochu mě vyvedlo z míry, že ji dokázala odříkat zpaměti mnohem dřív než já. Ale pak mi pomáhala, a nakonec jsem se ji naučil říkat i já. Bylo to těžké, obzvláště závěr, to »X, Y, Z, Ž«, ale dokázal jsem to a podařilo se mi odříkat všech třicet písmen dvakrát za sebou bez jediné chyby. Když jsem skončil, Mary Lou řekla se smíchem: »Teď tedy něco umíme oba dva.« I já jsem se rozesmál. Nevím ovšem proč. Nic legračního na tom přece nebylo.

Chvíli se mi s úsměvem dívala do očí a pak mě vyzvala: »Pojď si sednout sem ke mně.« A já poslechl a šel jsem se posadit na koberec vedle ní.

Potom navrhla: »Zkusíme to odříkávat střídavě, ano?« Stiskla mi paži a řekla: »A.«

Tentokrát mě její dotek neuvedl do rozpaků, ani ve mně neprobudil ostražitost. Ani trošičku ne. Řekl jsem: »B.«

Pokračovala: »C.« A otočila se ke mně.

»Č«, navázal jsem. Zadíval jsem se jí na ústa a čekal, až vysloví další písmeno. Navlhčila si jazykem rty a tiše řekla: »D.« Znělo to spíše jako vzdech.

Okamžitě jsem pokračoval: »E.« Srdce mi začalo tlouci rychleji.

Naklonila ke mně hlavu, přiblížila ústa k mému uchu a zašeptala: »F.« Pak se tiše zahihňala. Ucítil jsem něco, co mě málem donutilo vyskočit na nohy. Bylo to teplé a vlhké, otřelo se mi to o ucho, a já pochopil, že to je její jazyk.

Nevěděl jsem, co si počít, tak jsem jen vyslovil »G«.

Tentokrát jsem si její jazyk uvědomoval přímo v uchu. Způsobilo to, že mi tělem projela vlna rozechvění, až jsem se malinko otřásl, a jako by se mi cosi uvolnilo v žaludku. A také v mysli. S jazykem stále v mém uchu vydechla: »H.« Protáhla ten zvuk tak, že dozníval jako roztoužené »ááách«.

Přiznávám, že jsem už celé modročasy či žlutočasy neměl žádný sexuální zážitek. A to, co jsem teď prožíval, bylo pro mě naprosto nové, tak vzrušivé, tak nezvládnutelné, tak prudce útočící na mé tělo a na mou představivost, že jak jsem tam seděl na podlaze s jejími rty těsně u ucha, roztřásl mě pláč. Tvář mi zvlhla slzami.

Zašeptala: »Proboha, Paule, ty pláčeš! Takhle přede mnou…«

»Ano,« hlesl jsem. »Nezlob se. Neměl bych…«

»Není ti špatně?«

Otřel jsem si tvář a zavadil přitom o její. Strnul jsem, s rukou hřbetem přilehlou k její líci, a pak jsem ucítil, jak mi tu ruku jemně obrací, aby se mohla opřít tváří o mou dlaň. V tu chvíli mě zaplavil nový pocit, útěšný a sladký, jako po nějaké silné droze. Pohlédl jsem na ni, do jejích velkých, zkoumavých očí, teď nějak smutně vážných. »Ne,« odpověděl jsem. »Vůbec mi není špatně. Jenom mám. .. takový zvláštní pocit. Nevím.« Pořád ještě jsem plakal. »Je to moc krásné – to, co cítím.«

Její tvář byla velmi blízko. Zdálo se, že chápe, co chci říci, protože pomalu přikývla. »Dokončíme ta písmena?«

Usmál jsem se. A řekl jsem: »CH.« Odtáhl jsem ruku z její tváře a vzal ji kolem pasu. »Teď je na řadě „CH“.«

Usmála se.

K té obtížné závěrečné části abecedy jsme se nedostali. K tomu »X, Y, Z, Ž«.

Den padesátý devátý

Mary Lou se nastěhovala ke mně! Už dvě noci spíme spolu v mé posteli. Udělala si v ní pro sebe místo tak, že od ní odpojila stolní desku a opřela ji o zeď.

Bylo to pro mě dost nezvyklé – spát v posteli ještě s někým jiným. O tom, že muži a ženy chodí spolu do postele, jsem už slyšel, ale ne že by tam lezli proto, aby spali. Avšak ona si to přála, a tak jsem ji vyhověl.

Bojím se jejího těla, střežím se jí dotknout nebo se k ní přitisknout. Ale když jsem se dnes ráno probudil, ležela mi v náručí. Maličko chrápala. Přivoněl jsem k jejím vlasům, zlehounka jsem ji políbil na šíji a pak jsem zůstal ležet a objímal její spící tělo celou tu dlouhou, dlouhou dobu, než se probudila.

Když otevřela oči a zjistila, že ji mám v náručí, zasmála se a ještě vlahá spánkem se ke mně přitulila. Najednou jsem byl zase celý napjatý. Ale pak jsme si začali povídat a já se brzy uvolnil. Vrátila se k tomu, jak se učí číst. Říkala, že se jí zdálo, že taky zrovna čte – měla sen, že přečetla už tisíce a tisíce knih a ví všechno, co má člověk o životě vědět.

»A co má člověk o životě vědět?« zeptal jsem se.

»Všechno,« odpověděla. »Oni nás drží v naprosté nevědomosti.«

Moc jsem tomu nerozuměl. »Oni« – kdo to měl být? Raději jsem na to nic neřekl.

»Co kdybychom se nasnídali,« navrhla. Zavolal jsem servorobota a dali jsme si sójový suk a vepřovou slaninu. Cítil jsem se velmi dobře, i když jsem toho moc nenaspal.

Při snídani se najednou ke mně naklonila přes stůl a políbila mě. Jen tak zničehonic! Líbilo se mi to.

Když jsme dosnídali, pustil jsem se do práce na jednom filmu a Mary Lou se dívala se mnou. Jmenovalo se to Burzovní makléř a hlavní roli hrál Buster Keaton. Buster Keaton je velmi vážný muž, který ve svých filmech prožívá mnoho neobvyklých příhod. Byly by moc legrační, ale jsou vlastně moc smutné.

Mary Lou byla naprosto okouzlená. Žádný takovýhle film v životě neviděla, znala jen holografickou televizi, a tu neměla ráda.

Hned na začátku prvního kotouče, při scéně, kdy Buster Keaton natírá dům a přetře přitom štětkou i tvář muže, který zrovna v té chvíli vystrčí hlavu z okna, vyhrkla najednou Mary Lou: »Paule, ten Buster Keaton je ti moc podobný. Je taky tak… strašně vázný!«

Měla pravdu.

Dopromitli jsme si ten film a celý zbytek dne jsme se pak zdokonalovali ve čtení. Mary Lou se učí neuvěřitelně rychle a klade mi zajímavé otázky. Na univerzitě, kde učím, jsem měl už spoustu studentů, ale žádný z nich nebyl ani zdaleka tak dobrý jako ona. Ale i já se ve čtení stále zlepšuji.

Všechno je na ní milé.

Teď už je večer a Mary Lou se dívá, jak tohle zapisuji na desce stolu, opřené o zeď. Vysvětlil jsem jí podrobně, co je to psaní, a to ji velmi zaujalo a prohlásila, že se to musí také naučit, aby mohla zapsat, co ze svého života namemorovala. »A chtěla bych zapisovat i jiné věci, které mě napadnou. Abych si to potom mohla číst,« dodala.

To bylo zajímavé. Možná že tohle je ten pravý důvod, proč tohle píšu – protože toho přece zapisuji mnohem víc, než po mně Spofforth chtěl. Zapisuji to proto, abych si to později mohl kdykoli přečíst. Když to po sobě čtu, podivně to vzněcuje mou mysl.

Mary Lou je možná proto mnohem odvážnější než já, že žila dlouhou dobu ve výcvikovém internátu pro manuálně pracující, než utekla, kdežto já samozřejmě absolvoval výcvikové internátní středisko pro duševně pracující. A přesto je tak neuvěřitelně inteligentní! Proč z ní měla být dělnice, a nikoli duševní pracovnice? Možná že o tom rozhodují jiná kritéria než inteligence.

Nesmím si zapomenout opatřit víc papíru, aby se Mary Lou mohla naučit psát a začít zaznamenávat vzpomínky na svůj život.

Den šedesátý pátý

Už spolu žijeme devět dní, proti všem zásadám Individualismu a Soukromí. Někdy mívám výčitky, že na svůj Vnitřní vývoj nechávám působit rozmary jiné osoby, ale nemorálnost té věci na mě nedoléhá příliš často. Bylo to vlastně devět nejšťastnějších dnů mého života.

Už čte skoro tak dobře jako já! Neuvěřitelné! A začala zapisovat vzpomínky ze svého života.

Jsme stále spolu. Někdy si připadám, že jsme jako Douglas Fairbanks a Mary Pickfordová – jenže ti byli natolik vycvičeni, že spolu neměli žádný sex.

V těch starých filmech se sex vůbec nevyskytuje, i když tam lidé spolu často žijí ve velice intimních a nemorálních vztazích. Stejně jako v době těchto němých filmů neznali lidé televizi, nemohlo jim být tehdy známé ani porno, alespoň ta jeho forma, o které teď na univerzitách přednášíme v kursech klasického filmového umění.

My s Mary Lou se ovšem milujeme, jak jen jsem toho schopen. Někdy k tomu dojde jakoby mimochodem při společném čtení, když po mně opakuje jednotlivé věty Onehdy nám trvalo téměř celé odpoledne, než jsme přečetli malou knížečku s názvem Udělejte si papírového draka, protože jsme čteni pořád přerušovali.

Ani jeden z nás už nekouří marjánku a nebereme žádné pilulky. Často bývám velmi nervózní a neklidný a nevydržím v klidu sedět ani pár minut. V takových chvílích si někdy vyjdeme na menší procházku. A i když se část mé bytosti tvrdě vzpírá proti tomu, jak naplno teď žiju, pracuju a pěstuju sex, vím velmi dobře, že je to takhle lepší než jakýkoli způsob života, který jsem kdy předtím vedl.

Jednou jsme se sexuálně vzrušili na procházce, a tak jsem navrhl, že bychom mohli zaskočit do jednoho rychlosexbaru na Times Square. Využil jsem své úvěrové karty z Newyorské univerzity a získali jsme nejlepší pokojík, který tam měli. Vstupní halu zdobily obvyklé velké pornohologramy a dvě robotky-prostitutky s obnaženými ňadry a vysokými černými botami na nohou se nám nabídly, že bychom s nimi mohli uspořádat pěknou orgii, ale Mary Lou je naštěstí sama rázně poslala někam. Odmítl jsem i sexpilulky, které mi nabízel barman. Zalezli jsme do pokojíku pěkně sami, zhasli světla a na vypolstrované podlaze se pomilovali. Ale v tomhle prostředí to vůbec nebylo ono.

Takhle jsem se vždycky miloval dřív, protože takhle taky mělo milování správně vypadat. »Rychlý sex chrání,« říkával můj učitel Mezilidských vztahů. Ale já jsem teď toužil být u sebe doma, milovat se s Mary Lou v naší posteli a pak si s ní hezky povídat. Bylo by se mi líbilo, kdybychom se mohli chovat jako matka a otec v jednom z těch starých filmů – až na ten jejich nulový sex, samozřejmě. Zatoužil jsem koupit jí květiny a zatančit si s ní.

Když jsme skončili, řekla Mary Lou: »Pojď, radši z téhle sexfabriky vypadnem.« A když jsme vycházeli, dodala: »Tak se mi zdá, že takhle nějak musel vypadat ten Simonův „chicagský bordel“.«

Potom jsem jí skutečně koupil květiny – z prodejního automatu. Bílé karafiáty, podobné těm, které držela v ruce Gloria Swansonová ve filmu Královna všech mužů.

A než jsme si šli toho večera lehnout, vyzval jsem ji k tanci. Na synlonové šaty jsem jí připnul květinu a pustil jsem doprovodnou hudbu z televize, a pak jsme spolu začali tančit. Nikdy předtím neslyšela, že by dva lidé spolu takhle mohli tančit, ale každý, kdo se vědecky zabývá filmem, přesně ví, jak se to dělá. Ve filmech jsem viděl lidi tančit mnohokrát. Moc nám to nešlo, občas jsme si šlapali po nohou, ale byla to legrace.

Avšak když jsme ulehli, sedl na mě nějaký strach – nevím z čeho. Držel jsem ji pevně v náručí, dokud neusnula. Pak jsem ještě dlouho ležel s očima otevřenýma a horečně přemýšlel. Myslím, že mě vylekalo něco, co souviselo s tím rychlosexbarem.

Vstal jsem tedy a šel tohle dopsat. Už jsem dost unavený, ale toho strachu jsem se ještě nezbavil. Bojím se snad, aby mi najednou neodešla? Bojím se, že ji ztratím?

Den sedmdesátý šestý

Už je u mě osmnáct dní, a posledních devět jsem do deníku nezapsal ani řádku.

Jsem stále šťastnější! Vůbec nemyslím na nemorálnost našeho soužití, na to, že je pravděpodobně protizákonné. Myslím na Mary Lou a na to, co vidím ve filmech a co čtu a co čte ona.

Včera četla celý den úplně nový druh psaní, říká se tomu básně. Některé mi četla nahlas. Chvílemi se podobaly šachům – byly stejně nesrozumitelné. Jindy se v nich říkaly podivné, zvláštní věci. Tohle mi četla dvakrát:

Ó, větře západní, jen duj a přivěj deštivý čas! Ach! Já pak s milou v náručí se do lože schovám zas!

Poprvé jsem to všechno nezachytil, ale když mi ty řádky četla podruhé, zalily mě pocity, které se mě někdy zmocňují při některých silných filmových scénách. Strhující pocity, bolestně radostné, kterých mám pak plnou hruď.

Když dočetla, z neznámých důvodů mě napadlo říci: »Z lesa sem zaznívá jenom zpěv drozda.«

Vzhlédla od knihy a zeptala se: »Cože?«

Opakoval jsem: »Z lesa sem zaznívá jenom zpěv drozda.«

»Co to znamená?« vyptávala se.

»Nevím. To je z jednoho filmu.«

Našpulila ústa. »Připomíná to slova, která jsem právě četla, viď? Člověk při nich cosi cítí, ale neví, co to vlastně je.«

»Ano,« přisvědčil jsem užasle. Až mě vyděsilo, že říká téměř totéž, co jsem chtěl říci sám. »Ano. To je přesně ono.«

Potom přečetla ještě několik básní, ale žádná ve mně už nevzbudila ony zvláštní pocity. Ovšem stejně se mi líbilo, jak je čte. Díval jsem se na ni, jak sedí se zkříženýma nohama na podlaze, s očima upřenýma do knihy, a naslouchal jejímu vážnému, jasnému hlasu. Četla to pro nás pro oba. Přidržuje si knihu mnohem blíž u očí, než to dělám já, a pohled na ni, jak čte, mě velmi dojímá.

Chodíme teď na procházku každý den a pokaždé obědváme jinde.

Den sedmdesátý sedmý

Mary Lou šla dnes dopoledne ven, koupit nějaké hotové jídlo, což teď dělá dost často. Platí mou úvěrovou kartou. Když odešla, spustil jsem projektor a začal sledovat jeden film s Lilian Gishovou a namlouvat jeho psané dialogy do diktafonu. Najednou se otevřely dveře, a když jsem vzhlédl, spatřil jsem v nich Spoffortha. Byl tak velký a urostlý, že jak tam tak stál, připadalo mi, že jeho postava beze zbytku vyplňuje celý jejich prostor. Tentokrát jsem se ho však nebál. Spofforth je koneckonců přece jen pouze robot. Vypnul jsem projektor a pozval ho dál. Vešel a posadil se naproti mně na bílou židli z umělé hmoty. Měl na sobě khaki kalhoty, sandály a bílé tričko s krátkými rukávy. Neusmíval se, ale ani se netvářil nevrle.

Seděl a nic neříkal, a tak jsem se ho po chvíli zeptal: »Pouštíte si někdy moje deníkové záznamy?« Neviděl jsem ho už dlouho a tady dole u mě ještě nikdy nebyl.

Přikývl. »Když mi vybude čas.«

V tom sdělení mě něco popudilo a dostal jsem na něj zlost. »Proč o mně chcete všechno vědět?« zeptal jsem se. »Proč chcete, abych si vedl deník?«

Neodpověděl. Za chvíli řekl: »Učit někoho číst je zločin. Mohl byste se kvůli tomu dostat i do vězení.«

To mě nijak nevyděsilo. Vzpomněl jsem si na to, co Mary Lou říkala o detekční službě – že není známo, že by někdy někoho postihla. »A proč?« zeptal jsem se. Tím jsem porušil jedno z pravidel Chování: »Na nic se neptej – uvolni se a zachovej klid.« Ale bylo mi to jedno. Byl bych se rád dozvěděl, proč by to měl být zločin – učit někoho číst. A proč mi to Spofforth neřekl hned na začátku, když jsem mu navrhoval, že bych mohl na Newyorské univerzitě učit čtení. »Proč bych nesměl Mary Lou učit číst?«

Spofforth se naklonil dopředu, položil si ty svoje tlapy na kolena a upřel na mě oči. Z toho pohledu šel strach, ale neuhnul jsem mu.

»Čtení je nepřípustná důvěrnost,« odpověděl. »Sbližuje jedince nebezpečně s pocity a myšlenkami jiných lidí. Může ho rozrušit a uvést do nežádoucího zmatku.«

Začínal jsem mít přece jen trochu strach. Spofforthova přítomnost zneklidňovala. Bylo těžké naslouchat jeho hlubokému, pánovitému hlasu a nepodlehnout nutkání podřídit se a na nic se neptat. Vzpomněl jsem si však, co jsem četl v jedné knize: »I jiní se mohou mýlit.« A přidržel jsem se toho. »Proč by to měl být zločin – být z něčeho rozrušený a zmatený? A dozvídat se, co si myslí a co cítí jiní lidé?«

Spofforth se na mě stále upřeně díval. »Vy nechcete být šťastný?« zeptal se mě.

Tuhle otázku jsem kdysi slýchal od svých robotů-učitelů ve výcvikovém středisku. Tenkrát se mi vždycky zdálo, že se na ni nedá odpovědět. Ale nyní, v téhle místnosti, s věcmi, které patřily Mary Lou, s projektorem a kazetami filmů, s myslí nezmámenou drogami, mě najednou rozhněvala. »Lidi, kteří nečtou, se přece často sami zabíjejí. Kdyby byli šťastní, myslíte, že by se upalovali?«

Spofforth ze mne stále nespouštěl oči. Pak jimi náhle sjel stranou, na jinou židli, kde ležely červené šaty Mary Lou, celé pomačkané, a vedle nich její sandály. »Je rovněž zločin,« řekl pak, ale trochu mírněji, »žít už déle než týden společně s jinou osobou.«

»Co je to týden?« zeptal jsem se. »Sedm dní,« odpověděl Spofforth.

»A proč ne sedm dní?« ptal jsem se. »Nebo třeba sedm set dní? Jsem s Mary Lou šťastný. Šťastnější, než jsem kdy byl s marjánkou a rychlosexem.«

»Máte strach,« řekl na to Spofforth. »Pozoruji, že právě teď máte strach.«

Prudce jsem vstal. »A co?« vyštěkl jsem. »Co z toho? Pořád je lepší žít naplno než jako – jako robot.«

Měl jsem opravdu strach. Strach ze Spoffortha, strach z budoucnosti. Strach ze svého vlastního strachu. Jak jsem tak mlčky stál, posedla mě na okamžik touha vzít si narkokapsli – vzít si jich plnou hrst a zbavit se rázem všeho neklidu, rozháranosti, rozrušení. Ale mně se to vlastně líbilo, být takhle naštvaný, a nebyl jsem ochoten to jen tak vzdát. »Proč by vám mělo záležet na tom, jestli jsem šťastný, nebo ne?« ptal jsem se Spoffortha. »Co je vám do toho, jak žiju? Jste přece jenom stroj, i když nevím jak složitý.«

A pak Spofforth udělal něco překvapujícího. Zaklonil hlavu a rozesmál se, hlasitě, srdečně, a smál se velmi dlouho. Bylo to šílené, ale já v té chvíli cítil, jak ze mě všechen hněv odplývá, a začal jsem se smát s ním. Když se nakonec přestal smát, řekl mi: »Tak dobrá, Bentley. V pořádku.« Zvedl se. »Je ve vás víc, než jsem si myslel. Žijte si s ní tedy dál.« Zamířil ke dveřím a v nich se ke mně ještě jednou otočil. »Zatím.«

Beze slova jsem se za ním díval. Vyšel a zavřel za sebou dveře.

Když odešel, posadil jsem se opět ke svému lůžkostolu. Uvědomil jsem si, že se mi nezvládnutelně třesou ruce a srdce mi buší jako kladivo. Takhle jsem ještě nikdy s nikým nemluvil, natož s robotem. Byl jsem sám ze sebe hrozně vyděšený. Ale kdesi v hloubi jsem prožíval ještě jeden pocit – pocit vzrušeného uspokojení. Bylo to zvláštní. V životě jsem nic takového nepoznal.

Když se Mary Lou vrátila, o Spofforthově návštěvě jsem jí neřekl. Chtěla, abychom se zase pustili do čtení, ale místo toho jsem ji pomiloval. Napřed se na mě trochu zlobila, moje touha po ní však byla neobyčejně silná. Strhl jsem ji na podlahu, pevně pod sebou sevřel její tělo, prudce do ní vnikl a miloval jsem ji na tom koberci tak náruživě, že mě za chviličku začala vášnivě líbat po celém obličeji a šťastně se smát.

Potom mi bylo velice dobře a pocítil jsem takové uvolnění, že jsem jí sám navrhl, abychom si teď chvíli četli. Pustili jsme se do toho. Nic se nedělo. Spofforth se nevrátil.

Mary Lou zapisuje vzpomínky na svůj život zároveň se mnou, zatímco já zaznamenávám toto. Sedím u stolu, ona na volné židli, s velkou knihou na klíně, která jí slouží jako podložka. Píše velmi krásně, soustředěně, malými, úhlednými písmenky. Nesmírně mě udivuje, že se za tak krátkou dobu naučila psát lépe než já. Ale já jsem přece jejím učitelem a jsem na to také náležitě pyšný. Napadá mě, že jsem vlastně za celé ty roky, co působím na univerzitě, nenaučil nikoho nic, co by stálo za to vědět. Z toho, co jsem naučil Mary Lou, mám větší radost než z veškeré své práce v Ohiu.

Den sedmdesátý osmý

Dneska jsme viděli skupinové sebeobětování.

Rozhodli jsme se, že se pro změnu půjdeme nasnídat do té hamburgerové jídelny. Je to sedm bloků odtud. Pověděl jsem ji to a dodal jsem, že jsem si teď zvykl všechno počítat. Ve výcvikových střediscích se každý naučí počítat do deseti, ale potřebuje to pak hlavně jenom k tomu, aby dokázal rozeznávat osm druhů cen, za které se dá nakupovat. Například kalhoty stojí dvě jednotky, karbanátek z mořských řas jednu jednotku a tak dále. A když vyčerpáte příděl jednotek na den, vaše úvěrová karta zrůžoví a přestane fungovat. Většina věcí je ovšem zadarmo – třeba jízda ideobusem, obuv, televizory.

Odpočítávala domovní bloky a nakonec potvrdila, že jich je opravdu sedm. »V zoologické zahradě jsem si taky vždycky spočítala těch pět sendvičů,« poznamenala.

Vzpomněl jsem si na Aritmetiku pro chlapce a děvčata, »Když jsi snědla tři sendviče, kolik ti jich pak zbylo?«

Zasmála se. »Dva.« Vzápětí se na ulici zastavila a začala se tvářit jako ten robot-debil v zoo. Držela ruku toporně před sebou, jako by v ní třímala pět sendvičů, nasadila prázdný pohled a naklonila hlavu na stranu a trochu pootevřela ústa, jako to dělají roboti-debilové, a stála tam a tupě na mě čučela.

Nejdřív mě to šokovalo, protože jsem nepochopil, co to vlastně dělá. Pak jsem se hlasitě rozesmál.

Několik studentů v džínových oblecích, kteří šli právě kolem, se na ni podívalo, ale ihned se odvrátili. Byl jsem z ní trochu na rozpacích. Porušovala Zákaz upoutávání pozornosti na svou osobu. Ale stejně jsem se musel smát.

Pokračovali jsme dál k té jídelně, ale tam už probíhalo to sebeobětování.

Odehrávalo se v téže kóji, kde jsem už jednou něco podobného sledoval. Muselo být téměř po všem, protože zápach spáleného masa pronikal celou místností a bylo cítit silný van odsávačů, které se pokoušely vzduch vyčistit.

Opět to byli tři lidé – vesměs ženy. Jejich těla byla úplně zčernalá a proud vzduchu rozdmýchával na tom, co zbylo z jejich šatů a vlasů, drobné plamínky. Na jejich tvářích byl úsměv.

Předpokládal jsem, že jsou už mrtvé, ale jedna z nich najednou promluvila – či spíše vykřikla. »Toto je konečné obrácení k životu vnitřnímu – pochválen buď náš pán Ježíš Kristus!« zakřičela. Její ústa byla uvnitř černá. I zuby měla černé.

Potom umlkla. Teď už byla jistě mrtvá.

»Bože můj!« vydechla Mary Lou. »Bože můj!«

Vzal jsem ji pod paží, aniž jsem se staral, jestli mě někdo uvidí, a vyvedl jsem ji ven. Přešla k okraji chodníku a usedla na obrubník, s pohledem upřeným na vozovku.

Mlčela. Ulicí projely dva ideobusy a vůz detekční služby a po chodníku za ní procházeli lidé, ale nevšímali si jí, stejně jako si ona nevšímala jich. Stál jsem vedle ní a nevěděl, co mám dělat.

Konečně promluvila, s pohledem stále upřeným na vozovku. »Ty ženy si to udělaly samy?«

»Ano,« odpověděl jsem. »Podle všeho k tomu dochází dost často.«

»Ale proč, proboha?« ptala se. »Proč to ti lidé dělají?«

»Nevím,« řekl jsem. »Taky mi není jasné, proč to nedělají jednotlivě. Nebo aspoň někde v soukromí.«

»To je pravda,« souhlasila. »Třeba je k tomu dohánějí drogy.«

Asi minutu jsem mlčel. »Třeba je k tomu dohání život, který musejí vést,« řekl jsem potom.

Vstala, překvapeně se na mě podívala, a pak vztáhla ruku a vzala mě za pravou paži. »Ano,« přisvědčila, »asi máš pravdu.«

Den osmdesátý třetí

Jsem ve vězení. Už pět dní. Jenom napsat to slovo – »vězení« – na tenhle drsný papír mi působí velké utrpení. Nikdy v životě jsem se necítil tak opuštěný. Nevím, jak dokážu dál žít bez Mary Lou.

V cele mám malé okénko, a když se teď dívám ven, vidím dlouhé, špinavé zelené budovy vězeňského areálu, jejich rezavé plechové střechy a hustě zamřížovaná okna, všechno zalité podvečerním sluncem. Právě jsem se vrátil z pole, z odpolední směny. Puchýře na rukou se mi zase otevřely a jsou celé mokvavé a rozedřená kůže pod těsnými kovovými náramky mě štiplavě pálí. Na boku mám namodralou zhmožděninu větší než moje dlaň, jak mě tam strážný robot-debil surově praštil holí, když jsem první den na poli upadl a ztratil tím chvíli času. Nohy mám bolestivě otlačené od těžkých černých bot, které jsem vyfasoval, když mě sem přivezli. Ruka, kterou tohle píšu, mě bolí tak, že v ní stěží držím pero.

Nemám ponětí, co se stalo s Mary Lou. Bolesti by mi tak nevadily, protože je mi jasné, že by mohly být ještě horší a že pravděpodobně časem poleví, ale to, že nevím, jestli vůbec ještě někdy uvidím Mary Lou, a nemám tušení, co s ní udělali, to mě kruší tak, že to není k vydržení. Musím si najít způsob, jak zemřít.

Po tom, co se se mnou stalo a když jsem ztratil Mary Lou, nechtěl jsem nejdřív už vůbec psát. Už nikdy. Nechali mě vzít si s sebou pero a listy s deníkovými zápisy, když mě odváděli; bez velkého přemýšlení jsem si je strčil do kapsy kabátu. Tady jsem však neměl žádné čisté papíry, a ani jsem se nepokoušel nějaké získat. Když jsem začal psát svůj deník, nepočítal jsem s tím, že by ho měl někdo v budoucnu číst – tehdy jsem byl přece jediný člověk na světě, který to uměl. Později jsem si však uvědomil, že už čtenáře mám – přece Mary Lou. Svůj deník jsem psal pro ni. A tak mi připadalo nesmyslné pokračovat v něm ve vězení, v tomhle příšerném místě, bez ní.

Vím, že bych také opravdu dál nepsal, kdyby se mi dnes v poledne nepřihodilo něco podivného. Skončil jsem ranní směnu v továrně na obuv a šel jsem si omýt tvář a ruce, než se pustím do bídného oběda, skládajícího se z kousku chleba a proteinové polévky. To je všechno, co tady dostáváme, a při jídle máme zakázáno mluvit. K té příhodě došlo v malé ocelové koupelně se třemi špinavými umyvadly. Studenou vodou a bez mýdla jsem si umyl rozbolavělé ruce, jak se dalo, a sáhl jsem po skřínce s papírovými ručníky. Vrazil jsem do ní nemotorně rukou, která mě silně bolela ještě od včerejší dřiny na poli, a skřínka se otevřela , a do rukou mi z ní vypadl vysoký štos skládaného papíru. Instinktivně jsem ho zachytil a v příštím okamžiku jsem sebou trhl, protože to prudce zabolelo. Ten paklík jsem však přece jen udržel v rukou a ihned mi došlo, že to je možná i několik set listů silného, drsného papíru. Papíru, na který by se dalo psát.

Můj život je už takový, že se v něm spousta důležitých věcí odehrává jakoby náhodou. Ty výukové filmy o čtení a první knížky jsem našel taky náhodou, náhodou jsem se seznámil s Mary Lou, náhodou jsem narazil na Slovník. I ten papír, na který teď píšu, se mi dostal do rukou čirou náhodou. Nevím, co si o tom mám myslet, ale jsem rád, že zase mohu psát, i když to po mně asi nikdo nebude číst a i když si možná už zítra najdu způsob, jak zemřít.

Teď už toho nechám. Pero mi mnohokrát vypadlo z ruky. Neudržím ho v ní.

Mary Lou. Mary Lou. Já to nevydržím.

Den osmdesátý osmý

Nepsal jsem už pět dní. S rukama je to už lepší, pero udržím v prstech celkem bez potíží. Záda a bok mě ovšem stále bolí.

Ani s nohama už to není tak hrozné. Po několika dnech tady jsem si všiml, že mnozí moji spoluvězni chodí bosi, a příštího rána jsem se do práce hlásil bez bot. Na nohou mám sice stále ještě puchýře, ale hojí se. A cítím, že se mi zpevňují svaly.

Šťastný tu ovšem nejsem. Jsem naopak hluboce nešťastný, ale už si nejsem tak jist, že bych nejraději umřel. Mohl bych se třeba utopit, to by šlo. Ale ještě chvíli počkám a uvidím.

Roboti-dozorci jsou hrozní. Jeden mě zbil a viděl jsem, jak mlátili i jiné vězně. Vím, že to je ode mne moc ošklivé, ale než umřu, chtěl bych toho, co mě zmlátil, zlikvidovat. Děsím se sám sebe, co mě to napadá, ale je to jedna z věcí, které mě drží při životě. Má drobná červená očka, jako nějaké kruté zvíře plné nenávisti, a pod hnědou uniformou se mu vzdouvají mocné svaly. S chutí bych mu ten jeho ksicht rozbil cihlou na kaši.

A než umřu, chci taky dovést svůj deník až do přítomnosti. Venku je ještě světlo. Když budu dost vytrvalý, myslím, že než budu muset jít spát, stihnu možná vypsat, jak jsem se do téhle díry dostal.

Několik dní jsme se s Mary Lou vraceli znovu a znovu k té knize básní. Četli jsme je jeden druhému nahlas, i když jsme jim téměř nerozuměli. Jedna báseň, kterou jsme si předčítali znovu a znovu, měla název Prázdní lidé. Jednou, bylo to brzy odpoledne, jsem seděl na podlaze vedle Mary Lou a nahlas ji předčítal. Ta slova si ještě pamatuju, takže je teď mohu zapsat:

Jsme prázdní lidé

Jsme vycpaní lidé

Skláníme k sobě hlavy plné slámy.

Hrůza!

A seschlý šepot jenž se z nás dere

je dutý jak vítr čeřící spálenou trávu…

Dál jsem se nedostal. Náhle se otevřely dveře a vešel rektor Spofforth. Stanul nad námi jako nějaký obr, s rukama zkříženýma na prsou, a z té výše na nás upřeně zíral. Bylo to děsivé, vidět ho takhle stát v mé pracovně. Mary Lou se s ním ještě nikdy nesetkala a teď k němu vzhlížela s očima rozšířenýma úlekem.

V jeho vzezření bylo něco zvláštního a chvíli mi trvalo, než jsem přišel na to, co to je. Pak jsem si toho všiml – Spofforth měl na rukávě širokou černou pásku, na které byla vytištěna bílá tvář Soukromí. Kdysi dávno jsem se o ní učil ve škole a teď jsem ji poznal – byla to páska detektora.

Mary Lou promluvila první. »Co tu chcete? « zeptala se.

Neznělo to poděšeně.

»Jste oba zatčeni,« řekl Spofforth. »Přikazuji vám vstát.«

Zvedli jsme se. Stále jsem v ruce držel tu knihu. »A co dál?« ozvala se znovu Mary Lou.

Spofforth se jí podíval zpříma do tváře. »Jsem detektor. Odhalil jsem vás.«

Poznal jsem, že ji to vyděsilo, ale snažila se nedat to najevo. Chtělo se mi vzít ji kolem ramen a nějak ji ochránit. Zůstal jsem však bez hnutí stát.

Spofforth byl mnohem větší než my dva a proti důstojné síle, která z něj vyzařovala, jsme neměli naději. Vždycky jsem se ho bál, a když teď prohlásil, že je detektor, vzalo mi to řeč.

»Co jste odhalil?« ptala se Mary Lou. Hlas se jí malinko třásl.

Spofforth na ni zíral bez mrknutí oka. »Odhalil jsem vaše soužití. Odhalil jsem, že se učíte číst, a přistihl jsem vás při samotném aktu čtení.«

»Ale pane rektore,« přerušil jsem ho, »vždyť víte od začátku, že dovedu…«

»Ano,« zarazil mě, »a také jsem vám jasně řekl, že na této univerzitě se čtení vyučovat nebude. Výuka čtení je zločin.«

Hluboko ve mně se cosi zlomilo. Cítil jsem, jak mě veškerá vzrušivá síla, která v minulých dnech tak vrchovatě naplňovala můj život, rychle opouští, a stál jsem před tím mohutným robotem jako malé vyděšené děcko. »Zločin?« opakoval jsem.

»Ano, Bentley,« řekl. »Zítra půjdete před soud. Zůstanete v téhle místnosti, než si pro vás ráno přijdu.«

Pak vzal Mary Lou za paži a vyzval ji: »Vy půjdete se mnou.«

Snažila se mu vytrhnout, a protože zjistila, že se jí to nepodaří, vyrazila ze sebe: »Nezacláněj, robote. Nezacláněj a zmiz, proboha!«

Díval se na ni, jako by se uvnitř smál. »To na mě neplatí,« řekl. Ale pak dodal trochu laskavějším hlasem: »Nic zlého se vám nestane, nebojte se.«

Když vycházel ze dveří, otočil se a pohlédl na mě. »Nezoufejte, Bentley. Třeba je to takhle pro vás lepší.«

Odešla s ním už bez jakéhokoli odporu. Přibouchl za sebou dveře.

Nic zlého? Co se mohlo stát horšího než tohle odtržení? Kde je? Kde je teď Mary Lou?

Píšu a pláču při tom. Dneska už to nedokončím. Vezmu si pár narkokapslí a budu spát.

Den osmdesátý devátý.

Je toho tolik, co chci vypovědět, že čas, který mám vyhrazený pro psaní, nebude asi stačit. Avšak pokusím se.

K soudnímu řízení mě předvedl sám Spofforth. Nasadil mi želízka a pak mě černým ideobusem odvezl k jedné budově v Ústředním parku, které se říká Palác spravedlnosti. Je to dvouposchodový dům se špinavými okny, postavený z umělých hmot.

Soudní síň byla opravdu veliká. Na stěnách visela řada portrétů neznámých mužů. Někteří z nich měli na sobě obleky a vázanky, jaké jsem vídal ve starých filmech. Jeden z těch pánů stál před velkou knihovnou a byl velice podobný Douglasu Fairbanksovi. Pod tím obrazem byl nápis, který říkal: Sydney Fairfax, předseda senátu. A pod tím bylo menšími číslicemi napsáno »1997-2014«. Pokud vím, takovýmhle číslům se říká »data«.

Na vzdáleném konci soudní síně, čelem ke vstupu, seděl v mohutné lenošce robot-soudce, oblečený v jakémsi černém hábitu. Trhl jsem sebou, když jsem ho spatřil – tuhle tvář už jsem kdysi viděl. Byla to tvář robota sedmé generace, který byl ředitelem výcvikového střediska v Ohiu, v němž jsem byl vychován. Šlo tedy o robota určeného k vyššímu řízení. Vzpomněl jsem si, jak mi kdosi jednou tvrdil: »Všichni roboti sedmé generace vypadají stejně.« To jsem byl ještě dítě, a tak jsem se zeptal: »Proč?« A chlapec, se kterým jsem mluvil, mě napomenul: »Neptej se – pusť to z hlavy.«

Soudce spal, když jsme vešli. Přesněji řečeno, byl dezaktivován. Vedle něj, v nižším a prostším křesle, seděl robot-úředník, rovněž vypojený.

Když jsme přišli blíž, viděl jsem, že ti dva jsou od hlavy až k patě pokryti žlutavou vrstvičkou prachu, podobného tomu, který pokrýval onu zapečetěnou část knihovny. Inteligentně se tvářící rýhy brázdící soudcovu tvář vyplňovaly droboučké nažloutlé závěje. Ruce měl zkřížené v klíně a mezi jeho pravým předloktím a bradou si nějaký pavouk zbudoval kdysi síť. V pavučině byly díry a i na ní se stačil usadit prach. Na jejích troskách viselo několik hmyzích tělíček, připomínajících zaschlé soplíky. Po pavoukovi nebylo ani památky.

Na stěně za soudcem visela Velká pečeť Severní Ameriky, stejná jako ta, která zdobila Dům zbožnosti v mém výcvikovém středisku pro příští duševní pracovníky. I tu pokrýval prach, usazený v tlusté vrstvě na reliéfních symbolech holubice a srdce, a neunikly mi ani sádrové odlitky sesterských bohyň Individualismu a Soukromí, které rámovaly Velkou pečeť.

Spofforth mě posadil na stolici pro obžalovaného, vyrobenou z látky, které se říká dřevo. Byla velmi nepohodlná. Pak mi s překvapivou jemností odstranil z rukou pouta a pravou ruku mi zasunul do Otvoru pravdy, který zíval přímo přede mnou. Klidným hlasem mě poučil: »Každá lež vás bude stát jeden prst. Mějte to na mysli, až budete soudci odpovídat na jeho otázky.« O Otvorech pravdy jsem se samozřejmě kdysi učil v hodinách základů občanské výchovy, stejně jako o soudních dvorech. Ve skutečnosti jsem se však s ničím takovým ještě nesetkal, a teď jsem se celý roztřásl strachem. Asi k tomu přispělo i to, že mi tu mnoho věcí připomínalo výcvikový internát a moje dětství, kdy jsem byl trestán za Narušování soukromí. Přesunul jsem na tom tvrdém sedadle váhu z jedné strany na druhou, abych si našel co nejpohodlnější posaz, a čekal jsem.

Spofforth se rozhlížel po síni, jako by studoval praskliny v omítce, obrazy těch dávno mrtvých činitelů či opuštěné dřevěné lavice. Pak přešel k soudci, přejel ukazovákem po robotově tváři a prohlédl si prachovou skvrnku, která mu zůstala na prstě. »Neomluvitelné,« pravil potom sám k sobě.

Obrátil se k úředníkovi a poručil velitelským hlasem: »Aktivujte se, soudní úředníku.«

Z toho se teď pohnula pouze ústa. Ozvalo se z nich: »Kdo dává příkaz soudu?«

»Jsem robot nejvyšší inteligence. Devátá generace. Přikazuji vám, abyste se probudil.«

Úředník byl okamžitě na nohou. Z klína mu spadlo na zem pár smítek. »Prosím, Ctihodnosti. Připraven k činnosti.«

»Zavolejte úklidovou četu a přikažte, aby očistili soudce. Okamžitě.« Pak se Spofforth zadíval na zbytky žlutého prachu a špíny, které úředníkovi ulpěly v klíně, a dodal: »A sebe nechte dát taky do pořádku.«

Úředník na to reagoval velmi uctivě. »Soudní servoroboti a členové úklidové čety jsou mimo provoz, Ctihodnosti.«

»Jak to?«

»Vybité baterie a celková opotřebovanost, Ctihodnosti.«

»A proč se to nedalo do pořádku?«

»V Ústředním parku už šedesát žlutočasů nemáme opravářské čety, Ctihodnosti.«

»Dobrá,« řekl Spofforth. »Tak si někde sežeňte čisticí prostředky a dejte soudce i sebe trochu do pucu sám.«

»Prosím, Ctihodnosti.« Úředník se otočil a pomalu odcházel. Značně kulhal, jednu nohu tahal mrzácky za sebou.

Vrátil se za několik minut s kýblem vody a houbou. Došel k soudci, houbu namočil a začal mu otírat obličej. Trochu toho žlutého prachu rozmazal, ale většinu přece jen odstranil. Pak soudci začal omývat ruce, pomalu, nemotorně.

Na Spofforthovi bylo vidět, že je velmi netrpělivý. Netušil jsem, že něco takového může vůbec existovat – netrpělivý robot! Ale Spofforth opravdu slyšitelně poklepával špičkou nohy o podlahu. Pak najednou rázně přistoupil k soudci, shýbl se, uchopil lem jeho roucha a prudce jím zatřepal. Zvedl se oblak prachu. Když se usadil, všiml jsem si, že pavučina zmizela.

Spofforth pak udělal několik kroků zpátky a stanul přímo proti soudci. Přikázal úředníkovi, aby přestal, a ten ihned uposlechl. Na soudcově levé ruce, stále ještě ležící v jeho klíně, zůstala větší nazelenalá skvrna.

»U tohoto soudního řízení vás nebude zapotřebí,« řekl Spofforth úředníkovi. »Zápis jednání pořídím sám. Než to tu skončíme, můžete zatím zatelefonovat na generální údržbu, aby sem ihned poslali jednoho svého robota-uklízeče a jednoho robota-opraváře.«

Úředník na Spoffortha tupě pohlédl. Myslím, že to byl nakonec jenom robot třetí generace – měl zelené ušní lalůčky, A ti jsou jenom o něco málo kvalitnější než roboti-debilové. »Telefon nefungujeme prohlásil potom.

»Tak na tu generální údržbu dojděte. Je to pouhých pět bloků odtud.«

»To tam mám jít pěšky?« ptal se robot.

»To snad svedete, ne? Víte, kde to je?«

»Ano, pane.« Úředník se otočil a kulhavě se vydal ke dveřím.

Spofforth ho zarazil. »Počkejte,« řekl. »Pojďte sem.«

Úředník se otočil, vrátil se a stanul před Spofforthem. Ten se shýbl, vzal do ruky robotovu levou nohu, chvíli ji prohmatával a pak s ní prudce škubl. Uvnitř něco hlasitě zaskřípělo. Spofforth se vzpřímil. »Tak už jděte,« vyzval robota.

Úředník odcházel teď ze soudní síně úplně normálním krokem.

Spofforth se zase obrátil k soudci. Ten už hodně prokoukl, ale měl po sobě několik šmouh a byl celý pomačkaný.

«Svolávám soudní zasedání,« řekl Spofforth. V hodinách občanské výchovy nás učili, že na takovýhle postup má právo každý občan, ale nikdy se v nich nemluvilo o tom, že by to platilo i pro roboty. Zdůrazňovali nám, že soudy jsou nesmírně důležité instituce, chránící naše posvátné právo na Soukromí a Individualitu, a soudcové že člověku mohou velice pomoci, ale ve mně při tom narůstal pocit, že od soudců je záhodno se raději držet co nejdál.

Soudcova hlava ožila, ostatní tělo však zůstávalo nehybné. »Kdo oslovuje soud?« ptal se soudce hlubokým, slavnostním hlasem.

»Jsem robot deváté generace,« prohlásil Spofforth nevzrušeně, »programovaný na detekční činnost a zmocněný k ní vládou Severní Ameriky.«

Teď už ožil celý soudce. Upravil si hábit, prsty si prohrábl prošedivělé vlasy, položil si bradu do dlaně a oznámil: »Zahajuji soudní řízení. Jakou záležitost předkládá občan robot k projednání?«

Občan robot? Tohle označení jsem nikdy předtím neslyšel.

»Trestný čin, pane soudce,« odpověděl Spofforth. »Obžalovaný se vám představí.« Obrátil se na mě. »Řekněte svoje jméno, funkci a místo bydliště.« Pak ukázal k Otvoru pravdy a dodal. »A dávejte si pozor.«

Na Otvor pravdy jsem mezitím málem zapomněl. Vyhýbal jsem se mu pohledem a opatrně odříkával. »Jmenuji se Paul Bentley. Jsem profesorem duševních věd na Jihovýchodní univerzitě v Ohiu a moje stálé bydliště je tamější Dům profesorů. V současné době žiji ve filozofické knihovně Newyorské univerzity, kde mě dočasně zaměstnává její rektor.« Váhal jsem, nemám-li uvést, že oním rektorem, pro kterého pracuji, je právě přítomný Spofforth, ale raději jsem mlčel.

»Výborně, synu,« pochválil mě soudce. Pohlédl na Spoffortha. »Z jakého trestného činu je tento muž obviněn?«

»Ze tří trestných činů,« odpověděl Spofforth. »Spolužití, četba a výuka čtení.«

Soudce se na něj prázdně podíval. »Co je čtení?« zeptal se.

Spofforth chvíli mlčel. »Vy jste sedmá generace, zkonstruovaná ve Čtvrtém věku. Váš zákonný program tento trestný čin neobsahuje. Informujte se v archívu.«

»Ano,« řekl soudce. Stiskl vypínač na opěradle svého obrovského křesla a odkudsi se ozval hlas, který pravil: »Archív zákonných předpisů pro Severní Ameriku.« Soudce se zeptal: »Existuje trestný čin nazývaný čtení? A existuje jiný trestný čin, jímž je výuka prvního trestného činu?«

Archívu trvalo velmi dlouho, než odpověděl. Nikdy jsem nezažil, že by počítači trvalo takovou dobu, než začne odpovídat. Možná však, že mi to jen tak připadalo. Konečně se ten hlas znovu ozval: »Čtení je rafinované a rozsáhlé předávání myšlenek a pocitů jiným osobám konspirativní cestou. Představuje hrubé pronikání do Soukromí a přímé porušení ústavních norem Třetího, Čtvrtého a Pátého věku. Rovněž výuka čtení je zločinem proti Soukromí a Osobní nezávislosti. Obojí se postihuje trestem odnětí svobody od jednoho roku do pěti let.«

Soudce vypojil počítač. Potom oslovil mě: »Tohle jsou velmi vážné věci, mladý muži. A nadto jste obžalován ještě ze spolužití.« Pak se obrátil na Spoffortha: »S kým spolužil? S mužem, se ženou, s robotem, nebo s nějakým zvířetem?«

»Se ženou. Žili spolu sedm týdnů.«

Soudce přikývl a znovu se obrátil ke mně. »Tento trestný čin není ovšem tak závažný jako předchozí dva. Avšak přesto se v něm spatřuje jednoznačné ohrožení Individuality a Osobní nezávislosti a je o něm známo, že často vede k chování mnohem nebezpečnějšímu.«

»Ano, pane soudce,« řekl jsem. Chtěl jsem původně říci, že svého počínání lituji, ale včas jsem si uvědomil, že nelituji ničeho – že mám jenom strach. Málem jsem přišel o prst.

»Ještě něco jiného?« ptal se soudce Spoffortha.

»Ne.«

Soudce se podíval na mě. »Vyjměte ruku z Regulátoru pravdivosti, povstaňte a obraťte se tváří k soudu.«

Vytáhl jsem ruku z Otvoru pravdy a vstal jsem.

»Cítíte se vinen, nebo nevinen?« ptal se soudce.

Protože jsem už neměl ruku v té skřínce, byl bych mohl zalhat. Avšak předpokládal jsem, že kdybych řekl »nevinen«, strčili by mi tam ruku zpátky a soudní řízení by pokračovalo. Jak jsem se pak tady dozvěděl od jednoho spoluvězně, přesně takhle to v takových případech probíhá. Téměř každý prohlásí, že se cítí vinen.

Podíval jsem se na soudce a řekl: »Vinen.«

»Soud oceňuje váš čestný postoj,« pochválil mě soudce. »Odsuzujete se na šest roků ztráty svobody. Trest si odpykáte v Severoamerickém nápravném zařízení, z toho první dva roky na nucených pracích.« Naklonil hlavu trochu dopředu a přísně se na mě zadíval: »Přistupte blíž,« vyzval mě.

Udělal jsem několik kroků k jeho křeslu. Pomalu vstal a potom zvedl paže a jeho velké ruce – na jedné stále ještě byla to zelenavá skvrna – sevřely moje ramena. Něco mě bodlo, zřejmě injekce nějaké drogy. Upadl jsem do bezvědomí.

A probudil jsem se až tady ve vězení.

Víc toho dneska nenapíšu. Už jsem toho vypověděl hodně a ruka a paže, kterou píšu, mě hrozně bolí. Kromě toho je už pozdě a zítra mě čeká těžká fyzická práce.

Den devadesátý

Moje vězeňská místnost – či »cela« – není o mnoho větší než vnitřek malého ideobusu, ale je pohodlná a jsem v ní sám. Mám tu lůžko, židli, lampu a telestěnu s malým souborem videozáznamů. Jediný, který jsem si zatím nepustil, byl tanečně cvičební program, ale tančit se mi vskutku nechtělo, a tak jsem vyndal zetkáčko z držáku, ještě než záznam skončil.

V obdobných celách je v téhle budově umístěno ještě asi padesát spoluvězňů. Po snídani odcházíme hromadně do práce. Dopoledne dělám ve vězeňské továrně na obuv. Jsem jedním ze čtrnácti trestanců-kontrolorů. Výrobu obuvi obstarávají samozřejmě automaty; mým úkolem je zkontrolovat každou čtrnáctou botu, jestli nemá nějakou závadu. Dohlíží na nás jeden robot-debil a kamarádi mě varovali, že pokud nezvednu jednu botu pokaždé, když zvedne botu trestanec po mé levici, stihne mě trest. Zjistil jsem, že vlastně není vůbec nutné, abych se na tu botu podíval, a tak to nedělám. Prostě každou čtrnáctou zvednu a zase položím.

Protože jsem vyškolený v duševních vědách, je pro mě snadné trávit většinu času v továrně na obuv v uměle navozených příjemných halucinacích. Občas mě však uvádí v zoufalství jeden aspekt těchto halucinací, který se vymyká mé kontrole – to když mi do mysli s šokující životností vstupují obrazy Mary Lou. Pokouším se třeba ukrátit si příjemně čas halucinačními abstrakcemi, barvami a bizarními tvary, a tu se mi najednou bez jakékoli výstrahy vynoří před očima tvář Mary Lou s tím jejím soustředěným, trochu rozpačitým pohledem. Nebo představa Mary Lou, jak sedí se zkříženýma nohama na podlaze mé pracovny s knihou v klíně a čte.

Když jsem ještě vyučoval, obvykle jsem do své přednášky o halucinacích vedoucích až k orgasmu zařazoval pro zpestření jakýsi vtip. Říkával jsem studentům: »Tuhle techniku je dobré zvládnout – mohla by se vám hodit, kdybyste se jednou nakrásně dostali do vězení.« Bouři smíchu to ovšem nikdy nevyvolalo, protože člověk asi musí být opravdu důkladně seznámený s klasiky, například s filmy Jamese Cagneyho, aby té narážce na vězení v této souvislosti vůbec porozuměl. Nicméně jsem si na tenhle žert tak trochu potrpěl. Teď však se prostřednictvím halucinací k žádným orgasmům nepropracovávám, i když jsem na tuhle techniku přímo expert. Pozdě večer ovšem v cele masturbuju – předpokládám, že se v tom nijak neliším od ostatních vězňů. Svoje nejintimnější vzpomínky na Mary Lou si právě schovávám na večer, kdy s nimi mohu být sám.

S večeří fasujeme vždycky i dvě marihuanové cigarety a dvě narkokapsle, ale já dávám svoje stranou. Po večeři se velkou vězeňskou noclehárnou začne rozlévat nasládlá vůně marjánky, z ostatních cel se line hudba z erotických videozáznamů a já si představuji, jak tváře mých spoluvězňů oblévá umělá blaženost. Když o tom teď píši, naskakuje mi husí kůže. Toužím po tom, aby tu Mary Lou byla se mnou. Chtěl bych zase slyšet její hlas. Chtěl bych se s ní smát. Potřeboval bych, aby mě utěšila.

Před rokem bych nevěděl, co se to se mnou děje. Po zhlédnutí všech těch filmů je mi to však naprosto jasné: jsem do Mary Lou zamilovaný.

Je to strašný pocit. Být zamilován, to je opravdu strašný pocit.

Nemám ponětí, kde tohle vězení je. Někde na břehu oceánu. Přivezli mě sem v bezvědomí; když jsem se probíral, jeden robot mi právě navlékal modrou vězeňskou uniformu. První noc jsem nemohl spát, Mary Lou mi hrozně chyběla.

Potřebuju ji. Nic jiného mě nezajímá.

Den devadesátý první

Odpoledne pracuji na poli, někde na mořském pobřeží. Je to obrovské pole, zabírá asi tříkilometrový pás podél oceánu. Je hustě porostlé drsnou umělou plodinou, které se říká Protein Čtyři. Jsou to bachraté, šeredné útvary, velikostí a tvarem připomínající lidskou hlavu, nachově zelené a hnilobně páchnoucí. I když to roste venku, na sluncem zalitém poli, je ten smrad někdy k nevydržení. Mým úkolem je vyživovat ty rostliny jednotlivě chemikáliemi, jejichž složení denně předpisuje počítač. Mám k dispozici malou tlakovou pistoli, kterou vždycky na konci každé dlouhé řádky nabije počítačový terminál příslušnou dávkou nutričních kuliček, a já pak ústí té pistole přikládám k malému otvůrku z plastické hmoty, vsazenému do žluté hlíny u spodku každé rostliny, a stiskem kohoutku do něj vpravím jednu kuličku.

Bolejí od toho záda. Slunce do nás pere a musíme udržovat stejnoměrné rychlé tempo, které udává hudba, neustále znějící nad polem. Pracuje nás tam čtyřicet a každou hodinu máme pětiminutovou přestávku. Neustále z nás leje pot.

Tu práci by hravě zastalo deset robotů-debilů. My jsme tu ovšem na převýchovu.

Alespoň nám to tvrdí televize, na kterou se musíme povinně dívat během společenské zábavy, stanovené na dobu hned po obědě. Během společenské zábavy nesmíme mezi sebou hovořit, takže nevím, jestli tahle sezení ostatní vězně taky tak štvou a otravujou.

Při práci na nás dozírají dva roboti v hnědých uniformách. Jsou malí, zavalití a oškliví, a kdykoli mi pohled zabloudí na toho, který mě zbil, připadá mi, že se na mě těma svýma očima, které ani jednou nemrknou, upřeně dívá. S androidními ústy přiblble pootevřenými, jako by měl v příští chvíli začít slintat.

Mám ruku tak unavenou a rozbolavělou od toho, jak musím znovu a znovu tisknout spoušť té nutriční pistole, že už v ní neudržím pero. Musím pro dnešek skončit.

Mary Lou. Mohu jen doufat, že nejsi tak nešťastná jako já. A věřit, že si na mě aspoň někdy vzpomeneš.

MARY LOU

Čtení člověka občas začne nudit, ale tu a tam se mi nicméně podaří narazit na něco opravdu zajímavého a těší mě, že se o tom dozvídám. Tohle píšu v křesle u okna, na klíně mám prkénko, které mi slouží jako podložka, a než jsem začala, dlouho jsem jen tak seděla a pozorovala, jak za oknem padá sníh. Velké, těžké, slepené vločky se snášely z oblohy rovně dolů Bob mi řekl, abych co nejvíc odpočívala, protože od toho, jak před sebou tahám to vypouklé břicho, by mě mohla začít bolet páteř. Proto jsem tak dlouho sledovala, jak padá sníh. A vzpomněla jsem si přitom na to, jak jsem před několika dny četla něco o koloběhu vody, o tom, jak přesně funguje složitý systém vypařování a srážek a větrných proudů a vzduchových vrstev. Dívala jsem se, jak venku padá sníh, a myslela na to, že tyhle bílé chuchvalečky byly ještě docela nedávno součástí hladiny Atlantského oceánu a že je pak sluneční teplo proměnilo v páru. A potom jsem si představovala, jak se kdesi vysoko nad mořem slévají mraky v bílou masu a voda v nich krystalizuje do sněhových vloček a ty se pak snášejí níž a níž, až se pak nakonec objeví před mýma očima tady za tím newyorským oknem.

Nevím dobře proč, ale už jenom z toho, že teď takovéhle zajímavosti znám, mám dobrý, hřejivý pocit.

Když jsem byla ještě malá holka, vyprávěl mi o takových věcech, jako je vodní koloběh či třeba precese rovnodennosti, táta Simon. Vlastnil starou černou tabuli a křídu a vzpomínám si, jak mi jednou nakreslil obrázek planety Saturn a jejích prstenců. Když jsem se ho ptala, odkud to všechno zná, řekl mi, že se to dozvěděl od svého otce. A jeho dědeček, ještě jako malý kluk, dokonce kdysi dávno pozoroval velkým dalekohledem noční oblohu; to prý bylo nedlouho poté, co lidstvo postihla rána, které Simon říkal »smrt intelektuální zvídavosti«.

Simon sice neuměl číst a psát a nikdy nechodil do školy, ale o minulosti toho věděl hodně. Nejen to, že v Chicagu existovaly kdysi podniky, jimž se říkalo bordely; dovedl vyprávět i o římském impériu a o Číně a o Řecku a o Persii. Vzpomínám si na něj, jak stál v té naší malé dřevěné barabizně u kamen, ve kterých se topilo dřevem, dusil na nich v kastrolu králíka nebo míchal fazolovou polévku, z bezzubých úst mu visela marihuanová cigareta, a přitom vykládal: »Svět znal kdysi velký lidi – lidi, kterejm to myslelo, který měli v sobě nezdolnou energii a napadaly je fantastický věci. Třeba svatej Pavel nebo Einstein či Shakespeare…« Měl pohotově několik souborů jmen takových velikánů minulosti, která při takových příležitostech důležitě recitoval a jež ve mně při tom vždycky probouzela posvátnou úctu. »Takovej Julius Caesar a Tolstoj a Immanuel Kant. Teď máme všude jenom roboty. Roboty a princip života plnýho radovánek. Lidská hlava, to už je teď jenom něco jako lacinej biograf.«

Ach bože. Simon mi moc schází, skoro stejně tolik jako Paul. Kdybych ho tu tak měla u sebe, tady v New Yorku, aspoň dopoledne, když Bob pracuje na univerzitě. Když jsem psala první část tohoto deníku, to, co jsem namemorovala o svém životě v době, kdy jsem ještě žila s Paulem, byla bych potřebovala Simona, aby mi odpověděl na některé otázky. Třeba jaké to vlastně bylo, když jsem se u něj objevila v tom jeho pouštním doupěti. Jak jsem vypadala jako holka, jestli jsem byla hezká a chytrá a jestli jsem se opravdu učila tak rychle, jak říkal. Teď mi zase schází jeho smysl pro humor, jeho bláznivé nápady. Byl to strašně starý chlap, ale ve srovnání s těmi dvěma, kteří vstoupili do mého života po něm, to byl učiněný divoch a byla s ním nesrovnatelně větší legrace.

Paul byl až dojemně vážný člověk. Když si vzpomenu na výraz jeho tváře ve chvíli, kdy jsem kamenem rozbila sklo té klece s krajtou, nebo jak se úporně snažil, když mě začal učit číst, musím se ještě teď v duchu smát. Nebo jak soustředěně špulil ústa, když si četl první část tohoto deníku, ještě když jsme spolu žili v knihovně, a jak se mračil i nad místy, která jsem já pokládala za nevímjak legrační.

Bob v tomhle ohledu není o nic lepší. Bylo by samozřejmě pošetilé očekávat u robota smysl pro humor, ale stejně je někdy těžké smířit se s tou jeho ponurou vážností a přecitlivělostí. Obzvlášť když mi začne vykládat o tom snu, který poznamenal celý jeho dlouhý život a stále se mu vrací. Zpočátku mě to zajímalo, ale nakonec mě s tím začal nudit.

Ten sen podle všeho do značné míry způsobil, že tu teď s ním v tomhle třípokojovém bytě bydlím. Prapříčinou je téměř určitě jeho odvěká touha žít a chovat se jako normální lidská bytost. To je podstatou toho jeho snu, a proto se teď snaží žít životem, který si kdysi vysnil.

A tak jsem se stala manželkou nebo milenkou, kterou by byl odjakživa rád měl. A teď si tu hrajeme na domácký život, protože Bob si to mermomocí přeje.

Myslím, že je šílený.

Jak může vědět, jestli jeho mozek neokopírovali z nějakého zapřísáhlého starého mládence? Nebo dokonce z nějaké ženy?

Mým námitkám odmítá naslouchat. Říká jenom: »To ti to tak vadí, Mary?«

Řekla bych, že ani moc ne. Paul mi chybí. Asi jsem ho přece jen trochu milovala. Ale když se nad tím vážně zamyslím, neřekla bych, že by mi tenhle život nějak moc vadil – to, že jsem se stala družkou robota, který má tmavou pleť.

Zatraceně – vždyť jsem přece dokázala žít dost dlouhou dobu i v zoologické zahradě, ne? Přežiju i tohle.

Venku stále ještě sněží. Dokončím tenhle zápis do svého memorovacího deníku a pak budu ještě asi hodinu sedět, popíjet pivo, pozorovat, jak chumelí, a čekat, až Bob přijde domů.

Jistě, byla bych ráda, kdyby se Paul vrátil. Ale jak říkal Simon – člověk nemůže mít všechno. Nějak to zvládnu.

Bob mi pořád vypráví o tom svém snu a mně nezbývá než se na něj jako obvykle zdvořile usmívat a tvářit se chápavě. Sní o nějaké bílé ženě, ale úplně jiné, než jsem já. Já jsem tmavovláska, fyzicky dobře vyvinutá, s pevnými boky a stehny. Ta jeho blondýnka je vysoká a štíhlá. »Jemná duše«, říká Bob. A to já nejsem. Na to označení by měl spíše právo Paul. Ta žena z Bobova snu vždycky stojí u tůně s temnou vodou a má na sobě koupací plášť. Já jsem nic takového, jako je koupací plášť, v životě na sobě neměla, a nikdy by mě nenapadlo postávat delší dobu u nějakého jezírka, i kdyby v něm bylo nevímco.

Tímhle vším se snažím říct, že Bob je zamilovaný do ní, ne do mě. A taky je to tak lepší.

Já Boba samozřejmě nemiluju – naopak, když mi vzal Paula a poslal ho do vězení, upřímně jsem ho nenáviděla. Po tom počátečním šoku jsem na něj mockrát křičela, a dokonce jsem se na něj i sápala. A ze všeho nejhorší možná bylo zvyknout si na to, že je to skutečně detektor – že tedy detektoři nakonec opravdu existují. Že to je robot a že je černý, to mi bylo jedno; nejstrašnější na celém tom zážitku bylo zjištění, že existuje někdo, kdo po mně může jít a dostat mě. Přišla jsem tak o něco, co mi dosud v životě velmi pomáhalo – o pocit, že tahle společnost tupců, ve které musím žít, je na mě krátká. Rozkolísalo to sebedůvěru, kterou ve mně vypěstoval Simon – Simon, jediný člověk v mém životě, kterého jsem milovala a zřejmě budu kdy milovat.

Jistě, Paul byl hrozně milý člověk a dělám si o něj starosti. Pokusila jsem se Boba přemluvit, aby ho dal z toho vězení, do kterého ho odvezli, propustit, ať už je to kdekoli, ale Bob se o tom se mnou vůbec nehodlal bavit. Řekl jenom: »Nic zlého se mu nestane.« A víc z něj nedostanu. Při vzpomínce na Paula se mi zpočátku chtělo plakat. Chyběla mi jeho něžnost a naivnost, i to, jak dětsky se radoval, když měl příležitost něco mi koupit. Ale slzy jsem pro něj vlastně nikdy neprolila.

Bob je naproti tomu silná osobnost. Vím, že je velmi starý, starší, než by byl Simon, kdyby byl ještě naživu. Samo o sobě li to nepřipadá nijak důležité, jenomže z toho asi vyplývá ta obrovská únava ze života, která z něj tak dojemně vyzařuje. A že je to robot, neznamená pro mě vůbec nic, s výjimkou jediné věci – totiž že to v jistém ohledu zjednodušuje náš vzájemný vztah: jakákoli sexuální vazba mezi námi je vyloučena. Když jsem to zjistila, byla jsem zklamaná, ale teď už jsem si na tuto skutečnost zvykla.

Už je to půl roku, co nás s Paulem od sebe roztrhli, a na život s Bobem jsem si docela zvykla, i když k úplné spokojenosti mi toho dost chybí. Bylo by pošetilé vyčítat robotovi, že mu chybí lidskost, ale nakonec právě tohle je můj hlavní problém. Ne že by nevěděl, co jsou to emoce – právě naopak. Při jídle ho vždycky musím vybídnout, aby mi dělal společnost, jinak by se velmi urazil. Když se na něj zlobím, je zcela vyvedený z konceptu. Jednou jsem ho jen tak z nudy poštívala tím, že jsem mu říkala »robote«, a on se rozzuřil, až z něj šel strach, a křičel na mě: »Já jsem si přece tuhle existenci nevybral!« Ne. V tomhle je úplně stejný jako Paul: musím být neustále ve střehu, abych neranila jeho city. To spíš já sama jsem chladná k jiným lidem.

Ale Bob není člověk a na to nesmím zapomínat. Během prvních měsíců, co jsme byli spolu, se mi to však několikrát podařilo. Poprvé po pár týdnech, když jsem se na něj přestala zlobit, že mi vzal Paula: pokusila jsem se ho svést. Seděli jsme mlčky u kuchyňského stolu. Dojídala jsem porci míchaných vajíček a zapíjela to třetí sklenicí piva. Bob seděl hned vedle, hezkou hlavu nakloněnou ke mně, a díval se, jak jím. Připadal mi dojemně ostýchavý. Už dávno jsem si zvykla na to, že nejí, a vůbec už jsem si neuvědomovala, co tento prostý fakt vlastně dokládá. Možná to zavinilo to pivo, ale v tu chvíli jako bych si ponejprv uvědomila, jak je hezký, s tou svou hebkou, mladistvou hnědou pletí, krátkými kudrnatými lesklými vlasy, hnědýma očima. A jakou má energickou, citlivou tvář! Najednou mě zaplavila vlna citu, ani ne tak sexuálního, jako spíš mateřského: zvedla jsem ruku a položila mu ji na paži, těsně nad zápěstí. Byla teplá jako kterákoli jiná.

Díval se před sebe na stůl a mlčel. Tehdy jsme se spolu ještě moc nebavili. Měl na sobě béžovou synlonovou košili s krátkými rukávy a jeho hnědá, nádherně hnědá paže byla hlaďounká, bez chloupků, teplá na dotek. Postavila jsem sklenici na stůl a pomalu, jako ve snu, jsem mu druhou rukou sáhla na stehno, obepnuté v khaki kalhotech. Trvalo to všechno jen chviličku – než jsem odložila sklenici, malinko zaváhala, a pak mu spočinula rukou na noze, zatímco druhou jsem stále ještě svírala jeho paži; ale najednou bylo v té situaci cosi neobyčejně dráždivého. Vzrušila jsem se tak, že se mi až dělalo mdlo. Posunula jsem dlaň na vnitřní stranu jeho stehna.

Připadalo mi, že to trvá celou věčnost. Nevěděla jsem, co dál. V hlavě jsem měla úplně prázdno, vůbec jsem nebyla schopna zhodnotit situaci. Slovo »robot« mi nepřišlo na mysl ani náznakem. Dál jsem však nepokračovala, ačkoli s nějakým… s nějakým jiným mužem bych se asi už neudržela.

Zvedl hlavu a podíval se na mě. Na tváři měl podivný výraz. Přesto jsem měla pocit, jako by byla úplně prázdná. »Co to na mě zkoušíš?« zeptal se.

Jen jsem se na něj tupě dívala.

Naklonil ke mně hlavu. »Co to na mě sakra zkoušíš?«

Mlčela jsem.

Potom mi volnou rukou odsunul dlaň ze svého stehna. Pustila jsem jeho paži. Vstal a začal si stahovat kalhoty. Sledovala jsem ho, v hlavě úplně pusto.

Neměla jsem tušení, proč to dělá. A když jsem to uviděla, ustrnula jsem. Mezi nohama vůbec nic neměl. V hladkém hnědém rozkroku mu zela jen holá škvíra.

Po celou dobu se na mě díval. Když se ujistil, že mi došla podstata jeho nahoty, řekl: »Mě vyrobili v jedné továrně v Clevelandu v Ohiu. Já jsem se nenarodil. Nejsem lidská bytost.«

Odvrátila jsem hlavu a vzápětí jsem slyšela, jak si ty kalhoty zase natahuje.

Odjela jsem ideobusem do zoologické zahrady. Pár dní nato jsem zjistila, že jsem těhotná.

Bob dneska výjimečně nezačal mluvit o tom svém snu, ale roz-povídal se o různých verzích umělé inteligence.

Řekl mi, že jeho mozek se vůbec nepodobá telepatickému mozku ideobusů. Ty přijímají instrukce a orientují se pomocí zařízení, kterému říká »přijímač intenčního signálu a navigační analyzátor«. Ani on, ani ostatních šest či sedm detektorů, kteří ještě v Severní Americe zbyli, prý telepatické schopnosti nemají. Telepatie by pro »humánní« typ jejich inteligence představovala neúnosné zatížení.

Bob je robot deváté generace. Tvrdí, že roboti deváté generace – on sám je možná už jejich poslední exemplář – byli vybaveni zvláštním typem »okopírované inteligence« a představují poslední sérii robotů, která byla kdy vyrobena. Měli fungovat jako ředitelé průmyslových podniků a vedoucí řídící pracovníci; například Bob sám stál v čele automobilového monopolu až do doby, kdy se soukromé vozy přestaly vyrábět. Vyprávěl mi, že kromě soukromých automobilů existovaly kdysi i stroje, které létaly vzduchem a přenášely v sobě lidi. Neuvěřitelné!

Když Bob mermomocí trval na tom, abychom žili společně, začala jsem si na něj zvykat tím, že jsem se ho neustále snažila vyptávat, jak různé věci kolem vlastně fungují. Podle všeho mi na moje věčné otázky docela rád odpovídal.

Zeptala jsem se ho například, proč ideobusy neřídí roboti.

»V zásadě jde o výsledek snahy,« vysvětloval mi, »vyrobit stroj, který by představoval konečný článek vývojové řady. Nejdokonalejší možný produkt. Podobná myšlenka vedla i k mé existenci – k výrobě robota mého typu.«

»Co je na ideobusech tak dokonalého?« ptala jsem se. Já je brala jako něco docela obyčejného – byly stále k dispozici, měly pohodlná sedadla a vždycky v nich jeli nanejvýš tři čtyři cestující. Byla to fortelná šedivá čtyřkolá vozidla s hliníkovou karosérií, která jako jedno z mála mechanických zařízení fungovala naprosto spolehlivě; za jejich použití také nebylo třeba platit úvěrovou kartou.

Bob seděl v zaprášené plexisklové lenošce v kuchyni našeho bytu. Já jsem si na nukleárním sporáku připravovala syntetická vajíčka – na jediném hořáku, který ještě fungoval. Nad sporákem se už zřejmě dávno odloupl plást omítky, takže bylo vidět-několik řad výtisků téže knihy se zelenými deskami, které tam kterýsi dávný nájemník přibil jako izolaci.

»Tak především fungují nepřetržitě,« řekl ponuře. »Nejsou pro ně třeba náhradní díly. Mozek ideobusu sám bezpečně lokalizuje opotřebované a nejvíc namáhané body systému a provede potřebné přesuny zátěže na jiná místa, takže s rezervními součástkami se vůbec nemuselo počítat.« Zadíval se z okna na padající sněhové vločky. »Moje tělo funguje obdobně,« řekl. »Já taky nepotřebuju náhradní díly.« Odmlčel se.

Najednou jako by zapomněl, o čem mluví. Všimla jsem si toho už jednou předtím a upozornila jsem ho na to. »Začínám být asi senilní,« řekl tehdy. »Mozek robota se opotřebovává jako každý jiný.« Ale o mozcích ideobusů to podle všeho neplatí.

Řekla bych, že Bob je tím svým snem přímo posedlý a zoufale se pokouší »vzkřísit své ztracené já« – a právě tato snaha ho zřejmě přivedla k tomu, že poslal Paula pryč a vzal mě k sobě jako svou ženu. Bob chce zjistit, čí mozek má v hlavě, a oživit pak jeho paměť. Podle mě je to nemožné. Myslím, že i on sám dobře ví, že je to nemožné. To, co má v hlavě, je vygumovaná kopie mozku nějakého neobyčejně inteligentního člověka. Naprosto vygumovaná, až na pár starých snů.

Radila jsem mu, aby se s tím raději netrápil. »Když si s něčím nevíš rady, pusť to z hlavy,« říkával Paul. Ale Bob říká, že je to jediná věc, která ho drží při zdravém rozumu – která ho ještě zajímá. Během prvních deseti modročasů své existence si roboti deváté generace sami přepalovali regulační oběhy domácím elektrickým vedením a v transformátorech či strkali hlavy pod těžká tovární zařízení, která je drtila na placku; někteří se prostě pomátli a začali idiotsky blábolit nebo se proměnili v těkavé, vykřikující šílence, vrhali se v sebevražedném pokusu do řeky či se upalovali zaživa někde v polích. Po této deváté generaci se roboti přestali vyrábět. Nadobro.

Když Bob přemýšlí, prohrabuje si ustavičně zvláštním způsobem vlasy. Ten pohyb působí velice lidsky. Aspoň já jsem nikdy neviděla žádného jiného robota, který by dělal něco podobného. A někdy si dokonce pohvizduje.

Jednou mi řekl, že mu občas na mysli vytane verš jakési básně, který zřejmě uvízl v jeho vymazané paměti. Vypadá to prý takhle: »Já dobře vím, čí to je – a teď přijde nějaké slovo.« Ale na to slovo si nemůže vzpomenout. Něco jako »sen« či »věc« či tak nějak. Někdy si to i tak zkouší:

»Já dobře vím, čí je to sen…« Ale není s tím spokojen.

Ptala jsem se ho také, proč se domnívá, že je jiný než ostatní roboti deváté generace. Předtím mi totiž řekl, že pokud je mu známo, nikdo z ostatních takové »vzpomínky« nemá. »Já jediný jsem černoch,« poznamenal. To bylo všechno.

Když se tehdy toho zimavého odpoledne v naší kuchyni tak zasnil, vzpamatovala jsem ho otázkou. »Ta „konečná dokonalost“ ideobusů – spočívá jenom ve schopnosti samoúdržby?«

»Ne,« odpověděl a prohrábl si kudrnaté vlasy. »To ne.« Ale místo aby pokračoval, požádal mě: »Mary, mohla bys mi přinést marihuanovou cigaretu, prosím tě?« Vždycky mi říká jenom »Mary«, nikdy »Mary Lou«.

»Samozřejmě,« přikývla jsem. »Ale k čemu by mohla být robotovi droga?«

»Jen ji přines,« trval na svém.

Šla jsem do ložnice a vytáhla jednu z balíčku, který jsem tam měla. Byly to nevadky, slabší sorta. Obyvatelé domovního komplexu, ve kterém žijeme, je dostávají dvakrát týdně zároveň s donáškou promléka a syntetických vajíček. Vesměs jsou to lidé, kteří jako většina z nás mají k dispozici žlutou úvěrovou kartu. Říkám »lidé«, protože Bob je jediný robot, který tu bydlí. Do práce jezdí ideobusem a denně je pryč šest hodin. Většinu té doby trávím tím, že si čtu – knihy nebo starobylé časopisy na mikrofilmech. Bob mi z práce nosí knihy téměř každý den. Jsou z nějakého archívu, budovy ještě starší než ta, co jsme v ní žili s Paulem. Když jsem se ho jednou zeptala, jestli se dá číst taky něco jiného než knihy, přinesl mi čtečku na mikrofilmy. Bob dokáže být velmi užitečný – ovšem když tak o tom přemýšlím, byli roboti přece původně takhle naprogramováni, být lidem užiteční a pomáhat jim.

Tohle moje vyprávění, jímž pokračuji ve svém plánu namemorovat svůj život, je nějak nesouvislé; skáču z jedné věci na druhou. Možná že taky začínám být senilní – jako Bob.

Ale ne, nejsem senilní. Jenom jsem celá vzrušená z toho, že zase memoruju svůj život. Než jsem s tím začala, mohla jsem se ukousat nudou – stejně jako tehdy po Simonově smrti v Novém Mexiku, stejně jako v zoologické zahradě v Bronxu; než se tam objevil Paul, dětsky plachý a prostý a dojemně patetický, myslela jsem, že se nudou zblázním…

Na Paula raději nebudu myslet.

Přinesla jsem Bobovi tu cigaretu a on si ji zapálil a zhluboka si šlukl. Pak se na mě obrátil a přátelským tónem se zeptal: »Ty nikdy nekouříš? Ani nebereš prášky?«

»Ne,« odpověděla jsem. »Dělá se mi po nich špatně od žaludku. A vlastně nemám tyhle věci ráda ze zásady. Dávám přednost tomu, být při smyslech a mít jasnou hlavu.«

»Ano, to já vím,« řekl. »Závidím ti.«

»Proč bys mi měl závidět?« optala jsem se. »Jsem křehká lidská nádoba, která může kdykoli onemocnět, nevyhnutelně stárne, může si zlomit ruku nebo nohu…«

Nevšímal si toho. »Já jsem byl naprogramován tak, abych byl v plné funkční pohotovosti třiadvacet hodin denně. Teprve v několika posledních letech, kdy jsem se začal soustřeďovat na svoje sny a přemýšlet o své dřívější osobnosti a jejích vymazaných citech a vzpomínkách, jsem se naučil… uvolnit mysl a nechat ji volně se toulat.« Znovu potáhl z cigarety. »Já to nikdy neměl rád – být pořád zcela při smyslech. Natož teď.«

Chvilku jsem o tom přemýšlela. »Pochybuju, že by marihuana mohla zapůsobit na kovový mozek. Proč si nezkusíš naprogramovat stav opojení uměle? Nemůžeš někde v sobě přepnout pár okruhů a přivodit si euforii či opilost tímhle způsobem?«

»Zkoušel jsem to. Ještě v Dearbornu. A později taky, když mě vláda pověřila tou nesmyslnou funkcí univerzitního rektora. To jsem se snažil víc než prve, protože mě hrozně popudila ta parodie na studium, kterou jsem měl na univerzitě zajišťovat – nulové studium posluchačů, kteří přišli na univerzitu, kde se v nejlepším případě mohli školit v tom, jak se co nejdokonaleji odblokovat od vnějšího světa a uzavřít do svého nitra. Ale žádnou euforii jsem si přivodit nedokázal. Jenom pořádnou kocovinu.«

Zvedl se ze židle, přešel k oknu a chvíli pozoroval padající sníh. Vzala jsem vajíčka ze sporáku a začala je loupat.

Pak zase začal mluvit. »To moje rozhořčení možná způsobily staré klasické vědomosti, které mám v mozku uložené. Nebo to prostě pramenilo z toho, že mě vyškolili, abych dělal vysoce kvalifikovanou práci. Vyznám se dokonale ve strojírenství, ale moji studenti nemají ani potuchy o tom, co to jsou termodynamické zákony nebo lineární algebra nebo geometrie pevných těles nebo statistická analýza. Tohle všechno já znám, a ještě mnohem víc. A není to magnetická paměť zabudovaná do mého mozku. Já se to všechno sám naučil ještě v Clevelandu z instruktážních pásků, které jsem si znovu a znovu přehrával společně s ostatními roboty deváté generace. A taky jsem se vyškolil na detektora…« Zavrtěl hlavou a otočil se od okna ke mně. »To ovšem už dávno není důležité. Tvůj táta měl pravdu. Aktivních detektorů je už jenom pár. Není jich už zapotřebí. Když se teď přestaly rodit děti…«

»Děti?« opakovala jsem po něm.

»Ano,« přisvědčil. Pak si šel zase sednout. »Vysvětlím ti, jak to je s těmi ideobusy.«

»Ale co ty děti?« naléhala jsem. »Paul mi jednou říkal, že…«

Jeho pohled byl velmi zvláštní. »Mary,« řekl, »já nevím, proč už se nerodí děti. Nějak to souvisí s programem regulace porodnosti.«

»Ale když se nebudou rodit děti,« uvažovala jsem, »tak lidstvo na zemi vyhyne.«

Dlouhou chvíli mlčel. Pak se na mě zadíval. »A tobě by to vadilo?« zeptal se. »Tobě by to opravdu vadilo?«

Dívali jsme se na sebe. Nevěděla jsem, co mám na to říct. Nevěděla jsem, jestli by mi to opravdu vadilo.

Do tohoto bytu jsme se nastěhovali týden poté, co Paula odvezli neznámo kam, a za ty měsíce, které od té doby uplynuly, jsem si tu zvykla a docela se mi tu líbí. Bob se snaží sehnat nějakého robota-opraváře a robota-údržbáře, aby opravili oprýskanou omítku na stěnách a nalepili nové tapety a dali do pořádku hořáky na sporáku a znovu vypolstrovali gauč, ale zatím neměl štěstí. Je pravděpodobně nejvýše postaveným činitelem v New Yorku – alespoň já nevím o nikom, koho by měl nad sebou. Ale ani on toho moc nedokáže. Když jsem byla ještě malá holka, říkával mi Simon, že všechno kolem jde do háje, a dobře že tak. »Vědeckotechnická éra nám pěkně zrezavěla,« chechtal se. A za těch čtyřicet žlutočasů, které uplynuly od Simonovy smrti, se všechno ještě podstatně zhoršilo. Ale není to tu zase tak špatné. Okna a podlahy si vždycky umyju sama a jídla mám taky dost. Naučila jsem se pít pivo, teď co jsem v jiném stavu, a Bob ví o místě, kde jsou ho nevyčerpatelné zásoby – je to jeden automatizovaný pivovar. Každá třetí či čtvrtá plechovka je sice zkažená, ale pak není problém vylít obsah do záchodové mísy. Odpad u kuchyňského dřezu je skoro ucpaný.

Bob mi onehdy z toho archívu přinesl ručně malovaný starobylý obraz, abych jím mohla zakrýt ošklivou velkou skvrnu na zdi obývacího pokoje. Na rámu je mosazná destička, na které je napsáno: »Pieter Brueghel st.: Krajina s pádem Ikarovým.« Ten obraz je moc pěkný. Když zvednu oči od desky stolu, na kterém tohle píšu, mám ho přímo proti sobě. Je na něm nějaká velká vodní plocha – moře nebo velké jezero – a z hladiny tam trčí lidská noha. Nechápu to, ale líbí se mi klid, který vyzařuje z ostatních částí obrazu. Jen ta noha vadí, jak se tam cáká v té vodě. Možná že si časem obstarám modrou barvu a zkusím ji zamalovat.

Bob někdy naváže na to, o čem jsme mluvili, třeba až po několika dnech, kdy už si myslím, že jsme s tím dávno skončili. Asi to souvisí s ukládáním informací v jeho mysli. Tvrdí, že není vybavený schopností zapomínat, všechno si pamatuje. Ale kdyby tomu tak bylo, proč by se byl musel tak usilovně učit, tehdy v počátcích svého výcviku?

Třeba dneska ráno, když jsem snídala a on seděl vedle mě. Z ničeho nic začal mluvit o ideobusech. Asi o nich přemýšlel, když jsem spala. Někdy se přímo vyděsím, když ráno vstanu a najdu ho, jak sedí v obýváku s bradou podepřenou pěstmi nebo neklidně přechází po kuchyni. Jednou jsem mu nabídla, že ho naučím číst, aby se měl v noci čím zabavit, ale řekl mi na to: »Kdepak, Mary, už takhle toho umím až moc.« Tak jsem se k tomu už nevracela.

Měla jsem před sebou misku s umělými bílkovinnými vločkami a moc mi to nechutnalo a Bob najednou povídá, bez jakékoli souvislosti: »Mozek ideobusu není vlastně nepřetržitě v aktivní pohotovosti. Jenom jeho receptivní část. Mít takový mozek, to nemusí být špatné. Zařízený jen na příjem příkazů a s vymezenou účelovostí.«

»To já jsem poznala i takové lidi,« řekla jsem a žvýkala dál tuhé vločky. Nedívala jsem se na něj. Byla jsem ještě ospalá a nemohla jsem odtrhnout oči od pestrobarevného identifikačního obrázku na boku krabičky s vločkami. Byla na ní tvář, která zřejmě v každém člověku vzbuzovala důvěru, i když už nikdo nevěděl, kdo to vlastně má být – tvář poklidně se usmívající nad velkou miskou s jídlem, které nade vši pochybu představovaly právě syntetické bílkovinné vločky. To zobrazení vloček bylo samozřejmě nezbytné, aby lidé věděli, co je uvnitř krabičky, ale nebylo mi jasné, proč je tam taky ta lidská tvář. Paulovi je třeba přiznat jedno: dokáže člověka přimět, aby si začal lámat hlavu takovýmihle věcmi. Nikdy v životě jsem se nesetkala s nikým, kdo by tak úporně pátral po smyslu nejrůznějších věcí a po tom, jaké pocity styk s nimi v člověku vzbuzuje. Asi mě tím tak trochu nakazil.

Paul mě poučil, že ta tvář na krabičce patří Ježíši Kristu. Pomáhala prý prodávat spoustu různého zboží. »Reliktní posvátná úcta« – z téhle představy se prý kdysi vycházelo, tehdy před sto modročasy či ještě dříve, když se s těmihle věcmi začínalo; Paul se to někde dočetl.

»Mozek ideobusů nedělá nic jiného,« vykládal Bob, »než že si v mysli cestujícího telepaticky přečte, kam má v úmyslu cestovat, a pak si sám určí trasu, po které ho tam může bezpečně dopravit. A zkoordinuje ji s cílovými místy ostatních pasažérů. To nemusí být špatný život.«

Vzhlédla jsem k němu. »Pokud se ovšem někomu líbí pohybovat se po světě na kolech,« poznamenala jsem a zatvářila jsem se ironicky.

»První modely ideobusů, které se vyráběly ve Fordových závodech, měly zabudovanou oboustrannou telepatii. Přenášely do myslí svých pasažérů hudbu nebo příjemné představy. Některé noční linky dokonce silně erotické.«

»A proč už s tím ideobusy přestaly? To se v nich porouchalo příslušné zařízení?«

»Ne,« odpověděl. »Jak jsem ti už říkal, ideobusy jsou úplně jiné než ostatní mašiny. Mají nulovou poruchovost. A tak docházelo k tomu, že z nich lidi odmítali vystoupit.«

Přikývla jsem. Pak jsem řekla: »Já bych asi klidně vystoupila. «

»Ale ty jsi jiná než ostatní,« namítl. »Jsi jediná žena v Severní Americe, která není naprogramovaná. A zcela určitě jediná, která je těhotná.«

»Proč bych zrovna jenom já měla být těhotná a žádná jiná ne?« podivila jsem se.

»Protože nebereš žádné pilulky a nekouříš marihuanu, V posledních třiceti letech obsahuje většina drog látku, která zabraňuje oplodnění. Jak jsme na to spolu onehdy narazili, prošel jsem si pak v knihovně pár kontrolních magnetických záznamů. Před lety bylo direktivním plánem stanoveno zablokovat na rok fertilitu, a snížit tak počet obyvatelstva. Rozhodl o tom počítač. Ale pak u něho došlo k nějakému selhání a plodnost už nikdy nebyla obnovena.«

To byl tedy šok. Chvíli jsem bez hnutí seděla a přemýšlela o tom. Opět jedna porucha technického zařízení, další pokažený počítač, a přestanou se rodit děti. Navždycky.

»Nemůžeš s tím něco udělat? Nedalo by se to opravit?«

»Možná,« odpověděl. »Ale na opravářské práce já nejsem naprogramovaný.«

»Prosím tě, Bobe,« vyhrkla jsem. Najednou jsem dostala zlost. »Vsadila bych se, že kdybys doopravdy chtěl, hravě bys tady svedl vymalovat i opravit tu výlevku.«

Nic na to neřekl.

Měla jsem z toho všeho divný, nepříjemný pocit. Ten rozhovor o tom, že na světě už nejsou žádné děti, mě nějak zneklidnil – ačkoli než mě na tu skutečnost Paul upozornil, vůbec jsem si toho nevšimla.

Upřeně jsem se na Boba zahleděla – tím pohledem, kterému Paul říká mystický a pro který mě prý miluje. »Dokážou roboti taky lhát?« zeptala jsem se.

Neodpověděl.

Včera odpoledne přišel Bob z univerzity domů dříve než obvykle. Jsem už v sedmém měsíci a jen tak se flákám po bytě, nechávám čas plynout a pozoruju, jak padá sníh. Někdy si trochu čtu a jindy jenom nečinně sedím. Když se Bob včera vrátil, pověděla jsem mu, že už mě to tu hrozně nudí a že nevím, kam se vrtnout. »Kdybych měla aspoň nějaký slušný kabát, mohla bych si třeba vyjít na procházku.«

Spočinul na mně zvláštním pohledem. Pak řekl: »Já ti tedy nějaký seženu.« A obrátil se a vyšel ze dveří.

Vrátil se až někdy za dvě hodiny. To už jsem se nudou přímo dusila a měla jsem zlost, že mu to trvá tak dlouho.

Přišel s balíkem, stanul přede mnou a chvilku ho ještě držel v ruce, než mi ho předal. Ve tváři měl podivný výraz. Vypadal velmi vážně a – jak bych to řekla – jaksi bezbranně. Ano, přestože je tak velký a silný, když mi podával ten balík, připadal mi bezbranný jako malé děcko.

Rozbalila jsem, co přinesl. V balíku byl jasně červený kabát s černým sametovým límcem. Vyndala jsem ho a vyzkoušela si ho. Ta červená barva byla hrozně křiklavá. A límec se mi taky moc nelíbil. Ale teplý ten kabát byl, to ano.

»Kdes to koupil?« zeptala jsem se. »A proč ti to trvalo tak dlouho?«

»Musel jsem projít zásoby v pěti skladech, než jsem ho našel,« řekl a nemohl ode mne odtrhnout oči.

Zvedla jsem udiveně obočí, ale neřekla na to nic. Kabát mi padl docela dobře, pokud jsem se nesnažila zapnout si ho přes břicho. »Jak se ti líbí?« zeptala jsem se a zatočila se před ním.

Neříkal nic, jen si mě delší dobu přemýšlivě prohlížel. Teprve pak se vyjádřil: »Je to dobré. Možná bys v tom vypadala ještě líp, kdybys měla černé vlasy.«

Nemám ponětí, jak na to přišel. Nikdy předtím mi nedal ani slůvkem najevo, že si všímá, jak vypadám. »Mám si je tedy obarvit natmavo?« Vlasy mám hnědé. Obyčejné hnědé vlasy, není na nich nic zvláštního. Postava, to je moje silná stránka. A oči. Líbí se mi moje oči.

»Ne,« odpověděl. »Nechci, aby sis barvila vlasy.« V jeho hlase se ozval náznak smutku. A pak řekl ještě něco zvláštního: »Nevyšla by sis na procházku se mnou?«

Podívala jsem se na něj, ale ovládla jsem se a ani nemrkla. Pak jsem odpověděla: »Ráda.«

Když jsme vyšli na ulici, vzal mě za ruku. Hrozně mě to překvapilo. Začal si hvízdat. Procházeli jsme se takhle asi hodinu zasněženými, téměř prázdnými ulicemi a po Washingtonově náměstí, kde posedávalo jen pár starých dam; vesměs už byly v rauši, a tak jen dál v osamělém mlčení náruživě potahovaly z marihuanových cigaret. Bob si dával pozor a kráčel hezky pomalu, abych mu stačila – je to vážně učiněný obr; za celou tu dobu však neřekl ani slovo. Občas si přestal hvízdat a podíval se dolů na mě, jako by chtěl prozkoumat mou tvář, ale mlčel dál.

Bylo to zvláštní. Pociťovala jsem však jakési nejasné uspokojení. Pochopila jsem, že to má pro něj velký význam – ten červený kabát, tahle procházka, to, že mě při ní drží za ruku; a neměla jsem ani trochu potřebu pátrat, co přesně se za tím skrývá. Kdyby si přál, abych to věděla, byl by mi to sám řekl. Cítila jsem však, že mě v této chvíli velmi potřebuje a že jsem pro něj velmi důležitá. Byl to docela hezký pocit. Zatoužila jsem, aby mě vzal kolem ramen.

Pomyšlení na to, že budu brzy matkou, mě někdy děsí a připadám si pak hrozně sama. S Bobem jsem o tom nikdy nemluvila, nevěděla bych, jak začít. Připadá mi, že ho zcela pohlcují jeho vlastní stesky.

Přečetla jsem si jednu knížku o tom, jak se rodí děti a jak se pak o ně pečuje. Nemám ale sebemenší představu, jaký to bude pocit, být matkou. Žádnou matku jsem v životě neviděla.

Pokaždé když se teď procházím zasněženým New Yorkem, prohlížím si tváře lidí, které potkávám. Nejsou vždycky bezvýrazné, prázdné, hloupé. Některé jsou zamračené soustředěně, jako by se za nimi nějaká obtížná myšlenka snažila nalézt slovní vyjádření. Vídám muže středních let, vychrtlé a šedovlasé a vesele oblečené, s očima nepřítomně skelnýma, hluboce ponořené do svého nitra. Ve městě často dochází k sebeupalování. Že by ti mužové mysleli na smrt? Neptám se jich. To se nedělá.

Proč ale spolu nemluvíme? Proč se neshlukneme do houfu, abychom se chránili před studeným větrem, který profukuje prázdnými ulicemi tohoto města. Kdysi dávno bývaly v New Yorku soukromé telefony. Tehdy se lidé spolu bavili – možná na dálku, nepřirozeně, hlasem ztenčeným a zkresleným elektronikou, ale mluvili spolu. Hovořili o cenách potravin, o prezidentských volbách, o sexuálním chování svých dospívajících dětí, o obavách ze špatného počasí a o svém strachu ze smrti. A četli – naslouchali hlasům živých i mrtvých, promlouvajícím k nim ve výmluvném tichu, byli v blízkém dotyku s propletencem lidské řeči, naplňujícím jim mysl poselstvím, které hlásalo: Jsem člověk. Mluvím a naslouchám a čtu.

Proč už nikdo neumí číst? Co se to stalo?

Mám tu výtisk poslední knihy, kterou vydalo nakladatelství Random House, kdysi obchodní podnik, který tiskl a prodával knihy po miliónech. Ta kniha se jmenuje Vážné zneuctění a vydali ji tam v roce 2189. Na prázdném listě vpředu je prohlášení, které začíná: »Tímto románem, pátým svazkem cyklu, uzamyká Random House své vydavatelské dveře. K tomuto kroku nás donutilo postupné rušení čtenářských programů na školách v průběhu posledních dvaceti let. S upřímným politováním…« A tak dále.

Bob zná skoro všechno, ale kdy a proč přestali lidé číst, neví. »Lidé jsou většinou hrozně líní,« řekl mi. »Touží jenom po rozptýlení a po zábavách.«

Má možná pravdu, ale nějak se mi to nezdá. V suterénu bytového komplexu, v němž bydlíme, což je velmi stará budova, mnohokrát restaurovaná, je na zdi blízko reaktoru načmáráno:. Psaní je na hovno. Stěna je natřená úřední zelení a jsou do ní vyškrábány neumělé kresbičky mužských údů a ženských ňader a párů oddávajících se orálnímu sexu nebo navzájem do sebe bušících, ale napsáno je tam tohle: Psaní je na hovno. V tom nápisu není vůbec nic líného, ani v nutkání vyškrábat ho hřebíkem nebo špičkou nože do tlusté vrstvy malby. Když čtu to drsné, jednoznačné konstatování, je to spíš hořká nenávist, co na mě z něj čiší.

Té pochmurnosti a chladu, které cítím všude kolem sebe, je možná tolik právě proto, že neexistují žádné děti. Nikdo už není mladý. Za celý život jsem se nesetkala s nikým, kdo by byl mladší než já. Moje představa dětství vychází ze vzpomínek a z těch obscénních šarád, ve kterých se v zoologické zahradě vyžívali ti dětští roboti.

Musí mi být už aspoň třicet. Až přijde moje dítě na svět, nebude si mít s kým hrát. Bude samo ve světě plném starých a unavených lidí, kteří ztratili dar obnovy života.

Ve starém světě muselo být údobí, kdy ještě existovali televizní autoři, kteří své scénáře psali, ačkoli žádný herec už neuměl číst. A i když někteří scenáristé tvořili své práce na magnetofonový záznam (zvláště když šlo o díla se sexuálně sadistickými náměty, která byla v té době velmi žádaná), mnozí tento postup odmítali, asi tak trochu ze snobismu, a používali i nadále psací stroj. Ačkoli se tato pomůcka už dávno předtím přestala vyrábět a bylo prakticky nemožné sehnat k ní náhradní součástky a nové psací pásky, stále se objevovaly scénáře psané na stroji. Každé filmové studio muselo proto zaměstnávat čtece – osobu, jejímž úkolem bylo předčítat strojopisné scénáře nahlas do magnetofonu, aby jim režisér rozuměl a herci se mohli naučit role. Alfred Fain, jehož knihu nějaký dávný nájemník použil k izolování stěn našeho bytu proti chladu po spotřebování veškerých zásob nafty, pracoval zároveň jako scenárista i jako čtec v posledních letech příběhové televize – jinak taky literárního videa. Jeho kniha nese název Poslední vlastní životopis a začíná takto:

Když jsem byl ještě mladík, ve veřejných školách se ještě vyučovalo čtení, i když jen jako volitelný předmět. Živě si vzpomínám na naši skupinu dvanáctiletých žáků, která navštěvovala nepovinné čtení s paní učitelkou Warburtonovou. Bylo nás celkem sedmnáct a pokládali jsme se hrdě za intelektuální elitu. Tisíce ostatních studentů dokázaly napsat jen pár slov, jako třeba »kurva« či »hovno«, a těmi pak tito naši vrstevníci zdobili zdi sportovních stadiónů a tělocvičen a televizních sálů, které zabíraly většinu školních prostor; na nás pohlíželi se směsí odporu a obdivu. Někdy na nás byli velmi zlí – ještě teď se celý otřesu, když si vzpomenu na toho hokejistu, co mi pravidelně po hodinách duševní hygieny rozbíjel nos, až mi tekla červená; ale potají nám záviděli. A měli ještě zcela jasnou představu, co to čtení je.

Avšak od té doby uběhlo mnoho vody a mně je teď už padesát. Mladí lidé, s nimiž pracuji – pornohvězdy, vitální mladí režiséři soutěžních pořadů, specialisté přes zábavu, manipulátoři lidskými city, tvůrci reklam –, nemají tušení, co čtení je, a vůbec je to nezajímá. Jednou jsme na place pracovali se scénářem, jehož autorem byl jistý starý harcovník. Předepsal tam scénu, ve které měla mladá hrdinka hodit knihou po jedné starší ženské. Šlo o optimisticky laděný náboženský příběh, adaptaci nějakého zapomenutého klasika, a tahle scéna se odehrávala v čekárně jakési kliniky. Technikům se podařilo dát dohromady docela obstojnou čekárnu s křesílky z umělé hmoty a huňatým kobercem na podlaze, ale když se objevil režisér, vrhl se na něj rekvizitář s tím, že mu není jasné »to s tou knihou« – co prý to má jako být? A režisér, který si taky očividně nebyl jist, co to ta kniha vlastně je, ale nechtěl to přiznat, šel za mnou a ptal se mě na smysl té scény. Vysvětlil jsem mu, že tenhle motiv charakterizuje tu holku s knihou jako protispolečensky orientovanou intelektuálku. Předstíral, že o tom přemýšlí, ačkoli s největší pravděpodobností neměl sebemenší představu, co by měla být ta »intelektuálka«, a potom řekl: »Použijem místo toho skleněný popelník. A až to tu bábu trefí, ať teče hodně krve. Stejně je ta scéna celá nějak fádní.«

Byl jsem tak šokován, že jsem se s ním ani nepřel. Do té chvíle jsem si vůbec neuvědomoval, jak daleko jsme se to už dostali.

Což mě vede k otázce: Proč vlastně tohle píšu? Je na to jediná odpověď: Protože jsem vždycky toužil psát. Už když jsme se ve škole učili číst, všichni jsme pomýšleli na to, že jednou budeme psát knihy, které pak budou číst jiní lidé. Teď už vím, že jsem s tím otálel příliš dlouho, ale přesto jsem odhodlán se do toho pustit.

Ironie byla v tom, že ten režisér pak za tuhle hru získal cenu. Byl to příběh vdané ženy, která přivede svého manžela, jmenoval se Claude, na kliniku, protože trpí impotencí. Zatímco doktoři Clauda vyšetřují, aby diagnostikovali, v čem je jeho problém, hodí po jeho ženě tím popelníkem sexuálně vyhladovělá mladá lesbičanka. Ta ženská to dostane do hlavy a upadne do komatu, má v něm náboženské vize a obrátí se na víru.

Vzpomínám si, že jsem to na večírku, kde se oslavovalo udělení té ceny, značně přehnal s meskalinem a ginem a pokoušel se pak vysvětlit herečce s obnaženými ňadry, která seděla na pohovce vedle mě, že televizní průmysl neuznává jiné normy než peněžní, že účelem televize je jedině vydělávat prachy. Celou tu dobu, co jsem mluvil, se na mě usmívala a občas si špičkami prstů lehce přejela bradavky. Když jsem skončil tu svou tirádu, řekla: »Ale i peníze můžou poskytovat ukojení.«

Opil jsem se a odvezl si ji do jednoho motelu.

Píšu tedy knihu a připadám si asi jako znalec talmudu nebo egyptolog někdy z dvacátého století, který náhodou zabloudil do zábavního parku. Rozdíl je snad jedině v tom, že já si vlastně ani nemusím klást otázku, zda má vůbec někdo zájem o to, co chci říci. Vím určitě, že nikdo takový neexistuje. Chtěl bych jenom vědět, kolik asi ještě na světě žije lidí, kteří dovedou číst. Možná několik tisíc. Jeden můj přítel, který pracuje na částečný úvazek jako ředitel jednoho nakladatelství, mi onehdy říkal, že v průměru může jedna kniha počítat asi tak s osmdesáti čtenáři. Zeptal jsem se ho, proč to raději jednoduše nezabalí a nepřestanou je prostě vydávat. To prý sám neví, má-li být upřímný; ale to jeho vydavatelství tvoří tak nepatrnou složku zábavně rekreačního koncernu, který je vlastní, že se zřejmě docela zapomnělo na jeho existenci. On sám číst neumí, ale knihy respektuje, protože jeho matka byla velká samotářka a četla téměř neustále a on ji hluboce miloval. Mimochodem, ten člověk patří k několika málo lidem, o kterých vím, že vyrůstali v rodině. Většina mých přátel vyšla z internátních středisek. Já sám jsem byl vychován v kibucu v Nebrasce. Ovšem já jsem Žid, a to je v dnešní době taky dost vzácná věc: být Žid a vědět o tom. Byl jsem jedním z posledních obyvatel onoho kibucu. Když mi bylo něco přes dvacet, přebudovali ho na státní internátní středisko pro výchovu příštích duševních pracovníků.

Narodil jsem se v roce 2137…

Když jsem narazila na to datum, ihned mě začalo zajímat, jak je to asi dlouho, co Alfred Fain žil, a zeptala jsem se na to Boba. Odpověděl, že to muselo být tak asi před dvěma sty lety.

»A je teď taky nějaké datum? Má tenhle rok svoje číslo?« vyptávala jsem se dál.

Chladně na mě pohlédl. »Ne,« řekl. »Žádné datum už ne-existuje.«

Stejně bych chtěla, aby existovalo. Přála bych si, aby moje dítě melo datum narození.

BENTLEY

Den devadesátý pátý

Už nebývám tak unavený. Práce mi připadá lehčí a cítím se celkově silnější.

V noci také lépe spím – rozhodl jsem se totiž, že přece jen budu brát narkokapsle. Strava je teď docela ucházející, a tak si dopřávám. V životě jsem tolik nejedl jako teď.

Narkokapsle už ve mně nevyvolávají tak příjemné pocity jako dřív, ale potřebuji je, mám-li se pořádně vyspat. Dokážou utlumit aspoň některé moje bolestné myšlenky.

Dneska jsem mezi řádkami těch rostlin zakopl a upadl a jeden spoluvězeň, který byl poblíž, ke mně přiběhl a pomohl mi vstát. Je to vysoký šedovlasý muž, kterého jsem si všiml už dříve, protože si občas zvláštním způsobem pohvizduje.

Pomohl mi trochu se očistit, a pak se na mě pozorně zadíval a zeptal se: »Všechno v pořádku, brácho?«

Bylo to všechno strašně důvěrné, téměř obscénní, ale vůbec mi to nevadilo. »Ano,« přisvědčil jsem. »Jsem úplně v pořádku.«

A pak jeden robot-strážný zařval: »Nemluvit! Nerušit si soukromí!« Ten člověk se na mě podíval, doširoka se zakřenil a pokrčil rameny. Vraceli jsme se ke své práci.

Avšak když ode mne odcházel, zaslechl jsem, jak si mumlá: » Roboti pitomí!« Síla nijak netlumené zlosti, která sálala z jeho hlasu, mě přímo šokovala.

Všiml jsem si, že si i jiní vězňové mezi řádky občas něco šeptají, a často trvá i několik minut, než si toho některý robot všimne a zarazí jim to.

Roboti kráčí mezi řádky s námi, ale zastaví se vždycky kousek před nízkým útesem na konci pole. Možná jsou takhle naprogramováni, aby náhodou nepřepadli dolů – nebo aby je náhodou někdo přes ten útes nepostrčil. V každém případě zůstanou vždycky dost daleko vzadu, když dojdou na konec řady bližší k oceánu, a na krátkou chvíli jim zmizím z očí, protože těsně před okrajem útesu je v poli větší proláklina.

Zvykl jsem si podstatně zrychlit tempo, když se blížím na konec řádku, a to tím způsobem, že do každého taktu hudby se mi vejde dvoje stisknutí pistole místo jednoho. Tím získám čas, abych mohl přes celých šestnáct taktů postát na břehu moře – jsem rád, že jsem se to z Aritmetiky pro chlapce a děvčata naučil spočítat. Stojím tam a přehlížím oceán. Je to nádherný pohled – moře je širé, obrovské, důstojné. Při tom pohledu se hluboko v mém nitru něco rozechvívá pocity, které nedokážu pojmenovat. Avšak už se zase učím takové zvláštní pocity vítat. Někdy se nad mořem vznášejí ptáci, s roztaženými zahnutými křídly, a plují vzduchem v dokonalých širokých obloucích, vysoko nad mým světem lidí a strojů, nevyzpytatelní, až se nad nimi tají dech. Dívám se na ně a někdy si v duchu opakuji slovo, které si pamatuji z jednoho filmu: »Nádhera!«

Řekl jsem, že se učím vychutnávat zvláštní pocity, které se mě občas zmocňují, a je to pravda. Jsem teď úplně jiný, než jsem byl ještě před necelým žlutočasem, v době, kdy jsem vysedával za lůžkostolem a takové pocity do mě někdy vstupovaly při sledování starých němých filmů. Vím, že zrazuji vše, čemu mě naučili v souvislosti s pocity vůči věcem mimo mne, když jsem byl ještě dítě, ale je mi to jedno. Abych řekl pravdu, působí mi to radost, dopouštět se něčeho, co je už nevím jak dlouho zakázané.

Nemám co ztratit.

Řekl bych, že oceán pro mě znamená nejvíc v deštivých dnech, kdy je voda i obloha šedá. Pod útesy je písčitá pláž; její nahnědlá barva se překrásně odráží od šedé vodní hladiny. A co ti bílí ptáci vysoko na šedé obloze! Stačí mi představit si v duchu ten obraz tady v cele, a už se mi rozbuší srdce. Je to představa plná smutku, podobná koni s kloboukem na hlavě z toho starého filmu, podobná padajícímu King Kongu, tak pomalu, tak tiše, tak dlouho letícímu k zemi, stejně plná smutku jako slova, která si teď říkám nahlas: »Z lesa sem zaznívá jenom zpěv drozda.« Je v ní stejný smutek jako ve vzpomínce na Mary Lou, jak sedí se zkříženýma nohama na koberci, s očima upřenýma do knihy.

Smutek. Smutek. Avšak já ten smutek schvátím do objetí a zapojím ho do svého života, do toho života, který si memoruju.

Nemám co ztratit.

Den devadesátý sedmý

Dneska se tam venku na poli přihodilo něco úžasného.

Pracoval jsem už asi dvě hodiny, bylo to těsně před druhou přestávkou. Zaslechl jsem za sebou nějaký šramot, z místa, kde obvykle stával robot-dozorce, a když jsem se tím směrem ohlédl, skutečně jsem ho spatřil. Avšak nějak podivně se mezi řádky rostlin potácel, a právě v tom okamžiku jednu protein-čtyřku těžkou botou rozšlápl. Rostlina s odporným lupnutím pukla a zalila robotovu nohu nafialovělou šťávou.

Robot měl zaťatá ústa a oči vyvrácené vzhůru. Ještě chvíli tam takhle klopýtal, rozdupl další rostlinu a pak na okamžik strnul, jako by náhle usnul. A pak se skácel k zemi jako podťatý. Došel k němu druhý robot, podíval se dolů na nehybné tělo a vybídl je: »Vstaň.« Ten druhý sebou ani necukl. Stojící robot se shýbl, vzal ležícího kolegu do náruče a vydal se s ním směrem k vězeňským budovám.

Sotva minutu poté zazněl nad polem silný hlas: »Porucha, mládenci!« A vzápětí se ozval dusot běžících nohou a uviděl jsem skupinu vězňů ženoucích se mezi řádky směrem ke mně a najednou jsem ucítil, že mě někdo bere kolem ramenou – v životě jsem ještě nic takového nezažil: úplně cizí člověk, a položí mi paži kolem ramenou! A byl to ten šedovlasý muž a vybízel mě: »Poběž, bráško! Honem na pláž!« Vyděsilo mě to. Vyděsilo mě to, ale zároveň mi bylo dobře.

V jednom místě byl útes nižší a ve skále tam byl zářez, kudy se dalo sejít po obroušených starých schodech, které někdo kdysi dávno vytesal, dolů k moři. Když jsem po nich spolu s ostatními sestupoval, celý vyjevený z toho, jak se poplácávají po zádech a přátelsky na sebe pokřikují (nic podobného jsem kolem sebe neviděl ani jako malé dítě), zahlédl jsem na skále vedle těch schodů něco zvláštního. Byl tam nápis, načmáraný vybledlou bílou barvou: »John miluje Julii. Ročník ’94.«

Všechno to bylo tak podivné, že jsem si připadal jako zhypnotizovaný. Muži kolem se navzájem oslovovali a smáli se na sebe, úplně stejně jako v oněch dobrodružných filmech o pirátech. Nebo vlastně i v některých filmech, které se odehrávaly ve vězení. Ale vidět něco ve filmu a pak na vlastní oči ve skutečnosti – to jsou dvě úplně odlišné věci.

Ovšem když tak o tom teď ve své cele přemýšlím, uvědomuji si, že mě to nakonec ani nevyvedlo z míry tak silně, jak by se bylo dalo čekat. Možná právě proto, že jsem takovou družnost už znal z těch filmů.

Několik mužů začalo po pláži sbírat naplavené dřevo a připravovat hranici. Takhle venku v přírodě jsem oheň ještě neviděl a moc se mi líbil. A pak se někteří dokonce vysvlékli, rozběhli se po pláži a se smíchem se hnali do vody. Někteří se hravě cákali na mělčině, jiní postoupili dál do hloubky a začali plavat, jako by byli někde v bazénu zdravotně tělovýchovného střediska. Neustále se drželi při sobě v malých skupinkách, ti, co skotačili při břehu, i ti, co plavali o kus dál v moři, a zdálo se, že jim to tak naprosto vyhovuje.

My ostatní jsme seděli kolem ohně. Šedovlasý vytáhl z kapsy košile marihuanovou cigaretu, sáhl do ohně pro hořící větvičku a připálil si. Zřejmě byl na takovýhle oheň zvyklý – a také na ostatních bylo vidět, že tohle zdaleka nepodnikají poprvé.

Jeden z nich se s úsměvem obrátil na svého souseda a zeptal se ho: »Poslyš, Charlie, jak je to dlouho, co jsme měli poslední poruchu?« A Charlie odpověděl: »To už je hezky dávno. Bylo načase.« A ten druhý se souhlasně smál: »To máš pravdu! «

Muž se šedivými vlasy vstal a šel se posadit vedle mě. Nabídl mi šluka, ale zavrtěl jsem odmítavě hlavou, a tak jen pokrčil rameny a podal cigaretu muži, který seděl vedle mě z druhé strany. Pak poznamenal: »Máme nejmíň hodinu volno. Opravy robotů tady trvají dlouho.«

»Kde to vlastně jsme?« zeptal jsem se.

»To přesně nevím,« odpověděl. »U soudu každého omámí a probudí se až tady na místě. Ale tuhle mi říkal jeden chlápek, že podle něj jsme někde v Severní Karolíně.« Obrátil se na vězně, kterému před chvílí předal cigaretu. Ten už ji zase podával dál. »Nemám pravdu, Foremane? Severní Karolína říkal, viď?«

Foreman se k němu otočil. »Já slyšel Jižní,« řekl. »Jižní Karolina.«

»No – Severní, nebo Jižní, to je vlastně fuk,« komentoval to šedovlasý.

Chvíli jsme seděli mlčky kolem ohně, dívali se do plamenů, šlehajících odpolední vzduch, a poslouchali, jak příbojové vlny narážejí na břeh. Občas se do toho ozval ostrý výkřik racka. Potom se mě jeden starší spoluvězeň zeptal: »Za co jseš tady? Zabils někoho?«

Uvedlo mě to do rozpaků a nevěděl jsem, co na to mám říci. Kdybych mu začal vykládat o čtení, nepochopil by to. »Dopustil jsem se spolužití,« řekl jsem nakonec. »Žil jsem jistou dobu s jednou ženou…«

Mužova tvář se na okamžik rozjasnila, ale vzápětí zase smutně pohasla. »Já jsem taky jednou žil s jednou ženskou. Přes jeden modročas.«

»Ano?« řekl jsem.

»No jo. Jeden modročas a ještě asi žlutočas. Jestli ne dýl. Ale kvůli tomu mě sem nešoupli. Kdepak, já jsem tady, protože jsem krad. Ale na tamto si pamatuju moc dobře…« Měl vrásčitou tvář, byl hubený a celý shrbený, na hlavě měl sotva pár vlasů, a když přebíral cigaretu a dával si šluka, ruka se mu viditelně třásla. Potom cígo předal mladšímu vězni, který seděl vedle něj.

»Jo, ženský…« narušil zasněně ticho šedovlasý muž vedle me.

Něco v tom slově jako by tamtoho staršího muže uvolnilo. »Vždycky jsem jí uvařil kafe,« vzpomínal, »a pak jsme ho pili v posteli. Pravou kávu s pravým mlíkem, a když se mi podařilo sehnat nějaký ovoce, třeba pomeranč, dali jsme si ho navrch. Pila tu kávu z takovýho šedivýho koflíku a já jsem seděl proti ní na druhý straně postele a dělal, že si vychutnávám tu svou porcičku, ale ve skutečnosti jsem se hlavně díval na ni. Panečku, bylo na co se dívat.« Zavrtěl hlavou.

Přímo jsem cítil jeho smutek. Poslouchal jsem, co povídá, a na rukou a na nohou mi z toho naskakovala husí kůže. Takhle ke mně ještě žádný člověk nehovořil. Vyslovil přesně to, co jsem cítil já sám, a ačkoli jsem byl rovněž velmi smutný, přineslo mi to úlevu.

Kdosi tiše prohodil: »A co se s ní stalo?«

Starý chvíli neodpovídal. Pak teprve se ozval: »Nevím. Jednoho dne přijdu domů z fabriky, a ona tam není. Od tý doby jsem ji už neviděl.«

Potom bylo zase ticho a nakonec se ozval jeden mladší vězeň. Zřejmě se snažil toho staršího nešťastníka utěšit. »Ale co – znáš přece to pravidlo: se souložením se moc nepárej,« prohlásil moudře.

Starý muž pomalu otočil hlavu a upřeně se na mluvčího zadíval. A potom mu klidným vyrovnaným hlasem řekl: »Víš co? S těmahle kecy můžeš jít rovnou do hajzlu.«

Mladší vězeň se zatvářil uraženě a odvrátil hlavu. »Nechtěl , jsem tě…«.

»Trhni si nohou, kamaráde,« pokračoval starý. »Jdi do hajzlu i s tím svým rychlosexem. Já si moc dobře pamatuju, jakej to byl krásnej život.« Pak zase obrátil pohled na oceán a tiše, spíš sám pro sebe, si opakoval: »Moc dobře si pamatuju, jakej to byl krásnej život.«

Když jsem to poslouchal a viděl toho starocha, jak přehlíží oceán, hrbí pod modrou vězeňskou blůzou vyhublá, hranatá ramínka a větřík povívá sporými chomáčky vlasů, které mu ještě na staré svraštělé hlavě zbyly, zmocnil se mě takový smutek, že by ho žádné slzy nedokázaly odplavit. Myslel jsem na Mary Lou, na to, jak vypadala někdy po ránu, když pila čaj. Jaké to bylo, když mě vzala kolem krku, jak se na mě někdy dlouze zadívala a pak se usmála…

Musel jsem tam sedět a myslet na Mary Lou a prožívat svůj žal dost dlouho – s pohledem upřeným na moře, přes rameno toho staršího vězně. A pak jsem uslyšel, jak mi ten šedovlasý muž vedle tiše říká: »Nepůjdeš si zaplavat?« Vylekaně jsem se na něj podíval a až příliš rychle odmítl: »Ne.« Ale představa, že bych se měl před všemi těmi cizími lidmi svléknout donaha, mě rázem vrátila do přítomnosti. A přitom plavu rád.

Ve výcvikovém středisku pro příští duševní pracovníky má každé dítě deset minut bazén jenom pro sebe. Na pěstování Individualismu si ta zařízení velmi potrpí.

Přemýšlel jsem o tom, a do toho najednou ten šedovlasý povídá: »Já se jmenuju Belasco.«

Zabodl jsem pohled do písku. »Ahoj,« řekl jsem.

Za chviličku se zeptal: »A jak se jmenuješ ty, brácho?«

»Já?« Pořád jsem se díval do písku. »Já jsem Bentley.« A pak jsem ucítil jeho ruku na rameni a s úlekem jsem k němu vzhlédl. Vesele se na mě šklebil. »Jsem rád, že tě poznávám, Bentley.«

Po chvíli jsem se zvedl a šel si stoupnout těsně k okraji vody, trochu stranou od vězňů, kteří se koupali. Vím, že jsem se od té doby, co jsem odjel z Ohia, velice změnil, ale všechny ty důvěrnosti a pocity, které mnou zmítaly, byly nad mé síly. A chtěl jsem být sám se vzpomínkami na Mary Lou.

Těsně u břehu jsem objevil raka poustevníčka, zalezlého v malé zkroucené ulitě surmovky. Poznal jsem, že to je poustevníček, protože jsem se pamatoval na jeho obrázek v jedné knize, kterou jsme s Mary Lou objevili: Živočichové severoamerického pobřeží.

Tady blízko u vody to silně, slaně, čistě vonělo, a vlny, převalující se líně po vlhkém písku, vydávaly šplouchavé zvuky, jimž podobné jsem ještě nikdy neslyšel. Stál jsem tam na slunci a díval se a nasával tu vůni a naslouchal šumění vln, dokud mě Belaskův hlas nezavolal zpátky. »Už se musíme vrátit, Bentley. Toho robota už jistě budou mít brzy opraveného.*:

Mlčky jsme všichni vyšli po těch schůdcích nahoru, vrátili se na svá místa na poli a čekali.

Roboti se opravdu za chvíli objevili. Vůbec si nevšimli, že jsme za jejich nepřítomnosti nepostoupili ani o kousek dopředu. Jsou to hlupáci.

Sehnul jsem se a začal v rytmu hudby pracovat.

Když jsem se zase dostal k pobřežnímu konci řádku, zadíval jsem se na pláž. Náš oheň tam dosud hořel.

Teď si uvědomuji, že jsem napsal »náš oheň«. Je to zvláštní, že na něj myslím jako na něco, co patřilo nám všem společně – celé skupině!

Když jsme se předtím vraceli z pláže na pole, kráčel jsem vedle toho bělovlasého muže. V jedné chvíli jsem pocítil nutkání říci mu něco laskavého, poděkovat mu za to, že můj smutek učinil snesitelnějším; dokonce jsem ho chtěl vzít kolem křehkých stařeckých ramen. Nic z toho jsem však neučinil. Nevím, jak se něco takového dělá. Chtěl bych to umět, opravdu bych moc chtěl. Ale neumím to.

Den devadesátý devátý

V samotě své cely večer hodně přemýšlím. Někdy myslím na věci, o kterých jsem se dočetl v knihách, nebo na svoje dětství nebo na ty tři modročasy, které jsem strávil v Ohiu jako profesor. Někdy myslím na dobu před dvěma žlutočasy, kdy jsem se začal učit číst – kdy jsem našel onu krabici s filmem a čtecí kartičky a obrázkové knížky. Na té krabici bylo napsáno: Souprava pro začínající čtenáře. Byla to první tištěná slova, která jsem kdy viděl, i když přečíst jsem je samozřejmě nedovedl. Kde se pak ve mně tenkrát vzala ta bezedná trpělivost, bez níž bych se nikdy nemohl naučit číst slova z celých tlustých knih?

Kdybych se byl tehdy v Ohiu nenaučil číst a nevydal se potom do New Yorku hledat místo profesora čtení, nebyl bych teď ve vězení. A taky bych nepotkal Mary Lou. A nebyl bych teď plný toho smutku.

Myslím na ni víc než na cokoli jiného. Pořád ji vidím před sebou, jak se snažila nevypadat ustrašeně, když ji Spofforth odváděl z mé pracovny v knihovně. To jsem ji viděl naposledy. Nevím, kam ji Spofforth odvedl a co se s ní stalo. Asi bude v některé ženské věznici, ale to se mohu jen dohadovat.

Tehdy v ideobusu, když jsme jeli k soudnímu řízení, jsem se snažil ze Spoffortha dostat, co s ní bude, ale nechtěl mi nic říci.

Zkusil jsem nakreslit si na arch papíru pastelkami její tvář. Ale nepovedlo se mi to. Kreslit jsem nikdy neuměl.

Před mnoha žlutočasy a modročasy bydlel se mnou v internátu jeden chlapec, který uměl překrásně kreslit. Jednou mi položil několik svých výtvorů ve třídě na stolek a já jsem si je se zděšeným úžasem prohlížel. Na těch obrázcích byli ptáci a krávy a lidé a stromy, na jednom dokonce robot, který hlídal v hale před naší třídou. Byly to velmi zdařilé kresby, načrtnuté pevnou rukou a překvapivě výstižně.

Nevěděl jsem, co si s nimi mám počít. Brát od někoho soukromé dárky nebo někomu něco věnovat, to byl neobyčejně vážný prohřešek, za který hrozil vysoký trest. Nechal jsem tedy ty kresby ležet na stole, a když jsem přišel do třídy příštího dne, byly pryč. A za několik dní zmizel i ten chlapec, který je nakreslil. Nemám ponětí, co se s ním stalo. Nikdo se o něm už nezmínil ani slovem.

Bude to takové i s Mary Lou? Je po všem a na světě už o ní nepadne slovo?

Vzal jsem si na noc čtyři narkokapsle. Už se mi nechce pořád takhle vzpomínat.

Den stý čtvrtý

Dneska po večeři přišel za mnou do cely Belasco. Na ruce držel malé šedobílé zvířátko.

Seděl jsem na židli, myslel na Mary Lou a snažil se upamatovat, jak zněl její hlas, když mi předčítala, a najednou vidím, že se dveře mé cely otvírají. A v nich stojí Belasco, zubí se na mě a v náručí má to zvířátko.

»Jak to, že…?« chtěl jsem se ptát.

Položil prst na rty a potom tiše řekl: »Dneska večer nejsou ani jedny dveře zavřeny, Bentley. Říkejme tomu další porucha.« Strčil do dveří, až se zavřely, a posadil to zvířátko na zem. Dřepělo tam a dívalo se na mě s jakousi unuděnou zvědavostí. Potom se zadní nožičkou začalo drbat za ouškem. Vypadalo to jako pes, ale bylo menší.

»Dveře cel zamyká na noc počítač. Ale někdy se stane, že zapomene.«

»Aha,« řekl jsem. Nemohl jsem spustit oči z toho zvířátka. »A co je tohle?«

»Co je co?« opáčil Belasco.

»To zvíře.«

Díval se na mě s neskonalým úžasem. »Ty nevíš, že to je kočička, Bentley?«

»Takovéhle zvířátko jsem ještě nikdy neviděl.«

Kroutil nad tím hlavou. Pak se shýbl a několikrát to zvíře pohladil. »To je kočka. Takový domácí mazlíček.«

»Domácí mazlíček?« podivil jsem se.

Belasco znovu s úšklebkem zavrtěl hlavou. »Páni! Ty znáš vážně jenom to, co tě učili ve škole, viď? Domácí mazlíček – to je prostě zvířátko, které si chováš jen tak pro potěšení. Je to tvůj kamarád.«

No jasně, řekl jsem si v duchu. Něco jako Roberto a Consuela a jejich pejsek Biff, v té knížce, ze které jsem se učil číst. Biff, to byl domácí mazlíček, kterého si chovali Roberto a Consuela. A v té knize se psalo: »Roberto je Consuelin kamarád.«

Tohle je tedy kamarád. Někdo, kdo je člověku bližší než všichni ostatní. Zřejmě i zvíře může tedy být člověku kamarádem.

Byl bych se rád sehnul a taky se té kočičky dotkl, ale měl jsem strach. »Má to nějaké jméno?«

»Ne,« odpověděl Belasco. Učinil pár kroků a posadil se na okraj mého lůžka. Stále ještě mluvil téměř šeptem. »Nemá. Říkám tomu prostě „kočka“.« Z kapsičky košile vytáhl marihuanovou cigaretu a vsunul si ji do úst. Rukávy modré pracovní haleny měl vyhrnuté a všiml jsem si, že na obou předloktích, těsně nad náramky kolem zápěstí, má nějaké ozdobné kresby. Jako by mu je tam někdo namaloval modrým inkoustem. Na pravé ruce to bylo srdce a na levé obrázek nahé ženy.

Zapálil si cigaretu. »Když myslíš, Bentley, můžeš tý kočce dát nějaký jméno sám.«

»Chceš říct, že si můžu vymyslet, jak se bude jmenovat?«

»Samozřejmě.« Podal mi cigaretu a já si ji od něj docela klidně vzal. Přestože jsem dobře věděl, že dělit se s někým o něco je protizákonné. Dal jsem si šluka a vrátil jsem mu ji.

Když jsem vypustil kouř, řekl jsem: »Tak dobře. Ta kočka se bude jmenovat Biff.«

Belasco se usmál. »Prima. Ta potvůrka stejně nějaký jméno potřebovala. Teď ho teda má.« Podíval se dolů na kočku, která pomalu přecházela po cele a prohlížela si ji. »Viď Biff?«

Bentley a Belasco a jejich kočka Biff, pomyslel jsem si.

Den stý pátý

Podle všeho jsou vězeňské budovy nejstaršími stavbami, jaké jsem kdy viděl. Je jich celkem pět a jsou postaveny z velkých zeleně natřených kamenných kvádrů. Byl jsem zatím jenom ve dvou – v noclehárně se zamřížovanými celami, kde přespávám, a v továrně na obuv, kde dopoledne pracuji. Co je v těch zbývajících třech budovách, nevím. Jedna z nich, která stojí trochu stranou od ostatních, vypadá ještě starší než ty druhé a má zabedněná okna. Podobně jako měla ta chata v Anděli na provázku, v tom filmu, ve kterém hrála Gloria Swansonová. Šel jsem se k té budově podívat během poobědové tělovýchovné přestávky a prohlédl jsem si ji důkladněji. Její kamenné stěny obrůstá hladký, vlhký mech a velké kovové dveře jsou stále zavřeny.

Kolem celého vězeňského areálu je velmi vysoký dvojitý plot z tlustého drátěného pletiva, kdysi natřený načerveno, ale nyní už vybledlý dorůžova. V oplocení je zabudovaná brána, kterou procházíme při cestě do práce na pole. Střeží ji nepřetržitě čtyři roboti-debilové. Když jdeme do práce, kontrolují kovové páskové náramky, které máme nastálo přidělané kolem zápěstí, a pak nás teprve pustí ven.

Když jsem fasoval ošacení, poskytl mi dozorce – vysoká, udělaná Šestka – zároveň pětiminutovou úvodní instruktáž. Mezi jiným mi vysvětlil, že kdyby vězeň opustil areál, aniž mu nejprve strážný dezaktivoval ty náramky, a ihned se nevrátil za bránu, rozžhavily by se ty náramky doběla a upálily by mu ruce v zápěstí.

Ty náramky jsou úzké a těsné. Jsou z neobyčejně tvrdého, matně stříbřitého kovu. Nemám ponětí, jak mi je přidělali. Když jsem se ve vězení probral, už jsem je měl na rukou.

Myslím, že se už blíží zima, protože venku začíná být chladno. Avšak půda kolem rostlin je zřejmě nějak uměle vyhřívána a slunce taky stále svítí. Když hnojím ty oplzlé rostliny, země pod mýma nohama je teplá, ale do těla mi zalézá chladný vzduch. A ta bezduchá hudba nepřestává ani na chvilku, nedochází k žádným poruchám a roboti čumí a čumí. Je to jako zlý sen.

Den stý šestnáctý

Uplynulo už jedenáct dní, co jsem naposledy pořizoval písemný záznam o tom, jak tady žiju. Byl bych ztratil přehled o tom, kolikátý den vlastně je, ale každý večer po jídle si dělám barevnou tužkou čárku na zdi. Ty značky jsou pod televizní obrazovkou, jež zaplňuje valnou část jedné černé stěny mé cely, ke které je obrácena moje židle, napevno přišroubovaná k podlaze. Když teď zvednu hlavu od papíru, který mám položený na kreslicím prkně na klíně, mám ty čárky přímo před očima. Na té zdi pod televizorem vypadají jako nějaký vzorek, sestavený ze samých šedivých proužků.

Psaní mě už přestává bavit. Mám strach, že jestli nedostanu zpátky svoje knihy nebo aspoň co nejdřív zase neuvidím nějaký němý film, zapomenu číst, a psát se mi taky nebude chtít.

Od toho večera se Belasco už neobjevil. Nejspíš proto, že počítač potom už nikdy nezapomněl po večeři zamknout. Vždycky když si udělám čárku na zdi, zkusím svoje dveře, ale jsou zamčené.

Už taky nemyslím ustavičně na Mary Lou, jako zpočátku. Vůbec toho poslední dobou moc nenapřemýšlím. Vezmu si pár narkokapslí, vykouřím jednu marihuanovou cigaretku, chvíli se dívám na televizní erotické fantazie a fantazie o umírání, v trojrozměrné životní velikosti, nebo mám možnost pouštět si sebevzdělávací a rehabilitační pořady ze souboru třiceti nahraných zetkáček, které tu každý vězeň dostane při přijímacím pohovoru. Ta zetkáčka však nepoužívám. Dívám se na to, co se vysílá. Nestojím o to, sledovat televizní programy. Prostě se dívám na televizi.

Už toho psaní nechám. Unavuje mě.

Den stý devatenáctý

Dnes odpoledne, když jsme pracovali na poli, přišla bouřka. Roboti-strážní vypadali dlouho dost zmateně, v tom větru a hustém dešti, a ani na nás neřvali, když jsme zůstali na kraji útesu stát, bičováni lijavcem, a obhlíželi jsme nebe a oceán. Obloha rychle měnila barvu z šedé na černou a pak zase zpět na šedou. Blesky ji křižovaly téměř ustavičně. A pod námi se převalovalo a burácelo moře. Vlny zaplavovaly pláž a bušily do úpatí ostrohu – divoce narazily na skálu, nakrátko ustoupily a pak se na ni obořily znovu, temné, málem černé, zpěněné, rozeřvané.

Všichni jsme se dívali a nikdo se ani nepokusil něco říci. Rachot hromobití i oceánu byl ohlušující.

Když se potom trochu utišil, všichni jsme se otočili a zamířili k noclehárně. Procházel jsem polem protein-čtyřek a déšť mi šlehal do obličeje a do promočeného oděvu, i když už mírněji, a tu mě roztřásl chlad a do mysli mi najednou vstoupila tato slova:

Ó větře západní, jen duj a přivěj deštivý čas! Ach! Já pak s milou v náručí se do lože schovám zas!

A já v tom poli padl na kolena a bezhlesně jsem se rozbrečel steskem po Mary Lou a po životě, který jsem s ní tehdy žil, po době, kdy se rozžila moje mysl a fantazie – žel, jen nakrátko.

Nablízku nebyl žádný strážný. Belasco se pro mě vrátil. Beze slova mi pomohl vstát a s paží kolem mých ramen mě odváděl zpátky do vězení. Nepromluvili jsme ani slovo, až když jsme stanuli před otevřenými dveřmi mé cely. To mě pustil a podíval se mi zpříma do tváře. Oči měl vážné, povzbudivé. »Kruci, Bentley,« řekl, »nemysli si, že nevím, jak ti asi je.« Pak mě jemně poplácal po rameni, otočil se a pomalu, důstojně kráčel ke své cele.

Stál jsem tam, opřený o chladné ocelové tyče, a sledoval ostatní vězně, jak se zplihlými vlasy a v promočených šatech zacházejí do cel. Chtělo se mi je obejmout, všechny, jednoho po druhém. Zdaleka jsem je neznal jménem, ale všichni to byli moji kamarádi, moji přátelé.

Den stý dvacátý první

Dneska jsem vnikl do té opuštěné, zabedněné budovy.

Bylo to docela jednoduché. Po obědě, během tělocvičné přestávky, jsem byl venku na štěrkovém nádvoří mezi baráky. Spatřil jsem dva roboty-strážné, jak vystupují po schodech k té budově. Odemkli dveře a vešli dovnitř. Za chvilku se zase objevili a každý z nich nesl krabici, takovou, ve které nám dávají toaletní papír. Pustili se s těmi krabicemi směrem k noclehárně. Dveře budovy zůstaly otevřené. Vklouzl jsem dovnitř.

Podlahy tam byly z permoplastu, stěny z nějakého jiného materiálu, špinavé a oprýskané, a téměř tam nebylo vidět, protože okna byla zatlučena prkny. Kráčel jsem rychle temnými chodbami a otvíral jedny dveře za druhými.

Některé místnosti byly prázdné, v jiných byly různé věci – mýdlo, papírové ručníky, toaletní papír a tácy s potravinami, všechno vyrovnané na regálech. Vzal jsem si balík papírových ručníků, abych měl zásobu pro tento deník. A potom jsem nad dvojitými dveřmi na konci chodby zahlédl tmavý, zašlý nápis. Předtím jsem na něco podobného narazil pouze v suterénu newyorské knihovny.

Napřed jsem ta slova nemohl rozeznat – nápis byl vybledlý a pokrývala ho špína. A na té chodbě bylo také velmi šero. Avšak když jsem přistoupil blíž a pozorně se díval, rozluštil jsem to:

KNIHOVNA VÝCHODNÍHO KŘÍDLA.

Při slově »knihovna« jsem přímo nadskočil. Zůstal jsem stát jako přibitý, nemohl odtrhnout oči od toho nápisu, a srdce mi bušilo jako zvon.

Zkusil jsem ty dveře otevřít, ale byly zamčené. Tahal jsem za ně a strkal do nich a pokoušel se otočit knoflíkem, ale nic se ani nepohnulo. Bylo to hrozné.

Zaplavil mě vztek a začal jsem do těch dveří bušit pěstmi. Stejně se však neotevřely, jenom mě to začalo bolet.

Když jsem uslyšel, že se dozorci vrátili a zašli do jednoho skladiště, vyklouzl jsem z budovy.

Do té knihovny se musím dostat. Musím mít zase knihy. Jestli nebudu mít co číst a nebudu se moct učit a nebude nic, o čem by mi stálo za to přemýšlet, radši se snad sám zahubím, než abych dál žil.

Sklizňové stroje pracují na syntetický benzín. Určitě bych si ho někde dokázal trochu sehnat a upálit se.

Teď nechám psaní a budu se dívat na televizi.

Den stý třicátý druhý

Celých jedenáct dní mě skličuje malomyslnost. Už se ani nechodím dívat na oceán, když dorazím na konec řádku, a večer se mi nechce nic zapisovat. Při práci mám v hlavě tak prázdno, že už to víc nejde – soustřeďuji se pouze na ten silný, hnilobný puch protein-čtyřek.

Strážní nic neříkají, ale stejně je nenávidím. Nenávist, to je jediný cit, který ve mně ještě zbyl. Jejich tlustá, pomalá těla mi připomínají ty syntetické houbovité rostliny, o jejichž výživu se starám. Pohled na ně ve mně budí odpor – tuhle větu si pamatuji z Intolerance.

Když si vezmu čtyři pět narkokapslí, docela příjemně se mi kouká na televizi. Moje telestěna je dobrá, funguje bez poruch.

Tělo už mě nebolí. Je teď silné a mám pevné a tuhé svaly. Jsem opálený do bronzova a oči mi slouží jako nikdy. Na rukou a na chodidlech mám tvrdé mozoly, pracuji dobře a už mě nikdy nezbili. Ale do srdce se mi vrátil smutek. Plížil se mi do nitra pozvolna, den po dni, a teď jsem zoufalejší než v prvních dnech ve vězení. Propadám naprosté beznaději.

Čas plyne a někdy si na Mary Lou za celý den ani nevzpomenu. Ztratil jsem všechny naděje.

Den stý třicátý třetí

Už vím, kde se skladuje syntetický benzín. V bunkru u počítače na kraji pole.

A všichni vězňové mají elektronické zapalovače, aby měli čím si zapálit marihuanové cigarety.

Den stý třicátý šestý

Včera večer za mnou zase přišel Belasco. Nejdřív jsem vůbec nestál o to, aby chodil. Když jsem zjistil, že dveře cely jsou odemknuté, celý jsem znervózněl. Nechtělo se mi ven a netoužil jsem po žádných návštěvách.

Avšak Belasco opravdu přišel a řekl: »Jsem rád, že tě zase vidím, Bentley.«

Upíral jsem pohled na podlahu před svýma nohama. Televizi jsem měl vypnutou a seděl jsem takhle na okraji lůžka už celé hodiny.

Chvíli byl zticha a pak jsem uslyšel, jak si sedá na mou židli, ale stále ještě jsem se na něj ani nepodíval. Připadalo mi, že nemám sílu zvednout hlavu.

Nakonec zase promluvil, velmi tiše. »Koukal jsem se po tobě v posledních dnech na poli, Bentley. Člověk by si tě moh splíst s robotem.« Jeho hlas zněl soucitně, útěšně.

Donutil jsem se zareagovat. »To máš asi pravdu.«

A zase jsme mlčeli. Potom pokračoval: »Já to dobře znám, Bentley. Začalo ti připadat, že by bylo nejlíp umřít. Že by ses nejradši sám odpravil, jak to dělají lidi ve městech. Benzín a zapalovač. Nebo tady máme to moře. Zažil jsem pár hochů, co tenhle nápad dotáhli až do konce. Kruci, já jsem přece na něco takovýho taky kdysi pomejšlel – prostě skočit do vody a plavat pryč, co nejdál, a nekoukat se zpátky…«

Vzhlédl jsem k němu. »I tebe něco takového napadlo?« žasl jsem. »Vždycky jsi mi připadal strašně silný.«

Kysele se zasmál a já se mu zadíval do tváře. »Hovno,« řekl. »Jsem úplně stejnej jako ostatní. Takovejhle život, to není o moc lepší než smrt.« Znovu se zasmál a zavrtěl hlavou. »A venku to není o moc lepší, když si máme nalejt čistýho vína. Nikde není do čeho píchnout, a když člověk najde nějakou práci, je to stejná voblbovačka jako tady. V internátu pro budoucí dělníky nám vždycky říkali: „Práce naplňuje člověka uspokojením.“ Blbost.« Vytáhl z kapsy cígo a zapálil si. »Neuplynul ani jeden celej modročas od doby, co mě pustili z intru, a už jsem krad úvěrový karty. Půl života jsem trčel ve vězení. Ze začátku, při prvních několika flastrech, se mi často chtělo umřít, ale přežil jsem to. A teď mi stačí, když mám kočičku, trošku tady kolem můžu čmuchat a…« Zarazil se. »Poslyš,« zeptal se, »nechtěl bys Biff k sobě?«

Vyvalil jsem na něj oči. »Jako svého… domácího mazlíčka?«

»No jasně. Proč ne? Já mám ještě čtyři takový. Někdy to dá fušku, sehnat jim žrádlo, to ti řeknu. Ale to tě hravě naučím.«

»Děkuju ti,« řekl jsem. »To bych byl moc rád. Tu kočičku bych vážně chtěl.«

»Tak jdem hned pro ni,« navrhl.

A najednou jsem svou celu opouštěl s docela lehkým srdcem. Když jsme prošli odemčenými dveřmi, obrátil jsem se k Belaskovi a řekl jsem mu: »Už je mi mnohem líp.«

Zlehka mě plácl do zad. »Jsme přece kamarádi, ne?« řekl.

Chvíli jsem zůstal stát a nevěděl, co mám na to říct. A potom jsem bez velkého rozmýšlení zvedl ruku a položil mu ji na předloktí. A vzápětí jsem si na něco vzpomněl. »Potřeboval bych se tu dostat do jedné budovy. Myslíš, že by teď taky mohla být otevřená?«

Zašklebil se na mě. »To je dost pravděpodobný,« řekl. A dodal: »Tak se tam jdem podívat.«

Vyšli jsme z objektu. Bylo to snadné, nikde nebylo vidět žádné stráže.

Do té opuštěné budovy jsme se dostali bez problémů, ale uvnitř byla téměř tma a na chodbách jsme stále zakopávali o bedny a krabice. Pak se ozval Belaskův hlas: »V těchhle starejch barácích se občas na zdech najdou vypínače.« Slyšel jsem ho šmátrat, pak zakopnout a zaklít, a najednou se ozvalo cvak! a na stropě chodby se rozsvítila velká lampa. Přepadl mě strach, že by strážci mohli zvenčí zahlédnout světlo, ale pak jsem si uvědomil, že okna jsou zabedněná, a uklidnil jsem se.

Ale když jsem našel ty knihovní dveře, byly opět zamčené. Měl jsem už tak nervy napjaté k prasknutí, a teď se mi chtělo ječet zlostí.

Belasco se na mě podíval. »Tobě jde o to, dostat se dovnitř?«

»Ano,« odpověděl jsem. Vůbec se mě nezeptal, proč mi na tom tak záleží, a začal zkoumat zámek. Takový druh jsem ještě v životě neviděl, dokonce se mi zdálo, že ani není elektronický.

Belasco si tiše hvízdl: »Fjúúú!« A dodal: »Tohle je ale pradědeček, tenhle zámek.« Začal šátrat po kapsách, až našel přidělený osobní zapalovač. Pak ho upustil na zem a patou na něj dvakrát dupl, až se rozpadl. Shýbl se, zvedl tu změť drátků, skla a umělé hmoty, chvilku si ji prohlížel a potom vytáhl kousek pevného drátu, dlouhý asi jako můj palec. Beze slova jsem ho sledoval. Neměl jsem tušení, na co se chystá.

Opatrně se sehnul k zámku na dveřích, vložil do jeho otvoru jeden konec drátu a začal jím otáčet kolem dokola. Chvilkami se odněkud z nitra zámku ozvalo slabé cvaknutí. Několikrát tlumeně zaklel, ale pokračoval dál. A pak, právě v okamžiku, kdy jsem se ho chystal zeptat, co to vlastně zkouší, ozval se v zámku jemnější zvuk a Belasco se zašklebil, vzal do dlaně knoflík dveří, otočil jím a dveře otevřel!

Uvnitř byla tma, ale Belasco zase našel na zdi vypínač a u stropu se rozsvítily dvě tlumenější lampy.

Dychtivě jsem se rozhlížel po místnosti, protože jsem doufal, že kolem sebe spatřím regály s knihami. Nic takového tam však nebylo. Díval jsem se kolem dlouhou dobu a málem se mi z toho všeho dělalo špatně. Byly tam starobylé dřevěné stoly a židle, k jedné stěně bylo přistaveno pár menších krabic, ale regály veškeré žádné, a na poďobaných, zteřelých zdech nevisely ani žádné obrazy.

»Oč ti jde?« zeptal se Belasco.

Podíval jsem se na něj. »Doufal jsem, že tu najdu… knihy.«

»Knihy?« Zjevně to slovo slyšel poprvé. Ale dodal: »A co ty krabice tamhle?«

Přikývl jsem, i když jsem si už nedělal žádné velké naděje, a šel jsem se na ty krabice u zdi podívat. První dvě, které jsem otevřel, byly plné zrezivělých lžic – tak zrezivělých, že byly celé spečené do beztvaré tmavě zrzavé hmoty. Ale ve třetí krabici opravdu byly knihy! Dychtivě jsem je začal z té krabice vytahovat. Bylo jich tam dvanáct. A na dně krabice byl štůsek čistých listů papíru, téměř nezežloutlých.

Celý rozčilený jsem si začal číst tituly. Největší kniha nesla název Revidované úřední předpisy státu Severní Karolína – 1922, titul další byl Práce se dřevem jako zdroj zábavy i obživy a třetí kniha, taky dost tlustá, se jmenovala Jih proti Severu. Byl to nádherný pocit, už jenom brát je do rukou a dohadovat se, co v nich asi bude.

Belasco mě pozoroval s mírnou zvědavostí. Nakonec se zeptal: »Tyhle věci – to jsou knihy?«

»Ano.«

Vytáhl jednu z krabice a přejel prstem po prachu na jejích deskách. »O něčem takovém jsem ještě nikdy neslyšel.«

»Pojď pro tu kočku, a ty knihy mi pomoz odnést ke mně do cely.«

»Jasně,« řekl. »Pomůžu.«

Došli jsme pro Biff a knihy jsme pak bez potíží donesli ke mně.

Začíná noc, Belasco se už dávno vrátil k sobě. Nechám psaní a prohlédnu si ty knihy. Schoval jsem si je mezi lůžko a zeď, blízko koutku, kde spí Biff.

Den stý třicátý devátý

Jsem velmi unavený, protože jsem skoro celou noc na dnešek četl a pak jsem musel celý den pracovat. Ale stálo to za to! Unavená hlava se mi z těch nových věcí, které se mi v ní honily, až točila.

Asi bude dobré, když si udělám seznam svých nových knih:

Revidované úřední předpisy státu Severní Karolína-1922

Práce se dřevem jako zdroj zábavy i obživy

Jih proti Severu

Písmo svaté

Audelova příručka k údržbě a opravě robotů

Slovník jazyka anglického

Příčiny poklesu počtu obyvatel

Evropa v 18. a 19. století

Turistický průvodce po pobřeží Karolín

Stručné dějiny Spojených států

Příprava jídel u moře: Udělejme si piknik!

Umění tance

Četl jsem si ty knihy o historii. Přeskakoval jsem od jedné k druhé, a slova, která jsem neznal, jsem si hledal ve slovníku; Slovník je pro mě velmi užitečný, když teď znám abecedu.

V těch historických knihách mnohému nerozumím a je pro mě obtížné pochopit, že na světě bylo kdysi tolik lidí. V té knize, která zachycuje dějiny Evropy, jsou obrázky Paříže a Berlína a Londýna a obrovitost tamějších budov a počty obyvatel mě přímo ohromují.

Biff mi občas vyskočí na klín, když si čtu, a usne tam. Docela mi to je milé.

Den stý čtyřicátý devátý

V posledních deseti dnech jsem každou vyšetřenou chviličku věnoval čtení. Nikdo mi nedělá žádné potíže; strážným to je buď jedno, nebo – a to je pravděpodobnější – tenhle jev nemají zahrnutý ve svém programu. Dokonce si s sebou beru knížku i na společenskozábavní sedánky, čtu si klidně během promítání a nikomu to zřejmě nevadí.

Moje modrá vězeňská blůza, už trochu vyšisovaná, má velké kapsy a v jedné z nich s sebou stále nosím nějakou menší knihu. Například Stručné dějiny Spojených států i Příčiny poklesu počtu obyvatel jsou malé knížky a pohodlně se mi do té kapsy vejdou. Čtu i dopoledne v pětiminutových přestávkách v továrně na obuv.

První věty Příčiny poklesu počtu obyvatel zní takto: »Za prvních třicet let jednadvacátého století se počet obyvatel naší země snížil na polovinu a stále klesá.« Číst o takových věcech, které se dotýkají podstaty lidské existence a týkají se časů dávno uplynulých, mě přímo fascinuje, i když bych asi nedovedl říci proč.

Nevím, před jak dlouhou dobou to bylo – to dvacáté první století, i když je mi jasné, že muselo přijít později než století osmnácté a devatenácté, o kterých se píše v těch evropských dějinách. Ale ve výcvikovém středisku jsme se nikdy neučili o nějakých »stoletích«; význam toho slova jsem si našel až ve slovníku – dělí lidské dějiny, na úseky po sto rocích, to jest po dvou stech žlutočasech.

Dvacáté první století muselo ale uplynout už hezky dávno. Například se v té knize vůbec nemluví o robotech.

Audelova příručka k údržbě a opravě robotů nese datum 2135 a z těch dějepisných knih vím, že tohle datum spadá do století dvacátého druhého.

Písmo svaté začíná takto: »Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi.« Století, ve kterém byl ten »počátek«, se neudává, není taky vůbec jasné, kdo je nebo byl ten »Bůh«. Nedokážu říct, jestli je Písmo svaté kniha historická nebo nějaká příručka nebo básnické dílo. Objevují se tam jména mnoha lidí, kteří asi ve skutečnosti nežili.

V Audelové příručce je mnoho obrázků a diagramů robotů. Vesměs patří k primitivnímu typu, určenému pro základní úkony, jako jsou polní práce nebo záznamová evidence.

Jih proti Severu mi připomíná jeden film, který jsem viděl. Řekl bych, že to je příběh vymyšlený. Vystupují v něm nějací dost pošetilí lidé, kteří žijí ve velkých domech, a mluví se tam stále o válce. Tuhle knihu asi nikdy nedočtu, je strašně dlouhá.

Obsah mnohých dalších knih mi vůbec nedává smysl. Mám však dojem, že tvoří součást nějakého většího, těžko přehlédnutelného celku.

Nejvíc se mi líbí onen zvláštní pocit, který se mě zmocňuje po přečtení některých vět a při němž se mi až ježí chloupky vzadu na krku. Je to zvláštní, ale často se mi to stává u vět, které jsou mi naprosto nejasné nebo které mě rozesmutňují. Vzpomínám si na jednu, se kterou jsem se setkal ještě v New Yorku:

Můj život křehce čeká na van smrti, jenž sfoukne ho jak pírko z hřbetu ruky.

Teď nechám psaní a vrátím se k četbě. Můj život je velmi podivný.

Den stý šedesátý devátý

Stále jen čtu a čtu, už zase neberu žádné narkokapsle a nekouřím marjánku. Čtu vždycky tak dlouho, až už nemohu udržet oči otevřené, a pak padnu na postel a mysl mi víří, jak ji zaplavují a matou tváře a postavy a představy ze vzdálené minulosti, a nakonec usnu vyčerpáním.

A stále se učím nová slova. Takových třicet až čtyřicet denně.

Dávno před roboty a Soukromím prožívalo lidstvo bouřlivé a úžasné dějiny. Často nevím, co si mám o těch mrtvých lidech a velkých událostech, o kterých se dočítám, myslet, a zmítají mnou nad nimi smíšené pocity. Byla Říjnová revoluce v Rusku a Francouzská revoluce a Velký požár a třetí světová válka a denverský incident a nevímco ještě. Jako dítě jsem se učil, že doba před Druhým věkem byla plna násilí a ničení, protože se tehdy nerespektovala práva jednotlivce; žádné podrobnosti jsme se však nedozvěděli. Nikdy se u nás nerozvinul smysl pro dějinný vývoj. Pokud jsme o tom vůbec přemýšleli, uvědomovali jsme si pouze to, že před námi byli sice také na světě lidé, ale že my jsme mnohem lepší, než byli oni. Avšak jinak nás důsledně vedli k tomu, abychom nikdy nepřemýšleli o tom, co existuje mimo nás samé. »Na nic se neptej – pusť to z hlavy.«

Žasnu nad tím, jak obrovské množství lidí muselo trpět a umírat na bojištích, aby se naplnily ctižádostivé plány prezidentů a císařů. Nebo nad tím, jak některé velké skupiny lidí, třeba Spojené státy americké, dokázaly sevřít do svých rukou obrovské bohatství a moc, mohutné materiální prostředky, valné většině ostatních odepřené.

A přesto, navzdory tomu všemu, žili tehdy na světě mužové a ženy dobří a laskaví. A mnozí z nich byli šťastní.

Den stý sedmdesátý druhý

Druhá část Písma svatého je o Ježíši Kristu. Některý předešlý čtenář si v té knize určité věty podtrhl.

Ježíš Kristus zemřel násilnou smrtí ještě docela mladý, ale než k tomu došlo, proslovil a vykonal mnoho pozoruhodných věcí. Vyléčil spoustu nemocných a k jiným pronášel podivná slova. Některé podtržené úseky mi připomínají látku, kterou jsme probírali v hodinách Zbožnosti. »Království nebeské hledej sám v sobě« například – to zní velmi podobně jako tehdejší instrukce, abychom hledali naplnění pouze ve vlastním nitru, pomocí drog a ničím nerušeného Soukromí. Ale některé Kristovy další pokyny jsou zcela jiného druhu. »To vám přikazuji, abyste jeden druhého milovali,« říká se v jednom. A jiné, velmi silné sdělení zní takto: »Já jsem ta cesta, pravda i život.« A další: »Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny, a já vám dám odpočinout.«

Kdyby za mnou někdo přišel a řekl mi: »Já jsem ta cesta, pravda i život,« asi bych mu se vší oddaností uvěřil. Vždyť právě po tom toužím – po cestě, po které bych měl jít, po pravdě, po životě.

Pokud tomu dobře rozumím, Ježíš o sobě tvrdil, že je synem boha, který prý stvořil nebe a zemi. To mě ovšem mate a vzbuzuje ve mně k Ježíši silnou nedůvěru. V každém případě se však zdá, že věděl mnoho věcí, které byly jiným neznámé, a nebyl to žádný hlupák, na rozdíl třeba od těch pošetilců z Jihu proti Severu, a měl také hodně daleko k takovým životu nebezpečným ctižádostivcům, jakými byli američtí prezidenti.

Ať už byl jakýkoli, patřil do kategorie takzvaných velikánů. Představa těchto »velikánů« mi není právě moc příjemná; jde z ní na mě trochu hrůza. »Velikáni« mívali občas s lidstvem plány hodně krvavé.

Mám pocit, že se v psaní lepším. Znám více slov a věty se mi teď daří sestavovat mnohem snáze.

Den stý sedmdesátý sedmý

Všechny svoje knihy jsem už přečetl, s výjimkou Jihu proti Severu a Umění tance, a toužím po dalších. Před pěti dny počítač opět na noc nezamkl dveře, a tak jsme se s Belaskem ještě jednou podívali do té opuštěné budovy a důkladně jsme to tam prohledali, ale další knihy jsme nenašli.

Musím nutně sehnat něco dalšího ke čtení! Když si vzpomenu na ty haldy knih v suterénu newyorské knihovny, dal bych nevímco, kdybych se tam mohl vrátit.

V New Yorku jsem viděl i několik filmů, ve kterých se líčil útěk z vězení. Trestance tam ovšem střežili lidé, kdežto u nás fungují jako dozorci jenom roboti-debilové.

Zato však máme na rukou ty kovové náramky, které se dají dezaktivovat vždycky jenom na půl dne. A i kdyby se mi podařilo uprchnout, jak bych se dostal do New Yorku?

V tom Turistickém průvodci je mapa území, klerému se tam říká Východní pobřeží; jsou tam obě Karolíny, Severní i Jižní, a je na ní i New York. Kdybych šel pořád po břehu oceánu a měl ho stále po pravé ruce, musel bych nakonec dorazit až do New Yorku. Nemám ovšem představu, jak to může být odtud daleko. V Přípravě jídel u moře se praví, že je možné sbírat na pláži škeble a živit se jimi. Kdybych uprchl, mohl bych si takto zajišťovat potravu.

A tenhle deník bych mohl opsat hodně malými písmeny na ten slabší papír,“ který jsem našel v krabici s knihami, a odnést si ho odtud v kapse. Ale nepadá v úvahu, že bych si s sebou mohl vzít všechny knihy.

A nedokázal bych si taky sundat ty náramky. Musel bych přijít na nějaký způsob, jak je přeseknout.

Den stý sedmdesátý osmý

V naší ševcárně pracuje mohutný stroj, který řeže pláty umělé hmoty, ze které se tu boty vyrábějí. Je v něm zamontovaný blyštivý nůž z nejtvrdší oceli, který jedním úderem dokáže proseknout asi dvacet pláství pevné umělé hmoty. U stroje vartuje robot a žádný lidský pracovník nemá v jeho blízkosti co pohledávat. Všiml jsem si však, že ten dozírající robot občas usíná; je to možná nějaký už téměř senilní robot, kterému nemohli svěřit jednodušší úkol, než aby u té mašiny jen tak stál.

Kdybych vystihl chvíli, kdy zase někdy zaklímá, přistoupil ke stroji a podržel ruce přesně na správném místě, možná by mi ten nůž náramky přerazil.

Ovšem kdybych udělal chybu, mohl by mi taky useknout ruku. Nebo by třeba na tvrdý kov v náramku nestačil a břit by ho pouze zkroutil a mně by to vykloubilo zápěstí.

Z těch představ na mě jde hrůza. Raději na to nebudu myslet.

Den stý osmdesátý

V Příčinách poklesu počtu obyvatel je následující výklad, týkající se počtu lidí na světě:

Současná demografie vykládá snížení počtu obyvatel planety mnoha různými, často zcela protichůdnými teoriemi. Nejpřesvědčivější obvykle uvádějí jeden nebo více z těchto faktorů:

1. obava z přelidnění;

2. zdokonalování sterilizačních procedur;

3. vymizení rodiny;

4. stoupající zájem o »vnitřní« prožitky;

5. ztráta zájmu o děti; ‚

6. všeobecná nechuť k převzetí jakékoli zodpovědnosti.

V knize se pak podrobně probírá každý z těchto bodů. Nikde se tam však nepíše o možnosti, že by děti zmizely úplně. Ale k tomu právě podle mého názoru na světě opravdu došlo, Nemyslím, že se na něm ještě někde vyskytují děti.

Až my umřem, nikdo další už po nás nepřijde.

Nedovedu říct, jestli je to tak dobře nebo špatně.

Přesto se mi však zdá, že by to bylo z mnoha důvodů dobré, stát se otcem dítěte a mít Mary Lou u sebe jako jeho matku. A velmi rád bych s ní žil tak, abychom dohromady tvořili rodinu – přestože bych tím asi vážně ohrozil svou Individualitu.

Nač mi vlastně moje Individualita je, ptám se? A je to skutečně něco svatého, nebo mi ji vtloukali do hlavy jenom proto, že tak někdo naprogramoval roboty, kteří mě učili?

Den stý osmdesátý čtvrtý

Dneska proběhla sklizeň protein-čtyřky. Když jsme došli na pole, už tam pracovaly dva obrovské stroje, které s rachotem projížděly po řádcích jako nějaké velikánské ideobusy, vířily mračna prachu a vytrhávaly dozrálé rostliny po dvaceti či třiceti ze země a ukládaly je do svých kontejnerů. Už přímo v nich byl možná sklizený produkt pulverizován, aby se z něho potom někde jinde vyráběly sójové suky a syntetické proteinové vločky.

Drželi jsme se v uctivé vzdálenosti od pole, protože z něj vanul puch mnohem odpornější než kdy jindy, a sledovali chvíli beze slova práci mechanismů.

Pak kdosi promluvil. Byl to Belasco, který zasmušile prohlásil: »A další sezóna za námi, mládenci.«

Všichni ostatní mlčeli. Další sezóna. Rozhlédl jsem se kolem sebe a poprvé po řadě týdnů jsem pečlivě zkoumal okolí. Ze stromů na svazích za vězeňskými budovami už opadalo všechno listí. Vzduch mě na tváři studil. Když jsem si ten pocit uvědomil a vzhlédl vzhůru k bledé modři oblohy, projelo mnou zachvění. Nad úpatím kopců se vznášelo velké ptačí hejno, kroužilo tam a obracelo se v podivuhodné jednotě.

V té chvíli jsem se s konečnou platností rozhodl, že z vězení uprchnu.

SPOFFORTH

Její tvář nebyla hezká, ale jako vždy od ní nemohl odtrhnout vyděšené oči. Stála na blátivém břehu jezera, stejně velká jako on, bílé nohy se jí ani trochu nebořily do bahna, ale v obličeji se jí zračil zmatek a paže měla napjaté a pod dlouhým pláštěm se celá chvěla. Něco mu podávala. Nikdy nemohl rozeznat, co to je, ať se sebevíc snažil zaostřit pohled přes vzdálenost několika málo kroků, která je dělila. Oči mu málem vypadly, jak je upíral na to, co držela v rukou, ale pak mu smutně, bezmocně klesly k zemi. Jemu bahno sahalo až nad bílé kotníky a nemohl se ani pohnout. A věděl, že ani ona nemůže postoupit blíž k němu. Znovu k ní vzhlédl, a ona tam stále ještě stála a ukazovala mu tu věc, na kterou nedokázal zaostřit pohled, a tak se teď snažil ji oslovit, zeptat se jí, co mu to chce dát, ale nevypravil ze sebe ani slovo. Jeho strach narůstal. A pak se probudil.

Kdesi v hlubinách mysli si po celou tu dobu uvědomoval, že to je sen. Vždycky to asi věděl. A potom, když seděl na kraji své úzké postele v bytě, kde žil, myslel na tu ženu ze svého snu. Pokaždé na ni potom dlouho myslel, a pak mu v duchu před očima vytanula představa té černovlasé dívky v červeném kabátě. O té se mu v jeho dlouhém, předlouhém životě nezdálo nikdy – vždycky jen o té ženě v koupacím plášti, vždy to byl pouze ten sen z druhé ruky, který se v něm náhodou uchoval ze života, který sám nežil a o němž téměř nic nevěděl.

Za dobu své existence se setkal s několika ženami, které se podobaly té ze snu. Mary Bornová byla jedna z nich, s těma svýma jasnýma očima a pevným držením těla, vypadala mnohem odolněji, sebejistěji než jeho snová vidina.

Už léta měl pocit, že kdyby našel ženu podobnou té ze snu a začal s ní žít, získal by možná klíč k tomu druhému životu, který kdysi prožívalo vědomí v něm uzavřené – k životu toho, jehož okopírovaný mozek nosil v hlavě. Teď to tedy uskutečňoval. Avšak onen klíč nenacházel.

Ten sen za ním přicházel každých osm deset dní a vždycky ho stejně rozrušil a nikdy si nezvykl na strach, který se ho při něm zmocňoval. Přijal ho však jako součást svého života. Někdy ten sen vystřídaly jiné sny, které obrážely jeho vlastní vzpomínky. A další, jejichž obsah nepoznával – v některých chytal ryby, v jiných hrálo roli otlučené pianino.

Zvedl se z postele, pomalu přešel k oknu a pohlédl do časného rána. Stála tam v dálce, ostře vystupujíc ze zsinalého svítání, vyšší než všechno ostatní: věž Empire State Building, vysoký náhrobní kámen města, které se jmenovalo New York.

BENTLEY

Belaskovu celu jsem našel snadno. Sledoval jsem ho, když mi šel pro Biff, a teď nebyl problém se k němu dostat. Když jsem otevřel neuzamčené dveře a vešel, Belasco si hověl na lůžku a hrál si se zrzavou kočkou. Televizi neměl puštěnou. V pelíšku v rohu cely spaly tři další kočky. Jednu stěnu pokrývaly fotografie nahých žen, na ostatních visely obrazy zachycující stromy, pole a oceán.

Byla tu taky lenoška, potažená bledě zelenou látkou, a stojací lampa – k obojímu si Belasco určitě pomohl nějakým pokoutním způsobem. Kdyby Belasco uměl číst, měl by to tam mnohem příhodnější než já.

Neposadil jsem se. Byl jsem příliš rozrušený. Belasco ke mně překvapeně vzhlédl. »Jak to, že nejseš ve svý cele, Bentley?« ptal se.

»Dveře dneska zase zůstaly odemknuté.« Vykašlal jsem se na Povinnou zdvořilost a podíval se mu přímo do tváře. »Chtěl jsem s tebou mluvit.«

Posadil se na posteli a kočičku postavil něžně na zem. Slastně se protáhla a pak zalezla k ostatním do rohu. » Vidím, že máš nějaký starosti,« řekl Belasco.

Stále jsem se na něj díval. »Mám strach. Rozhodl jsem se, že odtud uteču.«

Pohlédl na mě, užuž chtěl něco říci, ale zarazil se. Nakonec se zeptal: »A jak to chceš provést?«

»Ten velký nůž ve výrobně obuvi. Myslím, že by tohle dokázal přeseknout.« Zvedl jsem k němu ruce s náramky.

Pokýval hlavou a tiše hvízdl. »Páni! Ale co když se ta čepel netrefí přesně?«

»Já odtud musím pryč. Nechceš jít se mnou?« Dlouho se na mě mlčky díval. Pak řekl. »Ne.« Ještě víc se na posteli vzpřímil. »Já ani moc nestojím o to, dostat se ven. Teď už ne. A neměl bych ty nervy – nastavit ruce pod ten nůž.« Začal šátrat v kapsičce košile po marihuanové cigaretě. »A ty jseš si jistej, že to dokážeš?«

Dlouze jsem vydechl, a pak jsem se posadil do lenošky a zadíval se na náramky, které mi svíraly zápěstí. Byly teď už trochu volnější, než když byly nové, díky té práci venku na poli jsem zhubl a svaly mi ztvrdly. »Nevím. To uvidím, teprve až se o to pokusím.«

Zapálil si cígo a přikývl. »Až se dostaneš ven – co budeš jíst? Kolem dokola tady není žádná civilizace.«

»Budu u moře sbírat škeble. A třeba narazím na nějaká pole, kde poroste něco, co se dá jíst…«

»Co blázníš, Bentley. Tak se přece nemůžeš uživit. Co když žádný škeble nenajdeš? A začíná zima. Měl bys radši počkat až do jara.«

Pohlédl jsem na něj. Na tom, co říkal, něco bylo. Ale já jsem na druhé straně věděl, že bych do jara čekat nevydržel. »Bane,« řekl jsem. »Zkusím to zítra.«

Znovu pokýval hlavou. »Dobrá, dobrá.« Pak vylezl z postele, shýbl se, odhodil pokrývku a sáhl pod lůžko. Vytáhl velkou kartónovou krabici a otevřel ji. Uvnitř byly balíčky se sušenkami a s chlebem, sójové suky, všechno zabalené v průhledných fóliích. »Vezmi si, co uneseš.«

»Nechci tě…«

»Jen si to vezmi,« zarazil mě. »Já si můžu sehnat další.« A potom dodal. »Ale budeš potřebovat něco, v čem bys to mohl nýst.« Chvilku se zamyslel a pak přešel ke dveřím cely a zavolal: »Larsene! Pojď sem!« A za okamžik přišel do cely malý muž, kterého jsem si pamatoval z práce na poli. «Larsene,« oslovil ho Belasco, potřeboval bych ruksak.«

Larsen se na něj dlouze zadíval. »To znamená spoustu práce,« řekl. »Spoustu šití. A chce to mít plátno a trubky na rám…«

»Jeden ruksak už máš v cele, ten, co sis ho vyrobil z kaťat. Viděl jsem ho, když jsme tehdy při všeobecný poruše robotů hráli pokra.«

»Neblázni, člověče,« bránil se Larsen. »Ten ti přece nemůžu nechat. Mám ho připravenej pro sebe, až vocaď budu zdrhat.«

»Blbost,« řekl Belasco. »Nikam zdrhat nebudeš. Ten poker jsme hráli už před třema či čtyřma žluťákama. A jak by sis sundal náramky, co? Přehryzal by sis je zubama?«

»Třeba bych si je moh přepilovat…«

»Zase blbost,« pokračoval Belasco. »V tomhle vězení je sice pořádnej bordel, ale tak pitomí zase nejsou. Sám dobře víš, že žádným ručním nástrojem si je nestáhneš.«

»A jak se teda chceš dostat ven?«

»Já ne. Tadyhle Bentley.« Belasco zvedl ruku a položil mi ji na rameno. »Chce zkusit náramky přeseknout tím velkým nožem v ševcárně.«

Larsen na mě vyvalil oči. »To přece nemyslí vážně!«

»To je jeho věc, Larsene,« řekl Belasco. »Můžeš mu přepustit ten ruksak?«

Larsen si to chvilku rozvažoval. »A co za to?«

»Dva moje obrázky tady z tyhle zdi – můžeš si sám vybrat.«

Larsen se na něj zadíval přimhouřenýma očima. »A kočku.«

Belasco se zamračil. »To zrovna.« A pak: »Ale tak jo. Tu černou.«

»Zrzavou,« dorážel Larsen.

Belasco unaveně zakroutil hlavou. »Přines ten ruksak,« řekl potom.

A Larsen ho přinesl a Belasco do něj naskládal to jídlo pro mě a ukázal mi, jak bych v něm mohl nést Biff, kdyby bylo třeba.

Nevzal jsem si narkokapsle a tu noc jsem nezamhouřil oka. Chtěl jsem se totiž vyhnout doznívání účinků drogy, až půjdu ráno do továrny. Myšlenky na to, k čemu jsem se chystal, mě nepřestaly mučit ani na okamžik: nejenže budu riskovat vážné zranění pod tím ocelovým ostřím, ale i když se mi povede uprchnout, budu muset těžce bojovat o holé přežití – budu cestovat v zimě, územím, ve kterém se vůbec nevyznám, bez jakékoli přípravy na obtíže, které mě čekají, pouze s jednou tenkou knížkou o tom, jak lze dělat na pobřeží pikniky. V celém mém předcházejícím školení – hloupém, život popírajícím – nebylo nic, co by mě aspoň trochu připravilo na to, co mě teď čeká.

Jeden hlas ve mně mi říkal, že bych měl počkat. Počkat do jara, počkat třeba až do konce, až mi sdělí, že můj trest vypršel. Život ve vězení nebyl vlastně o nic horší než někdejší můj pobyt ve výcvikovém internátě pro příští duševní pracovníky, a kdybych se naučil počínat si jako Belasco, mohlo mi tu být docela dobře. Když se člověk dokázal vyhnout tomu, aby ho nějaký robot-strážný nezbil, a k tomu stačilo dávat si na ně jen trochu bacha, režim tady byl značně uvolněný. Když vynalezli ty náramky, veškerá řídící činnost v téhle káznici zřejmě polevila jako ostatně v poslední době všude jinde. Byl tu k mání dostatek marjánky i narkokapslí a na stravu a práci jsem si už zvykl. A měl jsem tu i televizi a svou kočičku Biff…

Ale to byl jen jeden hlas. Z hlubších poloh mého nitra mě oslovoval jiný, který vyzýval: »Musíš odtud pryč.« A já věděl, že se musím pokusit o útěk, i když jsem se zalykal strachem.

Pozůstatky mého původního naprogramování mě nabádaly: »Když si s něčím nevíš rady, pusť to z hlavy.« Ale i tento hlas jsem v sobě musel potlačit. Protože neměl pravdu. Pokud jsem měl dál žít tak, aby to stálo za tu námahu, musel jsem pryč.

Kdykoli jsem si představil ten obrovský nůž nebo chladné, opuštěné pobřeží, pomyslel jsem vzápětí na Mary Lou, jak tím kamenem rozbila sklo kóje s krajtou. To mi pomohlo tu poslední osamělou noc v cele jakž takž snesitelně přežít.

Ráno jsem si vzal ruksak na záda už k snídani a nechal jsem si ho na zádech i během jídla. Žvýkal jsem proteinové vločky a černý chléb jako jindy a žádný strážný si mě ani nevšiml.

Když jsem dojedl, uviděl jsem Belaska, jak se blíží k mému stolku. Při jídle se nesmělo mluvit, ale on mě přesto oslovil: »Ahoj, Bentley. Cestou do ševcárny si tohle sněz.« A podával mi svůj krajíc chleba, mnohem větší, než byl předtím můj. Z druhé strany místnosti zavolal jeden strážný: »Narušení Soukromí!« Nevšímal jsem si toho.

»Děkuju ti,« řekl jsem. Pak jsem k němu napřáhl ruku, jak jsem to vídal u mužů ve filmech. »Sbohem, Belasco,« loučil jsem se s ním.

Porozuměl mému gestu, pevně mi ruku sevřel a podíval se mi zpříma do tváře. »Sbohem, Bentley,« opětoval můj pozdrav. »Myslím, že děláš správnou věc.«

Přikývl jsem, silně jsem mu stiskl ruku, a pak jsem se otočil a odcházel.

Když jsem s ostatními ze směny vcházel do dílny, řezačka už pracovala. Zastavil jsem se, nechal ostatní procházet kolem sebe a asi minutu jsem ji pozoroval. Působila na mě přímo děsivě a při pouhém pohledu na to monstrum se mi sevřel žaludek a ruce se mi roztřásly.

Čepel nože byla dlouhá asi jako mužská noha, ale širší než ona. Byla z nejtvrdší oceli, stříbrošedá, mírně zakřivená a tak ostrá, že když se jako gilotina snesla z výšky a projela dvaceti vrstvami tlusté umělé kůže, nebylo to téměř slyšet. Materiál k ní přisunoval dopravník a pod čepelí ho pak na jakési kovadlině přidržela souprava kovových chapadel. Zastavila štos těch pláství pod nožem a ten na ně dopadl z výšky asi půl druhého metru, nehlučně se do nich zařízl a pak se zase zvedl. Když byl v nejvyšším bodě, jeho ostří se lehce zablýsklo a já musel myslet na to, co by se stalo, kdyby zasáhlo moje zápěstí. Kam přesně bych měl položit ruku? A i kdyby se mi to podařilo na jedné ruce, musel bych totéž provést i s druhou. Bylo to nemožné. Stál jsem tam a cítil, jak mě zaplavuje vlna strachu: Určitě tady vykrvácím. Krev mi bude stříkat ze zápěstí jako fontána.

A pak jsem si řekl nahlas: »No a co? Nemám co ztratit.«

Protlačil jsem se mezi ostatními muži, kteří zaujímali svá místa u kompletovací linky, a přistoupil jsem ke stroji. Jediný robot v hale byl ten, který dozíral na řezačku. Ruce měl zkřížené na mohutných prsou a v očích prázdný pohled. Postavil jsem se vedle něj. Otočil na mě bulvy, ale ani se nehnul a nic neříkal.

Čepel se zřítila se strašlivou prudkostí, jen se zablesklo. Stál jsem tam a díval se jako očarovaný. Tentokrát jsem v okamžiku, kdy nůž zajel do vrstvy umělých usní, zaslechl tiché zasyčení. Vsunul jsem ruce do kapes, abych zastavil jejich třas.

Zadíval jsem se na pás, kde automatická chapadla postrkovala nařezaný materiál do kontejneru, v kterém byl přepravován zpátky k dalšímu rozřezávání. A spatřil jsem něco, nad čím se mi srdce rozbušilo ještě rychleji: na kovadlině, v místě, kde se jí možná už celé dlouhé modročasy či žlutočasy dotýkalo ostří krájeci čepele, byla tenká temná čára. Ukazovala přesně místo, kam čepel sjížděla!

A pak mi došlo, jak by se to dalo udělat. Bez velkého rozvažování, které by jenom mohlo posílit můj strach, jsem šel na věc.

Když stroj rozčísl další vrstvu těch umělých pláství, sáhl jsem po nich a odebral z pásu několik polovin. Dával jsem si pozor, aby se přitom hrana vzniklá řezem neporušila. Chapadla odstranila zbývající pláty a na jejich místo přisunula další dávku. Teď mělo trvat několik vteřin, než čepel sjede dolů. Nedíval jsem se nahoru a nemyslel na ni, ale nový materiál jsem prudce stáhl z pásu na zem.

V příštím okamžiku jsem koutkem oka zahlédl, že se robot vedle mě pohnul. Rozpojil zkřížené paže. Nevšímal jsem si ho a položil na kovadlinu už uříznutou vrstvu materiálu, a to tak, že čerstvá hrana přesně sledovala onu tenkou linku na kovadlině. Pak jsem z kapsy vytáhl drátěný hák, který jsem si předtím vyrobil, zaklesl ho za náramek na levé ruce, sevřel ji v pěst, a teprve potom pohlédl vzhůru. Čepel mi nehybně trčela nad hlavou. Takhle přímo zespoda připomínalo její ostří na pozadí bytelného těžkého držáku perfektní pěšinku ve vlasech.

Silou vůle jsem přemohl třas a donutil se na nic nemyslet. Rychle – rychleji to snad ani nešlo – jsem položil sevřenou pěst levé ruky klouby dolů na pás asi tak centimetr od linky na kovadlině, opřel se předloktím pravé ruky o tu vrstvu materiálu a touto rukou odtahoval náramek na druhé ruce od zápěstí. Táhl jsem za ten hák vší silou, takže se mi mezi zápěstím a kovovým náramkem vytvořila asi dvoucentimetrová mezera. Hlavu jsem odkláněl dozadu, co nejdál od dráhy nože. Celé tělo mi v té chvíli zkamenělo.

A najednou mi robot zařval do ucha: »Narušení pořádku! Narušení pořádku!« Ani jsem se nehnul.

Pak se čepel zřítila dolů jako anděl zkázy, jako vystřelená kulka, ovanula mi tvář proudem vzduchu, a já zaječel bolestí.

Předtím jsem zavřel oči. Teď jsem se donutil je otevřít. Nespatřil jsem žádnou krev! A na páse přede mnou ležel úlomek přeseknutého náramku. Automatická chapadla už ho sunula k odpadovému koši. Robot stále hulákal. Podíval jsem se na něj a křikl jsem: »Nezacláněj, robote!«

Strnul a nehybně na mě zíral, paže svěšené podél boků.

Pohlédl jsem na svoje levé zápěstí. Kovový náramek, nyní už přerušený, se mi zařezával do masa. Pravou rukou jsem ho uvolnil. Robota, který na mě teď jenom tupě zíral, jsem ignoroval a zakroutil zápěstím. Bolelo to, ale zlomeného jsem neměl nic. Potom jsem zasunul jeden konec přeseknutého náramku pod bližší hranu kovadliny, mimo dosah čepele, a hákem jsem odtahoval druhý konec, až se náramek pomalu roztáhl a mohl jsem ho úplně sundat. Mezitím čepel zase sjela dolů; minula mě asi o třicet centimetrů.

Zhluboka jsem se nadechl a zaklesl hák za náramek na pravé ruce.

Čekal jsem, než se objevila další dávka té umělotiny a nůž ji rozsekl. Potom jsem jako prve odebral část odříznutých pláství. Když jsem natáhl pravou ruku a chystal se položit pěst na dopravník, pocítil jsem, že mi paži pevně sevřela něčí ruka. Byl to ten robot.

Ihned jsem bez přemýšlení sehnul hlavu a vší silou jsem mu ji jako beran vrazil do prsou. Uvolnil svoje sevření, zapotácel se dozadu a narazil na dopravník. Ohnul se do předklonu. Ustoupil jsem trochu a nakopl ho do břicha. Měl jsem na nohou těžká vězeňská bagančata a vložil jsem do toho kopance všechnu sílu, kterou mi do nohou vlila celá jedna sezóna práce venku na poli. Ani nehlesl, jen těžce padl na podlahu; ihned se však začal hrabat na nohy.

Obrátil jsem se k němu zády a vzhlédl jsem. Čepel se právě vracela vzhůru do mrtvé polohy. Za sebou jsem uslyšel mužské hlasy a pak se znovu ozval křik robota: »Narušení pořádku! Narušení pořádku!«

Neotáčel jsem se a podržel pravé zápěstí pod řezacím břitem. Hlavu jsem opět odkláněl co nejdál a snažil jsem se nemyslet na to, co by se asi stalo, kdyby mě robot chytil za paži právě v okamžiku, až by čepel už padala dolů.

Trvalo to celou věčnost.

A pak se to stalo. Tvrdý ocelový břit se zablyštěl náhlý závan vzduchu – a pak bolest. A než jsem vykřikl podruhé, zaslechl jsem lupnutí, jako by se zlomila suchá větev.

Otevřel jsem oči a podíval se. Náramek byl přeražený, ale ruku jsem měl nějak divně ohnutou a ihned jsem pochopil, k čemu došlo. Měl jsem zlomené zápěstí.

Uvědomil jsem si to, ale bolest jsem už necítil. Zvonilo mi v uších a ten úder bolesti jsem si dobře pamatoval, avšak teď už mě nebolelo nic. A v hlavě jsem měl jasno – jasno jako nikdy.

A pak jsem si vzpomněl na robota a ohlédl jsem se směrem, kterým jsem ho odrazil.

Stále ještě ležel na podlaze. Seděl na něm Larsen s tím starým bělovlasým mužem a Belasco stál nad ním, v jedné ruce těžký francouzský klíč a v druhé Biff.

Jen jsem se díval.

»Poslyš, kamaráde,« křenil se Belasco, »zapomněl by sis tu kočičku.«

Pomocí háku jsem si sundal druhý náramek a strčil ho do kapsy. Pak jsem přistoupil k Belaskovi a do zdravé ruky převzal Biff.

»Víš, co je to šátkovej závěs?« ptal se mě Belasco. Když jsem si vzal Biff, začal si sundávat košili. Francouzák si při tom přehazoval z ruky do ruky a pozorně sledoval stále nehybného robota.

»Závěs?«

»Tak chvilku počkej.« Svlékl košili a pak ji roztrhl na dva kusy. Rukáv a podolek spojil uzlem, vzniklý pruh látky mi pověsil kolem krku, nad popruhy ruksaku, a pak mi ukázal, jak mám pravou ruku vsunout do širší části závěsu. »Až se dostaneš trochu dál od vězení,« nabádal mě, »ochlaď si to zápěstí v oceánu. A namáčej si ho pak co nejčastějc.« Sevřel mi rameno, «Jseš statečnej chlap, kamaráde,« řekl mi.

»Děkuju ti,« odpověděl jsem. »Děkuju.«

»Ale teď už se koukej vypařit, Bentley,« vybídl mě Belasco.

A tak jsem se tedy vypařil.

Chvíli jsem běžel, chvíli šel směrem na sever od vězení; oceán šuměl vpravo ode mne. Teprve když jsem urazil několik kilometrů, začalo mě zápěstí opravdu pekelně bolet. Zastavil jsem se a postavil na zem Biff, která po mně mezitím cestou párkrát sekla packou a pořádně mě podrápala. Ze začátku hlasitě mňoukala, ale pak se utišila. Lehl jsem si na záda na kraj vody, ponořil do ní ruku a nechal si zraněné zápěstí chladit studenými zimními vlnkami. Hruď se mi prudce zdvíhala po tom úprku i prožitým rozčilením. Byl příliv a za chvíli mně voda začala olizovat i bok. Biff zase žalostně mňoukala. Nereagoval jsem a dál jsem tam nečinně ležel, voda stoupala a ledově na mě dorážela, až mě nakonec donutila vstát a ustoupit jí. Bolest neodešla, i když ji chladné vlny ztlumily. A nezmizel ani strach, který ve mně budila další cesta. Srdce mi však přesto jásalo. Byl jsem svobodný člověk.

Poprvé v životě jsem byl svobodný člověk.

Přistoupil jsem těsně k moři, do dlaně levé ruky jsem si nabral trochu vody a napil se. Avšak hrdlo se mi stáhlo, začal jsem se dusit a většinu jsem zase vyplivl. Nevěděl jsem, že mořská voda se nedá pít. Nikdo mi to zatím neřekl.

Najednou ve mně cosi povolilo a já sklesl do pobřežního písku a zůstal ležet, rozbolavělý a žíznivý, a rozbrečel jsem se. Bylo toho na mě moc. Už toho na mě bylo moc.

Ležel jsem na studeném, vlhkém písku, bičován ostrým větrem, celá pravá paže mi tepala bolestí, v krku mě pálila mořská sůl a já neměl tušení, kde bych našel pitnou vodu. Nevěděl jsem ani, kde bych ji měl hledat, nevěděl jsem, jak se vlastně sbírají škeble a jak bych si mohl opatřit něco jiného k jídlu, až sním veškeré zásoby, které jsem si s sebou nesl v batohu.

Pak jsem se najednou posadil. Měl jsem přece co pít. Belasco mi s sebou dal tři plechovky tekutého proteinu.

Popadl jsem ruksak, nahoře, kde Larsen našil knoflíky, jsem ho otevřel, vytáhl jednu konzervu a opatrně ji načal. Upil jsem z ní jenom několik doušků, dal jsem trochu i Biff a pak jsem dírku ve víčku plechovky utěsnil kapesníkem. Zase se mi začal vracet dobrý pocit. Několik dní budu mít co pít. A mezitím někde najdu čerstvou vodu. Vstal jsem a vydal se zase na sever. Biff se mi držela víceméně po boku nebo byla jen kousek přede mnou či za mnou. V pobřežním písku se šlo pohodlně, kráčel jsem tedy dost svižně a pomáhal si energickým kýváním zdravé ruky podle těla.

Za chvíli vykouklo zpoza mraků slunce. Na pláži se objevili jespáci píseční, nad hlavou mi začali poletovat rackové a vzduch prosycoval příjemný, čistý pach oceánu. Moje ruka si v šátkovém závěsu vcelku pohodlně hověla, a ačkoli mě dosud velice bolela, když jsem si na ni dovolil myslet víc než zdrávo, věděl jsem, že se to dá vydržet. V prvních dnech ve vězení mi rozhodně bylo hůř, a taky jsem to přežil. Tohle přežiju taky.

Na noc jsem se uložil na písek vedle starého kmene, napůl do něj zapadlého v místech, kde na pláži začínala růst tráva. Nasbíral jsem trochu vyplavených klacků a udělal si ohýnek. Posloužil mi zapalovač, jako Belaskovi onoho dne, který mi teď připadal už neuvěřitelně vzdálený. Seděl jsem u ohně, opřený o kmen, choval na klíně Biff, a teprve když obloha potemněla a vysoko nad námi se jasně rozzářily hvězdy, ulehl jsem na písek. Měl jsem na sobě modrý vězeňský svetr a přikryl jsem se ještě blůzou. Brzy jsem tvrdě spal.

Za svítání jsem se probudil. Oheň už dávno vyhasl, byl jsem prochladlý a celý ztuhlý a v zápěstí mi bolestivě cukalo.

I druhé zápěstí bylo bolavé a oteklé, tam, kde se do něj v továrně zařízl zkroucený přeťatý náramek. Avšak přes bolest, která mi trápila tělo, mi dlouhý spánek poskytl blahodárný odpočinek. A už jsem neměl strach.

Biff se ke mně celou noc tulila a probudila se zároveň se mnou.

A k snídani jsem opravdu měl škeble! Neměl jsem ony speciální hrabičky, které ukazovaly obrázky v mé knížce, ale místo nich jsem to zkusil s dlouhou holí; pátral jsem s ní na pláži po malých bublinkách v mokrém písku, vystupujících z mlžích sifonků. O sedm či osm škeblí jsem přišel, ale nakonec jsem se naučil rychle je vyrýpnout ze sedlého písku, než se zavrtají hlouběji. Dostal jsem čtyři, všechny pěkně velké.

Pak se zase hodnou chvíli zdálo, že se mi nepovede je otevřít. Vytáhl jsem z kapsy tu knížku – Přípravu jídel u moře: Udělejme si piknik – a pročítal příslušné instrukce, ale ty mi moc nepomohly. Byl tam obrázek, jak se má speciálním nožem »vyškrábnout ta malá potvůrka ze svého úkrytu«; tak to tam doslovně stálo. Já jsem ovšem takovou kudlu nevlastnil. Ve vězení jsme žádné ostré nože neměli. Pak jsem si na něco vzpomněl. Když jsem si tehdy sundal druhý přeseknutý náramek, obě jeho části jsem si přece strčil do kapsy. Teď jsem tam tedy sáhl, vytáhl větší kus toho kovu a koncem, který krájecí břit zaostřil do špičaté hrany, jsem se pokoušel otevřít svou první škebli. Biff mě nedůvěřivě pozorovala, jak se s tím hmoždím; několikrát jsem se málem řízl, ale nakonec se mi to povedlo!

Snědl jsem toho měkkýše syrového. V životě jsem nic takového neochutnal. Bylo to docela lahodné. A byl to zároveň potrava i nápoj, protože v každé škebli bylo i trochu pitné tekutiny.

Toho dne jsem ušel po pobřeží směrem k severu mnoho kilometrů, protože jsem měl přece jen ještě obavy z pronásledování. Ale nezpozoroval jsem ani nezaslechl sebemenší náznak toho, že by se byl někdo za mnou vydal. Nenašel jsem však také ani stopu po nějakém lidském obydlí. Bylo chladno a odpoledne dokonce chvíli padal sníh. Moje vězeňské šaty byly ovšem docela teplé a zima mi zatím v podstatě nevadila. K obědu jsem si nasbíral opět pár mušlí, pojedl jsem k nim půlku sójového sulku a zapil to trochou tekutého proteinu. Biff si na škeble snadno zvykla a vylizovala a vykusovala je z lastur přímo náruživě. Brzy jsem se naučil je hledat a otevírat bez větších potíží.

Čas od času jsem zkusil zabočit kousek do vnitrozemí a hledal nějaké vyvýšené místo, odkud bych se mohl rozhlédnout po nějaké sladké vodě, zjistit, není-li někde poblíž jezero, řeka či zavodňovací strouha. Nikde nic. Bylo mi jasné, že časem budu potřebovat něco víc než jen samé škeble a tekutý protein.

Pokračoval jsem takhle celé dny – ztratil jsem přehled, kolik jich vlastně už bylo. Zápěstí se mi postupně lepšilo a jednoho večera mi vyšel pokus, který mě co do budoucnosti velmi uklidnil. Kousíček od pobřeží jsem pod jedním skalnatým ostro-hem narazil na poměrně rozsáhlý jazyk ledu a zmrzlého sněhu. V ruksaku jsem si nesl plechovou vězeňskou misku, kterou jsem si vzal s sebou, abych si mohl připravovat své pobřežní pikniky. Sel jsem k tomu bílému políčku a úlomkem náramku jsem si do misky nasekal trochu ledu. Pak jsem si rozdělal ohýnek, nechal ho dohořet a posadil misku na žhavé uhlíky. Když led roztál, zjistil jsem, že se to dá pít! Pořádně jsem si tedy lokl a trochu jsem nechal i Biff Pak jsem do ohýnku přiložil pár klacků, dal do misky roztát další led a šel vyhrabat dvě hrsti škeblí. Ty jsem pak hodil do vodv, která se zatím už začala vařit, a za několik minut jsem měl hotový chutný škeblový vývar.

Tímhle způsobem jsem se udržoval naživu asi měsíc. Vyhledával jsem si nejpříhodnější chráněná místa, kde se dalo přespávat, a po malých dávkách jsem spotřebovával zásoby, které mi Belasco věnoval. Nakonec mi ovšem došly a byl jsem nucen živit se den za dnem výlučně škeblemi. Kolik těch dní bylo, nevím, protože v té době jsem v tomhle deníku nepokračoval, ale pak jsem jednou na pláži našel ležet zmrzlou rybu a uvařil jsem si ji. Na dva dny mi vystačila jako vítaná změna v jídelníčku, ale brzy bylo po ní.

Biff si ulovila pár drobných pobřežních ptáků a jednoho se mi podařilo jí vyrvat. Pak však raději začala lovit dál ode mne. Bylo by to bývalo výborné, vychovat si z ní loveckou kočku, ale neměl jsem tušení, jak na to jít.

Věděl jsem samozřejmě, že oceán je plný ryb a korýšů a dalších dobrých věcí, které by se daly jíst, neměl jsem však ponětí, jak je dostat z vody. Příprava jídel u moře mluvila o bobulích, kořenové zelenině a bramborách, ale ty jsem bohužel neměl k dispozici. Pravidelně jsem podnikal průzkumné výpravy do vnitrozemí a hledal vodu a pole podobná tomu vězeňskému, ale narážel jsem pouze na divokou, většinou uschlou trávu a býlí. Nebyly tam nikde známky toho, že by kdy někdo tuhle půdu obdělával, žádná stopa života. Napadlo mě, jestli třeba denverský incident nezpůsobil, že se země tady »zadusila«, jak to nazývaly moje knihy o historii, nebo zda k tomu nedošlo v nějaké pozdější válce, o které nejsou žádné záznamy v knihách, protože v době, kdy se odehrála, neuměli už lidé číst a psát. Když u nich tato schopnost zanikla, zanikly zřejmě i dějiny.

Na konci tohoto údobí jsem zažil dvacet, možná i víc dní, kdy jsem neměl do úst nic jiného než škeble, a někdy i ty jsem těžko hledal. Ráno jsem se budil s kovovou příchutí v ústech a s křečemi v žaludku a zjišťoval, že sotva urazím kousek cesty, padne na mě únava a musím si lehnout na písek, abych si trochu odpočinul. Kůži jsem měl suchou a svědila mě. Věděl jsem, že bych potřeboval obohatit svou stravu něčím jiným, ale nic jsem nemohl najít. Zkoušel jsem připlížit se nepozorovaně ke spícím rackům, ale nepodařilo se mi nikdy dostat se k některému tak blízko, abych ho mohl chytit. Jednou jsem na poli porostlém seschlou hnědou trávou uviděl hada a začal ho pronásledovat, klouzal ode mě pryč však příliš hbitě, než aby mu moje unavené nohy stačily. Sklesl jsem vysíleně k zemi; z toho hada by se byla dala připravit masitá polévka. Občas jsem zahlédl i zajíce, ti však pro mě byli zcela nedostižní.

Začal jsem být nemocný. Moje zápěstí bylo už v té době vyhojené, byť jsem ho teď měl trochu zkroucené a ztuhlé, a když jsem pravou rukou zdvíhal Biff ze země, stále ještě jsem v ní cítil bolest, ale teď mně zase od rána do večera přímo třeštila hlava a trpěl jsem nesnesitelnou žízní. Často jsem se musel zastavovat, abych si rozpustil trochu ledu, ale mnohokrát jsem pak vzápětí vyzvracel, co jsem vypil. A jednoho večera jsem vydávil celou večeři a byl jsem tak slabý, že jsem neměl energii připravit si novou. Usnul jsem u pozůstatků svého ohně obličejem k zemi, prakticky nechráněn před nepohodou.

Když jsem se probudil, zmítala mnou zimnice a čelo jsem měl poseté krůpějemi potu. Pokrýval mě lehký závoj sněhu a sněžilo stále. Obloha byla temně šedá a písek kolem mě promrzlý. Všechny klouby mě bolely.

Pokusil jsem se vstát, ale sotva jsem se držel na nohou. Nakonec jsem byl rád, že dokážu zpříma sedět. Rozhlížel jsem se kolem sebe po pobřeží a pátral po dřevu, z kterého bych si mohl udělat ohníček. Nikde však žádné nebylo, všechny větévky v okolí jsem vysbíral předešlého večera. Avšak oheň jsem teď přímo zoufale potřeboval.

Biff se mi třela o bok a tiše naříkala.

Kdybych teď byl v internátu či ve vězení, nějaký robot by mi dal jednu jedinou meditabletu a za chvíli bych byl v pořádku. Já s sebou však žádné léky neměl.

Seděl jsem tam jistě přes hodinu a čekal, až se obloha trochu vyjasní a začne být tepleji. Nestalo se tak. Nebe bylo stále velmi temné a ke všemu ještě začal vanout ledový vítr, který mi vháněl sníh do obličeje a řezal mě do tváří a píchal do očí.

Uvědomoval jsem si, že jestli zůstanu takhle sedět nebo dokonce ulehnu, bude mi ještě hůř. Stále se mi v duchu vracely ty verše z jedné básně T. S. Eliota:

Můj život křehce čeká na van smrti, jenž sfoukne ho jak pírko z hřbetu ruky.

Nakonec jsem ta slova vykřičel ze všech sil do větru. Věděl jsem, že když teď nevstanu, pravděpodobně tu zemřu a na mém zkřehlém mase si začnou pochutnávat rackové a nakonec vichr rozfouká moje holé kosti po pobřeží na všechny strany. Ta představa se mi ovšem vůbec nelíbila.

S tichým úpěním jsem se vzepřel a postavil, ale ihned jsem zase sklesl na jedno koleno. »Vstaň!« poručil jsem si nahlas a znovu jsem se zvedl. Chvíli jsem se potácel a hlava mi padala, protože jsem ji nedokázal udržet vzpřímenou. Svět se se mnou nemožně točil a zmáhala mě bolest. Přece jen se mi však povedlo hlavu zvednout a vykročit. Několikrát jsem zatočil do vln dorážejících na břeh, ale vždycky jsem z nich zase vyklopýtal.

Nakonec se mi podařilo nasbírat trochu dříví a zimničně roztřesený jsem si rozdělal oheň. Jeden pevný, dlouhý klacek jsem si schoval, abych se měl potom při chůzi oč opírat.

Ruksak už jsem měl prázdný, zbyla v něm jen miska, a tak jsem džínovinu, z které byl vyroben, stáhl z lehké kovové trubkové kostry, sundal si kabát a svetr a rozklepaný chladem jsem si povlak batohu omotal kolem těla jako vestu. Pak jsem si zase co nejrychleji navlékl svetr a kabát, a když jsem se trochu ohřál u ohně, chlad mě přece jen tolik nesužoval. Byl by se mi hodil nějaký šátek či šál a potřeboval jsem také něco na hlavu. Mezitím mi však narostl dlouhý vous, který mi částečně chránil tvář i krk. Mohl jsem zabít Biff, sníst ji a z kůže si pak udělat čapku, ale to bych byl nesvedl. Změnil jsem se, už jsem nebyl takový, jak mě kdysi vycvičili. Už jsem netoužil po samotě, po soukromí, po soběstačnosti. Biff jsem nutně potřeboval. Pochopil jsem, že soběstačnost je mnohem víc, než co člověku dokáže zajistit droga či tichá samou.

Podařilo se mi přivázat misku kouskem provázku k rámu batohu. Ten jsem si zase navlékl na záda, uchopil jsem hůl a teď už trochu silnější, i když v horečce a celý zmámený, jsem se po pustém pobřeží znovu vydal na sever.

Vytrvale sněžilo, a jak postupoval den, byla mi stále větší zima. Dvakrát jsem se zastavil, abych se pokusil rozdělat si oheň, ale nepodařilo se mi to, protože pokud jsem našel nějaké dřevo, bylo beznadějně mokré, a v dorážejícím silném větru mi plamínek malého zapalovače neustále zhasínal. Když na mě do-lehla žízeň, nezbývalo mi nic jiného než polykat hrsti sněhu. Pobřežní písek byl už tak promrzlý, že jsem z něj škeble doloval stále obtížněji. Pokračoval jsem pomalu vpřed a snažil se nepodlehnout panice.

A potom k večeru, když jsem obešel výspu pobřeží, vybíhající do moře, spatřil jsem před sebou na nízkém ostrohu trochu dál od břehu velkou starou budovu, v jejíchž oknech se svítilo. Sníh padal stále hustěji. Možnost, že najdu přístřeší a teplo, mi dodala novou sílu, a tak jsem se potácivě rozběhl tím směrem, až jsem se dostal pod sráz. Tam mi však srdce pokleslo. Nahoru nevedly žádné schody – všude kolem jenom volně navršené balvany, mohutná bariéra proti útokům oceánu.

Chvíli jsem bezradně stál a uvažoval, co počít, a pak mi došlo, že se nahoru nějak dostat prostě musím. Nemohl jsem riskovat další noc na otevřeném pobřeží, protože ráno bych už mohl být horečkou tak zesláblý, že bych se nedokázal ani posadit.

Začal jsem se tedy škrábat vzhůru. Vylezl jsem vždycky na jeden balvan, odpočinul si chvíli a pak se pomalu vydrápal na další. Biff si myslela, že si jenom tak hrajeme, a pobíhala po těch skaliscích lehce nahoru a dolů, ale mě bolelo pravé zápěstí, hrdlo jsem měl vyschlé žízní a nohy a kolena jsem si odíral o kameny. Muselo to být nesmírně bolestivé, ale já jsem nic nevnímal. Sápal jsem se umíněně na ostroh, protože jsem věděl, že zasněžená pláň by mohla znamenat mou smrt.

Nakonec jsem to přece jen dokázal. Nahoře jsem padl na zem a prudce oddechoval. Biff se ke mně přitulila. Pohladil jsem ji po hlavičce. Dlaně jsem měl poškrábané a zakrvácené a rukáv kabátu rozdřípnutý, ale jinak jsem byl v pořádku.

Hůl jsem musel nechat dole, lézt nahoru se s ní nedalo, a tak jsem ke vchodu do té budovy musel částečně lézt po čtyřech. Bohudík nebylo zamčeno. Rozrazil jsem dveře a padl dovnitř, do světla a do tepla.

Dlouho jsem dřepěl na tvrdé podlaze, opřený zády o dveře, jimiž jsem vstoupil, a držel si hlavu v dlaních. Motala se mi a z vysílení se mi dělalo až špatně. Ale bylo tam příjemně teplo.

Když jsem se trochu probral, rozhlédl jsem se kolem sebe.

Byl jsem v obrovské, jasně osvětlené hale s vysokým stropem. Přede mnou a podle postranních stěn byly těžké šedivé stroje, běžel tu dopravní pás a zády ke mně stálo několik robotů, kteří stroje obsluhovali. Mechanismy pracovaly poměrně tiše.

Teplo mě trochu vzpamatovalo a začal jsem v té velké místnosti pátrat po vodě. Našel jsem ji téměř ihned. Jednou z těch velkých mašin byla jakási vrtačka, jejíž hrot ochlazoval tenký pramínek, tryskající na něj z hadičky zabudované do stroje. Voda pak stékala malým korýtkem před dopravník a mizela v odtokovém kanálku v podlaze.

Robot, který stál nečinně vedle stroje, mě ignoroval stejně jako já jeho. Poklekl jsem před dopravník, podržel jsem spojené dlaně nad kanálkem, zachytil do nich trochu vody vytékající z korýtka a napil se. Voda byla teplá a trošku páchla po oleji, ale pít se dala.

Když jsem si takto posloužil, umyl jsem si tou vodou ruce a obličej, jak jen to šlo. Biff zatím chlemtala tekutinu z louží na podlaze. Připadalo mi, že olej ve vodě obsažený příjemně tiší mou rozdrásanou kůži.

Když jsem se narovnal, bylo mi už mnohem lépe. Začal jsem důkladněji zkoumat, kde to jsem.

Uviděl jsem teď, že ty dopravníky jsou vlastně tři a jsou postavené rovnoběžně s třemi stěnami haly. A rozpoznal jsem nyní, že po nich vytrvale pojíždějí řady lesklých opékačů topinek. Pamatoval jsem si na ten přístroj z dětství, když jsem v internátě míval pomocnou službu v kuchyni, ale od té doby jsem už žádný neviděl.

Tady je montovaly dohromady stroje, kolem nichž je dopravní pásy posunovaly. Některé vždy přidaly nějakou součástku a zároveň ji přivařily na příslušné místo, a výrobek se ihned šinul dál. Na každý stroj dozíral robot druhé generace, nemotorný imbecilní android; jen stál a sledoval, jak stroj pracuje. Na začátku linky se z obrovské role odvíjel ocelový plech, na jejím konci vycházely hotové opékače. Jejich výroba měla v té světlem zalité prostorné hale pozoruhodně rychlé tempo. První stroj téměř nehlučně ohýbal kusy plechu do žádaných forem a do nich pak další mašiny zamontovávaly jednotlivé díly. Stál jsem tam, konečně v teple, ale stále ještě polomrtvý hladem, a kladl si otázku, co se pak s těmi opékači děje, když jsem už třicet let nikde ani na jeden nenarazil. Vždycky když jsem si chtěl doma udělat topinku, musel jsem napíchnout krajíc chleba na vidličku a podržet ho nad otevřeným plamenem. A předpokládám, že to tak dělal každý.

Až když jsem došel na konec linky, uviděl jsem, co se vlastně děje. Stál tam robot třetí generace, ve světle šedém overalu, a na rozdíl od ostatních se musel dost ohánět. Vždycky když k němu pás dovezl zkompletovaný opékač, stiskl vypínač po jeho straně, těsně nad malou nukleární baterií, a když se nic nestalo, žádné ohřívací tělísko se nerozžhavilo, hodil ho do velkého kontejneru na kolečkách, který měl při ruce.

Jako všichni ostatní roboti i tenhle si mě vůbec nevšímal. Stál jsem tam, ještě trochu zmámený teplem, které v hale panovalo, a sledoval ho – jak se mi zdálo – celou věčnost. Když k němu automatická výrobní linka dopravila hotový opékač, vzal ho do rukou, stiskl vypínač, podíval se dovnitř, zjistil, že nefunguje, a hodil ho do přistaveného kontejneru.

Robot měl kulatý obličej a povystouplé oči; vypadal trošku jako Peter Lorre, chyběla mu však samozřejmě jakákoli inteligence. Zatímco jsem tam stál a přihlížel, kontejner se zcela naplnil, a když to robot zaznamenal, zavolal hlubokým, mechanickým hlasem: »Přestávka! Přesun materiálu!« Potom sáhl pod dopravník a trhl pákou spínače.

Výrobní linka na opékače se zastavila a všichni roboti se ve svých šedých overalech postavili do pozoru. Podle těch, které jsem viděl, se dalo usuzovat, že tvář Petra Lorra mají asi všichni. Kontejner plný vyřazených opékačů se rozjel po podlaze a já měl co dělat, abych mu uhnul. Elegantně zajel na druhý konec haly, kde výrobní linka začínala, a zastavil se před malými dvířky. Ta se otevřela, vyšel z nich další robot a začal z kontejneru vyndávat vyřazené opékače a odnášet je na rukou do malé místnosti za těmi dvířky, a jak jsem zjistil, házel je do zásobníku, který krmil mechanismus, jaký jsme taky měli ve vězení. V tom zařízení se z ocelového odpadu vyráběla nová kvalitní ocel. Hotové opékače se tam znovu přeměňovaly v původní pláty ocelového plechu.

Továrna vlastně představovala uzavřený systém. Nic se nepřidávalo a nic také nevycházelo. Možná že takhle produkovala defektní opékače už celá staletí – kdo to mohl vědět. Pokud byla někde poblíž opravna robotů, tihle primitivní imbecilové mohli vydržet skoro věčně. A čerstvé suroviny tady zjevně nebylo vůbec zapotřebí.

Strávil jsem zbytek noci opřený vsedě o zeď a dopřával si co nejvíc spánku. Když jsem se ráno probudil, okny dovnitř proudilo denní světlo a osvětlení haly mírně potemnělo. Na výrobní lince se v tom našedlém ranním svitu stále ještě sunuly opékače topinek a roboti stáli přesně na týchž místech jako předešlého večera. Já jsem měl tělo celé ztuhlé a krušil mě příšerný hlad.

Byl to blažený pocit být zase po dlouhé době v teple, a tak jsem se rozhodl, že pokud tu najdu něco k jídlu, zůstanu v té továrně až do konce zimy. A ukázalo se, že tu je co jíst. Roboti představovali velmi primitivní typ, byli podobni těm, které jsem znal z obrázků v Audelově příručce k údržbě a opravě robotů. Vypěstovali je selektivním klonováním z živé tkáně a tihle roboti tedy potřebovali výživu. Montážní linka se brzy potom, co jsem se vzbudil, automaticky zastavila a všichni roboti se shlukli jako ovce do houfu přede dveřmi, které sousedily s těmi, v nichž mizely vyřazené opékače. Robot-kontrolor, ten z konce linky, dveře otevřel. Za nimi byla velká komora se třemi regály, z nichž dva měly police plné narovnaných kartónů, jen o málo větších než balíčky cigaret. Police třetího regálu obsahovaly plechovky s nějakým nápojem.

Umíral jsem hlady, a tak jsem se protlačil dovnitř s roboty a vyfasoval balíček s jídlem a plechovku s pitím.

V balíčku byla jakási nechutná, mdlá sójová tyčinka a nápoj byl nemožně sladký, ale obojí jsem i tak slupl v několika okamžicích. Potom jsem komoru znovu pokradmu otevřel a sebral odtamtud deset jídelních balíčků a čtyři plechovky s pitím. Žádný robot si toho ani nevšiml. Spadl mi kámen ze srdce. Tady hlady neumřu.

Později jsem pod dopravníkem u zadní stěny objevil obrovský štos nepoužitých kartónových krabic. Vzal jsem si čtyři, rozložil je na zemi v místech, kde jsem se předešlé moci uvelebil k spánku, a udělal si z nich docela pohodlné lůžko – s promrzlou pláží, na které jsem trávil předešlé noci, se to nedalo srovnat.

Měl jsem tedy prozatím vystaráno a v duchu jsem si začal říkat: Tak tohle bude můj zimní domov. Ale už v těch prvních chvílích jsem tomu nevěřil, protože i když jsem na tom byl fyzicky velmi špatně, tohle místo jsem za domov považovat nikdy nemohl. Bylo to snad nejstrašnější prostředí, v kterém jsem kdy spal, s tou bezduchou parodií na výrobní proces, která se tu kolem mne bez přestání odehrávala, s nehorázným mrháním časem a energií při nekonečném montování a následné likvidaci bateriových opékačů topinek. A s těmi imbecily v šedivých overalech, karikaturami všeho lidského, šourajícími se tiše sem a tam bez jakéhokoli účelu. Po celých pět dní, které jsem tam strávil, jsem nezaregistroval, že by některý robot něco doopravdy dělal, ovšem s výjimkou toho kontrolora. Ten však házel defektní opékače do kontejneru a přibližně každou hodinu křikl: »Přestávka! Přesun materiálu!« A kromě toho už jen dvakrát denně vydával ostatním potravu.

Po dvou dnech přestal padat sníh a třetího dne se oteplilo. Zásobil jsem se jídlem a pitím, co jen se mi vešlo do batohu, a chystal jsem se na další cestu. Bylo tam teplo a bezpečno a měl bych k dispozici bohaté zásoby jídla a pití, ale nebyl to pro mě žádný domov.

Nacpal jsem do ruksaku padesát sójových suků a pětatřicet plechovek s pitím a chtěl jsem dát továrně sbohem. Před odchodem jsem si ještě podrobně prohlédl stroje podél montážní linky a zjišťoval jejich přesnou funkci. Všechny byly z šedého kovu a všechny hodně velké, ale každý byl jiný. Jeden formoval plech do tvaru opékače, jiný do přístroje uchycoval výhřevné tělísko, třetí do něj instaloval baterii a tak dále. Roboti, kteří stáli před každým strojem a měli na něj zřejmě dozírat, si mě ani nevšimli.

Konečně jsem našel, co jsem hledal. Ten stroj byl o něco menší než ostatní a zásobník měl plný malých kovových plíšků, v balíčcích po několika stovkách. Tyto plíšky měly po jednom vypadávat z úzkého hrdla zásobníku před jakési kovové kleštičky, které pak měly za úkol je usadit do opékače. Jeden plíšek se však otočil, uvízl ve výstupu ze zásobníku, a zablokoval tak i další. Chvíli jsem se na to místo díval a představoval si, jaké neuvěřitelné plýtvání energií ten zaskočený plátek silikonu či čeho asi způsobil. Vzpomněl jsem si, že když se nám jednou v internátu opékač porouchal, už nikdy jsme tam nedostali náhradní.

Pak jsem natáhl ruku a třásl zásobníkem, dokud se plíšek neuvolnil.

Mechanická paže ho uchopila do svých dvou prstíků, posadila ho do nejbližšího opékače, těsně pod vypínač po straně, a pak na plíšek krátce dopadl drobný laserový paprsek, který ho tam přivařil.

A za chvíli stiskl robot-kontrolor na konci montážní linky vypínač právě tohoto opékače a jeho tělísko zažhnulo. Robot neprojevil žádné překvapení, pouze sklapl páčku vypínače zpátky, položil opékač do prázdné kartónové krabice a stejný postup opakoval u dalšího.

Sledoval jsem ho, jak kartón naplnil dvaceti kusy a připravil ho k odeslání. Neměl jsem sebemenší představu, jak a kam ho teď budou expedovat, ale přesto mě to, co jsem udělal, naplnilo uspokojením.

Pak jsem si hodil na záda ruksak, sebral jsem Biff a vyšel z tovární haly ven.

MARY LOU

V noci na dnešek jsem nemohla usnout. Ležela jsem v posteli možná už přes hodinu a myslela na to, jak jsou všechny ulice opuštěné a nikdo s nikým nepromluví ani slovo. Paul mi jednou pouštěl film, který se jmenoval Ztracená struna. Byla v něm dlouhá scéna, líčící to, čemu se tam říkalo »piknik«; deset, možná dvanáct lidí sedělo venku kolem velkého stolu a pojídali opékanou kukuřici a melouny a bavili se mezi sebou – všichni spolu hovořili naprosto uvolněně. Seděla jsem v té chvíli vedle Paula u jeho lůžkostolu v té veselé místnosti v suterénu knihovny, ve které žil a pracoval, a moc jsem na ten film nedávala pozor. Ta scéna mi však uvízla v paměti a vzpomínka na ni se mi čas od času vracela. Ve skutečném životě jsem nikdy nic podobného neviděla – takovou velkou skupinu lidí, kteří by společně hodovali a povídali si, tváře vzrušené rozhovorem, kdesi pod širým nebem, kde by jim vítr jemně nadouval košile a blůzky a ženám by půvabně rozhazoval vlasy kolem tváře, kde by všichni drželi v rukou dobré poctivé jídlo a pochutnávali si na něm a bavili se spolu, jako by na světě nemohli mít nic lepšího na práci.

Ten film byl němý a já jsem tehdy ještě neuměla číst na plátně titulky, takže jsem neměla tušení, o čem ti lidé vlastně hovoří. Na tom však nezáleželo. Včera v posteli, jak jsem tam tak ležela, bych byla dala nevímco za to, abych se na té rozmluvě mohla podílet, abych tam kolem toho dřevěného stolu mohla sedět s nimi, v tom starodávném černobílém filmu, jíst pražený kukuřičný klas a se všemi si povídat.

Nakonec jsem vylezla z postele a zašla do obývacího pokoje. Seděl tam Bob a civěl do stropu. Pokynul mi, když jsem si sedala do křesla u okna, ale neříkal nic.

Protáhla jsem se a zívla. Pak jsem se ho zeptala: »Co se to stalo, že lidé spolu už nemluví, Bobe? Proč se spolu nebaví?«

Podíval se na mě. »To je pravda,« řekl, jako by právě myslel na totéž. »Když jsem vznikl, tehdy v Clevelandu, lidé spolu určitě hovořili podstatně víc než teď. I v té automobilce pracovalo společně s roboty ještě pár lidí, a ti se občas scházeli, vždycky tak po pěti, po šesti, a hovořili spolu. Díval jsem se na ně.«

»A co.se tedy pak stalo?« zeptala jsem se. »Já jsem nikdy neviděla, že by se spolu bavilo víc lidí. Někdy možná dva – ale i to jen velmi zřídka.«

»Těžko říct,« odpověděl Bob. »Asi to do značné míry souvisí se zdokonalováním narkotik. A s orientací na vnitřní život. Zřejmě to také podpořily předpisy zakazující narušování Soukromí.« Zamyšleně se na mě podíval. Bob měl někdy v sobě víc lidského než většina lidí, které jsem kdy poznala – s výjimkou Simona.

»Soukromí a Povinná zdvořilost – to jsou vynálezy jednoho mého kolegy, taky robota deváté generace. Byl přesvědčen, že právě po tomhle lidé touží – když už jednou mají drogy, kterými se mohou zabývat. Tímto způsobem se téměř podařilo vymýtit zločinnost. Předtím lidé páchali spoustu trestných činů. Kradli si navzájem věci a násilně napadali těla jiných občanů.«

»Já vím,« řekla jsem. Nechtělo se mi na to myslet. »Viděla jsem v televizi…«

Přikývl. »Když jsem se probudil do života – pokud se ovšem tomu, co mám, dá říkat život – učili mě matematice. Instruktorem byl robot sedmé generace, který se jmenoval Thomas. Rád jsem si s ním povídal. A s tebou si taky rád povídám.« Když to říkal, díval se ven z okna, do bezměsíčné noci.

»Ano,« přisvědčila jsem. »Já si s tebou taky ráda povídám. Ale stejně – co se to vlastně stalo? Proč to všechno vymřelo – rozhovory lidí mezi sebou, čtení a psaní?«

Připadalo mi, že mlčí velmi dlouho. Pak si rukou pročísl vlasy a začal tiše mluvit. »Když jsem se učil průmyslovému řízení, pouštěli mi spoustu filmů o nejrůznějších aspektech automobilového monopolu. Chtěli ze mě vyškolit vedoucího řídícího pracovníka – k tomuto účelu jsme taky my roboti deváté generace byli původně určeni. Viděl jsem a vyslechl jsem snad všechny filmy a magnetofonové nahrávky z archívů General Motors, Fordových závodů, Chryslera i Sikorského. Pamatuji si, že jsem v jednom filmu viděl velký stříbrný vůz, který tiše a hladce klouzal vpřed po prázdné dálnici – bylo to jako nějaké zjevení. Nebo sen. Byl to starodávný automobil poháněný benzínem, vyrobený před Smrtí nafty a dlouho před érou nukleární baterie.«

»Před Smrtí nafty?«

»Ano. Když se stal benzín dražší než whisky a většina lidí zůstávala doma. To byla Smrt nafty. Došlo k tomu v době, které se říkalo jednadvacáté století. Pak vypukly energetické války. A potom vyrobili robota jménem Solange. To byl první robot deváté generace, na rozdíl ode mne výrazně naprogramovaný tak, aby poskytl lidstvu, co si žádá. Solange vynalezl nukleární baterii. Řízený rozpad – bezpečný, čistý, neomezený. Naučil se, jak tímto způsobem zásobovat energií svoje vlastní tělo, a my ostatní jsme pak byli všichni vybaveni podle jeho vzoru. Jedna baterie mi vydrží devět modročasů.«

»Byl Solange černoch?« zeptala jsem se. »Ne. Byl to typický běloch s modrýma očima.«

Vstala jsem a šla si udělat trochu kávy. »A proč ty jsi černý?« otázala jsem se ho.

Odpověděl, až když jsem zalévala kávový prášek horkou vodou. »To jsem nikdy nezjistil,« řekl. »Myslím, že jsem jediný robot-černoch, který kdy byl stvořený.«

Donesla jsem si kávu a znovu se posadila. »A co ten film?« vyptávala jsem se. »Ten s tím automobilem.«

»Seděl v něm jediný muž,« odpověděl. »Měl na sobě pastelově modrou sportovní košili a šedivé kalhoty z polyesteru. Okénka měl zatažená a stereopřehrávač puštěný naplno a zapnutou klimatizaci a kontrolu řízení. Jeho ruce byly bílé a měkké a držely volant jen velmi lehce. A jeho obličej – hm. Jeho obličej byl prázdný jako kotouč měsíce.«

Nebylo jasné, co se mi to snaží vyložit. »Když jsem byla ještě malá holka a poprvé jsem utekla z internátu, stalo se ze mě stvoření velmi netrpělivé a nervózní, které si samo se sebou vůbec nevědělo rady. Simon mi pak říkával: „Jen se hezky uklidni a přenech životu, aby se o tebe postaral.“ A já se snažila řídit se podle toho. Ten člověk v automobilu – pokoušel se taky o něco podobného?«

»Ne,« odpověděl Spofforth. Vstal a protáhl si paže úplně stejně, jako by to udělal člověk. »Naopak. Život se ho vlastně vůbec netýkal. Předpokládalo se, že je „svobodný“. Ale nic se s ním nedělo. Nikdo ho neznal jménem, jenom jeden člověk mu tam přezdíval „Daniel Boone – poslední hraničář“. Ten film doprovázel mluvený komentář, ve kterém hluboký, panovačný mužský hlas vyzýval: „Buďte volní a žijte naplno, a váš duch nechť se rozletí po volné silnici!“ A tenhle člověk ujížděl po prázdné dálnici stodesetikilometrovou rychlostí, izolován od okolního ovzduší, odblokován pokud možná i od zvuku, který vydával jeho vlastní vůz, řítící se prázdnou silnicí. Americký individualista. Svobodný duch. Odvážný hraničář. S lidskou tváří, kterou by si bylo možné splést s tváří robota-debila. A u sebe doma nebo v motelu u dálnice měl televizi, která mu pomáhala držet si okolní svět daleko od těla. A v kapse měl pilulky. A k dispozici stereopřístroje. A časopisy s obrázky, které si mohl prohlížet a opájet se přitom představami jídel i sexuálních prožitků lepších a barevnějších, než s jakými se mohl setkat ve skutečném životě.«

Bob byl bosý a přecházel už chvíli křížem krážem po pokoji. »Posaď se, Bobe,« vyzvala jsem ho. A zeptala jsem se: »Ale jak to vlastně všechno začalo? Ty automobily – kontrolované prostředí a tak?«

Posadil se, z kapsičky košile vytáhl částečně vykouřenou marihuanovou cigaretu a zapálil si ji. »Na výrobě automobilů se dalo hodně vydělat – na jejich výrobě i prodeji. A když se objevila televize, stala se jedním z největších zdrojů zisku, na jaké kdy lidstvo přišlo. A bylo v tom ještě něco jiného – v hlubinách lidství bylo ukryto cosi, co se představou automobilu, televizoru a omamné drogy silně vzrušovalo.

A když počítače, které vyráběly a distribuovaly drogy a televizní přijímače, svoje produkty neustále zdokonalovaly, stal se automobil zbytečným. A protože nikdo nepřišel na to, jak vyrobit vůz, který by byl v lidských rukách naprosto bezpečný, bylo rozhodnuto výrobu automobilů zastavit.«

»A kdo o tom rozhodl?« zeptala jsem se.

»Já. Solange a já. To jsem ho viděl naposledy. Skočil pak brzy ze střechy jedné vysoké budovy.«

»Páni…« vydechla jsem. A dodala: »Já když jsem byla ještě docela malinká, automobily už nebyly. Ale Simon si na ně dobře pamatoval. Proto tedy musely pak být vynalezeny ideobusy.«

»To ne. Ideobusy se už vyskytovaly v jednadvacátém století. A už ve dvacátém jezdily autobusy, které řídili lidé. A také trolejbusy a vlaky. Na počátku dvacátého století jezdil po ulicích většiny velkých velkoměst veřejný dopravní prostředek, kterému se říkalo tramvaj.«

»A co se s těmi tramvajemi stalo?«

»Zlikvidovaly je podniky, které vyráběly automobily. Vedoucí činitelé města dostávali úplatky, aby dali vytrhat tramvajové koleje, a novinám se zase platilo, aby uveřejňovaly argumenty, jimiž se působilo na veřejnost v tom smyslu, že je tento postup správný. A tak bylo potom možné vyrábět stále více automobilů a dělat z nafty stále víc benzínu, který se v nich spaloval. A společnosti rostly a pár jednotlivců na tom neuvěřitelně zbohatlo, takže mohli mít početné služebnictvo a žít na velkých sídlech. Život lidstva to změnilo mnohem radikálněji než dávno předtím vynález tiskařského lisu. Vznikala předměstí a v souvislosti s automobily se rodily stovky nových návyků – sexuálních, ekonomických i narkotických. A automobil připravil cestu pro skrytější, vnitřnější závislost člověka na televizi a později na robotech a nakonec pro vyvrcholení tohoto vývoje, které se ovšem dalo čekat: zdokonalování chemického ovlivňování lidské mysli. Drogy, které dneska tvoji bližní užívají, mají stejná jména jako jejich předchůdkyně ze století dvacátého, jsou však mnohem silnější a lepší – účinnější. A jejich výroba a distribuce je plně automatizovaná a distribuují se naprosto všude, kde žijí lidé.« Pohlédl na mě ze své lenošky. »Řekl bych, že to všechno začalo, když se lidé naučili rozdělávat oheň, který jim vyhříval jeskyně a pomáhal odhánět nebezpečné dravce. A skončilo to dlouhodobě působícím valiem.«

Chvíli jsem se na něj mlčky dívala. »Já žádné valium neberu,« poznamenala jsem potom.

»Já vím,« řekl. »Proto jsem tě taky odvedl od Paula. Pro tohle, a taky že budeš mít dítě.«

»S tím dítětem to chápu. Chceš si hrát na kompletní rodinu. Ale co s tím mají společného drogy? Lépe řečeno to, že žádné neberu?«

Zakroutil hlavou nad tím, jak mohu být tak nechápavá. »To by ti mělo být jasné,« řekl. »Toužil jsem po tom, abych měl u sebe ženu, se kterou bych si mohl povídat. A do které bych se mohl i zamilovat.«

Užasle jsem na něj vyvalila oči. »Zamilovat?« zeptala jsem se nakonec nevěřícně.

»No jistě. A proč ne?«

Už jsem měla na jazyku odpověď, ale zarazila jsem se. Proč by se nemohl zamilovat, když to bylo jeho přání? »A zamiloval ses?« zeptala jsem se.

Chvilku se na mě díval a pak v popelníku zamáčkl marihuanovou cigaretu. »Ano, zamiloval,« přisvědčil. »Naneštěstí.«

Zamilovat se. V tom obývacím pokoji uprostřed noci mě tahle podivná starodávná formulace na chvilku velice zaujala. Něco mě v tom výrazu zarazilo. A pak jsem si najednou uvědomila, že jsem ho ještě nikdy nikoho neslyšela vyslovit – patřil někam do němých filmů nebo do knih, ale nikoli do života, který jsem dosud poznala. Simon mě jednou přesvědčoval: »Láska je podfuk.« Pokud si vzpomínám, v žádné jiné souvislosti jsem se s tím slovem nesetkala. A výraz »láska« také nefiguroval v našem internátním slovníku. Tam nás učili žít podle hesla »Se souložením se moc nepárat!« Ale to bylo vše. A teď najednou mi tu tenhle robot se smutnou mladistvou tváří, předlouhou historií své existence a hlubokým jemným hlasem vykládá, že se mu povedlo zamilovat se do mě.

Káva mi stydla. Chvilku jsem pomalu usrkávala. »A co to tedy pro tebe je, ta „láska“?« zeptala jsem se potom.

Dlouho neodpovídal. Potom začal: »Takové zvláštní šimrání v žaludku. A kolem srdce. Přání, abys ty byla šťastná. To, že jsem tebou jakoby posedlý – třeba, jak občas krabatíš bradu a jaký máš někdy pronikavý pohled. Nebo jak držíš v ruce šálek s kávou. Jak tě v noci slyším pochrupovat, když tu sedím.«

Byla jsem z toho celá pryč. Takováhle slova jsem teď sice občas někde četla, ale nevěnovala jsem jim dosud pozornost. Aniž jsem o nich přemýšlela, věděla jsem, že nějak souvisejí se sexem a rodinou, která kdysi tvořila součást starého světa. Do mého života však nikdy nepatřila. Jak se tedy dostala do »života« tohoto uměle vyrobeného stvoření, téhle elegantní napodobeniny člověka s tmavou pletí a kudrnatými keratinovými vlasy? Tohoto nepravého muže, kterého nepřivedla na svět žádná matka, který ani nemá mužský orgán, neumí jíst a pít – téhle loutky na bateriový pohon, i když s oduševnělýma hnědýma očima. Co to vlastně bylo, ta láska, o které mluvil – souvisela nějak s tím šílenstvím, tou demencí, která poznamenala vznik a výrobu celé série onoho posledního prométheovského vrhu umělých inteligencí, oné šílené nadlidskosti předem prokletých robotů deváté generace?

A přesto bych ho byla v té chvíli ráda políbila. Ráda bych ovinula ruce kolem jeho mužné šíje a přisála se ústy na jeho vlhké rty.

A pak jsem si najednou uvědomila, že pláču. Ježíšikriste – že pláču, slzy se mi volně řinou po tvářích. Nechala jsem vlhkou tvář padnout do otevřených dlaní a vzlykala jsem podobně, jako když jsem se kdysi jako dítě dozvěděla, že jsem na celém širém světě sama jako kůl v plotě. Bylo mi, jako by mnou profukoval mocný van horkého větru.

Když se můj pláč utišil, cítila jsem, že jsem se uklidnila a už se ovládám. Podívala jsem se na Boba. Jeho tvář byla stejně klidná a vyrovnaná jako moje, jak jsem si ji v té chvíli představovala. »Už se ti to stalo někdy předtím?« zeptala jsem se. »Že by ses opravdu zamiloval?«

»Ano. To jsem byl ale… mladý. Tenkrát se ještě mezi lidmi vyskytovaly ženy, které nebyly zdrogované. Jednu z nich jsem miloval. Někdy se jí na tváři objevilo něco, co… Ale nikdy jsem nezkoušel s nějakou ženou žít. Tak jako teď s tebou.«

»A proč sis vybral mě?« zeptala jsem se. »Já jsem byla s Paulem šťastná. Byli bychom žili dál jako rodina. Proč ses musel zamilovat zrovna do mě?«

Zadíval se na mě. »Ty jsi poslední,« odpověděl. «Poslední, než umřu. Toužil jsem probudit život, který je ve mně pohřbený. Tu vymazanou část své paměti. Než umřu, chtěl jsem poznat, jaké to je, být lidskou bytostí. Toužil jsem po tom přece celý život.« Odvrátil se ode mě a zadíval se z okna. »A pokud jde o Paula, tomu může pobyt ve vězení jenom prospět. Jestli tam dostatečně vyzraje, uteče odtamtud. Na světě už nic nefunguje spolehlivě, většina strojů i robotů trpí stále častěji poruchami. Jestli se bude chtít dostat z vězení, dostane se z něj.«

»A vzpomněl sis na něco?« zeptala jsem se. »Od té doby, co žijeme spolu? Zaplnilo se ti nějaké to bílé místo v mozku?«

Zavrtěl hlavou. »Ne, nezaplnilo. Ani jedno.«

Pokývala jsem hlavou. »Bobe, měl bys začít memorovat svůj život, jako to dělám já,« radila jsem mu. »Měl bys celou svou životní historii namluvit do diktafonu. Já bych ti to pak přepsala a naučila bych tě číst, aby ses k tomu mohl vracet.«

Znovu obrátil pohled ke mně a jeho tvář vypadala teď velmi staře a smutně. »To já nepotřebuju, Mary. Já ze svého života nemůžu nic zapomenout. Na to nejsem zařízený. To vynechali.«

»Panebože – to ale musí být strašné,« řekla jsem.

»To ano,« přisvědčil. »Je to opravdu strašné.«

Jednou se mě Bob zeptal: »Stýská se ti po Paulovi?«

Nezvedla jsem oči od sklenice s pivem. »Z lesa sem zaznívá jenom zpěv drozda.«

»Co to říkáš?« ptal se Bob.

»Tohle občas říkával Paul. Někdy, když na něj pomyslím, vzpomenu si na to.«

»Řekni to ještě jednou,« vyzval mě Bob. Jeho hlas zněl najednou velmi naléhavě.

»„Z lesa sem zaznívá jenom zpěv drozda,“« opakovala jsem.

»Les?« řekl Bob. A pokračoval: »„Já dobře vím, čí je to les.“ Tak je to správně.« Vstal a přistoupil ke mně. «„Já dobře vím, čí je to les. Však jeho dům…“«

Takže Bob konečně našel to slovo, které mu v básni chybělo a s nímž si lámal hlavu už možná sto let. Jsem ráda, že jsem mu mohla dát aspoň tohle.

BENTLEY

Zima už asi končila, protože když jsem odešel z té továrny na opékače topinek, nikdy už nebylo takové chladno, jako než jsem tam našel útočiště. A taky mi už nikdy nebylo tak zle, jako předtím, přestože když jsem opouštěl nehostinné bezpečí toho místa, byl jsem dosud trochu zesláblý.

Můj postup na sever se zrychlil a potrava, kterou jsem si z továrny vzal, mi dodávala sil, i když neměla žádnou chuť. Stále jsem sbíral škeble a později i mušle. A jednou jsem na pobřeží odehnal racka od ryby, kterou právě ulovil, a polévka z ní mi vydržela tři dny. Nakonec se mi zdraví vrátilo úplně a byl jsem na tom fyzicky lépe než kdykoli předtím. Zesílil jsem a byl jsem otužilý a mohl jsem jít stejnoměrně celý den, aniž jsem pocítil únavu. Dokonce jsem si dovolil pomyslet občas na Mary Lou a na to, že by se mi snad přece jen mohlo podařit ji najít. Měl jsem však před sebou ještě dlouhou cestu, o tom jsem ani v nejmenším nepochyboval; přesnou představu, jak dlouho ještě takhle půjdu, jsem samozřejmě neměl.

A pak jsem jednoho odpoledne uviděl v dálce před sebou silnici, která obloukem přetínala nějaké pole a svažovala se k břehu moře.

Rozběhl jsem se k ní a zjistil, že to je nějaká starodávná, popraskaná asfaltka, místy zarostlá býlím. Její povrch byl starý a rozbitý a hrbolatý, ale dalo se po ní jít ještě celkem pohodlně. Pustil jsem se po ní směrem od oceánu, hlouběji do nitra pobřeží.

Ve vysokém plevelu těsně vedle té polorozpadlé silničky jsem najednou spatřil něco, co jsem ještě v životě neviděl: silniční ukazatel. Všiml jsem si takových věcí ve filmu a četl jsem o nich, ale nikdy jsem na ně nenarazil ve skutečnosti. Ukazatel byl vyroben ze zašlého zelenobílého permoplastu a nápis byl téměř nečitelný, jak byl špinavý a zarostlý šlahouny divokého vína. Když jsem je však rozhrnul, dokázal jsem přečíst:

MAUGRE Hranice městského okrsku

Dlouho jsem od té cedule nemohl odtrhnout oči. Tenhle starodávný předmět, ozářený chabým sluncem časného jara, měl v sobě něco, co mi roztřáslo tělo náhlým chladem.

Vzal jsem Biff do náruče a rychle se pustil zátočinou silnice vpřed.

Za chvíli jsem před sebou spatřil jakési mělké údolí, ve kterém bylo rozseto odhadem snad pět set permoplastových domků, napůl pohřbených ve stromech a křovinách. Byly poměrně dost daleko od sebe a mezi nimi musely kdysi být parky a ulice. Avšak nikde nebylo ani stopy po tom, že by tu v současnosti někdo žil. V místech, kde zřejmě býval střed města, stály dvě velké budovy a mezi nimi se tyčil obrovský bílý obelisk.

Jak jsem se blížil k městečku, musel jsem se prodírat stále hustším porostem šípkových keřů a zimolezu, po zimě polomrtvých, a všiml jsem si, že domy, které kdysi podle všeho kypěly barvami, obrousil čas do jednotné kostní běloby.

Do obce Maugre jsem vcházel celý rozechvělý, a dokonce i Biff byla nějak nervózní a kroutila se mi v rukou a zarývala drápy do popruhů, které držely můj batoh. Tam, kde městečko opravdu začínalo, vedla houštím mezi domky klikatá stezka. Pustil jsem se po ní. Nemohl jsem ani rozpoznat, jestli domky mají verandy, protože byly vpředu hustě obrostlé. Jenom u několika jsem zahlédl mezi šípkovými keři a býlím a zimolezem vstupní dveře.

Mířil jsem k obelisku. Zdálo se mi, že to bude nejpříhodnější.

Jeden domek, který jsem míjel, byl přece jen méně ukrytý v houští než ostatní a zdál se přístupnější. Posadil jsem Biff na zem a prodíral se křovím k tomu stavení. Než jsem k němu pronikl, celý jsem se poškrábal o trny. Ani jsem si to však neuvědomoval, protože jsem zažíval silný pocit, jako bych se pohyboval ve snu či hypnotickém transu.

Musel jsem vytrhat několik trsů plevele, než se mi podařilo otevřít dveře, a pak jsem s jistou svatokrádežnou hrůzou vstoupil dovnitř. Octl jsem se ve velkém obývacím pokoji, který byl úplně prázdný. Nebylo tam vůbec nic. Okny z plexiskla, pokrytými plísní a prachem, pronikalo dovnitř mdlé světlo.

Neprůhledný permoplast je nejtrvanlivější – nejmrtvější – materiál, který kdy člověk vyrobil, a celá tahle místnost byla pouze obrovská bezešvá prázdná krychle z téhle hmoty, narůžovělá, se zaoblenými rohy. Nebylo v ní aai stopy po tom, že by tu kdy někdo bydlel, ale tenhle materiál má takové vlastnosti, že by v domě mohli žít lidé třeba sto modročasů a nikdo by nic nepoznal – nezbyly by po nich žádné otisky rukou na stěnách či skvrny od kouře na stropě, žádné viditelné pozůstatky po dětských hrách nebo půtkách, žádná vydřená místa po nohách stolu, kolem kterého rodina třeba celá léta s oblibou sedávala.

Nevím proč, ale zavolal jsem: »Je někdo doma?« I tuhle větičku jsem se naučil při sledování filmů.

Nevrátila se mi ani ozvěna. Se smutkem jsem si vzpomněl na to, jak v jednom filmu lidé družně popíjeli z velkých sklenic a vesele se smáli. Z lesa sem zaznívá jenom zpěv drozda. Vyšel jsem ven. Biff tam na mě čekala, vzal jsem ji zase na ruku.

Zamířili jsme k obelisku. Stezka se postupně rozšiřovala, šlo se mi stále snadněji a k téměř volnému prostoru s těmi dvěma velkými budovami a obeliskem jsme dorazili dřív, než jsem čekal.

Obelisk byl bělejší než časem vybělené stěny všech ostatních budov. Jeho základna byla dvacet metrů široká a zvedal se dobrých sedmdesát metrů do výšky. Připomínal mi Washingtonův pomník, jak jsem ho znal z tolika filmů a knih, jediný pozůstatek, který se zachoval z hlavního města Spojených států Washingtonu.

Do nitra obelisku vedly dvojkřídlé dveře, jen částečně dole nad prahem zarostlé barvínkem, a když jsem ho obešel kolem dokola, zjistil jsem, že takové obrovské vstupy jsou na všech čtyřech stranách obelisku. A na čtvrté straně jsem uviděl vysoko nahoře velká plastická písmena tohoto nápisu:

BEZPEČNOSTNÍ KRYT A NÁKUPNÍ STŘEDISKO POD TÍMTO ŠTÍTEM NENÍ ŽIVOT OHROŽEN MINISTERSTVO OBRANY MAUGRE

Přečetl jsem si to dvakrát. Ten »štít« – byl to snad sám ten obelisk? Nebo něco uvnitř, za těmi dveřmi?

Postavil jsem Biff na zem a začal jsem postupně zkoušet všechny dveře. Na třetí straně se daly docela lehce otevřít.

Uvnitř byla jakási hala, do které skleněnými dveřmi pronikalo světlo. Na obou stranách vedly schody někam dolů. Třetí schodiště, užší, mířilo nahoru. Váhal jsem pouze chviličku, a pak jsem začal sestupovat po schodech, které jsem měl po levici. Po šesti sedmi schodech, právě když se kolem mě už dost šeřilo, začalo ze žlutých stěn po obou stranách vystupovat jemné světlo a na jedné zdi jsem uviděl nápis:

ÚROVEŇ PROTITLAKOVÉ BARIÉRY

Po dalších šesti či osmi schodech se rozzářila jiná nevtíravá světla a na zdi, která v tomto úseku měla jinou barvu, šedivou, se objevil další nápis:

ÚROVEŇ PROTIRADIAČNÍ BARIÉRY

A když jsem se dostal až k patě schodiště, zjistil jsem, že jsem se ocitl na začátku obrovské, dlouhé a široké chodby se světle růžovými skleněnými lustry, které se při mém příchodu pozvolna rozzářily. Po obou stranách žhnul týž nápis:

BEZPEČNÁ ZÓNA – NÁKUPNÍ STŘEDISKO

A k mému úžasu se najednou ozvala tichá hudba, nevtíravá a melodická, samé flétny a hoboje, a asi padesát metrů přede mnou vytryskl z velkého kulatého jezírka vysoký pramen vody, s nímž si vzápětí začala pohrávat mnohobarevná světla, a donesl se odtamtud ke mně šumot padající vody, zpěv fontány.

Jako zmámený jsem šel blíž. Biff mi vyskočila z náruče a běžela napřed. Bez váhání se nahrbila nad okrajem jezírka, natáhla krk a začala pít.

Šel jsem pomalu za ní. Sehnul jsem se, nabral jsem do dlaní studenou, čerstvou vodu, zvedl ji k své horké, suché tváři a přičichl k ní. Byla křišťálově čistá. Dopřál jsem si několik hrstí a pak jsem si s ní omyl obličej.

Stěny bazénu byly obloženy stříbrnými čtvercovými dlaždičkami; byly jich tisíce a spáry mezi nimi byly z bílého cementu. Pod vodou, na dně jezírka, se rýsovala obrovská mozaika z černých, šedých a bílých dlaždic, která znázorňovala velrybu – keporkaka s vysazeným hřbetem a roztaženou ocasní ploutví.

Voda ve fontáně tryskala ze skupiny tří delfínů, prohnutých do oblouku a vertikálně vztyčených, vytesaných z černého mramoru. Na něco podobného jsem narazil v jedné obrázkové knize, která se jmenovala Římské fontány. Odstoupil jsem trochu dozadu a kochal se tím pohledem – stříbrná obruba fontány, velký obraz keporkaka na dně, delfíni, prudké tryskání vody do velké výšky – a na tváři a na těle jsem cítil jemnou vodní spršku a k uším se mi nesla flétnová hudba a chloupky na pažích a vzadu na krku jako by se mi samovolně ježily a tělem mi projíždělo jemné, až bolestivé tetelení.

Něco podobného jsem prožíval, když jsem tehdy na mořském břehu sledoval obrovské hejno ptáků, jak krouží po nebi, nebo bouři, zuřící na šedém oceánu, nebo pomalý, graciézní pád obrovského opičáka Konga ve stařičkém filmu.

Za fontánou ta rozlehlá chodba končila v podobě velké-ho písmene T a napravo i nalevo byly obrovské dvoukřídlé dveře. Nad těmi, které vedly doleva, byla tato slova:

NOUZOVÉ UBYTOVÁNÍ KAPACITA 60 000 LIDÍ

A nad druhými stálo: nákupní středisko

Tyto druhé dveře se automaticky otevřely, když jsem se přiblížil, a za nimi jsem se ocitl v další dlouhé, široké, vydlaždičkované chodbě. Po obou stranách tu byly vstupy do obchodů, a těch tam bylo víc, než jsem kdy v životě viděl. Pamatoval jsem si výkladní skříně s vystaveným zbožím v New Yorku a na univerzitě, kde žiju a učím, ale ani zdaleka jich nebylo tolik jako tady a nesnesly by porovnání se zdejší hojností.

Nejbližší obchod se jmenoval „Sears“; v jeho obrovských vypouklých výkladních skříních bylo vystaveno tolik zboží, že člověk nevěřil svým očím. Víc než polovinu z těch věcí jsem nikdy v životě neviděl. Některé jsem znal dobře. Ale byly tam různé barevné koule a elektronické přístroje a záhadné pestře zbarvené věci, které mohly být stejně tak dobře nebezpečné zbraně jako dětské hračky.

Odšoupl jsem dveře a vešel zmámeně dovnitř. Ocitl jsem se v oddělení velkého obchodního domu, které zabírala konfekce. Všechno zboží vypadalo jako naprosto nové, právě dovezené; oděvy byly zabaleny v průhledných fóliích a mohly tam takhle zapečetěné ležet už celá staletí.

Moje šaty byly už značně unošené a roztřepané, začal jsem si tu teď proto vybírat nové oblečení.

V okamžiku, kdy jsem se snažil přijít na způsob, jak sundat ochrannou fólii z modrého kabátu, který by mi možná měl padnout, sklouzly mi oči na dlaždicovou podlahu těsně před mýma nohama. Na těch dlaždičkách tam bylo plno blátivých šlápot a zdálo se, že jsou zcela čerstvé.

Poklekl jsem, natáhl ruku a dotkl se jedné blátivé hrudky. Byla ještě trochu vlhká.

Polekaně jsem vyskočil a rozhlížel se kolem sebe. Avšak kam jsem se podíval, viděl jsem pouze samé konfekční stojany s ošacením a za nimi regály s jasně barevným zbožím všeho druhu – jedna řada regálů za druhou, kam až oko dohlédlo. Nikde se nic nehýbalo. Pak jsem se znovu zadíval na podlahu a teprve teď jsem si všiml, že ty šlápoty jsou úplně všude – některé zcela čerstvé, jiné starší. A pocházely od obuvi různých velikostí i tvarů.

Biff se mi někam zatoulala; zavolal jsem ji tedy, ale neobjevila se. Procházel jsem pomalu uličkami mezi regály a obezřele jsem se rozhlížel na všechny strany. Co když jsou původci těch šlápot ještě někde poblíž? Ale i kdyby – čeho bych se vlastně měl bát, proč by mi chtěl nějaký jiný člověk ublížit? Nebo třeba i robot? Z vězení mě sem určitě nikdo nesledoval a nikde nebylo ani stopy po tom, že by po mně pátral nějaký detektor či kdokoli jiný. Stejně jsem se však bál – měl jsem »zatraceně nahnáno«, jak zní příslušná fráze ve Slovníku amerického slangu.

Když jsem konečně našel Biff, živila se přímo hltavě z krabice sušených fazolí, která stála otevřená na jednom pultu vedle stovek stejných, ale nenačatých krabic. Biff mocně předla a slyšel jsem, jak drtí fazole mezi zoubky. Vzal jsem do ruky nejbližší neotevřenou krabici; Biff se ani neobtěžovala otočit po mně hlavu. Krabička na rozdíl od jiných balených potravin, které jsem znával, měla na sobě nápis:

FAZOLE „PINTO“ OZÁŘENO A KONZERVOVÁNO SKLADOVACÍ DOBA ŠEST STOLETÍ BEZ PŘÍSAD

Na jedné straně krabice byl obrázek talíře s fazolemi, z nichž se lákavě kouřilo, s plátkem slaniny, položeným navrch. Ovšem fazole, kterým stále tak soustředěně věnovala veškerou svou pozornost Biff, vypadaly vyschle, scvrkle, nechutně. Sáhl jsem jí do krabičky a vybral z ní hrstičku. Biff vzhlédla a na okamžik vztekle obnažila zuby, ale ihned se opět věnovala žrádlu. Vložil jsem si jednu fazoli do úst a začal ji žvýkat. Nebyla zase tak špatná a já měl hlad, a tak jsem si hodil do úst zbytek té hrsti; žvýkal jsem a přitom jsem si pozorně prohlížel jednu z těch zapečetěných krabiček a snažil se přijít na to, jak by se dala otevřít. Nahoře byly instrukce, které spotřebitele informovaly v tom smyslu, že má stisknout bílou tečku a pak zatáhnout za červené poutko a otočit jím. Zkoušel jsem všechny možné kombinace, které jsem byl schopen si vymyslit, ale krabičku ne a ne otevřít. To už jsem měl první porcičku fazolí v sobě a Biff už také všechno sežrala. Mně se však mezitím začaly sbíhat sliny a ta očividně nedobytná krabička mě začala přivádět k zuřivosti. Trčím tady, jediný člověk na zemi, který si dovede přečíst návod, jak otevřít krabici s fazolemi, a k ničemu mi to není.

Pak jsem si vzpomněl, že jak jsem procházel uličkou mezi: různými regály, narazil jsem tam na jeden, kde byly vystaveny různé nástroje. Šel jsem tam. Vztek a hlad způsobily, že jsem zapomněl na dřívější opatrnost a procházel jsem obchodem pevným, hlasitým krokem. Našel jsem si tam sekyrku, hodně podobnou smrtícímu nástroji z filmu Vrah svých žen, tahle byla ovšem rovněž zatavená do pevné fólie, ze které jsem nemohl vyprostit ani ji.

Zmocňovala se mě zuřivost, a ta jen přiživovala chuť, kterou jsem na ty fazole měl. Pokoušel jsem se fólii, ve které byla zabalena sekyrka, prokousnout, abych ji pak mohl snadněji roztrhnout, ale pro mé zuby byla příliš pevná. Pak jsem si povšiml skleněné vitríny s malými krabičkami v jiné uličce. Šel jsem k ní, napřáhl sekyrku a jednu stěnu vitríny jsem rozbil. V jejím rámu zbylo pár špičatých střepů a na jeden s nich jsem nasadil fólii sekyrky a zatáhl směrem dolů. Fólie se začala trhat a konečně jsem ji mohl ze sekyrky stáhnout.

Pak jsem se vrátil k fazolím a začal jsem odsekávat vršek krabičky, až se odtrhl a fazole se z ní vysypaly. Položil jsem se-kyrku na pult a začal jíst.

Zpracovával jsem v ústech třetí sousto, a tu se najednou za mnou ozval hluboký hlas: »Co to tady vyvádíte, člověče?«

Prudce jsem se otočil a spatřil dva urostlé lidi, staršího muže s tmavým plnovousem a hřmotnou ženu. Stáli tam a dívali se na mě a každý z nich držel na vodítku obrovitého psa a v druhé ruce svíral dlouhý řeznický nůž. Psi se na mě dívali stejně upřeně jako ti dva lidé. Obě zvířata byla úplně bílá, asi to byli albíni, a měla narůžovělé oči.

Biff se vedle mě celá naježila, nahrbila hřbet a ukazovala psům zuby, a mně došlo, že se pravděpodobně nedívají na mě, ale spíš na tu kočku.

Ti lidé byli starší než já, a taky větší. Jejich pohledy daleko překračovaly hranice Soukromí, ale byly spíše zvědavé než nepřátelské. Ty nože však byly dlouhé a šel z nich strach.

Měl jsem ústa ještě zpola plná fazolí. Chvilku jsem žvýkal dál a pak jsem teprve odpověděl: »Jím. Měl jsem hlad.«

»Jenže to, co jíte, patří mně,« řekl muž.

Vložila se do toho i žena. »Nám,« opravila muže. »Naší rodině.«

Rodina? To slovo jsem znal jenom z filmů, ve skutečnosti jsem ho ještě od nikoho neslyšel.

Muž si jí nevšímal. »Z kterého města jste, pane?«

»To nevím,« odpověděl jsem. »Jsem z Ohia.«

»Třeba je z Eubanku,« poznamenala žena. »Nedivila bych se, kdyby to byl někdo z Dempseyů. Ti bývají takovíhle hubeňouři.«

Teprve teď se mi podařilo spolknout poslední zbytek fazolí.

»Nebo je to někdo ze Swisherů,« dohadoval se muž. »Z Ocean City.«

Biff se z ničeho nic odvrátila od psů, vystřelila přes pult, na němž stála, a rychleji, než jsem ji kdy viděl utíkat, prchala po deskách pultů pryč od nás. Psi ji sledovali očima a natahovali vodítka k prasknutí, ale ti dva Biffin útěk ignorovali.

»Z kterého ze sedmi měst pocházíte?« vyptával se mě muž dál. »A jak to, že porušujete zákony a pustil jste se nám do jídla?«

»A znesvěcujete nám tady svatyni?« dodávala žena.

»O žádných sedmi městech jsem nikdy neslyšel,« odpověděl jsem. »Jsem tu naprosto cizí, jenom tudy procházím. Měl jsem hlad, a když jsem objevil tohle místo, vešel jsem dovnitř. Nevěděl jsem, že to je… že to je svatyně.«

Žena mě probodávala očima. »Vy nepoznáte chrám boha živoucího, když do něj vejdete?«

Rozhlédl jsem se kolem sebe, po uličkách s regály plnými zboží v zatavených fóliích, po věšácích a barevným oblečením a policích s elektronickými přístroji a puškami a golfovými holemi a bundami. »Ale tohle přece není žádný chrám,« řekl jsem. »Tohle je obchodní dům.«

Dlouhou chvíli neříkali nic. Jeden ze psů, zřejmě už unavený z toho, jak si mohl vykoukat oči směrem, kam zmizela Biff, se položil na podlahu a zívl. Druhý začal mužovi očichávat nohy.

Potom ten člověk řekl: »Rouháte se. A rouhal jste se už tím, že jste bez našeho svolení jedl posvátnou stravu.«

»Omlouvám se,« řekl jsem. »Netušil jsem, že by…« Muž náhle pokročil ke mně, s železnou pevností mi sevřel paži, a před břicho mi nastavil špičku nože. A žena zatím na svou postavu velmi svižně přiskočila k pultu a sebrala z něj sekyrku, s kterou jsem si předtím pomáhal. Asi se obávala, že bych ji mohl v sebeobraně použít.

Byl jsem značně vyděšený a raději jsem mlčel. Muž si zastrčil kudlu za pás, obešel mě, stáhl mi paže za záda a požádal ženu, aby mu podala kus provazu. Poodešla k pultu několik řad regálů od nás, na němž stála velká cívka synlonové šňůry. Kus jí uřízla tím řeznickým nožem a sekyrku nechala ležet na pultě. Šňůru přinesla mužovi a ten mi svázal ruce za zády. Psi nevzrušeně přihlíželi. Začal jsem překračovat hranice strachu a nacházet v sobě zvláštní klid. Takovéhle scény jsem znal z televize, a teď mi najednou připadalo, že se na celou tuhle situaci dívám odněkud zvenčí, jako by mně samému nehrozilo pražádné nebezpečí. Srdce mi ovšem divoce tlouklo a cítil jsem, že se celý třesu. Moje mysl se však nad tohle všechno povznesla a byla vyrovnaná a klidná. Myslel jsem na to, co se asi stalo s Biff – a co s ní bude dál.

»Co se mnou chcete udělat?« zeptal jsem se.

»Splním příkaz Písma,« odpověděl. »Kdo znesvětí mou svatyni, uvržen bude do ohnivého jezera, které hoří věčně.«

»Ježíši Kriste!« vyklouzlo mi. Nevím, proč jsem to řekl. Asi to způsobil biblický jazyk, kterým ten muž promluvil.

»Co jste to řekl?« ptala se žena.

»Řekl jsem „Ježíši Kriste“.«

»Odkud znáte to jméno?«

»Dozvěděl jsem se ho z bible,« odpověděl jsem. Nezmínil jsem se o Mary Lou, ani o tom muži, který volal jméno Ježíšovo, když umíral dobrovolnou smrtí v plamenech.

»Z jaké bible?« vyptávala se dál.

»Lže,« poznamenal muž. A pak se obrátil na mě. »Ukažte mi tu bibli.«

»Už ji nemám,« řekl jsem. »Musel jsem ji nechat tam, odkud jsem…«

Muž se na mě pouze mlčky díval.

Potom mě vyvedli ven do vysoké halové chodby nákupního střediska a zamířili se mnou k fontáně. Šli jsme kolem obchodů a restaurací a meditačních salónků a minuli dokonce podnik, na jehož štítě byl nápis:

U JANIČKY PROSTITUCE

Když jsme míjeli velký obchod, na jehož vývěsním štítu stálo VÝDEJNA LÉKŮ, muž zvolnil a řekl mi: »Koukám, že se celý třesete, pane. Asi byste potřeboval trochu pomoct « Otevřel dveře výdejny a vstoupili jsme do velké místnosti, plné polic s nekonečnými řadami velkých zapečetěných sklenic s tabletami různých velikostí a tvarů. Zastavil se u jedné, na které bylo napsáno: »NARKOKAPSLE. Nenávyková droga. Blokuje plodnost.« Sáhl do kapsy kalhot, vytáhl balíček starých, ošoupaných úvěrových kartiček, vybral z něj jednu modrou a zastrčil ji do otvoru mechanismu na regálu pod sklenicí.

Sklenice byly napojeny na jakési primitivní výdejní zařízení – zdaleka ne tak dokonalé a pohotové jako prodejní automaty, na které jsem byl zvyklý, jako byly například automatické výdejníky zboží na Páté avenue, kde jsem koupil Mary Lou ty žluté šaty. Tomuhle trvalo nejméně minutu, než si s hlučným cvakáním pohrál s kartou a vrátil ji, a pak další půlminutu, než se otevřela kovová dvířka na podstavci a vysypala se z nich hromádka modrých tabletek.

Muž je vzal do hrsti a zeptal se mě: »Kolik narkokapslí si chcete vzít, pane?«

Zavrtěl jsem hlavou. »Já tohle neberu,« řekl jsem.

»Vy je neberete? A co tedy užíváte?«

»Nic,« odpověděl jsem. »Už dlouho vůbec nic.«

Teď promluvila žena: »Pane – tak asi za deset minut vás pohltí ohnivé jezero, co hoří věčně. Dobře vám radím, vezměte si aspoň jednu tabletku.«

Neodpověděl jsem.

Muž pokrčil rameny. Vzal si sám jednu tabletu, další podal ženě a zbytek schoval do kapsy.

Opustili jsme regály se stovkami lahví a sklenic s narkotiky a kráčeli ke dveřím. Když jsme vycházeli z výdejny, její automatické osvětlení pohaslo.

Zahnuli jsme za roh a objevila se další fontána, opět s barevnými světly a s jinou, tišší hudbou. Byla možná ještě o něco větší než ta první.

Teď jsme měli po obou stranách stěny z nerez oceli, do nichž byly občas zasazeny dveře. Nad každými byl nápis, například:

LOŽNICE B KAPACITA: 1600 LŮŽEK

LOŽNICE D KAPACITA: 2200 LŮŽEK

»Kdo tady přespává?« zeptal jsem se.

»Nikdo,« odpověděla mi žena. »Tady bydleli staří národové. Už moc dávno.«

»Jak dávno?« vyptával jsem se dál. »Kdy to bylo?«

Žena zavrtěla hlavou. »Za dávných časů. Kdy na zemi žili obři a lidé se báli hněvu božího.«

»Strachovali se před deštěm ohnivým z nebes,« doplňoval ji muž. »A nedůvěřovali Ježíšovi. A ohnivý déšť nikdy nespadl, a staří národové vymřeli.«

Kráčeli jsme kolem dalších a dalších ubytoven, a pak jsme pokračovali několik set metrů mezi ocelovými stěnami, označenými pouze nápisem SKLADIŠTÉ, až jsme dorazili na konec té obrovské chodby, kde byla masivní vrata s červeným nápisem: ENERGETICKÝ ZDROJ – NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN.

Muž vytáhl z kapsy kovovou destičku. Přiložil ji k stejně velkému obdélníčku uprostřed vrat a řekl: »Klíč ke Království.«

Dveře se rozestoupily a za nimi se rozzářilo tlumené světlo.

Vedla tam dál menší chodba a bylo tam o poznání tepleji. Psi zůstali venku a my jsme se vydali tou chodbou směrem k dalším dveřím. Tepla každým krokem přibývalo. Začínal jsem se potit a byl bych si rád otřel čelo, ale ruce jsem měl stále svázané za zády.

Došli jsme k těm dveřím. Bylo na nich oranžovými písmeny napsáno:

BLÍŽÍTE SE K UMĚLÉMU SLUNCI

TERMONUKLEÁRNÍ PROJEKT 3

MAUGRE

Muž přiložil k těmto dveřím jiný plíšek, a když se otevřely, zavanulo odtamtud vedro přímo hmatatelné. Hned za těmito dveřmi byly však další, a když teď muž zasunul opět jiný štítek do otvoru vedle nich, pootevřely se asi na půl metru. Jásavá oranžová záře tam osvětlovala jakousi obrovskou halu. Ta hala neměla podlahu. Její základnu tvořilo to oranžové světlo. Sálavé vedro se téměř nedalo vydržet.

Ozval se mužův hlas: »Pohleďte do ohně věčného.« Postrčil mě dopředu a v tom okamžiku se mi srdce málem zastavilo a nedokázal jsem ze sebe vypravit ani slovo. Podíval jsem se dolů, a ačkoli jsem ten pohled vydržel jen malý zlomek sekundy, stačilo to, abych zaregistroval velikou kruhovou jámu přímo pod mýma nohama, v jejíž nezměrné hlubině hořel oheň oslňující jako slunce.

A pak mě mužovy ruce napůl zmámeného odtáhly zpět a otočily čelem k němu. »Chcete nám před smrtí ještě něco říct?« zeptal se klidným hlasem.

Pohlédl jsem mu do tváře. Byla bezvýrazná, klidná, zalitá potem. »Já jsem vzkříšení a život,« řekl jsem. »Kdo věří ve mě, i kdyby umřel, bude žít.«

Žena zaječela. »Proboha, Edgare! Bože můj!« Muž se mi upřeně zadíval do očí. »Kde jste se naučil ta slova?« zeptal se.

Horečně jsem přemýšlel, co na to odpovědět, a nakonec mě nenapadlo nic než čirá pravda – a tu on nikdy nepochopí, říkal jsem si. Ale přesto jsem ji vyslovil. »Četl jsem bibli.«

»Četl?«. užasla žena. »Vy umíte číst Písmo?« Uvědomoval jsem si, že jestli se odtamtud v nejbližší chvíli nedostanu, to vedro mě zezadu zahubí. Viděl jsem, že se i v mužově tváři zračí bolest z toho žáru, možná však, že to byl jen výraz pochyb, které jím zmítaly.

»Ano,« odpověděl jsem. »Umím číst Písmo.« Podíval jsem se mu zpříma do tváře. »Umím číst cokoli.«

široká mužova tvář, celá zrůzněná, mi utkvívala před obličejem ještě několik hrozných okamžiků, ale pak mě náhle prudce odtáhl od toho ohně, vystrčil mě i z vnějších dveří a zavřel je. Když jsme pak prošli dalšími dveřmi a ty za námi zapadly, stalo se ovzduší zase snesitelným. »Dobrá,« řekl muž. »Zajdeme ke knize a uvidíme, jestli ji budete umět číst.«

Potom vzal nůž a přeřízl šňůru, která mi poutala ruce.

»Nejdřív musím najít Biff,« ohlásil jsem mu. A skutečně jsem ji našel, v půli cesty k obchodnímu domu Sears, a vzal si ji na ruku.

Na té děsuplné cestě k Ohnivému jezeru jsme šli kolem té druhé fontány. Když jsme se teď kolem ní stejnou cestou vracejí, vybavila se mi scéna z jednoho starého filmu: v Králi králů herec H.B.Warner žádá jistého muže, který se jmenuje Jan, aby ho »pokřtil« – tím, že ho namočí v řece. Je zcela zřejmé, že tento akt musel mít velký mystický význam. Širokou a prázdnou chodbou nákupního střediska se mi teď šlo docela lehko. Z jedné strany kráčel sice vedle mě ten muž a z druhé žena, ale tentokrát jsem byl volný, pouta mi sňali. Jejich psi se chovali tiše a poslušně. Nebylo slyšet nic než pravidelný klapot našich kroků a hudbu, která vycházela z neviditelných tlampačů a utápěla nás v proudu lahodných tónů. A do ní se teď stále hlasitěji ozýval šumot vodotrysku, vracejícího se k hladině ze svého půvabného vzepětí k vysokému stropu.

Pomyslel jsem na Ježíše, vousatého a vážného, jak vstupuje do řeky Jordán. Znenadání jsem se zastavil a řekl jsem: »Chci, abyste mě pokřtili. Tady v té fontáně.« Můj hlas byl jasný a silný. Upíral jsem zrak na vodu ve velkém kulatém jezírku, u kterého jsem stál, a do tváře mi padala lehounká sprška.

Koutkem oka jsem zahlédl, jak žena jako ve snu klesá na kolena a dlouhá džínová sukně se přitom kolem ní pomalu na-douvá. A uslyšel jsem její hlas, jak tiše říká: »Bože můj. Ta slova mu vnukl sám Duch svatý.«

A pak jsem uslyšel muže: »Vstaň, Berenice. Někdo mu to řekl. Někteří lidé nezachovávají církevní tajemství.«

Obrátil jsem se k ní a díval se, jak se zvedá z kolenou a stahuje si modrý svetr vzadu přes široké boky. »Ale když uviděl zřídlo, poznal ho,« namítala mužovi. »Poznal svatou vodu.«

»Vždyť ti říkám,« vysvětloval jí muž, ale jeho hlas už nebyl tak jistý. »Mohl se to dozvědět od někoho v ostatních šesti městech. Když Baleenové nepolevují ve zbožnosti, neznamená to, že třeba Graylingové taky ne. Třeba mu to prozradil Manny Grayling. Co ty víš, třeba je sám jedním z Graylingů – jedním z těch, co utíkají před církví.«

Zavrtěla hlavou. »Pokřti ho, Edgare Baleene,« žádala. »Svátost nesmíš odmítnout.«

»To já vím,« řekl nevzrušeně. Začal si sundávat džínovou bundu. Podíval se na mě, ve tváři slavnostní vážnost. »Posaďte se. Tady na okraj.«

Usedl jsem na obrubu jezírka a žena přede mnou poklekla, zula mi boty a stáhla ponožky a nakonec mi vyhrnula nohavice. Pak se posadila vedle mě z jedné strany, muž, již bez bundy, z druhé, a i oni si zuli boty a stáhli punčochy. Psy pustili a ta dvě bílá zvířata zůstala trpělivě stát a pozorovala nás a dívala se na Biff, která se na zemi stočila do klubíčka.

»Tak – a teď vstupte do pramene,« vyzval mě muž.

Vstal jsem, překročil obrubu a vstoupil do vody. Byla chladná, a když jsem se podíval na dno, viděl jsem, že dlaždice tady v té fontáně vytvářejí obraz velikánské ryby, velmi připomínající tu, kterou jsem našel na pobřeží a snědl – tohle byla obrovská stříbrná ryba s ploutvemi a žábrami. Voda mi sahala ke kolenům, sprška fontány mě smáčela téměř celého a rozechvíval mě chlad. Nebylo to však nepříjemné.

Díval jsem se dolů na rybu, na které jsem stál, a ti dva mi stanuli po boku, každý z jedné strany. Muž se shýbl, nabral do spojených dlaní vodu a pak zdvihl ruce a nechal ji vytéci na mou hlavu. Potom jsem ucítil jeho dlaně, už otevřené, jak spočinuly na mé hlavě, a voda mi zatím stékala z vlasů po obličeji.

»Křtím tě ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého,« řekl.

I žena ke mně vztáhla ruku a položila mi dlaň na hlavu. »Amen a Pán buď pochválen,« dodala tiše.

Vystoupili jsme z fontány a žena nám šla do obchodního domu pro ručníky; my ostatní, já, ten muž, psi a Biff, jsme čekali, než se vrátila, a pak jsme si všichni tři osušili nohy, natáhli punčochy a boty a mlčky pokračovali v cestě.

Bylo mi teď ještě lehčeji než předtím. Byl jsem nějak povznesenější a zároveň víc oběma nohama na zemi, neobyčejně vnímavý ke všemu, co se dělo kolem mě, a přitom citlivý i na to, co se odehrávalo v mém nitru. Bylo mi, jako bych právě překročil nějakou neviditelnou hranici, dělicí čáru, která na mě čekala po celou dobu od chvíle, kdy jsem opustil Ohio. Vstoupil jsem do nějakého symbolického království, kde můj život byl křehký »jako pírko na hřbetě ruky« a kde jediným jeho smyslem bylo moje vlastní vnímání toho života, moje vlastní nezdrogovaná životní zkušenost. A i kdyby mi ta zkušenost měla přinést třeba smrt v Ohnivém jezeře, musela by být pro mě přijatelná.

Když teď tohle píšu, říkám si, jestli podobné pocity neprožívají lidé, kteří se rozhodují dobrovolně odejít ze života v plamenech. Ti jsou však pod vlivem drog, vědomí mají vypojené. A neumějí číst.

Ze by ten křest opravdu účinkoval? Že by na mě sestoupil Duch svatý? Tomu nevěřím.

Kráčeli jsme mlčky rozlehlou halou k širokému výstupnímu schodišti a světla za námi postupně ztrácela na síle a zhasínala a hudba umlkala a fontána přestávala tryskat.

Už téměř nahoře na schodech jsem se ještě na okamžik otočil a pohlédl na obrovskou prázdnou chodbu nákupního střediska, na pohasínající lustry a zmírající vodotrysky, na stále ještě rozzářené výkladní skříně, trpělivě čekající na zákazníky, kteří už nikdy nepřijdou. Dolehla na mě truchlivá důstojnost toho místa, jeho prostorné, čisté prázdnoty.

Vyvedli mě ze dveří a venku zatím už nastal večer. Stále beze slov se mnou zamířili k jedné z těch dvou velkých budov, mezi nimiž se monument tyčil vzhůru k obloze. Byla to rozlehlá, oficiálně působící stavba, obroubená dobře udržovaným trávníkem – nikde žádný plevel. Obešli jsme ji a dostali se za ni. Byla tam zahrada a na budovu samou se jako pěst na oko lepila dřevěná zadní veranda, která mi připomněla podobnou konstrukci ve filmu Zrození národa.

Vstoupili jsme do budovy dveřmi v této verandě a octli se v prostorné místnosti s vysokým stropem, kde bylo asi třicet lidí. Byli prostě oblečeni a mlčeli a seděli kolem obrovského stolu, jako by na mě čekali. Mlčeli, když jsme vešli, a mlčení zachovali i po celou dobu, co mě ten muž se ženou vedli místností a kolem stolů – bylo to mlčení podobné tomu, které jsem znal z internátních či vězeňských jídelen.

Úzkou spojovací chodbou jsme prošli do jiné, stejně velké místnosti, kde bylo pódium a proti němu řady dřevěných židlí. Za pódiem byla obrovitá telestěna, teď právě vypnutá.

Baleen mě vedl k pódiu. Na malém stojacím pultíku tam ležela velká černá kniha, a ačkoli nápis na její přední desce, pokud tam vůbec kdy nějaký byl, už setřel čas, bylo mi jasné, že ta kniha je určitě bible.

Povznesenost a síla, které jsem pociťoval v podzemním nákupním středisku, mě začaly opouštět. Stál jsem tam trochu v rozpacích, díval se po tom tichém starém sále s ošoupanými dřevěnými židlemi a prohlížel si obrazy Ježíšovy tváře, rozvěšené po stěnách, a velkou telestěnu za pódiem. Netrvalo dlouho a dovnitř se začali trousit ti lidé z prvního sálu; muži i ženy vcházeli do sálu po dvou po třech, usedali beze slova na židle a pak se po mně dívali s ostýchavou zvědavostí. Všichni měli na sobě džíny a jednoduché košile; několik mužů mělo plnovous jako já, ale většinou byli hladce vyholeni. Prohlížel jsem si je s nadějí, že možná spatřím nějaké mladé lidi, ale zklamal jsem se. Nikdo nebyl mladší než já. Byl tam jeden pár, drželi se za ruce a vypadali jako milenci; ale těm už bylo hodně přes čtyřicet.

Když byly všechny židle obsazeny, Edgar Baleen povstal, rozhodil doširoka ruce, dlaněmi vzhůru, a zvolal: »Bratří moji!«

Všichni k němu obrátili pozorné pohledy; milenci si pustili ruce. Ti lidé byli většinou zpárovaní, ale v druhé řadě seděla žena přibližně mého věku a byla sama. Byla urostlá, jako ostatní oblečená prostě, přes džínovou košili měla navlečenou modrou zástěru, ale pohled na ni bral člověku dech. Byl jsem strašně nervózní, ale přesto jsem od ní nemohl odtrhnout oči a sledoval jsem ji, jak jen se dalo, aby to nebylo nápadné. Stále silněji mi docházelo, že ta žena je překrásná. Bylo mi velmi příjemné dívat se na ni a odvádět tak aspoň částečně svou mysl od toho, čím jsem musel projít u Ohnivého jezera a co mě teď možná ještě čeká. Avšak ať už se stane cokoli, cítil jsem, že krize pominula. A tak jsem se na tu krásnou ženu soustřeďoval přímo programově.

Měla světlé vlasy, mírně nakadeřené po stranách obličeje. Její pleť se odrážela od hrubého materiálu oblečení, které měla na sobě, svou jasnou bělobou a ničím neposkvrněnou dokonalostí. Měla velké světlé oči a její vysoké čelo bylo hladké a inteligentní.

»Bratří,« oslovil Baleen znovu přítomné. »Pro naši velkou rodinu byl tohle dobrý rok, jak je nám všem známo. Žili jsme v míru se sousedy a požehnané boží zásoby ve Velké chodbě jsou stále ještě nevyčerpatelné.« Pak sklonil hlavu, paže vytrčil dopředu a nahoru a vyzval přítomné: »Modleme se.«

Všichni přítomní také svěsili hlavy, až na tu ženu, kterou jsem předtím tak upřeně pozoroval. Naklonila hlavu jen maličko. I já ji sehnul, protože jsem nechtěl zbytečně riskovat. Takováhle shromáždění jsem znal z filmů a věděl jsem, že člověk má v těchto chvílích pokorně sklonit hlavu a být zticha.

Baleen teď začal přednášet věty, které zřejmě tvořily naučenou rituální modlitbu. »Bože ochraň nás před radioaktivním spadem minulosti i spadem, který přijde. Ostříhej nás i přede všemi detektory. Dopřej nám svou lásku a uchraň nás od hříchu Soukromí. Modlíme se ve jménu Ježíšově. Amen.«

Když jsem zaslechl výraz »hřích Soukromí«, neovládl jsem se a trhl jsem sebou. Představoval pravý opak toho, co do mě vtloukali v internátě, ale něco v mém nitru na něj reagovalo s očividným souhlasem.

Když Baleen skončil, shromáždění se začalo trochu vrtět, tu a tam se ozvalo pokašlávání a všichni zase zvedli hlavy.

»Pán se o Baleeny štědře postaral,« pokračoval Edgar Baleen hlasem už o něco méně slavnostním, »i o všech sedm rodin z Planiny.« Pak se naklonil nad pultíkem a po stranách se ho přidržel rukama, které mi najednou připadaly velmi malé, bílé, zženštilé – byly to ruce s manikýrsky upravenými nehty – a promluvil tichým hlasem, téměř šeptem. »A nyní nám Pán sesílá tlumočníka svého slova, možná přímo svého proroka. Zavítal mezi nás cizinec, který před mýma očima prošel ohnivou zkouškou a prokázal, že zná boha.«

Každý se teď díval jen na mě. Přes onen nový pocit vyrovnanosti, který jsem v sobě shledával, byly jejich pohledy velmi zneklidňující. Ještě nikdy jsem se nestal předmětem takovéhle pozornosti. Cítil jsem, že se červenám, a náhle se mi zoufale zastesklo po starých pravidlech nerušeného Soukromí, které lidem zakazovalo upřeně se na sebe dívat. Muselo jich tam být aspoň třicet – a všichni na mě pohlíželi s neskrývanou zvědavostí či podezíravostí. Musel jsem zasunout ruce do kapes, aby se mi přestaly třást. Biff jsem měl u nohou, otírala se mi o kotníky. V té chvíli bych uvítal, kdyby i ona šla někam pryč, kdyby mi i ona přestala věnovat svou pozornost.

»Tento cizinec mi sdělil,« pokračoval Baleen, »že je nositelem starého umění. Prohlašuje o sobě, že je Čtec.«

Na tvářích několika přítomných se objevilo překvapení. Jejich pohledy byly teď snad ještě dotěrnější. Žena, kterou jsem předtím sledoval, se naklonila trochu dopředu, jako by si mě chtěla prohlédnout z větší blízkosti.

Potom mě Baleen s okázalým gestem paže vyzval: »Přistup ke Knize života a čti nám ji. Máš-li tu schopnost.«

Pohlédl jsem na něj a snažil se vypadat klidně. Avšak srdce mi bušilo jako zvon a kolena se mi třásla. Tolik lidí takhle pohromadě, v jedné místnosti! Počítal jsem s něčím takovým, ale když to nyní nastalo, jako bych se proměnil ve své bývalé dávné já – z doby před Robertem a Consuelou, před Mary Lou, před uvězněním a útěkem z vazby, před svou novou, vzpurnou nezávislostí. I jako ostýchavý profesor, když jsem přednášel o kontrole mysli a odříkával slova, která jsem se už dávno naučil zpaměti a mnohokrát je už opakoval, jsem býval před svými nejpočetnějšími třídami, o deseti dvanácti studentech, značně nervózní. Ovšem tehdejší moji posluchači byli řádně vycvičeni a věděli, že se mi při přednášce nikdy nesmějí podívat do očí.

Přesto se mi nějak podařilo ujít těch pár kroků k pultíku, na němž kniha ležela. Málem jsem se přitom přerazil o Biff. Baleen odstoupil, aby mi udělal místo, a přikázal mi: »Čti od začátku.«

Třesoucími se prsty jsem knihu otevřel, vděčný, že mohu pohlédnout dolů před sebe, a vyhnout se tak zrakům celého shromáždění. Dlouho jsem zíral na první stránku a mlčel. Bylo na ní cosi vytištěno, ale písmena se mi z neznámých důvodů neskládala v žádný smysl. Některá byla hodně velká, jiná docela malá. Věděl jsem, že se dívám na titulní stránku, ale nedokázal jsem přinutit mysl, aby začala pracovat. Jenom jsem zíral a zíral. Nebyl to žádný cizí jazyk, to jsem si uvědomoval, ale nedovedl jsem přinutit mozek, aby ta písmenka uvedl do správných souvislostí. Na zažloutlém papíru stránky mi připadala jako pouhé černé skvrnky. Přestal jsem se třást a bylo mi, jako bych najednou zkameněl. Trvalo to nesnesitelně dlouho. Do představ mi vstoupil děsivý obraz, který zcela překryl otevřenou knihu na dubovém pultíku přede mnou – žlutooranžový oheň na dně oné obrovské jámy na konci chodby, nukleární požářiště, v němž by se moje tělo v mžiku vypařilo. Čti, poroučel jsem si. Ale marně.

Cítil jsem, jak se ke mně Baleen blíží. Srdce jako by se mi zastavilo.

A pak se najednou nedaleko přede mnou ozval jasný, silný ženský hlas: »Začni číst,« říkal. »Čti nám Svatou knihu, bratře.« Prudce jsem vzhlédl a zjistil, že to byla ta nádherná žena, která tam seděla sama, a teď na mě upírala prosebné oči. »Ty to dokážeš!« vyzývala mě. »Čti nám.«

Sklopil jsem zrak ke knize. A najednou to bylo velice prosté. Ta velká černá písmena, která vyplňovala téměř celou jednu stránku, tvořila název: »Písmo svaté«.

Přečetl jsem ho:

PÍSMO SVATÉ

A pod tím stálo malými písmeny:

Zkráceno a upraveno pro moderní čtenáře.

A dole na téže stránce:

Kondenzované knihy typu Reader’s Digest. Omaha. 2123

A to bylo na té stránce všechno. Otočil jsem list a další stránka byla už potištěná celá. Začal jsem tedy číst, teď už mnohem klidněji:

»Genesis – První kniha Mojžíšova. Na počátku stvořil Bůh svět a nebe, ale země neměla tvar a nikdo na ní nežil. Byla tma, dokud Bůh nepřikázal: „Chci tu mít světlo!“ A tak se rozsvítilo…«

Pokračoval jsem a šlo mi to stále snadněji a rychle jsem se uklidňoval. Příliš se to nepodobalo bibli, kterou jsem si četl ve vězení, ta ovšem byla zřejmě o mnoho starší.

Když jsem dočetl na konec stránky, vzhlédl jsem.

Ona krasavice na mě teď zírala rozšířenýma očima, s ústy mírně pootevřenými. Ve tváři měla výraz obdivu, ne-li přímo božské úcty.

A ve mně se teď opět rozléval mír. Byl jsem najednou tak znavený, tak vyčerpaný a strávený, tak zmožený, že mi hlava padla na pultík a mysl se mi zcela vyprázdnila a vznášela se v ní pouze tato slova:

Můj život křehce čeká na van smrti, jenž sfoukne ho jak pírko z hřbetu ruky.

K mým uším dolehlo šoupání židlí, jak přítomní vstávali, a pak jsem slyšel kroky lidí, vycházejících bez jediného slova z té velké místnosti. Nevzhlédl jsem však.

Nakonec jsem na rameni ucítil ruku, silnou, ale jemnou, a otevřel jsem oči. Byl to ten starý muž, Edgar Baleen.

»Čteci,« oslovil mě. »Pojď se mnou.«

Upřel jsem na něj oči.

»Pojď, Čteci. Obstáls ve zkoušce. Jsi pokřtěný. Oheň už ti nehrozí. Teď si potřebuješ odpočinout.«

Povzdechl jsem a přisvědčil: »Ano. Ano. Potřebuji si odpočinout.«

A tak jsem se po dlouhé cestě z vězení dostal až sem – stal se ze mě »Čtec« skupiny křesťanů, něco jako jejich kněz. Už několik měsíců jim dvakrát denně, vždy ráno a večer, předčítám z bible a oni mlčky poslouchají. Já čtu, oni naslouchají. Jinak mezi námi nepadne ani slovo.

Když teď toto zapisuji ve svém domku v Maugru, sám a v bezpečí, bohatě zajištěný potravou, těžko si vybavuji, jak podivně se mi žilo, když jsem z počátku bydlel u Baleenů. V mnoha ohledech jsou moje vzpomínky na Mary Lou a na němé filmy živější a přítomnější, i když mě teď obec zanedlouho očekává na večerním čtení. Celý den, od ranního sezení až do teď, jsem psal. Nyní toho nechám, nakrmím Biff a dám si sklenku whisky. Zítra se pokusím dokončit tuto zprávu o svém novém životě. A vypovím příběh ženy Annabel.

Toho prvního večera mě starý Edgar ubytoval v jedné místnosti v prvním patře a odešel. Byly tam dvě postele, které měly v záhlaví mosazné trubky. Podobaly se těm, jaké byly u úmrtního lože toho starce ve filmu, v němž se zastavily ty velké hodiny a rozplakal se i pes. Zul jsem si boty a ulehl oblečený do jedné z nich a Biff vylezla na pokrývku, stočila se mi v nohách do klubíčka a ihned usnula. Záviděl jsem jí. Ačkoli jsem byl zcela vyčerpán a postel byla snad nejpohodlnější, v jaké jsem kdy spal, s tlustou matrací a velkou, květinovým vzorem potištěnou přikrývkou, k jejímuž růžovému lemování byla přišita visačka s nápisem NEJLEPŠÍ Z OBCHODNÍHO DOMU SEARS – HUSÍ PEŘÍ, nemohl jsem usnout. Hlava mi málem pukala. V tom ztemnělém pokoji, se smysly roznícenými únavou, jsem si s nadpřirozenou jasností znovu vybavoval nesčetné zážitky z minulosti. V jistém smyslu se to podobalo řízené živé představivosti jasnými halucinačními obrazy, kterou jsem studoval a přednášel v Ohiu. Ale tentokrát mi nepomáhaly drogy a především jsem svou představivost nijak neřídil.

Viděl jsem před sebou jasné obrazy Mary Lou, jak si čte na podlaze mé pracovny v knihovně, prázdné tváře mých stárnoucích posluchačů v malém semináři v Ohiu, sedících v džínových studentských hábitech, očima zabodnutýma do země a s myslí vyvanulou a zklidnělou, a rektora Spoffortha, vysokého, inteligentního, hrozivého, temně hnědého, nevyzpytatelného. Viděl jsem sám sebe jako dítě, jak v internátním středisku stojím uprostřed nádvoří před spacím centrem pro první stupeň. Izolovali mě tam takto na trestný pranýř na jeden den pro narušení Soukromí, protože jsem se podělil o jídlo s jiným dítětem. Pravidla izolačního pranýře vyžadovala, abych tam nehybně, trpně stál a snášel doteky všech dětí, které procházely nádvořím – na obličeji, na pažích a na prsou. Pokaždé, když na mě některé dítě sáhlo, jsem se vnitřně svíjel a tvář mi hořela hanbou.

Pak mi před očima vytanula malá soukromá kóje, moje první ložnice, kterou jsem si pamatoval, s úzkou, tvrdou klášterní postelí a duchovní hudbou, linoucí se ze stěn, vyrobených ze zvukotěsného permoplastu, a s malým, individuálně soukromým koberečkem na podlaze, na kterém jsem vkleče odříkával svoje modlitbičky: »Kéž mi řídící orgány dopřejí vnitřně růst. Kéž se příjemnými prožitky a vnitřním klidem dopracuji do stavu blaženosti. Nechť se mě nedotkne nic zvenčí…« A znovu jsem spatřil svou soukromou telestěnu, které jsem se naučil zcela oddávat, opouštěje přitom na dlouhé hodiny svoje dětské tělo, zatímco přes její třpytný holografický povrch přebíhaly obrazy plné příjemností, radosti a poklidu a moje tělesná schránka sloužila pouze tomu, aby mohla zásobovat mozek chemikáliemi, zajišťujícími prázdnou pasivitu mé osobnosti a čerpanými z tablet, které jsem si bral na pokyn telestěny, kdykoli se v ní rozzářilo namodralé světýlko.

Díval jsem se na televizi od večeře do ulehnutí, a když jsem pak usnul, zdálo se mi zase o televizi: o tom pestrobarevném, hypnotickém, neustálém naplňování beztělesné mysli.

A po dni, v kterém jsem byl pokřtěn vodou a málem sežehnut jaderným ohněm, kdy jsem předčítal z První knihy Mojžíšovy velké rodině cizích lidí, jsem potom v té podivné staré ložnici nemohl usnout, protože moje představivost se natolik roznítila, že jsem ji zcela přestal ovládat. Zaplavila mě neskonalá touha po jednoduchosti mého minulého života, příznačná pro každé opravdové dítě moderního světa. Přímo jsem prahl po narkokapslích a marihuaně a ostatních mysl oblažujících drogách, po chemicky vyvolaném niterném klidu, obludivých televizních prožitcích, po modlitbách určených řídícím orgánům, ať už je představovalo cokoli, po sladkém narkotickém, sny prosyceném spánku v titěrném permoplastovém pokojíku, klimatizovaném, tichém, chráněném před všemi zmatky, tužbami, neklidnými vzruchy a zoufalstvím, z kterého sestával můj nynější nový život. Už jsem nechtěl žít ve skutečnosti – byla přespříliš tíživá. Byla pro mě truchlivým balvanem, který mě pod sebou drtil.

Vzpomněl jsem si na toho starého koně z filmu, s ušima prostrčenýma dírami ve slaměném klobouku. A na ta slova – Z lesa sem zaznívá jenom zpěv drozda. Myslel jsem na sebe a na Mary Lou, příslušníky možná poslední lidské generace na tváři této země, bezdětné a bez budoucnosti. Viděl jsem před sebou znovu tu hamburgerovou jídelnu a tváře bortící se v plamenech, nacházející svou vlastní ohnivou verzi nezvratného vyhynutí celého lidského druhu.

Zaplavoval mě smutek. A přesto jsem se nerozplakal.

Znovu se mi vybavovaly prázdné a přísné tváře robotů, kteří nás opatrovali, když jsem byl ještě dítě. Znovu jsem spatřil tvář soudce, který mě poslal do vězení. A znovu se mi zjevil Belasco, se svýma moudrýma, starýma, cynickýma očkama, a křenil se na mě.

Když jsem nakonec začal podléhat dojmu, že se ty představy snad už nikdy nepřestanou hrnout do mé znavené mysli, rozsvítil jsem si bateriovou lampičku u postele, vyhledal Andělovu příručku k údržbě a opravě robotů a otevřel ji na prázdných stránkách úplně vzadu, kam jsem si před útěkem z vězení opsal pár básní. Začal jsem si číst Prázdné lidi, báseň, kterou jsme četli s Mary Lou, když mě Spofforth přišel zatknout:

Tak tedy končí svět

Tak tedy končí svět

Tak tedy končí svět

Bez třesku

S tichoučkým vzlykem.

Znělo to pravdivě a nenašel jsem v tom žádnou útěchu, ale ty verše mi pomohly vytlačit z mysli onu záplavu obrazů.

Začal jsem se pomalu uklidňovat, a právě když jsem si rozečetl jednu báseň Roberta Browninga, přihodilo se cosi velmi zneklidňujícího.

Dveře pokoje se otevřely a vešel syn starého Baleena Roderick. Nepromluvil, jen pokývl hlavou mým směrem. Potom se začal uprostřed pokoje svlékat, bez jakéhokoli ohledu na Soukromí, Slušnost či moje Individuální práva – obnažoval přede mnou celé svoje chlupaté tělo a přitom si něco zpěvně pobrukoval. Poklekl vedle druhé postele a nahlas se pomodlil: »Pane náš nejmocnější a nejkrutější, odpusť mi moje bídná provinění a hříchy a učiň mě pokorným a ctihodným. Ve jménu Ježíšově. Amen.« Pak vlezl do postele, stočil se na bok a téměř okamžitě začal chrápat.

V průběhu předcházejícího dne jsem téměř proti své vůli přitakal Baleenově zmínce o »hříchu Soukromí«, ale tento drsný vpád jiného člověka do mé ložnice mě zcela vyvedl z míry. Přispělo k tomu jistě i to, že jsem byl předtím na mořském pobřeží dlouhou dobu zcela sám, jen s Biff.

Pokoušel jsem se ještě číst, ale ty Browningovy řádky byly pro mě vždycky těžké, a nyní mi vůbec nedávaly smysl a vůbec mě nezbavovaly napětí.

Přesto jsem však po chvíli překvapivě usnul a probudil jsem se až příští den dopoledne příjemně osvěžený. Roderick byl už pryč a Biff si v koutku pokoje tlapkou pohrávala s chomáčem cupaniny. Krajkovými záclonami proudilo dovnitř slunce. Zdola bylo cítit vůni jídla.

Na konci chodby před mým pokojem byla velká společná koupelna; starý Edgar Baleen mi ji předešlého večera ukázal, než mě zavedl do ložnice. Na dveřích koupelny byl starobylý štítek ze zelenavého kovu, na němž bylo plastickými písmeny napsáno MUŽI. Uvnitř bylo šest bílých umyvadel a šest toaletních kójí. Omyl jsem se, jak nejlépe se dalo, a učesal jsem si vlasy a vousy. Byl bych se potřeboval vykoupat, ale neměl jsem potuchy, jak by se to dalo zařídit, a měl jsem na sobě silně obnošené a špinavé šaty. Ty nové, které jsem si den předtím vybral, zůstaly bohužel v obchodním domě. Vyšel jsem z koupelny a po velkém předním schodišti zamířil dolů do kuchyně.

Na kamenném oblouku nad vstupem do budovy byla vyryta písmena MĚSTSKÝ SOUD – MAUGRE. Den předtím na mě ten nápis neudělal žádný velký dojem, ale když jsem teď stál v rozlehlé kuchyni, představoval jsem si, že stejně jako sál, ve kterém jsem předčítal z bible, byla i tohle za starých časů soudní síň. Tohle byla ta velká místnost, kde na nás předešlého večera čekalo těch asi třicet lidí. Byla prostorná, s vysokým stropem, a v každé z obou delších stěn bylo několik štíhlých, úzkých, obloukových oken. Velikánský stůl uprostřed, nyní opuštěný, vypadal, jako by ho někdy dávno vyřezali motorovou pilou od Searsů; kolem něj byly rozestavěny stejně nahrubo opracované lavice. K jedné stěně pod okny byl přistaven široký, majestátně zčernalý kuchyňský sporák a vedle něj po každé straně stály hraničky nařezaného dříví a dřevěné pracovní desky, vyblýskané a vydrhnuté, ale už hodně poškrábané. Nad kamny byly do zdi zapuštěné pečicí trouby se smaltovanými dvířky a mezi nimi a vedle nich visely řady hrnců a pánví, dosti velkých, které zabíraly dobrou půlku zdi. K protější stěně bylo přistaveno osm bateriových chladniček; každá nesla vpředu nápis KENMORE. Vedle nich byl dlouhý hluboký dřez. U něj stály zády ke mně dvě ženy, v modrých šatech sahajících jim až po kotníky, a umývaly nádobí.

Všechno to tu vypadalo úplně jinak než předešlého večera. Na stole stály skleněné vázy s čerstvě nařezanými žlutými tulipány a místnost byla zalitá slunečním světlem a vonělo to v ní slaninou a kávou. Ženy se po mně ani neohlédly, ačkoli bylo jasné, že moje kroky, odrážející se od holé podlahy, musely slyšet.

Šel jsem ke dřezu, ale chvilku jsem váhal. Pak jsem řekl: «Promiňte, prosím vás. «

Jedna z žen, malá a kulaťoučká, s bílými vlasy, se ke mně obrátila, ale neřekla jediné slovo.

»Chci se zeptat, jestli bych nemohl dostat něco k jídlu.«

Chvíli se na mě dívala a pak se otočila, sáhla nahoru na polici zavěšenou nad dřezem, vzala z ní nějakou žlutou plechovku a podala mi ji. Nápis na plechovce oznamoval: INSTANTNÍ KÁVA – URČENO PRO POVÁLEČNÉ POUŽITÍ. MINISTERSTVO OBRANY – MAUGRE. KONZERVOVÁNO OZÁŘENÍM. NEOMEZENÁ TRVANLIVOST.

Zatímco jsem si to četl, podala mi ze sušáku nádobí vedle dřezu velký keramický koflík a lžičku. »Vodu si vemte ze samovaru,« řekla a pokynula hlavou ke kamnům na druhé straně síně.

Šel jsem tam a připravil si porci silné černé kávy. Pak jsem se posadil ke stolu a začal ji usrkávat.

Druhá žena otevřela jednu chladničku a něco z ní vyndala, a pak se otočila a kráčela přes místnost ke kamnům. Byla to ona krásná žena, na kterou jsem se minulého večera nemohl vynadívat a která mě nakonec přiměla k tomu, abych začal číst. Ani se na mě nepodívala. Zdálo se mi, že se stydí.

Otevřela jednu troubu nad sporákem, cosi z ní vyndala, položila to na misku a přinášela mi to ke stolu. Když misku stavěla přede mě a vedle ní talířek s máslem a nůž, úzkostlivě se vyhýbala mému pohledu. Nádobí bylo těžké, tmavě hnědé.

Vzhlédl jsem k ní. »Co to je?« zeptal jsem se.

Podívala se na mě, zřejmě překvapena mou nevědomostí. »To je přece koláč, k té kávě,« odpověděla pak.

Něco takového jsem v životě neviděl a nevěděl jsem, jak se to jí. Vzala nůž a kousek ukrojila. Potřela ho máslem a podala mi ho.

Ochutnal jsem. Bylo to sladké a teplé a nahoře byla vrstva mletých oříšků. Dokonalá lahůdka. Když jsem snědl první kousek, podala mi se stydlivým úsměvem další. Zdála se být celá zmatená, což mě překvapovalo, protože předešlého večera vystupovala velmi nebojácně.

Ten koláč i káva byly tak dobré a ženina ostýchavost natolik odpovídala tomu, co jsem byl od dětství uvyklý od lidí očekávat, že jsem si dodal odvahy a přátelsky ji oslovil: »To vy jste pekla tenhle koláč?«

Přikývla a zeptala se: »Nechtěl byste omeletu?«

»Omeletu?« opakoval jsem. To slovo jsem znal, ale žádnou omeletu jsem ještě neviděl. Tušil jsem jenom, že se to dělá z vajíček.

Když jsem neodpovídal, šla k chladničce a vrátila se s třemi velkými, pravými vejci. Vajíčka jsem jedl jen při vzácných příležitostech, například když jsem absolvoval vzdělávací internát. Odnesla vajíčka ke sporáku a rozbila je do hnědé kameninové misky. Pak postavila na sporák menší mělkou černou pánev, dala do ní trošku másla a čekala, až se rozpustí a zahřeje. Vajíčka v misce rozšlehala, nalila je na pánev a s tou pak na plotně rychle pohybovala sem a tam a vajíčka v ní vidličkou obracela. Strašně jí to při tom slušelo. Pak pánev za držadlo odnesla ke stolu, nahnula ji a žlutý vaječný kruh nechala sklouznout na můj talíř. »Jezte to vidličkou,« poradila mi.

Vzal jsem si sousto. Bylo to jedním slovem báječné. Mlčky jsem talíř vyjedl. Ještě dnes si myslím, že ta omeleta a koláč ke kávě byla nejchutnější jídla, která jsem měl za celý svůj život v ústech.

Jídlo mi dodalo ještě větší kuráž. Stála dosud vedle mě, a tak jsem se k ní obrátil a požádal ji: »Že mi někdy ukážete, jak se ta omeleta připravuje?«

Zdálo se, že ji to vylekalo, a neodpověděla.

Od dřezu se však ozvala ta druhá žena: »Mužští přece nevaří.«

Žena vedle mě chvilku váhala a pak tiše řekla: »Ale tenhle člověk je jiný, Mary. Je to Čtec.«

Mary se ani neotočila. »Mužští patří na pole,« pravila, »tam jim Pán uložil pracovat.«

Žena vedle mě byla sice ostýchavá, ale měla svou hlavu. Ignorovala Mary a položila mi otázku: »Přečetl jste si, co je na té plechovce s kávou, když vám ji Mary dávala?«

»Ano,« přisvědčil jsem.

Šla ke sporáku, kde jsem nechal plechovku stát, a přinesla mi ji. «Přečtěte mi to,« žádala. Vyhověl jsem jí. Poslouchala pozorně, a když jsem skončil, zeptala se: »Co je to „Maugre“?«

»Jméno tohoto města,« odpověděl jsem. »Aspoň myslím.«

Dívala se na mě s otevřenými ústy. »Tohle město má jméno?« ptala se nevěřícně.

»Určitě.«

»Tenhle dům má taky jméno – Baleena,« řekla. Snad se to takhle píše – pravopis jsem si zvolil sám. Nikdo to jméno zatím nezapsal – až já, mnohem později, když to po mně chtěl starý Edgar.

»Takže Baleena je dům v obci Maugre,« shrnul jsem to.

Zamyšleně přikývla, a pak šla znovu k chladničce a přinesla odtamtud mísu vajec. A potom mě začala učit, jak se připravují vaječné omelety.

Takto jsem se tedy seznámil s Annabel Baleenovou.

To odpoledne mě Annabel naučila, jak se dělá omeleta a taky pěnový nákyp. Upekli jsme spolu další koláč a Annabel mi při jeho přípravě ukázala, jak se mísí těsto a proč se do něj přidávají kvasnice. Mouku brala z velké plechové nádoby pod pracovní deskou, na které jsme jídla chystali; říkala, že obilí se pěstuje »tam venku na poli«. Všichni ostatní členové rodiny pracovali právě na polích a na zahradě, Annabel však měla na starosti kuchyni. Tu práci jí prý přidělili proto, že je takový »samotář«, jak se sama vyjádřila. Ta druhá žena jí pomáhala pouze s úklidem po jídle a ve zbývající době pracovala na květinové zahradě za domem. Annabel také několik let chodila na pole, ale práce tam jí byla odporná a nelíbilo se jí, že při ní nikdo s nikým nepromluví ani slovo. Když zemřela jedna stará paní, která předtím o kuchyni pečovala, požádala Annabel o její práci a dostala ji. Už prý tady vaří třináct let. Nejprve jako vdaná žena, nyní jako vdova. Odměřování času na roky a skutečnost, že byla »vdaná«, to už pro mě nebyly nové pojmy, a ačkoli mi připadalo dost zvláštní slyšet je právě od ní, chápal jsem, o čem hovoří.

Kromě mouky a vajíček pocházely všechny ostatní potraviny z obchodů v podzemním nákupním středisku. Několikrát po mně chtěla, abych jí přečetl, co je vytištěno na obalu – na balíčku s kvasnicemi, na plechovce s pepřem, na krabici s ozářenými pekanovými ořechy. Na všech potravinách byl nápis MINISTERSTVO OBRANY – MAUGRE.

Annabel mě tedy učila vařit a byla klidná a příjemná a na nic se mě neptala, jenom po mně občas chtěla, abych jí přečetl nápis na té či oné krabici. Několikrát jsem se jí chtěl začít vyptávat na její život a rodinu, jak je možné, že se dokázali tak důsledně vyhnout všemu, co s sebou nese moderní způsob života, ale ve chvíli, kdy už jsem měl na jazyku nějakou otázku, jsem si vždycky pomyslel: Neptej se na nic – pusť to z hlavy; a jak se zdálo, v tomto případě to byla dobrá rada. Ta žena byla velmi krásná a po kuchyni se pohybovala obratně a půvabně. Pozorovat ji při práci, to byla přímo rozkoš.

Jak se však přibližovalo poledne, začínala být nějak neklidná a jakoby posmutnělá. Nakonec sáhla pod pracovní desku, z jedné skřínky vyndala velkou modrou krabici a požádala mě, abych jí přečetl, co je na ní vytištěno.

Velkými písmeny tam stálo jediné slovo – VALIUM.

A pod ním malými písmenky: Blokuje plodnost. A ještě níž: Kontrola růstu populace Spojených států. Užívat pouze za dohledu lékaře.

Když jsem to dočetl, zeptala se: »Kdo je to – ten „lékař“?«

»Za starých dob to byl člověk, který se staral o nemocné lidi,« snažil jsem se jí to vysvětlit. Sám jsem si však nebyl zcela jistý. A v duchu jsem si říkal: Že by kvůli tomuhle nebyly nikde žádné děti? Že by byly všechny utěšující prostředky a narkokapsle takové? Že by znemožňovaly oplodnění?

Vzala si dvě pilulky a zapila je kávou. Nabídla i mně, ale zavrtěl jsem odmítavě hlavou. Tázavě se na mě podívala, avšak nic neřekla. Hrstičku valia si nasypala do kapsy zástěry a krabici vrátila na její místo pod deskou. Potom prohlásila: «Musím vařit oběd.«

Po celou příští hodinu pracovala jako vítr. Ohřála dva kotle polévky a velké krajíce tmavého chleba, které nožem nakrájela, pokryla plátky sýra. Zeptal jsem se, jestli jí mohu nějak pomoci, ale připadalo mi, že snad mou otázku vůbec neslyšela. Na stůl prostřela velké hnědé talíře a misky na polévku. Chtěl jsem být aspoň trochu užitečný, a tak jsem z jednoho kredence odnesl na stůl sadu talířů a poznamenal: »Tohle jsou ale zvláštní talíře.«

»Děkuji,« řekla. »Ty jsem vyráběla já sama.« To bylo překvapení. Ještě nikdy jsem neslyšel, že by si někdo takové věci jako talíře dělal sám. A u Searsů bylo přece celé velké odděleni s talíři a dalším nádobím. Vůbec jsem neměl představu, jak by i si někdo mohl takový kus nádobí vyrobit.

Když viděla, že se tvářím překvapeně, vzala jeden talíř« a obrátila ho dnem vzhůru. Zespodu tam byla jakási značka, která mi cosi připomínala. »Co to je?«

»To je moje hrnčířská značka. Kočičí pacička.« Slabě se na mě usmála. »Vy přece taky máte kočku.«

Měla pravdu. Ta značka byla stejná jako stopy, které po Biff zůstávaly v pobřežním písku – jenom byla menší.

Potom dodala: »My jsme s manželem taky měli kočičku. Byla tady jediná. Ale zahynula ještě před manželovou smrtí. Zakousl ji jeden z těch psů.«

Škoda,« řekl jsem a začal talíře rozestavovat po stole.

Po chvíli jsem zvenčí zaslechl nějaký hluk, a když jsem vzhlédl a podíval se z okna, uviděl jsem, že venku zastavují dva staré zelené ideobusy, ze kterých pak začali mlčky vystupovat muži a s nimi i ti dva psi.

Vyšel jsem ven do slunečného dne a spatřil jsem, že se teď všichni, kteří právě přijeli, umývají u dvou kohoutků, vyvedených v zadní zdi budovy. Dávali si na tom záležet a nikdo nepromluvil ani slovo. Překvapilo mě to, byl bych čekal, že se při tom budou smát a stříkat kolem sebe – moji spoluvězňové by si tak počínali zcela určitě. I ti psi byli tiší a tulili se k sobě bílými těly vzadu za muži, a jen občas se po mně podívali zarůžovělýma očima.

Z květinové zahrady a z blízkých menších hospodářských budov začaly vycházet ženy, které tam pracovaly, a připojovaly se k mužům. Všichni se pak nahrnuli do kuchyně a usadili se kolem stolu. Baleen pokynul i mně, abych si našel místo, a já si tedy vyhledal lavici, která byla nejméně obsazená a kde nebylo tak těsno jako jinde.

Když už všichni kromě Annabel seděli, sklonili nad svými talíři hlavu a starý Baleen se začal modlit. Začal stejně jako předchozího večera Rod: »Pane náš nejmocnější a nejkrutější, odpusť nám naše provinění a hříchy.« Ale potom pokračoval už jinak. »Ochraň nás před radioaktivním deštěm z nebes a před hříchy starých národů. Dopřej nám poznat a pocítit svou královskou vládu nad životy lidí v tomto věku posledním.«

Každý pak mlčky jedl. Snažil jsem se pohovořit si s mužem, který seděl vedle mě, ale ten si mě vůbec nevšímal.

Kuchařce Annabel nikdo za jídlo nepoděkoval.

Odpoledne jsem strávil o samotě ve svém pokoji a četl jsem si.

Při večeři mě pak potěšilo, že zase vidím Annabel, ačkoli měla tolik práce s podáváním jídla, že jsme spolu nemohli promluvit. Když jsem měl příležitost, pozoroval jsem její tvář, a ta mi nyní připadala nějak smutná, melancholická. Přinášela jídlo na stůl a odnášela prázdné talíře a musela se opravdu činit, aby všechno stihla. Někdo by jí měl pomáhat – ta žena, která s ní umývá nádobí, ji asi moc nevytrhne.

Doufal jsem, že Annabel uvidím po večeři a budu mít příležitost s ní pohovořit, ale Baleen mě ihned odváděl do biblického sálu a ona musela zůstat v kuchyni u nádobí.

Když jsme přišli do sálu, běžela tam už naplno telestěna a sedadla se pak rychle zaplnila baleenskými muži a ženami, kteří se na ni tiše dívali. Program, který právě běžel, patřil k prastarým »literárním« videoprojekcím – k těm už velmi vzácným pořadům, ve kterých herci předváděli logický, racionální příběh. Nebylo možno rozpoznat, jde-li o herce lidské nebo o roboty. V příběhu šlo o jakousi mladou dívku, kterou unesla a několikrát kolektivně znásilnila banda degenerátů, nenávidějícich Soukromí, dezertem z rezervace pro vyvržence. Tu dívku pak zneužívali nejrůznějšími způsoby. Přestože podobné programy byly kdysi součástí mé výchovy v dětství a částečně i za studia na univerzitě, dělalo se mi teď z toho, co jsem na tele-stěně viděl, špatně; to by se mi před několika málo lety opravdu nemohlo stát.

Asi v polovině programu jsem zavřel oči a už jsem je do konce neotevřel. Slyšel jsem pouze, jak Baleenové sedící všude kolem mě občas mručivě reagují na to, co vidí. Od samého počátku je příběh, který se na telestěně odehrával, zcela upoutal a přímo vtáhl do sebe. Bylo to příšerné.

Když ta televizní podívaná skončila – podle toho, co jsem ze závěru programu slyšel, dívku nakonec z rukou té odporné party zachránili detektoři –, kdosi telestěnu vypnul a mě odvedli k čtecímu pultu.

Po chvíli jsem dospěl k úseku o muži, který se jmenoval Noe; pamatoval jsem si to z vězení. Noe byl člověk, kterého se bůh rozhodl spasit před utonutím při světové povodni, jež zničila všechen ostatní život na zemi. Na jednom místě se tam říkalo: Bůh řekl Noemu: »Zkaženost lidského pokolení už nehodlám dál snášet. Země je skrze ni plná násilí. Rozhodl jsem se všechny lidi zahladit.«

Když jsem to četl, ono »Rozhodl jsem se všechny lidi zahladit,« uslyšel jsem, jak starý Baleen vedle mě hlasitě zvolal: »Amen!« A další »Amen!« zaznělo z řad lidí sedících přede mnou. Vylekalo mě to, ale četl jsem dál.

Doufal jsem, že si alespoň po čtení budu moci s Annabel promluvit, ale starý Baleen mě odvedl dolů do nákupního střediska a čekal tam se mnou, než jsem si u Searsů vybral nové ošacení. Byl bych rád se chvíli zdržel a prohlédl si všechny ty starobylé věci, které v tom obrovském obchodním domě byly vystaveny, ale starý Baleen mi to nedovolil. »Toto je posvátná půda,« upozornil mě důrazně. Výslovně nic neřekl, ale došel jsem k závěru, že by vůbec nebylo dobré, kdyby mě tu ještě někdy nachytal samotného.

Avšak já se tam chtěl vrátit. Předpisů a zákazů jsem se už zdaleka nebál tak jako kdysi. A z Edgara Baleena jsem rovněž neměl strach.

Vyšli jsme z nákupního střediska. Měl jsem na sobě zcela nové džíny a černý rolák a to oblečení ve mně probudilo podivně povznesenou náladu. Když jsme přecházeli měsícem zalitým nevelkým prostorem mezi obeliskem a Baleenou, něco mě napadlo a zeptal jsem se: »Souhlasil byste s tím, kdybych teď pár dní pomáhal Annabel v kuchyni? Na polní práce já moc nejsem.« To nebylo tak docela pravda – práci na poli jsem teď z pochopitelných důvodů přímo nenáviděl.

Zastavil se a chvíli se na mě mlčky díval. Potom řekl: »Moc mluvíš, synu.«

Trochu mě to dopálilo. »A proč bych neměl mluvit?«

»Protože mluvení je sprosté,« odpověděl mi. V duchu jsem se podivil, jak na to přišel.

Dlouho jsme pak mlčeli, až Baleen nakonec prohlásil: »Život je vážná věc, Čteci.«

Přikývl jsem, protože jsem nevěděl, co na to mám říci, a to ho zřejmě usmířilo, protože dodal: »Můžeš pomáhat Annabel.«

Annabel si nemyslela, že mluvení je sprosté, ale byla mezi těmi lidmi s tímhle názorem osamocená. Vlastně ani nebyla jedna z nich. Svým původem patřila ke Swisherům, k jedné z dalších šesti Rodin, a jméno Baleenová přijala, když se provdala za jednoho ze synů starého Baleena. Swisherové byli prý hovornější, ale zdaleka jich zase nebylo tolik jako Baleenů. Zbývají vlastně už jenom tři, dva velmi staří muži a jedna pološílená stařena, Annabelina matka. Žijí v místě, kterému se říká Swisherov, několik kilometrů po pobřeží na sever odtud, a Baleenům dodávají výměnou za potraviny a šatstvo z nákupního střediska benzín. I ostatní rodiny z oblasti, kterou nazývají Města na Planině, jsou méně početné a slabší než Baleenovci. Všechny více či méně farmaří. Baleenové jsou nábožněji založení než ostatní rodiny, řekla mi Annabel, ale i ty jsou prý »křesťanské«.

Zeptal jsem se jí, z čeho vyplynula ta zvláštní reakce na Noemův příběh, když jsem ho rodinnému shromáždění předčítal. Živě ji vidím před sebou, když mi to vysvětlovala, světlé vlasy stočené vzadu do drdůlku, hrníček s kávou v ruce, v modrošedých očích ostych a smutek.

»To všechno můj tchán,« říkala. »Pokládá se za proroka. Podle něj se už na světě nerodí děti proto, že Pán lidi trestá za všechny jejich hříchy – jako to bylo za Noema. Ten příběh zná každý. I mně ho matka vyprávěla – ale jinak, než vy jste ho četl. Neříkala, že by se byl Noe kdy opil, ani se nezmiňovala o jeho synech.«

»Čeká snad Edgar Baleen, že ho bůh zachrání? Jako Noema?«

Usmála se. »To vážně nevím. Není mi jasné, jak by to bůh provedl. Edgar už je příliš starý na to, aby měl ještě děti.«

Pak jsem jí položil osobnější otázku. Těžko jsem si zvykal, na narušování Soukromí, i když Baleenové toto pravidlo neuznávali. »Co se stalo s vaším manželem?« zeptal jsem se.

Usrkla trochu kávy. »Spáchal sebevraždu. Před dvěma lety.«

Nebyl jsem mocen slova.

»Ještě s dvěma svými bratry. Spolykali každý třicet narkokapslí, a pak se polili benzínem a zapálili se.«

Vzalo mi to dech. Přesně totéž jsem přece viděl v New Yorku, v té hamburgerové jídelně. »V New Yorku to lidé dělají taky,« řekl jsem.

Sklopila oči. »Tady se to stalo už víckrát. Ve všech rodinách,« řekla. »Manžel si přál, abych třetí v té skupině byla já. Ta představa mě lákala, ale nakonec jsem ji odmítla. Chci ještě chvíli žít.« Vstala od stolu, u kterého jsme seděli, a začala odnášet talíře do dřezu. »Aspoň si myslím, že bych chtěla ještě chvíli žít.«

Znavenost, která náhle zazněla v jejím hlase, mi nedovolila mluvit dál.

Když sklidila nádobí, přinesla si další hrnek kávy a znovu usedla.

Chvíli jsme mlčeli, pak jsem si přece jen dodal odvahy. »Myslíte, že se ještě někdy znovu provdáte?«

Smutně na mě pohlédla. »To tu není dovoleno. Když si má nějaká žena vzít Baleena, musí být… panna.« Trochu se zarděla a sklopila oči.

Takovýhle rozhovor byl pro mě zcela neobvyklý, protože jsem se ještě nikdy nesetkal s někým, kdo by žil v manželství. Tyhle věci jsem však dobře znal z knih a z filmů a věděl jsem, že se kdysi považovalo za velkou chybu, když se muž oženil s nějakou »padlou« dívkou, takovou, jakou často představovala Gloria Swansonová; ale o vdově by mě nikdy nenapadlo mluvit jako o »padlé« ženě. Přesto však byly tyhle záležitosti zásadně cizí veškeré mé výchově. Mě učili, že »se souložením je nejlepší se moc nepárat«. Teprve teď jsem si začínal uvědomovat, že svět je možná plný lidí, kterým se nedostalo vychování, jaké mám já.

Ten rozhovor jsme vedli někdy během jednoho dopoledne a vzpomínám si, že jsem si tehdy poprvé uvědomil, jak silně mě Annabel sexuálně přitahuje. Seděla tam velmi klidně, ve tváři melancholický výraz a v ruce velký kameninový hrnek; před několika dny mi dovolila, abych se díval, jak ho v hrnčířské dílně na druhém konci růžové zahrady sama vyrábí. Sledoval jsem ji tehdy s posvátným úžasem, jak sedí za hrnčířským kruhem a jistými prsty vytváří z hroudy mokré hlíny dokonalý válcový tvar. Ruce a zápěstí měla zmazané od zšedlé hlinité vody a v dokonalém soustředění upírala pozorné inteligentní oči na svou práci. V té chvíli jsem si jí hluboce vážil a velmi jsem ji obdivoval, ale necítil jsem k ní nic fyzického.

Avšak když jsem s ní teď seděl sám u toho velikého stolu, uvědomil jsem si, že se vzrušuji. Změnil jsem se. Změnila mě Mary Lou a změnily mě i ty staré filmy a knihy a pobyt ve vězení a všechno, co pak následovalo. Nějaká »rychlovka« s Annabel, to bylo to poslední, oč bych byl v té chvíli stál. Byl bych se s ní rád miloval, to ano; ale mnohem důležitější byla pro mne touha dotknout se jí, pohladit ji a utěšit ji v tom smutku, který ovládal její duši.

Postavila hrnek na stůl a dlouze se zadívala k oknům. Natáhl jsem ruku a položil ji něžně na její předloktí.

Ihned prudce ucukla, až při tom vylila na stůl zbytek kávy. »To ne,« řekla, aniž na mě pohlédla. »To nesmíte.«

Pak si došla ke dřezu pro hadr a kávu vylitou na stůl pečlivě utřela.

Příštích několik dnů se ke mně Annabel chovala mile, ale udržovala mezi námi opatrný odstup. Naučila mě, jak se dělá kukuřičný pudink ze zmrazené kukuřice uložené v mrazicích boxech chladniček, jak se nakládají okurky do koprového láku, jak se připravuje zmrzlina a vaří polévky a mexický guláš. Já jsem vždycky před obědem a před večeří prostíral na stůl, připravoval polévky a pomáhal s odklízením ze stolu. Někteří muži z rodiny Baleenů se na mě dívali trochu úkosem, když viděli, jaké práce vykonávám, ale nahlas neřekl nikdo nic a mně bylo v podstatě úplně jedno, co si o mně myslí. Mně se moje práce líbila, i když mě velmi mrzelo, jak jednotvárnost toho, co Annabel dělá, zvyšuje její sklíčenost. Občas jsem pochválil její kuchařské umění, což ji snad přece jen trochu potěšilo.

Když jsme zase jednou byli spolu sami, zeptal jsem se na ten její smutek. I když mezi námi nebyl žádný fyzický vztah, vyciťoval jsem jisté vzájemné intimní spojení, pramenící z prací, které jsme vykonávali společně, a z vědomí, že my dva se nikdy neztotožníme s Baleenovou rodinou, že jsme vnitřně jiní než oni.

»Vy jste byla vždycky takhle nešťastná?« zeptal jsem se, když jsme jednou ukládali koláče ke kávě do ochranných ira-diačních sáčků, v kterých se skladovaly. Já balil koláče do pytlíků z umělé hmoty a ona obsluhovala přístroj od Searsů, který je svařoval a ozařoval žlutým konzervačním světlem.

Nejprve jsem si myslel, že mi neodpoví, ale nakonec řekla: »Jako malá holka jsem byla velice šťastná. Často jsem si zpívala. A měla jsem strašně ráda, když mi maminka vyprávěla různé příběhy. Ve Swisherovic rodině bývalo takovéhle pohody mnohem víc než tady.« Doplnila to gestem paže, které obsáhlo celou velkou, prázdnou kuchyni.

»Chtěla byste se tam vrátit?« ptal jsem se.

»To by nemělo smysl,« odpověděla. »Teď už jsou všichni moc staří.«

»Měla byste dovolit, abych vás naučil číst,« řekl jsem. Mluvili jsme o té možnosti už několikrát předtím.

»Ne,« odmítala můj návrh. »Mám tu moc práce. A asi bych v sobě nenašla potřebnou energii a vytrvalost.« Stydlivě se usmála. »Ale vás poslouchám ráda, když čtete. Zní to jako… jako z jiného světa.«

Dobalil jsem poslední koláč, podal jí ho a šel si nalít šálek kávy. Podíval jsem se z okna směrem do zahrady a k drůbežárně. »Jste snad smutná proto, že vám umřel manžel?«

»To ne,« odpověděla. »Můj manžel pro mě nikdy… nebyl důležitý. Hlavně když jsem zjistila, že nemůžu mít děti.

Vždycky jsem strašně toužila po dětech. Byla by ze mě výborná matka.«

Chvíli jsem o tom přemýšlel, než jsem promluvil. »Kdybyste přestala brát tabletky…« A řekl jsem jí, co je napsáno na té krabici s valiem.

»Bane,« prohlásila. »Už je pozdě. Už jsem z toho celá… celá znavená. A nemyslím, že bych dokázala žít tady v tom prostředí bez tabletek.«

»Annabel,« řekl jsem, »mohli bychom spolu odtud odejít. A kdybyste to aspoň jeden žlutočas vydržela bez pilulek, možná byste mohla ještě dítě mít. Moje dítě.«

Zadívala se na mě zvláštním pohledem, z něhož nebylo možné usoudit, co si právě myslí. Neřekla na to nic.

Přistoupil jsem blíž, vztáhl k ní paže a zlehka jí položil ruce na ramena. Pod látkou košile jsem cítil její vystouplé kosti. Tentokrát se ode mě neodtáhla. »My dva jsme jiní než ti lidé tady. Žili bychom jen spolu a možná bychom mohli mít děti.«

A pak se mi podívala do očí a já uviděl, že pláče. »Paule,« řekla mi, »nemohla bych jít s vámi, pokud by vám mě Edgar Baleen nedal za ženu a neoddal nás v kostele.«

Hleděl jsem na ni a nevěděl, co jí mám na to říci. Její slzy mě vyvedly z míry. Ten »kostel«, to byl obchodní dům Sears, to už jsem věděl. Odbývaly se tam svatby i pohřby. Dříve se tam i křtily děti, v téže fontáně, ve které jsem se dal pokřtít i já.

Konečně mě napadla vhodná slova: »Já nejsem Baleen, a vy k nim taky nepatříte.«

»To je pravda,« přisvědčila. »Ale já bych nikdy nedokázala žít s nějakým mužem v hříchu. Bylo by to… nemorální.«

V tom, jak vyslovila poslední větičku, byl takový náboj citu, že jsem si s tím nedovedl poradit. Věděl jsem, co to je »žít s někým v hříchu«; znal jsem to z němých filmů. Avšak nepočítal jsem s tím, že by tento pojem znala i ona.

»Nemuseli bychom žít v „v hříchu“«, namítl jsem. »Mohli bychom si odbýt ten obřad – někdy večer dole ve středisku, kdybyste chtěla.«

»Ne, Paule,« řekla na to, a pak si otřela oči cípem zástěry. Při tom pohybu se k ní moje srdce přímo rozletělo. V té chvíli jsem ji velmi miloval.

»A proč ne, Annabel?« dorážel jsem.

»Paule,« odpověděla, »slyšela jsem, že to některé ženy mají rády… myslím milování.« Sklouzla pohledem na podlahu. »Že to nepokládají za nic špatného… smilnit. Páchat cizoložství. Ale my ženy z Planiny jsme křesťanky.«

Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Slovo »křesťan« jsem samozřejmě znal – označovali se jím lidé, kteří věřili, že Ježíš byl bůh. Ovšem Ježíš sám, pokud jsem dobře chápal, co jsem si přečetl v bibli, byl k sexuálnímu chování velice tolerantní. Vzpomínal jsem si na jisté lidi, říká se jim tam »zákoníci« a »farizejové«, kteří chtěli přísně trestat ženy, jež páchaly cizoložství, ale Ježíš s nimi silně nesouhlasil.

Nechtěl jsem se s ní však o téhle věci přít. V tom, jak vyslovila slovo »křesťanky«, zaznělo cosi, o čem nebylo možné diskutovat. Místo toho jsem řekl: »Nezlobte se, ale tomu nerozumím.«

Pohlédla na mě polo prosebně, polo hněvivě. A pak vyhrkla: »Já nemám ráda sex, Paule. Nenávidím ho.«

Nevěděl jsem, co na to říci.

A při tom mezi námi zůstalo po celý zbytek jara. Už jsme o tom nikdy nemluvili. Avšak pracovali jsme spolu dál a poznávali se stále lépe a já jsem si k ní vytvořil tak blízký vztah jako dosud k nikomu jinému na světě – dokonce bližší než k Mary Lou, s kterou jsem se mnohokrát s rozkoší miloval k obapolnému hlubokému uspokojení. Annabel byla nesmírně dobrý člověk. Když si vzpomenu, jaká to byla dobrá duše, a jak melancholická, málem bych brečel. A jak šikovná byla ve všem, na co sáhla. Vidím ji, jak stojí za hrnčířským kruhem či u sporáku, jak krmí kuřata a modrá zástěra jí povívá ve větru či pouze jak si odhrnuje světlounkou kadeř z čela. A taky ji vidím před sebou, jak mi sděluje, že se mnou nemůže žít, a slzy se jí přitom řinou po tvářích.

A byla to Annabel, kdo zbavil Biff blech, a Annabel mi také vždycky připravovala snídani, když jsem časně ráno sešel do kuchyně. A Annabel to byla, kdo mi navrhl, nechtěl-li bych si pro sebe opravit tenhle starý dům, v němž nyní bydlím. Odvedla mě sem, asi čtvrt hodiny chůze od maugreského obelisku, na ostroh přímo nad oceán, abych si ho prohlédl.

O tom domě se dozvěděla už jako malá holka. Kdysi prý tam žil nějaký poustevník, který zemřel už před mnoha lety. Děti z Planiny si myslely, že v domě »straší«. Vyprávěla mi, že se tam jednou odvážila nakouknout, ale bála se tak, že tam nevydržela ani minutu.

Představuji si Annabel jako malou holčičku, když se teď rozhlížím po svém obývacím pokoji – jako by tu teď právě stála, vyděšené dítě. Pokud tady opravdu straší, je to její duch, co tu obchází. Krásné stydlivé dítě, které rádo zpívalo.

Já jsem Annabel miloval. To, co jsem k ní cítil, bylo něco zcela jiného, než co jsem předtím cítil – a do jisté míry cítím dosud – k Mary Lou. Annabel by byla potřebovala rozvinout svůj talent a plně uplatnit svou nevyčerpatelnou energii. Udělala spoustu práce, ale nikdo jí za nic slůvkem nepoděkoval, a Baleenově rodině by bylo srdečně jedno, kdyby většinu jejích povinností místo ní obstarával třeba robot třetí generace. Dlouhá léta láskyplné a zručné přípravy jídel, nekonečné uklízení a umývání nádobí, její hrnčířské výkony – nikdo jí za nic ani jednou nepoděkoval.

Začíná léto, je ráno a já tu sedím a chystám se dokončit tuto část svého deníku. Musím si pospíšit, abych to stihl všechno zapsat, než mě ochromí žal, kterým se při tom budu dusit.

S Annabel jsme se stýkali dál stejným způsobem. Vykonávali jsme spolu kuchyňské práce a po ranním čtení jsme si při tom vždycky povídali. Naučil jsem se dobře vařit a pronikl jsem k jádru sexuálního puritanismu, který nebyl typický pouze pro Annabel, ale tvořil základní součást kultury Sedmi měst Planiny, a dozvěděl se toho ještě mnohem a mnohem víc. Annabel nevěděla, odkud sem vlastně Baleenové přišli, bylo jí pouze známo, že před řadou generací, než se začala vytrácet literární kultura spojená s biblickou tradicí, chodili světem jako potulní kazatelé. Ona sama se narodila už ve Swisherově, ale i její matka se v mládí toulala světem. Kdysi se tu hodně zpívaly nábožné písně, ale »boží trest bezdětnosti« způsobil, že to starý Baleen zakázal, když Annabel byla ještě holčička. Byla posledním dítětem, které se v Městech narodilo.

Už nikdy jsem nezkoušel přemluvit ji k milování. Teď si vyčítám, že jsem se o to měl přece jen pokusit, ale od té chvíle, kdy mi svěřila, jaký má k fyzické lásce vztah, jsem byl v tomto ohledu příliš zmatený a nejistý. Myslel jsem na Annabel i na Mary Lou, obě jsem je miloval a uvědomoval jsem si, že obě jsou pro mě nedosažitelné. A možná že to tak bylo správné. Aspoň jsem nemusel podstupovat žádné riziko.

Tohle jsem si bláhově myslel až do onoho rána, kdy jsem sešel dolů a našel kuchyni prázdnou, na stole a v dřezu plno chlebových drobků a vaječných skořápek, stopy toho, jak si rodina zřejmě sama připravovala snídani. Po Annabel ani stopy. Vyšel jsem ven ji hledat.

Nebyla nikde v okolí drůbežárny. Obešel jsem Baleenu na druhou stranu, odkud bylo vidět na opuštěné, zarostlé město Maugre. Ani tam jsem nezpozoroval žádné známky života. Vydal jsem se k obelisku, ale pak jsem se z náhlého popudu vrátil k hrnčířské dílně a otevřel její dveře.

Zevnitř se vyvalil příšerný puch. Za hrnčířským kruhem, zády ke mně, stálo ztuhlé štíhlé tělo, s kůží seškvařenou, s lebkou obalenou spečeným povlakem toho, co předtím byly vlasy, s rukama napjatýma, s prsty připečenými k okraji kruhu.

Kromě zápachu spáleného masa byl v malé místnůstce výrazně cítit benzín.

Otočil jsem se, vyrazil ze dveří a běžel až k moři. Seděl jsem tam na břehu a zíral do vln až do večera, kdy mě tam objevil Rod Baleen.

Pohřbili jsme ji příštího dne. S Rodem a jedním starším mužem, který se jmenuje Arthur, jsme dostali za úkol obstarat rakev.

Rakve byly uskladněny na suterénní úrovni pod nákupním střediskem, o které jsem dosud nevěděl. Vedlo tam dolů schodiště, označené nápisem HLUBOKÝ ÚKRYT.

Bylo tam skladiště plné rakví, vyrobených ze zeleně natřeného kovu. Na každé bylo přes šablonu napsáno MINISTERSTVO OBRANY – MAUGRE. Ve vyrovnaných řadách sahaly až ke stropu. Místnost, ve které byly uloženy, byla zvenčí označena nápisem POHŘEBNÍ VYBAVENÍ.

Zpátky jsme se nevraceli po schodech, ale s prázdnou rakví jsme se vydali chodbou na druhou stranu skladiště. Prošli jsme pod obloukem, na němž byl nápis REKREAČNÍ ZÓNA, a podél obrovského prázdného bazénu a potom kolem dveří, na kterých bylo napsáno KNIHOVNA A ČÍTÁRNA. Když jsem si to označení přečetl, srdce mi poskočilo, a jakkoli jsem byl sklíčen žalem, málem bych byl tu Annabelinu pochmurnou šerednou rakev pustil a začal se do těch dveří dobývat.

Na konci chodby byly velké dveře s nápisem GARÁŽE a STANOVIŠTÉ VOZIDEL. Rod je rozrazil a vešli jsme do haly, která byla plná ideobusů. Parkovaly tam jeden vedle druhého ve vyrovnaných řadách. Všechny, na jejichž předky jsem mohl dohlédnout, nesly označení MAUGRE A OKOLÍ.

Na konci této haly, za dlouhými řadami vozidel, byla posunovací vrata, jimiž ideobusy mohly vjíždět. Rod stiskl tlačítko na zdi vedle nich a vrata se rozestoupila. Vcházelo se jimi do velkého výtahu, který nás i s rakví vyvezl nahoru. Dveřmi v zadní části obelisku jsme prošli do prosluněného dne. Pak jsme rakev odvezli k hrnčířské dílně, kde zatím ženy udělaly, co se dalo, aby Annabelino tělo trochu snesitelně upravily. Oblékly ji do nových černých šatů a modré zástěry. Avšak na tom, co jsme do rakve ukládali, nebylo nic, co bych poznával jako svou přítelkyni Annabel.

Na poličce v hrnčířské dílně stála překrásná štíhlá váza.

Annabel mi jednou sdělila, že ji vyrobila už před lety, starý Baleen ji s ní však nepustil do kuchyně, že prý je »příliš křehká«. Vzal jsem ji nyní a vložil ji do rakve, do toho, co zbylo z Anna-beliných rukou. Pak jsem zavřel víko a upevnil ho ke spodku rakve.

Pohřební obřad se konal v obchodním domě Sears. Annabel jsme svezli v ideobusů dolů výtahem. Jsem vděčný starému Baleenovi, že mi dovolil nést se třemi dalšími muži rakev. Nikdy neučinil žádnou narážku, ale domnívám se, že tušil, co asi k Annabel cítím.

Seděli jsme v křesílkách v oddělení obuvi, světla měkce zářila a Baleen držel cosi jako pohřební řeč. Potom mi podal bibli, kterou si s sebou přinesl, a řekl mi, abych z ní něco přečetl.

Otevřel jsem onu zkrácenou verzi Písma, ale nečetl jsem z jejího textu. Místo toho jsem se zadíval na Annabelinu rakev, kterou jsem měl přímo před sebou, a řekl jsem: »,Já jsem vzkříšení a život,“ pravil Pán. „Kdo věří ve mne, i kdyby umřel, bude žít.“«

Ta slova mi však nepřinesla žádnou útěchu. Toužil jsem po tom, aby Annabel zase žila a byla tu se mnou. Pohlédl jsem na rodinu Baleenů před sebou; všichni měli hlavy uctivě skloněné, ale já jsem v té chvíli s nimi nepociťoval žádné společenství, ani s jejich vírou. Bez Annabel jsem byl zase sám.

Hřbitov byl několik kilometrů na sever od Maugre, poblíž starodávné čtyřproudové dálnice. Byly na něm v dlouhých vyrovnaných řadách tisíce drobných permoplastových pomníčků bez jakýchkoli nápisů. Rakev s Annabel jsme tam odvezli ideobusem.

V noci, když už všichni spali, jsem potichu vyšel z domu, sešel do nákupního střediska a vyhledal knihovnu. Byla to místnost mnohem větší než kuchyně v Baleeně a všechny její stěny byly obloženy regály s knihami. Jak jsem tak uprostřed noci stál v té tiché místnosti, začaly se mi mezi těmi desetitisíci knih rozechvěním ježit chloupky vzadu na krku,

Dvě malé knížky jsem si strčil do kapsy kabátu: Mládí od Josepha Conrada a Náboženství a vzestup kapitalismu od R.H.Tawneyho. Potom jsem zašel na parkoviště ideobusů a strávil hodinu prohlížením vývěsek na jejich přední části.

Na všech bylo napsáno MAUGRE A OKOLÍ.

Nahoře u Searsů jsem z jednoho regálu uzmul menší prkénko a našel si černou barvu a štětec. Na prkénko jsem napsal jméno ANNABEL SWISHEROVÁ, ze železářského oddělení jsem si přinesl kladivo a hřebíky a prkénko jsem neuměle přitloukl na kůl, který jsem si tam taky našel. Pak jsem jedním baleenovským ideobusem odjel na hřbitov a pomocí kladiva jsem ten kůl s nápisem zarazil do země v záhlaví Annabelina hrobu. Potom jsem ideobusu přikázal, aby mě zavezl do New Yorku. Dojel k nájezdové rampě na dálnici a tam se zastavil. Jet dál odmítal.

Zůstal jsem vzhůru celou noc a rozečetl jsem tu knihu od Josepha Conrada, rozuměl jsem jí však pouze zčásti. Ráno připravila snídani Mary a pomáhala jí ještě jedna žena jménem Helena. Pojedl jsem s rodinou.

Po snídani jsem řekl starému Edgarovi, že bych se rád co nejdříve nastěhoval do tohoto domu. Nic proti tomu neměl; podle všeho s něčím takovým počítal.

Domek, samé červené dřevo a sklo, byl domovem myší a ptáků. Zlikvidoval jsem ptačí hnízda a Biff si vzala na starost myši, a to způsobem, který nemohu nazvat jinak než zcela profesionálním. Během týdne tam nezbyla jediná.

Starý nábytek byl shnilý; postavil jsem z něj na pláži hranici a hodinu jsem sledoval, jak plápolá, a vzpomínal na Belaska a onu příjemnou chvíli u ohně tehdy v Karolíně.

Nebylo mi výslovně poskytnuto právo brát si věci od Searsů, ale chodil jsem tam asi týden každý večer a nikdo nic nenamítal. Myslím, že Baleenovi proti tomu asi nic neměli, pokud jsem to nedělal příliš okatě. Jejich sexuální morálka byla možná obdobné povahy, a kdyby se bývali ze mě a z Annabel stali tajní milenci, nikoho by to asi příliš neuráželo. Možná si i tak mysleli, že jsme doopravdy milenci.

Od Searsů jsem si opatřil nábytek, kuchyňské zařízení a police na knihy. A z podzemní knihovny jsem si začal budovat vlastní soubor.

Po pohřbu jsem měl ve svém žalu tisíc chutí odtud odejít, ale toto nutkání se ve mně brzy utišilo, alespoň na čas. Myslím, že to způsobil objev té knihovny. Rozhodl jsem se, že si v tom domku na břehu moře rozšířím podstatně vzdělání a dovedu své deníkové zápisy až do současnosti. Pak teprve se rozhodnu, půjdu-li dál hledat Mary Lou, nebo zůstanu-li tady. Nebo jestli se třeba nevypravím někam úplně jinam – směrem na západ, možná do Ohia, nebo ještě dál.

V jedné z mnoha knih z té knihovny pod nákupním střediskem, které jsem si už přečetl, se psalo, že období po létě se za dávných časů někdy říkávalo sklonek roku. Je to nádherný výraz a hluboce ke mně promlouvá.

Stromy před mým domkem u moře začínají přicházet o svou zeleň a každým dnem na nich přibývají odstíny žluté, rudé a oranžové. I modř oblohy vybledá a výkřiky racků jako by ke mně doléhaly z větší dálky. Ráno, když vyrazím na dlouhé procházky po prázdném pobřeží, bývá už vzduch provanutý mírným chladem. Někdy si povšimnu, kde se do písku zahrabala nějaká škeble, ale ani mě nenapadne ji vybrat. Procházím a probíhám se v tom podzimním ovzduší – v ovzduší sklonku roku – a stále častěji pomýšlím na to, že bych měl Maugre přece jen opustit a vydat se zase na sever, do New Yorku. Mám tu však velmi příjemné bydlení, potraviny si beru z nákupního střediska pod obeliskem a stal se ze mě výborný kuchař. Když zatoužím po společnosti, mohu navštívit Baleenovy a předčítat jim, což někdy skutečně činím. Jsou asi rádi, když mě vidí, přestože když jsem od nich odcházel, připadalo mi, že to docela vítají.

Je to zvláštní. Myslím, že když tehdy začali naslouchat slovům bible, která jsem jim nahlas předčítal a odkrýval tak před nimi velké mystérium, poselství nevyzpytatelné knihy, kterou se naučili uctívat, očekávali, že to přivodí nějaký zázrak. Ale žádný takový zázrak nenastal, a oni zase brzy ztratili opravdový zájem. Domnívám se, že k pochopení toho, co ta slova říkají, je zapotřebí oddaného soustředění, které nikomu z nich – možná s výjimkou starého Edgara – není dáno. Ochotně se vyrovnávají se strohou zbožností, požadavkem mlčení a sexuální zdrženlivostí, aniž o něčem z toho přemýšlejí, a rádi si vyslechnou pár vět o Ježíši, Mojžíši či praotci Noemovi, ale chybějí jim potřebné předpoklady k tomu, aby mohli vyvinout úsilí potřebné k pochopení literatury, jež byla skutečným zdrojem jejich náboženství.

Jednou jsem se zeptal starého Edgara, proč u nich v Maugre nejsou žádní roboti, a on mi odpověděl: »Trvalo nám deset let, než jsme toto místo zbavili těch přisluhovačů Satanových.« Když jsem chtěl potom vědět, jak to udělali, odmítl mi to povědět. Takovému úkolu tedy dokázali věnovat desetileté úsilí, ale aby doby, kdy jsem u nich, využili ke skutečnému pochopení toho, co se myslí tím »Satanem« – já teď už vím, že to slovo znamená vlastně »nepřítel« – , to je ani nenapadne.

Před Annabelinou smrtí jsem s nimi žil pohromadě celkem rád. A jídlo tu bylo výtečné: bramborová kaše a záviny a různé sušenky a vepřová slanina – o opičí tady v životě neslyšeli! – a omelety a polévky. Slepičí a zeleninová a hrášková a zelná a čočková, vždycky podávané horké a se slanými krekry.

A kromě toho jsem během těch měsíců několikrát zažil hřejivý pocit, který jsem se naučil vychutnávat až ve vězení – vědo-mí lidské sounáležitosti. Když jsem někdy s celou mlčenlivou rodinou seděl u velkého kuchyňského stolu a pojídal s nimi polévku, jako by mi odněkud ze žaludku začínalo stoupat jakési vnitřní teplo, které se mi brzy rozlilo po celém těle, a já se přímo kochal blízkou přítomností těch mírných, houževnatých, pracovitých lidí. Hojně se jeden druhého dotýkali – drobnými, letmými doteky, položením ruky na paži souseda nebo zavaděním loktu o loket, když seděli u stolu těsně u sebe. A mě se takto dotýkali též, zprvu s nesmělým ostychem, ale postupně stále nenuceněji a bezprostředněji. To, co jsem se naučil cítit k ostatním mužům ve vězení, mě na tyto zážitky dobře připravilo a stále více jsem se z nich těšil – ba dokonce jsem je potřeboval k životu. Proto se k těm lidem také čas od času vracím. Jenom proto, abych s nimi byl pohromadě, abych se jich mohl občas dotknout, abych fyzicky pociťoval, že jsem mezi lidmi.

Na rozdíl od rodin, které znám z filmů, spolu však Baleenovci téměř nemluví. Po každém mém večerním čtení někdo zapnul obrovskou telestěnu za řečništěm. Nejdříve se ozvalo vrčení benzínem poháněného generátoru, který stál vedle v koutě, a vzápětí se telestěna rozzářila oslňujícími holografickými obrazy psychoprogramů – s abstraktními tvary a hypnotickými barvami a omamující hlasitou hudbou – nebo začal nějaký sexuálně sadistický pořad či něco o mučení ohněm. A všichni přítomní to v naprostém tichu sledovali až do chvíle, kdy se šlo spát – úplně stejně, jak bývalo zvykem v internátech či vysokoškolských kolejích. Občas někdo vstal a došel si do kuchyně pro kousek smaženého kuřete nebo pro plechovku piva a burské oříšky (pro pivo a bufetové pochoutky se jezdilo s trakaři do nákupního střediska asi tak jednou za deset dní), ale v kuchyni se nikdo s nikým nebavil, jako by ti lidé nechtěli narušit náladu, kterou jim televizní program mezitím navodil.

Takhle jsem se díval na televizi v životě už nesčetněkrát, ale nyní jsem zjišťoval, že se už nedokážu jenom koukat a nic si přitom nemyslet. »Oddejte se obrazovce,« učili nás vždycky. Byl to stejně základní příkaz jako »Neptej se – pusť to z hlavy«. Ale já už jsem se televizi oddat neuměl. Už jsem nestál o to, uspat svou mysl nebo ji používat jako nástroj k vychutnávání pochybných příjemností. Chtěl jsem číst, myslet a mluvit.

Po Annabelině smrti jsem byl občas v pokušení vzít si pár narkokapslí, kterých bylo všude po domě plno v jejích kameninových miskách na bonbóny, ale vždycky jsem si pak vzpomněl na Mary Lou a na své rozhodnutí, když mi starý Baleen nabídl tablety cestou k »Ohnivému jezeru, co hoří věčně« – a odolal jsem a drogu jsem si nevzal.

Bylo dobré zažívat hřejivý pocit sounáležitosti s velkou rodinou, probouzet se někdy v noci v pokoji, který jsem sdílel s Rodem, naslouchat jeho tichému chrápání a vyciťovat přítomnost všech ostatních lidí v domě. Občas jsem si uvědomoval, že se ve mně probouzí k životu cosi velmi krásného. Ale pak jsem se ocitl před telestěnou nebo se všichni rozešli k malým televizorům do svých pokojů, a já jsem začal mít pocit, že se asi zblázním, jestli kolem sebe co nejdřív neuslyším nějaký hovor, nějakou konverzaci. Vězňové, mezi nimiž jsem žil předtím, spolu mluvili, jakmile se jim naskytla příležitost, a na tu často museli dlouho čekat, jako třeba tehdy na to posezení na pláži. Baleenova rodina však byla jiná; ti lidé se těšili ze vzájemné pospolitosti, ale neměli si co říci, kromě občasného »Pán buď pochválena.

Proto za nimi chodím jenom tehdy, když na mě dolehne nedostatek nejzákladnějšího mezilidského kontaktu. To mi docela stačí. Od té doby, co jsem se uprostřed léta nastěhoval do toho domu, vyposlechl jsem si spoustu gramofonových desek od Searsů a pokračoval v deníkových záznamech do bloků, získaných z téhož zdroje, a hlavně jsem četl. Ve dne na balkóně s výhledem na oceán, s Biff, teď už trochu tlustší, po boku, a večer u petrolejové lampy ve velkém pokoji v přízemí jsem dohromady přečetl už přes sto knih. A znovu a znovu si přehrávám Mozartovy a Brahmsovy a Prokofjevovy a Beethovenovy symfonie, komorní hudbu, operety, různá hudební díla od Bacha a Sibelia a Dolly Partonové a Palestriny a Lennona. Poslech této hudby možná ještě výrazněji než četba knih rozšiřuje můj smysl pro minulost. A rozvíjení tohoto smyslu, narůstání sympatií směrem ven z toho, co kdysi bylo titěrným, internátně sterilizovaným středem mé bytosti, cesta zpátky časem, na níž se setkávám s generacemi svých bližních, kteří žili na stejné zemi jako teď já, ta se stala jedinou vášní mých posledních měsíců.

Sedím právě v kuchyni u dubového stolu a kuličkovým perem od Searsů píši tento záznam do nového poznámkového bloku. Biff leží stočená do klubíčka na židli vedle mě a spí. Před sebou na stole mám půl láhve kukuřičné whisky – je to J.T.S.Brown Bourbon – a džbán s vodou a sklenici. Je pozdní odpoledne a oknem nad výlevkou proudí dovnitř podzimní světlo. Nad stolem visí dvě petrolejové lampy, které rozsvítím, až bude třeba. Budu ještě chvíli psát, a pak připravím pro Biff a pro sebe něco k snědku, potom asi spustím generátor dole ve sklepě, a budu-li mít dost benzínu, přehraju si ještě pár desek.

Když jsem se pouštěl do toho záznamu, zamýšlel jsem v něm shrnout všechno, co jsem se zatím dozvěděl o historii lidstva, a zachytit, jak se nyní ona historie podle všeho chýlí ke svému konci. Přemýšlím o tom všem už velmi dlouho, ale vyhlídka na to, že bych měl ten záměr vážně začít uskutečňovat, mě nyní přímo děsí. Stále mě často přepadá touha, abych u sebe měl zase Mary Lou; doléhá na mě i nyní, když si uvědomuji obtížnost úkolu, který jsem si předsevzal. Není sporu o tom, že Mary Lou je mnohem nadanější než já. Nemá možná tu trpělivost, kterou jsem při svých studiích prokázal, ale dal bych nevímco za to, kdybych měl alespoň část její intelektuální svěžesti a pružnosti, její duševní pohotovosti. Chybí mi rovněž její spontánní nadšení pro všechno nové a zajímavé.

Nejsem si jist, jestli ji ještě miluji. Uplynula už velmi dlouhá doba, ve které se toho mnoho událo. A stále truchlím pro Annabel.

Jak píšu, padly mi oči na zápěstí a bílé jizvy na nich v místech, do kterých břit tovární řezačky vtlačil přeseknuté náramky.

V té době jsem byl připraven zemřít, vykrvácet pod tím nožem nebo se polít benzínem a upálit se – připojit se k dlouhé smutné řadě sebevrahů celého světa. Tehdy jsem umíral osamělostí a steskem po Mary Lou.

Nuže – nezemřel jsem. A část mého já dosud Mary Lou miluje, i když už tak dlouho odkládám odchod na sever, kde bych ji snad mohl najít. Někdy mě napadá, že bych se mohl pokusit nalézt nějakou silnici, po které jezdí dálkové ideobusy, a odjet takovým ideobusem do New Yorku, podobně jako jsem tam cestoval z Ohia – co času už od té doby uplynulo! Ale to by bylo velmi pošetilé. Kontrolor by mě v takovém ideobusu snadno mohl odhalit jako uprchlíka z vězení. A stejně nemám úvěrovou kartu. Ve vězení mi ji odebrali.

Jsem teď ovšem docela jiný člověk než tehdy před příjezdem do New Yorku. Fyzicky jsem na tom velmi dobře. A niče-ho se nebojím.

Brzy Maugre opustím. Ještě teď, na sklonku roku.

MARY LOU

Dítě by se mělo narodit každým dnem. Začíná jaro, což je pro příchod dítěte přímo ideální doba. Sedím právě u okna obývacího pokoje, obráceného na Třetí avenue. Směrem na jihozápad, nad prázdnými ohradami a nízkými střechami domů, je odtud vidět věžovitá Empire State Building. V tomhle zeleném křesle často sedává Bob a dívá se na ni. Já se zase ráda dívám na strom, který nám roste pod okny. Je to neobyčejně velký strom, který už asi velmi dávno roztrhal svým mohutným kmenem drolící se chodník; přerůstá náš třípatrový dům o hodný kus. Vidím odtud drobné lístečky, které začínají rašit na jeho spodních větvích. Pohled na jejich svěží, světlounkou zeleň mi dělá moc dobře.

Protože Bob neumí číst tituly knih, musela jsem s ním jít před čtrnácti dny shánět nějaké příručky věnované péči o dítě a porodnictví; objevila jsem čtyři, dvě z toho s názornými obrázky. O tom, jak se rodí děti, mi dosud nikdo neposkytl žádné informace a nikdy jsem se také nesetkala s někým, kdo by měl dítě. Nikdy jsem neviděla těhotnou ženu. Když jsem si však pročítala jednu z těch knížek a dívala se v ní na obrázky, zjistila jsem, že mám určité asociace, které se nutně musely vázat k něčemu, co jsem pochytila od starších děvčat, když jsem ještě byla postrachem dětského výchovného internátu: bolestivé křeče, krev, ženská leží na zádech, ječí a kouše se do předloktí; nepříliš jasný úkon, kterému se říká »přestřižení šňůry«. Nu což. Teď už o těchhle věcech něco vím a jsem klidnější. Už abych to měla za sebou.

Asi před třemi týdny se Bob jednou odpoledne vrátil domů neobvykle brzy. Celý den jsem přemýšlela o tom, jak málo toho o dětech vím, a do toho se přihnal on s obrovskou ohavnou bednou, plnou nástrojů a plechovek a malířských štětek. Téměř se mnou nepromluvil a už se hrnul do kuchyně a začal se tam zaobírat odpadem výlevky. Kroutila jsem nad tím hlavou, ale za několik minut jsem zaslechla, jak do výlevky napouští vodu a ta jak z ní potom s klokotem odtéká. Vstala jsem a postavila se do kuchyňských dveří.

»Kristepane!« zvolala jsem. »Co tě to prosím tě chytlo?«

Otřel si ruce do utěrky na nádobí a pak se ke mně otočil. »Už mám plné zuby věcí, které nefungují,« odpověděl.

»To ráda slyším. Co kdybys tedy udělal něco s tou zdí, co z ní pořád vypadávají ty knihy?«

»Dobrá,« řekl. »Ale napřed vymaluju obývák.«

Už jsem se ho chtěla zeptat, kde si opatřil barvu, ale zarazila jsem se. Bob zřejmě v New Yorku sežene úplně všechno. Je to vlastně nejstarší občan města – nejstarší Newyorčan.

V bedně měl několik zaprášených plechovek s barvou. Přišel do obývacího pokoje s jednou z nich, uvolnil a šroubovákem odtrhl víko a začal barvou míchat. Vypadala, že je v pořádku, a když ji chvíli zpracovával, pochopila jsem, že nakonec bude bílá. Pak na několik minut odešel a vrátil se se štaflemi. Rozložil je, sundal si košili, vylezl na ně a při světle dopadajícím okny do pokoje začal natírat stěnu nad mými poličkami s knihami.

Delší dobu jsem ho při té práci mlčky pozorovala. Pak jsem se zeptala:

»Víš něco o tom, jak vypadá porod?«

Ani se na mě nepodíval a maloval dál. »Ne. Vím jen, že je značně bolestivý. A že každý robot sedmé generace umí provést potrat.«

»Každý robot sedmé generace?«

Přestal natírat, obrátil se a pohlédl na mě dolů. Na tváři měl bílou skvrnku. Hlavou se málem dotýkal vysokého stropu. »Roboty sedmé generace konstruovali v době, kdy bylo příliš mnoho těhotných žen. A tak někoho napadlo, že by se mohli naprogramovat na provádění potratů – umějí to od začátku těhotenství až do devátého měsíce. Stačí někoho požádat.«

Ta formulace – »až do devátého měsíce« – mě na chvíli silně zneklidnila. Řekl to jen tak mimochodem, ale neslyšela jsem to ráda. A pak jsem se rozesmála, když jsem si představila robota sedmé generace, jak provádí umělé přerušení těhotenství. Tihle roboti obvykle řídí velké obchody nebo internáty nebo jednotkové domy. Představovala jsem si, jak takový robot sedí za psacím stolem a já k němu přistupuji a obracím se na něj se žádostí: »Potřebovala bych udělat potrat.« A on bryskně vytáhne z postranní zásuvky malý skalpel a… jenže to zas taková legrace nebyla.

Přestala jsem se smát. »Nemohl bys mi opatřit nějakou knížku o tom, jak se rodí děti?« Oběma rukama jsem si ochranitelsky držela břicho. »Abych si mohla udělat představu, co mě čeká.«

K mému překvapení dlouho neodpovídal. Chvíli se na mě mlčky díval a pak si začal tiše pohvizdovat. Zdálo se, že o něčem intenzívně přemýšlí. V takových okamžicích přímo žasnu, kolik má v sobě typicky lidských znaků. Když je takhle se mnou sám, vyjadřuje jeho tvář více citu než třeba i Paulova či Simonova a jeho hlas je někdy tak hluboký a smutný, že se mi chce málem plakat. Je to zvláštní paradox, že se v tomhle robotovi dokáže nahromadit tolik lásky a melancholie – mocných citů, kterých se lidé už dávno prakticky zbavili.

Nakonec promluvil a jeho slova mě přímo šokovala. »Já nechci, abys měla to dítě, Marie,« prohlásil.

Instinktivně jsem ruce přitiskla pevněji ke svému břichu. »Co to povídáš, Bobe?«

»Chci, abys to dítě dala pryč. U mě v budově je jeden robot, který by to zařídil.«

Třeštila jsem na něj oči. Nejdříve jsem nevěřila svým uším, pak se mě začala zmocňovat zuřivost. Vzpomínám si, že jsem vstala a učinila pár kroků směrem k němu. Jediné, co mi v tu chvíli vířilo hlavou, byla slova, která jsem se kdysi před léty naučila od Simona: »Jdi se bodnout, Bobe. Jdi se bodnout!«

Upřeně se na mě díval. »Mary, jestli se to dítě narodí, bude to nakonec jediný člověk na zemi. A já budu muset žít tak dlouho jako on.«

»To mě nezajímá,« řekla jsem. »Kromě toho je už pozdě. Můžu přemluvit jiné ženy, aby přestaly brát drogy, a budou možná zase plodné. A já sama třeba budu mít další děti.« Najednou to na mě všechno těžce dolehlo. Šla jsem se zase posadit. »A pokud jde o tebe, proč bys neměl žít dál? Můžeš se stát otcem mých dětí. Tos přece chtěl, když jsi mě bral Paulovi, ne?«

»Ne,« odpověděl. »O to mi nešlo.« Podíval se stranou, s malířskou štětkou v ruce, z okna ven na ten strom a prázdnou ulici. »Chtěl jsem jenom zkusit žít s tebou nějak tak, jak možná před staletími žil ten člověk, jehož sny se mi občas zdají. Myslel jsem, že mi to třeba pomůže probudit minulost, která se skrývá někde za okrajem mé mysli a paměti, že mi to trochu uleví v mém smutku.«

»A pomohlo ti to?«

Zamyšleně na mě pohlédl. »Ne, nepomohlo. Nic se ve mně nezměnilo. Jenom jsem tě začal milovat.«

Jeho zoufalství sevřelo i mě – jako by tu s námi v pokoji bylo ještě cosi živého – neslyšitelný pláč, marná touha. »A co dítě?« nadhodila jsem. »Možná, kdyby ses mu stal otcem…«

Unaveně zavrtěl hlavou. »Ne. Celá tahle hra je od začátku pochybená. I to, že jsem Bentleymu uložil číst titulky starých filmů, abych se skrze jeho schopnosti mohl trochu víc přiblížit minulosti. To, že jsem mu dovolil tě obtěžkat, než jsem mu tě vzal, byla další chyba. Všechno to bylo hloupost – příklad toho, co všechno se může stát, když emoce zakalí rozum.« Potom slezl ze štaflí, přišel ke mně a jemně mi položil svou velkou ruku na rameno. »Já nechci nic jiného než umřít, Mary.«

Pohlédla jsem vzhůru do jeho smutné tmavohnědé tváře. Čelo měl svraštělé, v očích zvláštní měkkost. »Jestli se mi opravdu narodí to dítě…«

»V mém programu je žít tak dlouho, dokud budou na světě lidé, kterým bych mohl sloužit. Nemůžu umřít, když je ještě někdo z vás naživu. Vy…« A najednou, z ničeho nic, jeho hlas vybuchl. »Vy s tou svou televizí a se svými drogami… A to si říkáte Homo sapiens!«

Výtrysk jeho zloby mě na chvilku vyděsil a raději jsem mlčela. Pak jsem se však ozvala: »Já jsem taky Homo sapiens, Bobe. A nejsem taková. A tys taky skoro člověk. Nebo spíš víc než člověk.«

Spustil ruku z mého ramene a odvrátil se ode mě. »Já jsem člověk,« řekl. »Až na to, že jsem se nenarodil a že neumím zemřít.« Vrátil se ke štaflím. »A života mám už po krk. Nikoho jsem se o něj neprosil.«

Dívala jsem se mu pevně do očí. »V tom je právě jádro věci. I já jsem se narodila, aniž bych se o to prosila.«

»Ty ale můžeš zemřít,« namítl. A začal zase vystupovat na štafle.

Najednou mě napadlo něco příšerného. »Až my všichni umřeme… až celá tahle generace vymře, to se pak budeš moct zabít?«

»Ano,« přisvědčil. »Aspoň myslím.«

»Ty to ani nevíš určitě?« ptala jsem se zvýšeným hlasem.

»Ne,« řekl. »Ale když už na světě nebude nikdo, komu bych sloužil…«

»Kristepane!« zvolala jsem. »To jenom kvůli tobě se už nerodí žádné děti?«

Podíval se na mě. »Ano,« přisvědčil. »Já jsem kdysi řídil kontrolu porodnosti. Ovládám příslušný mechanismus.«

»Kristepane! Ty jsi způsobil, že na světě se přestaly rodit děti, protože máš sebevražedné choutky! Vyhlazuješ lidstvo jenom proto…«

»… abych mohl zemřít. Ale lidstvo samo má taky sebevražedné choutky, jen se kolem sebe podívej.«

»Ale jedině proto, žes mu zničil budoucnost. Zdrogoval jsi ho a krmíš ho samou lží a mršíš ženským vaječníky a teď ho chceš s konečnou platností pohřbít. A já si myslela, žes něco jako bůh.«

»Jsem takový, jakého mě udělali. Jsem jenom technické zařízení, Mary.«

Nemohla jsem od něj odtrhnout oči, a ať jsem se snažila sebevíc, nedokázala jsem si ve své mysli zošklivit jeho fyzickou krásu. Bylo to nádherné stvoření a jeho smutek byl sám o sobě pro mě mámivou drogou. Stál tam s obnaženou hrudí, postříkanou od barvy, a něco hluboko v mém nitru mě k němu nesmírně přitahovalo. Představoval to nejkrásnější, co jsem kdy v životě viděla, a můj obdiv a můj hněv jako by tu krásu rozpalovaly ve svatozář, vroubící jeho mohutné, uvolněné tělo, to jeho asexuální tělo, tak neuvěřitelně staré a přitom tak neuvěřitelně mladistvé.

Zavrtěla jsem hlavou, abych ze sebe ten strhující pocit setřásla. »Udělali tě proto, abys nám pomáhal. Nikoli proto, abys nám pomáhal umřít.«

»Třeba je smrt právě to, po čem toužíte. Mnozí z vás si ji dobrovolně volí. A mnozí jiní by udělali totéž, jen kdyby měli dost odvahy.«

Spalovala jsem ho pohledem. »Na to já kašlu,« řekla jsem. »Já si nic takového nikdy nezvolím. Chci žít a starat se o svoje dítě. A ráda bych žila hezky.«

»O to dítě se starat nebudeš, Mary,« odporoval mi. »To já už nevydržím, žít dalších sedmdesát let a být denně třiadvacet hodin při plném vědomí.«

»To se nemůžeš nějak vypnout?« zeptala jsem se. »Nebo třeba odplavat někam daleko do Atlantiku?«

»Ne,« odpověděl. »Moje tělo by neuposlechlo příkaz mé mysli.« Začal zase natírat. »Něco ti povím. Už asi sto let dojdu vždycky na jaře po Páté avenue k Empire State Building, vystoupím až na poslední plošinu a pokouším se skočit dolů. Řekl bych, že to je rituál, který stojí v samém středu mého života. Ale nikdy skočit nedokážu. Nohy mě odmítají poponést těch pár krůčků k hraně plošiny. Stojím tam, sotva metr od ní, celou noc, a není to nic platné.«

Představovala jsem si ho tam nahoře, podobného tomu filmovéhu opičákovi Kongovi. A sebe jako tu děvu. A pak jsem náhle dostala nápad. Nejdřív jsem se však zeptala: »Jak jsi to konkrétně provedl, že se přestaly rodit děti?«

»To zařízení funguje automaticky,« vysvětloval. »Od evidence obyvatelstva dostává vstup, který ho uvědomí, má-li zvýšit nebo snížit počet těhotenství. Je totiž napojeno na mechanismus, který provádí distribuci narkokapslí. Je-li počet těhotenství příliš vysoký, zvýší se produkce narkotik, které blokují možnost oplodnění. Když počet těhotenství klesne, distribuují se narkokapsle, které jsou – právě jen pouhé narkokapsle.«

Seděla jsem a poslouchala to jako přednášku pro děti o ochraně Soukromí. Dozvídala jsem se podrobnosti o vymírání mého biologického druhu, a jako by to pro mě nic neznamenalo. Bob stál na štaflích se štětkou v ruce, vyprávěl mi o tom, proč se už třicet let nerodí na světě děti, a se mnou to ani nehnulo. V mém světě nikdy žádné děti nebyly. Jenom ti obscénní malí roboti v bílých košilkách v zoologické zahradě. V životě jsem se nesetkala s nikým mladším, než jsem já. Jestli nebude žít mé dítě, lidstvo mou generací, smrtí Paulovou a mou vyhyne.

Dívala jsem se na něj. Obrátil se, sehnul se, namočil štětec do barvy a pak pokračoval v natírání stěny nad mou knihovničkou.

»Přibližně v době, kdy ses narodila,« pokračoval Bob, »selhal jeden odpor ve vstupním amplifikátoru. Zařízení začalo dostávat varovné signály, že populační křivka příliš stoupá. A dostává je pořád, takže se tedy neustále poslušně snaží snížit porodnost tím, že distribuuje narkokapsle, které zastavují ovulaci – ačkoli se mu mezitím podařilo sterilizovat celou vaši generaci už v internátních střediscích. Kdybys byla zůstala v internátu ještě jeden jediný žlutočas, měla bys teď už dávno po vaječnících.« Domaloval mezitím jeden horní roh. Zeď teď zářila čistotou.

»Tos nemohl ten odpor vyměnit?« ptala jsem se ho.

Slezl mlčky ze štaflí, ruku se štětkou spuštěnou podle boku. »To nevím,« odpověděl. «Nezkoušel jsem to.«

A pak jsem si to začala uvědomovat – celou obrovitost věci toho, co začalo kdysi v pradávných dobách ve stromech a v jeskyních afrických plání; představovala jsem si, jak se pak do všech koutů světa šíří život člověka, vzpřímeného a podobného opici, a jak si ten tvor začíná budovat nejprve své idoly a potom velkoměsta. A pak najednou zdegeneruje na zdrogovanou zrůdu, truchlivý pozůstatek slávy, protože selže technika. Kvůli drobné součástce porouchaného mechanismu. A kvůli robotovi nadanému nadlidskými vlastnostmi, který se ani nepokusí onen mechanismus opravit.

»Bože můj, Bobe,« vyrazila jsem ze sebe. »Bože můj.« V té chvíli jsem ho nenáviděla – jeho chladnokrevnost, jeho sílu, i jeho smutek. »Ty proklatá příšero,« pokračovala jsem. »Ďáble. Ty ďáble. Takže ty nás takhle necháváš vychcípat. Jenom proto, že máš sám sebevražedné sklony.«

Přestal malovat a znovu se obrátil ke mně. »Přesně tak,« řekl.

Nadechla jsem se. »A kdyby na tom záleželo, mohl bys zařídit, aby se zastavila výroba těch narkokapslí blokující fertilitu tady u nás?«

»Jistě. Třeba na celém světě.«

»A uměl bys zastavit výrobu narkokapslí vůbec. Všech typů?«

»Uměl.«

Znovu jsem se nadechla. A pak jsem řekla velmi tiše: »A pokud jde o tu Empire State Building,« podívala jsem se z okna tím směrem. »Mohla bych tě z ní shodit dolů.«

Zvedla jsem oči k němu. Upřeně se na mě díval.

»Až se mi narodí to dítě,« řekla jsem, »a až se potom zotavím a naučím se, jak o ně správně pečovat, strčím tě z ní dolů, kdvž budeš chtít.«

BENTLEY

1.října

Jsem na cestě do New Yorku a tohle diktuji za jízdy do starobylého kazetového magnetofonu od Searsů.

Mám u sebe také kalendář, rovněž z toho obchodního domu: tenhle den jsem označil jako 1.říjen a rozhodl se, že od něj budu počítat dny a měsíce, jako je to v mých knihách. Říjen býval kdysi na sklonku roku důležitý měsíc. Já mu toto významné postavení vrátil.

Toho večera, kdy jsem dokončil zápis o době, kterou jsem zatím strávil v Maugre, jsem nemohl usnout. Došel jsem k závěru, že se nebudu rozepisovat o tom, jak jsem si opravoval a zařizoval starý dřevěný domek u moře; vypověděl jsem už všechno, co bylo třeba říci, a teď jsem pocítil zvláštní vzrušení. Nyní mohu odejít, kdy se mi zachce.

Té noci jsem se napřed chvíli toulal prázdnými a zarostlými ulicemi Maugre, a pak jsem zamířil k obelisku a uvnitř sešel dolů, tam, kde byla knihovna a garážovací prostor ideobusů a skladiště s rakvemi. Uvědomoval jsem si, že jsem na podzemním parkovišti viděl pouze místní ideobusy, a někdo z Baleenů mi říkal, že žádný z těch ideobusů tam dole stejně nefunguje, že člověku ani neotevřou dveře. Přesto jsem tam teď zašel a procházel jsem sem a tam mezi jejich dlouhými temnými řadami.

A učinil jsem objev. U jedné zdi tam stálo pět ideobusů, které sice vypadaly navlas stejně jako ostatní, měly však vpředu napsáno DÁLKOVÁ DOPRAVA. Překvapeně jsem na ně valil oči. Kdybych byl Baleen, asi bych teď věřil, že sám Pán mi těch pět ideobusů schoval pro den mého odjezdu. Jak jsem je předtím mohl přehlédnout?

Avšak když jsem se postavil k jejich boku – zkusil jsem všech pět – a přikázal jim, aby se otevřely, mentálně i nahlas, nic se nepohnulo. Pokoušel jsem se rozevřít dveře prsty, ale byly pevné a odmítaly povolit. V zoufalství jsem do jednoho ideobusu kopl.

A pak jsem si v tom vzteku a zklamání na něco vzpomněl. Mám přece tu Audelovu příručku k údržbě a opravě robotů.

Je to malá knížka, jen o málo větší než velká tabulka sóji. Vzadu je třicet volných stránek, každá má nahoře vytištěno »Poznámky«. Právě tam jsem si ve vězení opsal několik básní, které se mi nejvíc líbily. Většina byla z knihy od T.S.Eliota, která sama nebyla moc velká, ale těžko bych si ji byl mohl vzít s sebou na dlouhou cestu.

Celou příručku jsem nikdy nečetl, byly tam samé technické a nudné věci, a udržovat a opravovat roboty jsem nikdy neměl v úmyslu. V té rozlehlé garážové hale s ideobusy jsem si však najednou vzpomněl, že někde ke konci je v té knížce také kapitola nazvaná »Noví netělesní roboti: Ideobusy«, s několika stránkami textu a diagramů.

Rychle jsem se vrátil do domku. Kniha ležela na stolku vedle mé dvojité postele, kde jsem ji nechal, když jsem si naposledy četl Popeleční středu – smutnou a nábožnou báseň, která mi pomáhala zbavit se aspoň částečně nepříjemných pocitů, jež ve mně vzbuzovalo náboženství Baleenů.

Našel jsem si tu pasáž o ideobusech. Bylo to přesně tak, jak jsem si pamatoval. Jeden úsek měl záhlaví, které se týkalo právě toho, o co mi šlo: »Dezaktivace ideobusů«. Ale když jsem začal číst, srdce mi kleslo. Psalo se tam: Ideobusy se uvádějí do činnosti a dezaktivizují počítačovým kódem, který zde podle výnosu řídících orgánů nemůže být uveden. Dezaktivace je nutná, aby bylo možné v případě potřeby kontrolovat činnost ideobusu. Dezaktivační okruhy jsou uloženy v »předmozku« inteligenční jednotky pro vyhledávání optimální trasy, mezi předními světly. Viz diagram.

Prohlížel jsem si pečlivě diagram předmozku ideobusu, ale valné naděje jsem si nedělal. Prvek označený jako »dezaktivační okruhy« byl jakýsi pevný hrbolek přilepený k mřížkované kouli vlastního mozku. Byly tam vlastně dva »mozky«, oba kulovité; jeden fungoval jako »volič trasy« a ideobus prakticky řídil a dával mu příkazy, kam má jet, druhý se nazýval »komunikační jednotka«, byl vybaven telepatií a byl na něm podobný hrbolek jako ta pecička dezaktivačních okruhů na prvním mozku, jenže tenhle se nazýval »blok vysílání«; bližší vysvětlení tam nebylo.

Sklesle jsem studoval diagram a pročítal doprovodný text, a tu se mi v hlavě začal formovat určitý nápad. Co kdybych ten hrbolek s dezaktivačními okruhy jednoduše odstranil!

Byla to pro mě neobvyklá myšlenka a všechno, co jsem měl v sobě hluboce zabudované z internátního výcviku, se proti ní bouřilo. Promyšleně upravit a možná zničit citlivý vládní majetek! Dokonce ani Mary Lou, se vším tím pohrdáním autoritou, se v zoologické zahradě neodvážila vlámat do automatu se sendviči. Ovšem sklo kóje s krajtou rozbila a krajtu-robota z ní klidně vytáhla. A co je důležité – nic se nestalo. Robotu-dozorci řekla, aby nezacláněl, a on poslechl. A tady kolem Maugre nebyli žádní roboti, kterých by se měl člověk bát.

Bát? Vždyť já už se nebojím ničeho. To se ve mně pouze ozval můj starý, téměř už zapomenutý smysl pro takzvanou slušnost a zachvěl se při představě, že bych měl s dlátem a kladivem zaútočit na mozek ideobusu. Byla to součást mé šílené výchovy – výchovy, která mi měla osvobodit mysl a umožnit jí plný »růst« a »sebeuvědomění« a »seberealizaci« a která ve skutečnosti nebyla ničím jiným než lží a podvodem. Moje výchova ze mě udělala introvertního, drogám propadlého blázna bez představivosti – jako z každého chovance internátu pro příští duševní pracovníky. Než jsem se naučil číst, žil jsem v silně vylidněném světě samých introvertních, drogám propadlých pošetilců a spolu s nimi jsem se v chorobném snu o sebenaplnění řídil nesmyslnými pravidly o respektování Soukromí.

Teď jsem seděl na posteli s Audelovou příručkou v klíně, chystal jsem se jít na mozek ideobusu s kladivem a v této nejabsurdnější chvíli mého času mi v hlavě tepalo poznání, že všechny moje normy slušnosti mi kdysi byly programově imputovány do myšlení a chování počítači a roboty, kteří byli sami k tomu účelu naprogramováni nějakými dávno mrtvými socioinženýry či tyrany či blázny. V té chvíli jsem si je uměl představit – ty důležité osobnosti, které se kdysi v dávné minulosti dohodly, jaký je skutečný smysl lidské existence na zemi, a daly zbudovat internátní výchovná střediska a zavedly regulaci počtu obyvatelstva a vyhlásily pravidla ochraňující Soukromí a desítky dalších neměnných, egocentrických ediktů a zákazů a pravidel, podle nichž měli všichni ostatní žít, dokud lidstvo nevymře a nepřenechá svět jenom psům a kočkám a ptákům. Sami sebe pokládali ti lidé za důstojné, vážné činitele – jistě jim ze rtů často splývala slova jako »starostlivá péče« a »soucítění«. A vypadali asi nějak jako William Boyd či Richard Dix, s prošedivělými vlasy na spáncích, s vyhrnutými rukávy a pravděpodobně s lulkami v ústech, a posílali jeden druhému přípisy od psacích stolů, přeplněných písemnostmi a knihami, a plánovali pro biologický druh, jemuž se říká Homo sapiens, dokonalý svět, v němž nebude existovat chudoba, nemoci, rozbroje, neurózy a utrpení, svět tak vzdálený od světa filmů D.W.Griffitha, Bustera Keatona a Glorie Swansonové, prosyceného romantikou a vášněmi a rizikem a vzrušením, jak jen svými technickými prostředky a svým »soucitem« svedli zajistit. Bylo to zvláštní; od těchto úvah jsem svou mysl dokázal odehnat pouze tím, že jsem vstal, zapomněl na postel, popadl Audelovu příručku a vyšel z domku. Srdce mi hlasitě bušilo a byl jsem hotov zničit třeba všechny složité umělé mozky, bude-li to zapotřebí.

Venku zatím vyšel měsíc. Byl v úplňku a vypadal jako kotouč jasného stříbra. Na zadní verandě jsem si všiml velké, složité pavoučí sítě, kterou si její tvůrce musel zosnovat v době, kdy jsem v domě zápasil se svou rozbouřenou myslí; právě dokončoval její vnější okruh. Měsíc ozařoval svým svitem vlákna té velké napjaté pavučiny, že se zdálo, jako by byla utkána z čirého světla. Byla oslnivá, geometricky přesná, záhadná, a já neodolal, zastavil jsem se u ní a prohlížel si to dokonalé dílo, dokazující sílu života, schopného něco takového vytvořit.

Zatímco jsem přihlížel, pavouk dokončil svůj výtvor a vydal se na svých chůdovitých nohách ke středu pavučiny, zaujal tam postavení a vyčkával. Ještě chvíli jsem se díval a pak jsem se pustil k obelisku, který ve svitu měsíce zářil jako stříbro.

Příručka mi naznačila, jaké nástroje budu asi potřebovat, a tak jsem si u Searsů našel skříňku na nářadí a uložil do ní kleště a šroubováky a dláta a zámečnické kladivo. Při opravě a úpravě domku jsem se už trochu naučil, jak se s různými nástroji zachází, i když jsem byl při jejich používání přece jen ještě trochu neobratný. Normálně totiž lidé s nástroji nepracují – od toho jsou roboti-debilové.

Myslím, že jsem první dálkový ideobus, s kterým jsem to zkusil, zničil hned svými nemotornými pokusy o odstranění vnějšího krytu. Stále jsem ho nemohl sundat, a tak jsem do něj několikrát vztekle praštil kladivem a podařilo se mi při tom přerušit nějaké dráty a rozbít další součásti, uchycené ke krytu, jak se později ukázalo, z druhé strany. V každém případě jsem s tímhle ideobusem nic nepořídil a nakonec jsem přešel k dalšímu. Tady se mi krycí panel podařilo sundat bez problémů, ale když jsem začal kladivem a dlátem odsekávat tu bulku na před-mozku, rozskočil se.

Zkusil jsem to tedy znovu s třetím ideobusem a několikrát jsem jemně udeřil kladivem do dláta, zapřeného o ten hrbolek. Začínal jsem chápat, co to chce, a i když jsem už dvakrát neuspěl, všechny moje imputované zábrany a veškerá přehnaná opatrnost mě už opustily. To znesvěcování, za jaké bylo možné pokládat násilné rozbírání a poškozování ideobusu, se mi začínalo docela líbit; vztek ze mě začal odcházet, vytrvale jsem pracoval dál, všechny obavy jsem pustil k vodě a měl jsem z toho dobrý pocit.

A pak mi najednou došlo, že odstraňuji nesprávnou bulku; Tohle byla ta nahoře na komunikační jednotce. A právě v okamžiku, kdy jsem to poznal a začal mít obavy, jestli jsem nezničil už třetí ideobus, ozvala se odkudsi hudba. Byla to veselá, svižná melodie, a když jsem ji chvíli užasle poslouchal, začal jsem si pozvolna uvědomovat, že ta hudba mi hraje přímo v hlavě. Byla to telepatická hudba. Už jednou jsem něco takového zažil, a to jako posluchač posledního ročníku studia rozvoje psychických schopností, ale to bylo v univerzitní posluchárně. Tady na tom obrovském ideobusovém parkovišti to byl zážitek zcela mimořádný a zprvu jsem si ho nedovedl vysvětlit. Až za chvíli jsem pochopil, že ta hudba nemůže vycházet odjinud než z telepatické části komunikační jednotky. Zřejmě jsem odpojil blok vysílání, a ona tedy začala vysílat.

Napadlo mě, že něco zkusím. Soustředil jsem se na myšlenku: Ne tak hlasitě, prosím. A ono to fungovalo! Hudba se o poznání ztišila.

To mě velmi povzbudilo. Když se mi povedlo odpojit tuhle část mechanismu a umožnit mu tak, aby plnil funkci, ke které byl určen, neměl by být problém provést totéž na druhé polovině mozku.

A taky že jsem to dokázal. S dlátem jsem tentokrát pracoval už velmi jemně a přesně a po pátém či šestém úderu kladivem hrbolek hladce odskočil. Přidělal jsem zpátky čelní panel, spěšně jsem naházel nástroje do skřínky a celý nervózní a vzrušený jsem nahlas oslovil dveře ideobusu: »Otevřít!«

A dveře ideobusu se opravdu otevřely!

Nastoupil jsem do něj, posadil se na přední sedadlo a skřínku s nástroji jsem položil vedle sebe. Potom jsem si soustředěně pomyslel: Vyvez mě z podzemí před obelisk. A pro jistotu jsem si představil, jak to tam venku vypadá.

Ideobus si okamžitě zavřel dveře a zahájil odjezdový manévr. Vyparkoval ze své řady zacouváním, pak si přehodil rychlost a poměrně rychle odjel na konec velké, stodolovité haly. Zapnul si světla, což jsem poznal z toho, že se jejich kužely odrážeIy od stěny, ke které přijížděl. Zastavil se tam a zahoukal. Velká vrata se otevřela. Ideobus vjel do výtahu, vrata se za námi zavřela a cítil jsem, že vyjíždíme vzhůru.

Ven jsme vyjeli v zadní části obelisku, objeli ho a před ním zastavili. Hudba ustala. Venku panovala dosud tmavá, tichá měsíční noc.

Požádal jsem ideobus, aby mě dovezl domů, a začal jsem balit. Naložil jsem si asi padesát knih, gramofon s deskami a s jistými obtížemi i malý generátor a dvě plechovky benzínu. Generátor bylo nutno vzít s sebou, protože desky bylo možné přehrávat pouze na tom starodávném gramofonu, a ten na proud z nukleárních baterií nefungoval.

Naložil jsem také dvě bedýnky bourbonu, obě petrolejové lampy a několik krabic ozářených potravin pro Biff. Do ideobusu jsem si odnesl také něco šatstva, ale když jsem je tam odkládal, rozhodl jsem se, že si vyberu úplně nové oblečení v obchodu s konfekcí, kterého jsem si všiml dole v nákupním středisku. Bude to docela příjemné vydat se na cestu v novém.

Když jsem odjížděl od domku, obloha už nebyla tak temná a měsíc pobledl. Když jsem s Biff domek opouštěj, zastavil jsem se ještě jednou u té pavučiny. Zdaleka už tolik nezářila a v nastávajícím úsvitu vypadala docela obyčejně a možná trochu zlověstně. Nicméně jsem pavoukovi popřál hodně štěstí; byl bych se vsadil, že to teď bude pouze on, kdo po mně domek zdědí.

Z potravinové sekce obchodního domu Sears jsem si do ideobusu nanosil krabice s fazolemi a ovesnými vločkami a sušenou vepřovou slaninou a kukuřici a fóliové pytlíky s pudinkovou směsí a s nealkoholickými nápoji v prášku. Pak jsem zašel do toho obchodu s konfekcí, ve kterém jsem nikdy předtím nebyl, a zjistil jsem, že vystavené oděvy jsou tam mnohem elegantnější a kvalitnější než u Searsů. Vybral jsem si tmavomodré synlonové sako a černý rolák a pár košil, zhotovených z materiálu označeného jako »bavlna« – setkal jsem se s ním poprvé v životě.

Z náhlého popudu jsem začal vybírat také něco pro Mary Lou, i když jsem si samozřejmě nemohl být jist, že ji vůbec kdy najdu; a i kdyby se mi to nakrásně podařilo, nebylo vůbec jasné, jak bych zabránil Spofforthovi, aby mě neposlal zpátky do vězení. Ovšem když o tom přemýšlím, uvědomuji si, že se Spoffortha už nebojím. Nebojím se ani vězení, ani toho, že mě něco přivede do rozpaků, či že bych mohl narušit něčí Soukromí.

Jedeme teď po hrbolatých, stařičkých zelených silnicích, oceán zůstává po mé pravé ruce a vlevo svítí jasné jarní slunce na holá pole. Cítím se volný a silný. Kdybych se nestal čtenářem knih, nikdy bych tento pocit nepoznal. Ať už mě v budoucnu potká cokoli, díky bohu za to, že umím číst, že tak mohu vpravdě vstupovat do myslí jiných lidí.

Přál bych si, abych tahle slova mohl zapisovat, nikoli jen namlouvat na magnetofonovou pásku. Protože vedle čtení to bylo i psaní, co mému novému já zajistilo nezlomnou víru ve vlastní schopnosti.

Pro Mary Lou jsem vzal dvoje nové šaty. Snažil jsem se odhadnout velikost co nejpřesněji. Visí teď na ramínkách v zadní části ideobusu, a vedle nich ještě plášť a krátký kabát, a vzal jsem pro ni také nějaké bonbóny. Biff většinu cesty tráví tam vzadu stočená na sedadle, s hlavičkou pohodlně nataženou a s packami vystavenými slunečním paprskům, které vnikají dovnitř oknem vedle ní. I já začínám být nějak ospalý, po tomhle dlouhém a pečlivém diktátě. Musím si udělat místo pro svou matraci od Searsů a trochu se prospat.

2. října

Ideobus je vybaven čtyřmi páry dvojitých sedadel. Když jsem včera večer vypnul magnetofon, vytáhl jsem nástroje a odmontoval dvě sedadla na straně odvrácené od moře, čímž jsem si udělal místo pro matraci. Na chvilku jsem ideobus zastavil a přebytečná sedadla vyhodil.

Lůžko bylo celkem pohodlné, ale nespal jsem dobře. Několikrát za noc jsem se vzbudil a pak ležel na matraci, naslouchal, jak kola vozu šumí po silnici, a toužil zase usnout. Když jsem se takhle probral potřetí či počtvrté, začala na mě doléhat jakási tíseň kolem žaludku. Mé mysli nebylo lehko, protože ji vyplňoval skličující pocit, který mi byl dobře znám, ale neuměl jsem ho správně pojmenovat. Teprve postupně mi v té tmě, do které se vytrvale ozýval jemný šustot pneumatik, došlo, co se se mnou děje: Stýská se mi. Stýská se mi, protože, jsem strašně opuštěný. Teprve teď jsem si to uvědomil.

Posadil jsem se. Bože! Vždyť to bylo tak prosté. Začínal se mě zmocňovat hněv. Co mi bylo platné, že jsem měl Soukromí a Soběstačnost a Svobodu, když jsem se musel takhle trápit? Strašně jsem toužil po něčem docela jiném už celá léta. Nebyl jsem šťastný – jen málokdy v životě jsem byl opravdu šťastný.

To je strašné! říkal jsem si v duchu. Všechny ty lži! Dělalo se mi špatně, když jsem na to pomyslel: když jsem se znovu viděl jako apatické dítě vysedávající před televizí, ve třídě, kde mi učitelé-roboti vtloukají do hlavy, že smyslem života je »rozvoj vlastního nitra«, že »se souložením je lepší se moc nepárat«, že jediné, co je skutečné, je moje vědomí, a to že lze ovlivnit chemicky. Už tehdy jsem však toužil, ba přímo zoufale prahl po jediném: aby mě někdo miloval. A abych mohl sám milovat. A oni mě nenaučili ani to slovo.

Toužil jsem milovat toho starého muže s plačícím psem v nohách úmrtní postele. Toužil jsem milovat a nakrmit toho unaveného koně s ušima prostrčenýma dírami ve starém slaměném klobouku. Chtěl jsem posedět s těmi muži u večerní sklenice piva ve staré hospodě, taky jen v nátělníku jako oni, toužil jsem nadechnout se vůně toho nápoje a člověčích těl, stěsnaných v útulné místnosti s lidskými rozměry a tvary. Byl bych rád slyšel mručivý tartas jejich hlasů a svůj vlastní hlas, jak v té večerní chvíli vstupuje do jejich táček. Toužil jsem vychutnávat fyzickou přítomnost svého vlastního skutečného těla v ovzduší té místnosti – se vším všudy, i s mateřským znaménkem na levém zápěstí a tenkou vrstvou svalů překrývajících mou bránici a dobrými, pevnými zuby v ústech.

A toužil jsem po milování. Toužil jsem po tom, abych byl zase v posteli s Mary Lou. Ne s Annabel, která pro mě byla pouze nikdy nepoznanou matkou, ale s Mary Lou, mým miláčkem, z něhož šel až strach, s mou divokou milenkou.

Takto jsem se tedy ve svém ideobusu svíjel potřebou lásky a chtíče a touhy po Mary Lou. Touhou po ní i poznáním, že ona je to, co chci, co jsem vždycky chtěl. Chtělo se mi tu touhu vykřičet do světa. A udělal jsem to:

»Mary Lou,« zaječel jsem. »Já tě chci!« A tu se mi v hlavě ozval tichý bezpohlavní hlas, který říkal: »Já vím. A přeju ti, abys ji našel.«

Zůstal jsem ohromeně sedět na kraji matrace, celý zkoprnělý. To nebyl hlas mých vlastních myšlenek. Ozývalo se to v mé hlavě, ale jako by to do ní přicházelo odněkud zvenčí. Nakonec jsem ze sebe dostal hlasité: »Co to bylo?«

»Věřím, že ji najdeš.« říkal ten hlas. »Já vím od začátku, jak moc si přeješ ji najít.«

Božel říkal jsem si v duchu. Já už asi vím, odkud ten hlas pochází. »Ale kdo jsi?« ptal jsem se nahlas.

»Já jsem tenhle ideobus. Kovová inteligence, vybavená dobrosrdečností.«

»Ty mi můžeš číst myšlenky?«

»Ano. Ale ne všechny. Trochu mě to zneklidňuje.«

»Ano,« řekl jsem. Můj hlas zněl velmi podivně. »Ale není na tom nic zlého. Osamělost je mnohem horší.«. Skutečně četl mé myšlenky. Pokusil jsem se něco si pro něj pomyslit, potichu. Ty se nikdy necítíš osamělý?

»Mně nevadí, když mluvíš nahlas. Ne. Já nejsem nikdy tak sám, jako býváte vy lidi. Vždycky jsem s něčím v kontaktu. Tvoříme celou síť a já jsem její součástí. My nejsme jako vy. Jenom roboti deváté generace jsou jako vy. Taky trpívají osamělostí. Moje mysl odpovídá pouze čtvrté generaci, ale jsem kromě toho telepatický.«

Ten hlas v mé hlavě na mě působil konejšivě. »Co kdybys rozsvítil? Stačí tlumené světlo,« požádal jsem. Nad hlavou se mi rozsvítila slabá žárovka. Pohlédl jsem na svoje ruce, na špinavé nehty na nich. Pak jsem si vykasal rukávy. Nevím proč, ale rád jsem si prohlížel svoje paže, jemné, světlé chloupky na nich. »Jsi tak inteligentní jako Biff?« zeptal jsem se.

»To rozhodně,« odpověděl hlas. »Biff je v podstatě dost hloupá. Jenomže je velice skutečná – je to pravá kočka – a to způsobuje, že ti připadá inteligentní. Její mysl dokážu přečíst na jeden zátah, moc tam toho není. Ale cítí se výborně. Nechtěla by být ničím jiným než kočkou.«

»A já se necítím dobře?«

»Většinou býváš smutný a cítíš se osamělý. Stýská se ti.«

»To ano,« souhlasil jsem truchlivě. »Jsem smutný. Moc se mi stýská.«

»Teď aspoň víš, jak to s tebou je,« řekl hlas. To byla pravda. A když jsem si to uvědomil, začalo mi být mnohem lehčeji. Pohlédl jsem z okna a pátral po známkách svítání, ale bylo ještě brzy. Náhle mě tento zvláštní, přesto však zcela přirozeně plynoucí rozhovor přivedl na jinou myšlenku. »Existuje bůh?« zeptal jsem se. »Chci říct – jsi ty nějak ve styku, telepaticky, s nějakým typem boha?«

»Ne. S ničím takovým ve styku nejsem. Pokud vím, žádný bůh není.«

»Hm,« ozval jsem se pochybovačně.

»To ale není tvůj problém,« pokračoval hlas. »Možná se ti zdá, že je to pro tebe důležité, ale není. Ve skutečnosti stojíš na vlastních nohou. Učíš se tomu a děláš pokroky.«

»Ale moje naprogramování z internátu…«

»Toho už ses zbavil,« skočil mi do toho hlas. »Teď už je to jenom setrvačnost. Ale ty už dávno nejsi jenom soubor návyků.«

»A co tedy jsem?« zeptal jsem se. »Co proboha jsem?«

Hlas si dal tentokrát trochu načas. »Jsi tím, čím jsi,« řekl pak vesele. »Jsi lidská bytost. Dospělý chlap. A zamilovaný k tomu. Toužíš po štěstí. A teď právě se snažíš najít osobu, kterou miluješ.«

»Máš pravdu,« řekl jsem. »Asi to tak bude.«

»Je to tak, a ty to dobře víš,« ujišťoval mě hlas. »A já ti držím… palce, aby to dobře dopadlo.«

»Děkuju,« řekl jsem. A pak jsem se zeptal: »Nemůžeš zařídit, abych teď usnul?«

»Ne. Ale k tomu vlastně žádnou pomoc nepotřebuješ. Až už budeš opravdu unavený, usneš sám. A i když ne, stejně za chvíli vyjde slunce.«

»To ty vidíš? « ptal jsem se. »Ty můžeš sledovat východ slunce?«

»To vlastně ne,« odpověděl ideobus. »Já se můžu dívat jenom přímo vpřed, na silnici. Ale stejně ti děkuju, že bys mi přál, abych taky uviděl východ slunce.«

»A netrápí tě to? Že se nemůžeš podívat na něco, co bys třeba rád viděl?«

»Co potřebuju vidět, vidím,« odpověděl ideobus. »A práce, kterou musím dělat, mě těší. Vyrobili mě takového. Já neumím přemýšlet o tom, co je pro mě dobré, a co ne.«

»A proč jsi tak… tak milý a příjemný?« chtěl jsem ještě vědět.

»To my jsme všichni,« ujistil mě. »Všechny ideobusy jsou příjemní společníci. Uložili nám přece do programu dobrosrdečnost. A práce nás těší.«

To jste tedy naprogramovaní mnohem líp než dnešní lidé, pomyslel jsem si přesvědčeně.

»To jo,« souhlasil ideobus. »To jsme.«

3. října

Ten rozhovor s ideobusem mě uklidnil i unavil a snadno jsem pak na svém malém loži usnul. Když jsem se vzbudil, byla ještě tma.

»Bude už brzy ráno?« zeptal jsem se.

»Ano, odpověděl ideobus. »Už brzy.« Nad hlavou se mi opět rozsvítila žárovka.

Biff spala na matraci se mnou, a když jsem se probudil, otevřela očka i ona. Dal jsem jí hrst něčeho sušeného a sám jsem si začal k snídani připravovat proteinosýrovou polévku z konzervy. Pak jsem si však vzpomněl na ty hnusné proteinčtyřky a otřásl jsem se odporem: tenhle druh potravy už nikdy nehodlám konzumovat. Požádal jsem ideobus, aby si na chvíli otevřel okno, a konzervu jsem vyhodil. Pak jsem si umíchal omeletu, uvařil šálek kávy, posadil se na matraci a beze spěchu pojedl. Občas jsem vzhlédl k oknům a pátral po známkách svítání.

Během té doby musel jet ideobus po dobré permoplastové vozovce, protože jízda byla velmi hladká. Na několikakilometrových úsecích bývají občas silnice narušeny. Včera se to stalo několikrát. Bledě zelený permoplast náhle končí a mění se v hrbolatou černou šotolinu, někdy dokonce vozovka zcela mizí někde v poli. Ideobus musí v takových případech značně zpomalit a potom opatrně objíždí překážky a vyhledává nejschůdnější cestu, i když stejně někdy divoce poskočí a zakolísá. To se pak cestuje velmi nepohodlně, ale nemám strach, že by se přitom ideobus mohl poškodit. Přestože jeho mozek pod silným čelním panelem vypadá tak křehce, vozidlo samo má pevnou, odolnou konstrukci.

Než jsem odjel z Maugre, zastavil jsem ideobus u Annabelina hrobu, vystoupil jsem a položil před malý dřevěný kříž s jejím jménem, který jsem sám po jejím pohřbu vyrobil, kytici růží ze zahrady. Asi to byl po několika staletích zase první řádně označený hrob. Stál jsem tam několik minut a vzpomínal na Annabel a uvědomoval si, co všechno pro mě znamenala. Avšak neplakal jsem pro ni – to jsem nechtěl.

Potom jsem nastoupil do ideobusu a požádal ho, aby mě odvezl do New Yorku. Zřejmě ho to nijak nezaskočilo, věděl přesně, co má dělat. Projížděl opatrně po centrální cestě obrovského hřbitova kolem tisíců malých, bezejmenných permoplastových pomníčků, které se tam krčily ve světle časného rána, až se dostal k široké zelené dálnici, o které jsem věděl ze svých procházek kolem Maugre, ale na niž jsem zatím nikdy nevkročil. Když vyjel na její hladký povrch, udržovaný v pořádku cestářskými četami robotů, začal nabírat rychlost a za chvíli už vesele uháněl po široké prázdné silnici.

Jsem nesmírně rád, že jsem z Maugre odjel. Vůbec toho nelituji. Bylo mi tam dobře, ale teď, v té temné noci v ochotném a trpělivém ideobusu, se zásobami potravin, knihami, deskami a s mou kočkou, mi není o nic hůř.

Obloha za okny se pomalu začíná prosvětlovat, a když se silnice občas stočí blíž k oceánu, mohu se už kochat pohledem přes pláž a vodní hladinu na bledou, opuštěnou šeď oblohy, do míst, kde za chvíli vyjde slunce, a někdy mi krása té vyhlídky až bere dech. Není to přesně totéž jako to, co jsem pociťoval v době pobytu ve vězení při odpočinku na konci řádků protein-čtyřky; krása oceánu je teď ještě hlubší, mystičtější – jako oči Mary Lou, když se na mě podívá oním zvláštním, záhadným pohledem.

Oceán musí být obrovský. Symbolizuje mi svobodu a netušené možnosti. Uvolňuje mi v mysli cosi záhadného, podobně jako některé věci, o kterých se občas dočítám v knihách, a způsobuje, že se cítím mnohem víc naživu, než jsem si kdy dovedl představit – mnohem víc člověkem.

V jedné z mých knih se píše, že v různých dobách uctívali lidé oceán jako boha. To dovedu snadno pochopit. Nedivím se.

Ale Baleenovi by se s ničím takovým nemohli smířit. Tu představu by označili za »rouhání«. Bůh, jehož uctívají, je něco abstraktního a děsivě moralistického – jako by to byl počítač. A z Ježíše, z toho podmanivého, mystického rabína, z toho udělali jakéhosi detektora nemorálnosti. O nic takového nestojím, ba ani o Hospodina z Knihy Jobovy.

Možná se už ze mě stal uctívač oceánu. Když jsem Baleenově rodině předčítal Nový zákon, vyvinul se u mě vřelý obdiv.

Viděl jsem Ježíše jako sice patetického, ale strašně znalého proroka – člověka, který pochopil cosi velice důležitého o lidském životě a pokusil se, z větší části neúspěšně, podělit se o toto poznání s ostatními. Nacházím v sobě něco jako lásku k němu a obdiv k jeho pokusu, k jeho formulacím jako »Království nebeské hledej sám v sobě«, protože se mi zdá, že když se teď dívám oknem ideobusu na tichou, šedavou rozlohu Atlantského oceánu, nad kterou se chystá vyjít slunce, jako bych zahlédal, co tím asi chtěl vyjádřit.

Vyslovit přesně obsah toho sdělení vlastně nedovedu. Věřím mu však daleko víc než všem těm nesmyslům, které mi jako malému chlapci vtloukali do hlavy ve vzdělávacím internátu.

Obloha na obzoru nad šedým oceánem teď už výrazně zesvětlala. Slunce vyjde každým okamžikem. Uzavřu tenhle záznam, zastavím ideobus, vystoupím a půjdu se podívat na východ slunce nad oceánem.

Bože můj, svět umí být někdy překrásný.

4. října

Východ slunce mi dodal dobré mysli. Zašel jsem k vodě, svlékl šaty a brodil se a koupal v příboji. Bylo chladno, ale to mně nevadilo. Ve vzduchu ovšem už začíná být cítit dech zimy.

Když jsem se vykoupal, požádal jsem ideobus, aby mi v hlavě něco zahrál. Brzy jsem ho však zarazil. Byla to hudba hloupá, příliš rytmická, prázdná. Nainstaloval jsem si tedy gramofon s generátorem, ale jak jsem se obával, za jízdy se jehla při přehrávání neudržela v drážce. Zastavil jsem proto ideobus na silnici, abych si mohl přehrát aspoň Mozartovu symfonii Jupiter a kousek Kapely Klubu osamělých srdcí seržanta Peppera. To byla jiná muzika. Pak jsem si nalil skleničku bourbonu, vypnul generátor a pokračovali jsme v cestě.

Od chvíle, kdy jsem opustil Maugre, nezahlédl jsem žádné jiné vozidlo, ani jakékoli známky lidského osídlení.

Panebože, co všechno jsem se dočetl a naučil od odjezdu z Ohia! Díky tomu jsem se změnil tak, že sám sebe nepoznávám. Třeba pouze vědomí, že lidský rod má svou minulost, a získání určité základní představy, jak ta minulost vypadala, změnily můj způsob myšlení a moje chování zcela od základů.

V posledních ročnících studia na univerzitě jsem spolu s několika ostatními zájemci chodil na projekce starých zvukových filmů. Ale ty všechny – Pro chvíli štěstí, Drakula útočí, Zvuk hudby – se jenom tvářily, že obohacují mysl člověka. Ve skutečnosti představovaly pouze jinou, esoteričtější verzi manipulace duševních stavů k dosažení subjektivního potěšení. Tehdy můj vymytý mozek analfabeta ani ve snu nenapadlo, že z takových filmů by se člověk mohl dozvědět něco cenného o minulosti.

Teď mi však připadá, že to nejdůležitější, co ve mně postupně narůstalo při sledování citově bohatých němých filmů ve staré knihovně a později při četbě básní a románů a dějin a životopisů a praktických příruček, které se mi dostaly do rukou, byla odvaha poznávat a vnímat a vyrovnávat se se svými city. Všechny ty knihy, i ty nejnudnější nebo téměř nesrozumitelné, mě naučily jasněji chápat, co to znamená být člověkem. A pocit užaslého rozechvění, který se mě někdy zmocní při dotyku s myslí nějaké jiné, už dávno mrtvé osoby, mi pomohl plně si uvědomit, že na této zemi nejsem sám. Že tu se mnou jsou jiní, kteří cítí totéž co já, a někdy se jim podaří vyslovit nevyslovitelné. »Z lesa sem zaznívá jenom zpěv drozda.«

»Já jsem ta cesta, pravda i život. Kdo věří ve mě, i kdyby umřel, bude žít.«

»Můj život křehce čeká na van smrti, jenž sfoukne ho jak pírko z hřbetu ruky.«

Mimochodem – kdybych se byl nenaučil číst, nikdy bych nedokázal uvést tenhle ideobus do chodu a nejel bych v něm teď do New Yorku za Mary Lou, kterou se musím pokusit ještě jednou spatřit, než zemřu.

5. října

Dnes dopoledne bylo slunečno a docela teplo, a tak jsem se rozhodl, že si u silnice udělám piknik – takový, jaký jsem viděl ve Ztracené struně se Zasu Pittsovou. V poledne jsem zastavil ideobus u malého hájku, ohřál jsem si fazole s plátkem slaniny a k pití jsem si připravil sklenku bourbonu s vodou. Pak jsem si vyhledal pohodlné místo pod stromy a pomalu a zamyšleně jsem obědval, zatímco Biff se v trávě kolem honila dovádivě za motýly.

Celé dopoledne se ideobus pohyboval dál od oceánu a mořská hladina mi na několik hodin zmizela z očí. Když jsem se najedl, trochu jsem si zdříml a pak jsem se rozhodl, že si vyšlápnu na nedaleký pahorek, abych se pokusil zjistit, kde vlastně jsme. Když jsem vystoupil, spatřil jsem oceán a vlevo v dálce panoráma New Yorku! Ten pohled mě velmi rozrušil. Stál jsem tam jako očarovaný, celý jsem se třásl a v ruce svíral poloprázdnou sklenku, že málem praskla.

Bylo vidět sochu Soukromí v Ústředním parku, velkou, majestátní, hranatou postavu se zavřenýma očima a nepřítomným, dovnitř obráceným úsměvem. Je to stále jeden ze zázraků moderního světa. Její obrovskou šedou hmotu jsem odtud dobře viděl i na tu velkou vzdálenost. Snažil jsem se vypátrat očima budovy Newyorské univerzity, kam měl se mnou nakonec ideobus dorazit, kde jsem doufal najít Mary Lou nebo alespoň nějaké stopy, které by mě k ní zavedly, ale marně.

Díval jsem se na New York, rýsující se v dálce s Empire State Building na jednom konci a s hřmotnou šedou sochou na druhém, a najednou se mi v srdci cosi vzpříčilo.

Toužil jsem po Mary Lou, to jistě, ale zpátky do New Yorku, do toho mrtvého města, se mi nechtělo.

Těžce mě zavalila představa newyorských ulic, které byly na dobré cestě zarůst stejně jako ulice Maugre. A všeho toho tupého života, který po oněch mroucích ulicích proudí – kamenných tváří do sebe zahleděných lidí, životů s myslí sotva blikající, životů, které byly stejné jako kdysi život můj: nestálo za námahu je žít. Společnost, které šlape na paty smrt, a ona tak tupě, bez zájmu živoří, že o tom nemá tušení. A ty trojice sebevrahů! Sebeupalování v hamburgerových jídelnách, zoologická zahrada plná robotů…

To město tam leželo ve slunečních paprscích začínajícího podzimu jako hrobka. Nechtěl jsem se tam vrátit.

A pak jsem v mysli zaslechl klidný hlas: »V New Yorku není nic, co by ti mohlo nějak ublížit.« Byl to hlas mého ideobusu.

Chvilku jsem o tom přemýšlel a pak jsem řekl nahlas: »Já se nebojím, že by mi tam něco mohlo ublížit.« Podíval jsem se na svoje zápěstí, i po těch dlouhých měsících stále ještě trochu pokroucené.

»Já vím,« řekl ideobus. »Ty se nebojíš. New York je ti pouze nepříjemný, s tím vším, co pro tebe nyní představuje.«

»Kdysi jsem tam byl šťastný,« přemýšlel jsem nahlas. »Tenkrát s Mary Lou. A občas se svými filmy…«

»Z lesa sem zaznívá jenom zpěv drozda,« ozval se ideobus.

Překvapil mě tím. »Ta slova jsi našel v mé mysli?« zeptal jsem se.

»Ano. Navštěvuji ji velmi často.«

»Co znamenají?«

»To nevím,« odpověděl ideobus. »Ale vzbuzují v tobě jisté silné pocity.«

»Smutek?«

»Ano. Smutek. Ale je dobře, že tenhle smutek znáš. «

»Ano,« přisvědčil jsem. »Já vím.«

»Poslyš, jestli ji chceš najít, do New Yorku stejně musíš.«

»Já vím,« řekl jsem.

»Tak si nastup,« vyzval mě ideobus.

Sešel jsem z nízké vyvýšeniny, zavolal k sobě Biff a vlezl do ideobusu. »Tak to tedy rozjeď,« řekl jsem nahlas.

»K službám,« odpověděl ideobus. Elegantně si zavřel dveře a rozjel se.

6. října

Když jsme po obrovském, prázdném, zrezivělém starém mostě vjeli na ostrov Manhattan, blížil se už večer. V oknech některých permoplastových domků na Riverside Drive se už svítilo. Chodníky byly prázdné, jen tu a tam bylo možno zahlédnout robota, jak před sebou tlačí vozík naložený surovinami, aby ho udal v některém krámku na Páté avenue, nebo četu počisťovačů, odvážejících odpadky. Na chodníku na Park Avenue jsem zaregistroval jakousi starou paní; byla tlustá a měla na sobě beztvaré šedivé šaty a v ruce kytici.

V ulicích jsme se minuli s několika ideobusy, většinou prázdnými. New York byl velmi mírumilovný, ale začínal mě zneklidňovat. Od toho pikniku v poledne jsem neměl v ústech, celé odpoledne jsem byl nervózní. Ne že bych měl strach – kdysi bych ho asi za těchto okolností měl, teď už ne; pociťoval jsem pouze nepříjemné napětí. Nelíbilo se mi to. Nedalo se s tím však nic dělat, musel jsem to nějak vydržet. Několikrát mě napadlo, že bych si mohl cvaknout ještě trochu bourbonu nebo zastavit ideobus před výdejním automatem narkotik, rozbít ho a vytlouct z něj pár narkokapslí (neměl jsem úvěrovou kartu), ale už dávno jsem se přece rozhodl, že žádné chemikálie do svého těla nepustím. Takovéhle nápady jsem tedy rychle vypudil z mysli a vyrovnával se s tou nepříjemnou nervozitou, jak se dalo. Aspoň jsem přesně věděl, co se kolem mě děje.

Ocelová budova Newyorské univerzity se blyštěla v zapadajícím slunci. Při průjezdu Washingtonovým náměstím jsme minuli několik studentů v džínových hábitech, každý šel zvlášť svou cestou. Náměstí bylo zarostlé plevelem. Ani jedna fontána nefungovala.

Přikázal jsem ideobusu, aby zastavil před knihovnou. A tady byla, ta stará prorezlá budova, v jejímž archívu jsem pracoval a kde jsme šťastně žili s Mary Lou. Srdce se mi rozbušilo, když jsem tu budovu spatřil. Dusila se v býlí a nikde nebylo vidět živou duši.

Naštěstí jsem měl tolik duchapřítomnosti, že jsem si uvědomil, že bych mohl o svůj ideobus přijít, protože by si ho teď mohl kdokoli převzít a odjet s ním, kam by potřeboval. Vyndal jsem si proto skříňku s nástroji, odstranil čelní panel, odpojil »dveřní servomechanismus«, jak tomu říká Audelova příručka, a na zkoušku jsem přikázal dveřím, aby se otevřely. Ani se nehnuly. Vložil jsem skříňku s nástroji do mozkového prostoru. Tam si jí nikdo ani nevšimne.

Vešel jsem do budovy, už ne tak rozechvělý, ale přece jen ještě trochu rozčilený. Nikdo tam nebyl. Chodby byly prázdné. I místnosti, do kterých jsem nahlédl, byly prázdné. Nikde ani hlásku, bylo slyšet pouze ozvěnu mých vlastních kroků.

Kdysi by ve mně možná prázdnota té budovy probudila nejistotu či strach, ale teď jsem byl zcela klidný. Měl jsem na sobě jeden z těch nových obleků z Maugre: přiléhavé modré džíny černý rolák a lehké černé boty. Během dne jsem si rukávy vykasal, protože mi bylo horko; předloktí jsem měl opálená, šlachovitá, svalnatá. Líbila se mi, uspokojoval mě celkový pocit pružnosti, pohotovosti a síly, který jako by do nich vyzařoval z mého těla a z mé mysli. Z téhle umírající budovy jsem si už nic nedělal – jen jsem tam někoho hledal.

Moje bývalá pracovna byla také prázdná. Od té doby, co jsem z ní odešel, se tu vůbec nic nezměnilo, jen soubor němých filmů zmizel. Byl jsem zklamán, protože v koutku duše jsem plánoval, že si je s sebou odvezu – nebo odvezeme – v ideobusu, ať už to bude kamkoli.

Na mém starém lůžkostole dosud trůnil ten umělý plod, který pro mě Mary Lou utrhla tenkrát v zoologické zahradě.

Sáhl jsem po něm a strčil ho do postranní kapsy džínů. Jinak tu nebylo nic, o co bych stál. Vyšel jsem a práskl za sebou dveřmi. Už jsem věděl, kam půjdu teď.

Když jsem při světle blízké pouliční lampy znovu spojoval příslušné kontakty, všiml jsem si, že mě při tom pozoruje nějaký tlustý plešatý muž. Musel se tam objevit, když už jsem na mechanismu pracoval, aniž jsem ho zaregistroval. Obličej měl prázdný a naducaný a jeho drogou vyvolaná bezvýraznost byla v první chvíli přímo šokující. Pak jsem si uvědomil, že se vlastně vůbec neliší od stovek jiných tváří, které jsem viděl předtím, ale že jsou tu teď dvě nové okolnosti, předznačující můj přístup k tomu člověku: za prvé mi už nezáleží na respektování Soukromí a v důsledku toho si ho prohlížím důkladněji, než bych to činil třeba ještě před rokem, a za druhé jsem žil delší dobu s Baleenovými, a ačkoli také užívali narkotika, v jejich tvářích se zdaleka nezračila taková arogantní stupidita, jaká někdy téměř křičela z lidí tady.

Chvíli jsem se na něj upřeně díval a on sklopil oči a zadíval se na své nohy. Obrátil jsem se k drátkům, které jsem připojoval k servomechanismu, a v tu chvíli se ozval chraptivý hlas. »To je protizákonné. Poškozujete vládní majetek.«

Ani jsem se na něj nepodíval. »Kde je jaká vláda?« zeptal jsem se ho.

Chvíli byl zticha. Potom se zase ozval: »Poškozujete veřejný majetek. To je přečin. Mohli by vás za to zavřít do vězení.«

Otočil jsem se a pohlédl na něj. Držel jsem v pravé ruce francouzský klíč a trochu jsem se potil. Podíval jsem se mu přímo do očí, do jeho idiotské, prázdné, těstovité tváře, »Jestli mě okamžitě nenecháš na pokoji,« řekl jsem, »zabiju tě.« Spadla mu čelist a vytřeštil na mě oči. »Slyšíš, ty idiote? Koukej zmizet.«

Obrátil se a odcházel. Zahlédl jsem, jak si sahá do kapsy, vyndává z ní pár pilulek, začíná je jednu po druhé polykat a ohlíží se při tom po mně. Málem jsem po něm tím francouzákem hodil.

Když jsem zapojil dveřní mechanismus, nastoupil jsem do ideobusu a požádal ho, aby mě zavezl k té hamburgerové jídelně na Páté avenue.

Tam Mary Lou také nebyla, ale ani jsem s tím vlastně nepočítal. Vypadalo to tam teď nějak jinak než dřív. Potom jsem si uvědomil, že to způsobuje stav jídelních kójí. Dvě chyběly vůbec a zbývající byly většinou silně očazené a ohořelé. Od té doby, co jsem tu byl naposled, muselo tady dojít k celé sérii zápalných sebeobětování.

Šel jsem k přepážce a robotce-dvojce jsem řekl, aby mi dala dva hamburgery z mořských řas a sklenici čaje ze samovaru. Chvilku jí to trvalo, než je přinesla. Postavila je na pult a čekala. Tu se mi rozsvítilo, nač asi. Chtěla mou úvěrovou kartu. A já žádnou neměl – úplně jsem na to zapomněl.

»Úvěrovou kartu nemám,« oznámil jsem jí.

Podívala se na mě idiotskýma očima robota – týž pohled mívali ve tvářích dozorci ve vězení – a pak zase podnos s jídlem vzala a vydala se s ním k odpadkovému koši.

Zavolal jsem na ni: »Stát! Přines to zpátky!«

Zastavila se, trochu poobrátila, ale pak se ke mně zase otočila zády a zamířila ke koši, šla k němu, i když teď trochu pomaleji.

»Stůj, ty huso hloupá!« zařval jsem. Potom jsem bez velkého přemýšlení přelezl přepážku, doběhl k ní a položil jí ruku na rameno. Obrátil jsem ji čelem k sobě a vzal jsem jí podnos z rukou. Chvíli se na mě jenom tupě dívala a pak se někde u stropu místnosti zuřivě rozezněl poplašný zvonek.

Rychle jsem přelezl přepážku zpátky a chtěl jsem odejít, ale tu jsem spatřil zavalitého robota-debila, který se vynořil odněkud zezadu a teď se ke mně hrozivě blížil. Vypadal přesně jako ten v zoologické zahradě a začal ze sebe chrlit: »Zatýkám vás. Nemusíte nic říkat, máte právo…«

»Nezacláněj, robote,« řekl jsem mu. »Vrať se do kuchyně a zákazníky nech na pokoji.«

»Zatýkám vás,« opakoval, ale tentokrát už váhavěji. Zastavil se.

Šel jsem k němu a podíval se mu zpříma do prázdných, neživých očí. Ještě nikdy v životě jsem si robota neprohlížel takhle zblízka – byl jsem vychován, abych se jich bál a poslouchal je. A když jsem se díval do té tupé, uměle vyrobené tváře, uvědomil jsem si, že mi vlastně teprve teď v plném rozsahu dochází nesmyslnost téhle tupé parodie lidství. Roboti byli vynalezeni ze slepé lásky k technice, která je umožnila vynalézt. Vyrobili je a uvedli do světa lidí jako takzvanou nezbytnost, obdobně jako strašlivé zbraně, které pak svět téměř zničily. Ale kdesi hlouběji, pod tou bezvýraznou prázdnou tváří, identickou s tisícem tváří výrobků téhož typu, jsem teď vysondoval pohrdání – opovržení obyčejným životem mužů a žen, které cítili otcové tohoto výtvoru, inženýři, kteří ho zkonstruovali. Když ho posílali do světa, lživě namluvili lidem, že je to pro jejich dobro, že je tím osvobodí od těžké práce a ubíjejících všedních starostí, aby mohli vnitřně růst a rozvíjet se. Jak asi museli nenávidět lidský život, když mohli udělat něco tak hnusného, když se mohli dopustit takové urážky věčné přírody!

Tentokrát jsem rozkaceně oslovil já jeho – vlastně bych měl říci to: »Táhni mi z očí, robote,« křikl jsem na něj. »Táhni mi z očí, a hoď sebou!«

A robot se otočil a odcházel.

Rozhlédl jsem se po čtyřech pěti lidech, kteří v té době v jídelně seděli, vždy po jednom v kóji. Všichni měli ramena svěšená a zavřené oči v dokonalé ukázce totálního ponoření do svého Soukromí.

Rychle jsem odtamtud vyšel a ulevilo se mi, teprve když jsem seděl ve svém ideobusu. Pomyslel jsem mu, aby mě odvezl do zoologické zahrady v Bronxu, k pavilónu plazů. »Bude mi potěšením,« odpověděl.

V zoologické zahradě bylo všude zhasnuto. Před chvílí vyšel měsíc. Když ideobus zastavil u předních dveří pavilónu plazů, zapálil jsem si petrolejovou lampu. Vzduch mě chladil na kůži, ale kabát jsem si nevzal.

Dveře nebyly zamčené. Když jsem je otevřel a vstoupil do-vnitř, stěží jsem to tam poznával. Částečně proto, že slabé světlo petrolejky dodávalo prostoru nádech tajuplnosti, ale také proto, že na drátěných sítích uzavírajících vršky kójí u zadní stěny byly rozvěšeny nějaké kusy bílé látky nebo snad nějaké ručníky.

Podíval jsem se k lavičce, kde Mary Lou spávala. Nebyla tam. Něco tam zvláštně vonělo – teple a sladce. V hale bylo vůbec teplo a dusno, jako by tam někdo nastavil vyšší teplotu než dřív. Zůstal jsem na chvíli stát a v mihotavém světle jsem se snažil přivyknout oči na změny, ke kterým tu došlo. V kójích jsem neviděl žádné hady, ale světlo bylo opravdu slabé. Ta, která kdysi patřila krajtě, vypadala nějak divně. Uprostřed tam na podlaze leželo něco velkého, podlouhlého.

Našel jsem vypínač na zdi, rozsvítil a chvilku oslepené mžikal do náhlé záplavy jasu.

A pak se někde přede mnou ozval hlas: »Co to tady proboha…«

Byla to Mary Lou. Ta hromada na podlaze kóje se pohnula a změnila se v Mary Lou. Měla zcuchané vlasy a oči šilhavě přivřené. Vypadala přesně tak jako oné dávné noci, kdy mě sem zahnal můj nepokoj a já ji tu také probudil a pak jsme si povídali.

Otevřel jsem ústa, abych něco řekl, ale nemohl jsem nalézt vhodná slova. Seděla teď s nohama svěšenýma přes okraj kóje. Žádné sklo tam už nebylo a samozřejmě ani žádná krajta; dala si tam matraci a udělala si tak lůžko. Teď na něm seděla, protírala si oči a snažila se zaostřit je na mě.

Nakonec jsem přece jen promluvil. »Mary Lou,« oslovil jsem ji.

Přestala si mnout oči a vytřeštila je. »To jsi ty, Paule,« vydechla. »Viď, že jsi to ty.«

»Ano,« řekl jsem.

Sesunula se na podlahu haly a pomalu kráčela ke mně. Měla na sobě dlouhou noční košili, hodně pomuchlanou, a obličej napuchlý spánkem. Byla bosa a její nohy na podlaze pleskaly, když se ke mně blížila. A když došla až ke mně, zastavila se a zpod rozcuchaných vlasů mi pohlédla do tváře, očima sice rozespalýma, ale pořád stejně bezednýma jako zastara, něco se mi vzpříčilo v hrdle a ani jsem nezkoušel něco říci.

Pozorně si mě prohlížela od hlavy až k patě. »Bože, Paule, ty ses ale změnil.«

Jenom jsem přikývl.

Užasle kroutila hlavou. »Vypadáš… vypadáš, jako bys byl připravený na něco velikého.«

A tu jsem konečně našel slova. »To máš pravdu,« řekl jsem. A pak jsem pokročil k ní, objal ji a strhl k sobě, vší silou. A v příští chvíli jsem ucítil její paže na zádech, jak mě k sobě přitahovala ještě pevněji. Držel jsem její pevné tělo v náručí, vnímal vůni jejích vlasů i vůni mýdla vzadu na jejím bílém krku, cítil její ňadra na svých prsou a její ruku, která mi teď hladila týl, a srdce mi málem vyskočilo z hrudi.

Pocítil jsem takové vzrušení, jaké jsem ještě nikdy v životě nezažil. Zachvátilo celé moje tělo. Nechal jsem ruce sklouznout na její boky a ještě pevněji jsem ji k sobě přitáhl. Začal jsem ji líbat na krk.

Její hlas zněl nervózně, tlumeně. »Paule,« říkala, »vždyť jsem se před chviličkou probudila. Potřebuju se trochu omýt a učesat…«

»Nepotřebuješ,« zarazil jsem ji. Spojil jsem vzadu za ní ruce, kterými jsem ji objímal a přitiskl ji na sebe ještě těsněji.

Pohladila mě hřbetem ruky po tváři. »Bože můj, Paule!« zašeptala.

Vzal jsem ji za ruku a vedl ji k tomu velkému lůžku, které si udělala v hadí kóji. Když jsme se svlékali, beze slova jsme se na sebe dívali. Cítil jsem se s ní v té chvíli silnější a jistější než kdykoli předtím.

Pomohl jsem jí na postel a začal líbat její nahé tělo – vnitřní část paží, žlábek mezi prsy, její břicho, vnitřní část stehen, až se neubránila tichému slastnému sténání. Srdce mi prudce bušilo, ale ruce jsem měl pevné.

A pak jsem do ní pomalu vnikl, na chvilku znehybněl, a potom pronikl hlouběji. Prožíval jsem pocity, které mě přiváděly do extáze. V té chvíli bych ze sebe nevypravil ani slovo.

Pohybovali jsme se rytmicky spolu a dívali se přitom jeden druhému do tváře. Každým okamžikem byla krásnější, a rozkoš z toho, co jsme spolu dělali, byla přímo úžasná, neuvěřitelná. Se sexem, jak jsem ho znal dřív a kterému mě učili, to nemělo nic společného. Nikdy jsem netušil, že je takovéhle milování vůbec možné. Když mi přišlo vyvrcholení, myslel jsem, že snad umřu; křičel jsem při tom a tiskl Mary Lou pevně k sobě.

A pak jsme od sebe odpadli, oba mokří od potu, a nemohli od sebe odtrhnout oči.

»Ježíši,« šeptala Mary Lou tiše. » Paule, miláčku…« Opřel jsem se o loket a dlouho, klidně se na ni díval. Všechno mi to připadalo jiné. Lepší. A čistší.

Musel jsem jí to říci. »Já tě strašně miluju, Mary Lou.« Pohlédla na mě a přikývla. A pak se usmála. Dlouho jsme tak spolu mlčky leželi. Potom vstala, oblékla si znovu košilku a tiše řekla: »Jdu k fontáně, trochu si umýt obličej.« A odešla.

Ležel jsem ještě několik minut, bylo mi blaze, byl jsem šťastný a klidný. Potom jsem vstal, oblékl se a vyšel za ní.

Venku byla noc, ale Mary Lou zřejmě někde otočila vypínačem, protože na fontánu dopadalo několik bodových světel a ozývala se jakási pouťová hudba.

Šel jsem pěšinou k tomu světlu, k vodě, k hudbě. Nahýbala se přes okraj fontány a důkladně si oběma rukama omývala obličej. Byl jsem už jen několik kroků od ní a stále mě ještě nezpozorovala. Přestala se mýt, posadila se na okraj fontány a lemem košilky si začala osušovat tvář. Musela si ji při tom vyhrnout nad kolena.

Ještě chvíli jsem se na ni díval. Pak jsem se jí zeptal: »Nechceš půjčit hřeben?«

Trhla sebou, pohlédla na mě a stáhla si košilku přes nohy. Pak se stydlivě usmála. »Chci, Paule.«

Dal jsem jí svůj hřeben, posadil se vedle ní na okraj fontány a díval se, jak si ve světle reflektorů ozařujících vodní hladinu rozčesává vlasy.

S upravenými vlasy a s tváří omytou a osvěženou vypadala teď jako sen. Její pleť přímo světélkovala. Nechtělo se mi mluvit, jen jsem se na ni díval a těšil se z ní, a ona nakonec sklopila oči a znovu se usmála.

Potom se váhavě zeptala: »Oni tě pustili z vězení?«

»Utekl jsem.«

»Jo tak.« Znovu ke mně zvedla oči, jako by mě viděla poprvé. »Bylo to zlé? Myslím to vězení?«

»Naučil jsem se tam spoustu užitečných věcí. Mohlo to být horší.«

»Ale uprchl jsi.«

Síla mého hlasu mě samotného překvapila. »Chtěl jsem se vrátit k tobě.«

Zase se na chviličku podívala k zemi a pak znovu na mě. »Ano, « řekla. »Ani nevíš, jak jsem ráda, že jsi zpátky.«

Přikývl jsem. Pak jsem prohlásil. »Mám hlad. Něco pro nás připravím.« Vstal jsem a vracel se po cestě k pavilónu.

»Ale nevzbuď dítě…« zavolala za mnou.

Zastavil jsem se a otočil se zpátky k ní. Vypadala teď trochu nejistě a zmateně. »Jaké dítě?« vyhrkl jsem.

Najednou zavrtěla hlavou a rozesmála se. »Proboha, Paule! Úplně jsem zapomněla. Je tu teď taky dítě.«

Upřeně jsem se na ni díval. »Znamená to, že já jsem jeho otec?«

Rychle se zvedla, tvář plnou mladistvého elánu, rozběhla se po cestičce ke mně, vrhla se mi kolem krku a jako děvčátko mě políbila na tvář. »Ano, Paule. Stal se z tebe táta.« Pak mě vzala za ruku a táhla mě do pavilónu. Teprve teď mi došlo, že ty bílé kusy látky uvnitř jsou asi plenky.

Odvedla mě ke kóji, kde bývali leguáni. Na tlusťoučkém bříšku tam spalo dítě, s velkou plenou mezi nožičkama. Bylo běloučké a samý fald a tichounce pochrupovalo. V koutcích pusinky se mu chvěly bublinky slin. Nemohl jsem se vynadívat.

Pak jsem se Mary Lou tiše zeptal: »Je to holčička?«

Přikývla. »Dala jsem jí jméno Jane. Po Simonově ženě.«

To bylo naprosto v pořádku. To jméno se mi líbilo. Jsem rád, že se ze mě stal otec. Připadalo mi to jako dobrá věc, být odpovědný za někoho jiného. Za svoje vlastní dítě.

Pak jsem si nás všechny začal představovat jako rodinu – takovou, jako byly rodiny ve starých černobílých filmech. Ale v těch nic ani vzdáleně nepřipomínalo tuto situaci – jak tu stojíme v pavilónu plazů, na prázdných hadích a ještěrčích kójích se suší plenky, halou to voní teplým mlékem a ozývá se tichounké pochrupování. Pokoušel jsem se představit si své otcovství podobným způsobem, jak jsem se o to snažil ve vězení, když jsem tak zoufale, bezmocně, sebevražedně toužil po Mary Lou, ale teď jsem si uvědomoval, že pokud jsem kdy myslel na to, že bych chtěl mít děti, v mých představách byly vždycky už o hodně větší – jako třeba Roberto a Consuela; jenže takové děti patřily do dávného světa hodných pošťáků a chevroletů a coca-coly, zdaleka ne do světa mého, jak jsem teď pochopil.

Já jsem však onen svět pošťáků a chevroletů ke štěstí nepotřeboval; bude mi stačit tento, jakkoli je nedokonalý. To tlusťoučké, teplounké, voňavé malé stvoření, které tu přede mnou spinkalo s tvářičkou zabořenou do polštářku – to byla moje dcera Jane. A to mi bohatě stačilo ke štěstí.

Pak Mary Lou řekla: »Můžu ti přinést sendvič. Se sýrem.«

Zavrtěl jsem odmítavě hlavou a vyšel z pavilónu. Mlčky mě následovala. Venku mě chytila za paži a prosila: »Paule, musíš mi vyprávět o tom svém útěku.«

»Později,« sliboval jsem. A pak jsem dodal: »Teď si uděláme pár vajíček.«

Překvapeně se na mě podívala. »Ty tady máš někde vajíčka?«

»Pojď se podívat,« vyzval jsem ji. Zavedl jsem ji za roh, ka zdi, u které parkoval můj ideobus. Vlezl jsem do něj první s petrolejkou v ruce a pověsil ji ke stropu. Vězeňským zapalovačem jsem ‚rozsvítil i druhou lampu a plamen jsem nastavil tak, aby svítila co nejjasněji.

Pak jsem uvedl dovnitř Mary Lou. Stála v uličce a rozhlížela se. Mlčel jsem.

V zadní části vozu jsem si udělal improvizovanou knihovničku; jedno sedadlo jsem převrátil a úhledně na něm vyrovnal svoje knižní poklady. Biff spala stočená do klubka právě na těchto knížkách.

Vedle knih viselo moje nové oblečení a s ním i šatstvo, které jsem vzal pro Mary Lou. Uprostřed ideobusu, naproti lůžku, jsem měl kuchyňský prostor se zeleným turistickým dvouvařičem a s pánvemi a miskami, byly tam i krabice s konzervami a schovával jsem tam i pět koláčů ke kávě, které jsme pekli a konzervovali s Annabel. Podíval jsem se na Mary Lou. Zdálo se, že moje vybavení na ni učinilo hluboký dojem, ale nic neříkala.

Postavil jsem na hořák omeletovou pánev, dal na ni rozpálit tuk a zatím jsem rozbil pár vajíček, přidal k nim Tabasco sauce a sůl a všechno prošlehal. Potom jsem nastrouhal sýr, který Rod Baleen vyráběl z kozího mléka, a smíchal ho s trochou petrželky. Když byla pánev dostatečně horká, vylil jsem na ni polovinu rozšlehaných vajíček a při smažení jsem pak pohyboval pánví sem a tam, aby se mi to nepřipálilo. Než začala hnědnout a když byla uprostřed ještě málo udělaná, přidal jsem tam nastrouhaný sýr s petrželí a nechal ho trochu rozpustit. Pak jsem omeletu přehnul napůl a sesunul ji z pánvičky na talíř. Podal jsem ho Mary Lou. »Posaď se,« řekl jsem, »hned ti podám vidličku.« Sedla si.

Když jsem jí dával vidličku, zeptal jsem se. »Bylo to těžké? Když jsi rodila? Hodně to bolelo?«

»To tedy jo,« řekla. Pak dala do úst první sousto, chvíli labužnicky kousala, a potom to spolkla. »Poslyš,« rozzářila se, «tohle je ale dobrota. Jak se to jmenuje?«

»To je vaječná omeleta,« odpověděl jsem. Na druhý hořák jsem postavil trochu vody na kávu a začal jsem připravovat další omeletu pro sebe. »V dávných dobách se stávalo,« poznamenal jsem, »že žena při porodu třeba i umřela.«

»No, já naštěstí neumřela,« řekla na to. »A Bob mi hodně pomáhal.«

»Bob?« zeptal jsem se. »Kdo je Bob?«

»Bob Spofforth,« vysvětlovala. »Ten robot. Rektor. Tvůj bývalý šéf.«

Dodělal jsem svou omeletu a pak jsem nám oběma nalil kávu do šálků, které vyráběla Annabel, a posadil jsem se přes uličku proti Mary Lou na svoje lůžko.

»Spofforth ti pomáhal při porodu?« ptal jsem se. Pokoušel jsem se představit si toho mohutného robota jako Williama S.Harta v Šalvějovém lékaři, jak stojí nad postelí s nastávající rodičkou. Ale nějak mi k němu nesedělo to kovbojské sombrero.

»Ano,« přisvědčila Mary Lou. Když mluvila o Spofforthovi, vstoupilo jí do tváře cosi zvláštního, jakýsi stín bolesti. Cítil jsem, že by se mi s něčím ráda svěřila, že se však k tomu zatím nemůže odhodlat. »Přestřihl pupeční šňůru. Aspoň mi to pak říkal. Jinak bych si nebyla jistá, moc jsem toho v té chvíli nevnímala.« Zavrtěla hlavou. »Zvláštní. To bylo poprvé, kdy jsem zatoužila vzít si nějakou pilulku pro uklidnění, a přitom tehdy uplynul sotva týden, co Bob zastavil jejich distribuci.«

»Že zastavil jejich distribuci?« podivil jsem se. »Narkotik?«

»Přesně tak. Leccos se teď změní.« Usmála se. »Spousta lidí bude mít pořádnou kocovinu.«

To mě teď nezajímalo. »Žes toho moc nevnímala?« zeptal jsem se. »Takovou si tě ani nedovedu představit.«

»Ono to bylo něco jiného, než jako když je člověk zdrogovaný. Prostě to hodně bolelo. Ale nakonec se to dalo vydržet.«

»A Spofforth ti tedy pomáhal.«

»Když tě tenkrát odvedl… dohlížel pak na mě v těhotenství. A když se dítě narodilo, nosil mi z jedné hamburgerové jídelny mléko a někde ve skladu nám sehnal starodávnou kojeneckou láhev. Připadá mi, že ví v New Yorku naprosto o všem. Obstaral i plenky. A mýdlo, abych je mohla prát.« Na chvíli se zadívala z okna. »Jednou mi dokonce donesl nový červený kabát.« Zavrtěla hlavou, jako by z ní chtěla vytřást nějakou vzpomínku. »Plenky peru ve fontáně. Jane už může jíst kašičku ze sendvičů a mám tu pro ni taky spoustu mléka v prášku.«

Dojedl jsem omeletu. »Já jsem teď žil sám,« řekl jsem. »V jednom dřevěném domku, který jsem si opravil. Přátelé mi pomohli.« To slovo – přátelé – mi zaznělo nějak divně. O Baleenově rodině jsem nikdy takto neuvažoval. Ale bylo to správné slovo. »Něco jsem ti přinesl,« dodal jsem.

Šel jsem do zadní části ideobusu, přinesl odtamtud ty šaty a džíny a trička, věci, které jsem pro ni vybral v obchodě s konfekcí v Maugre, a položil to všechno na židli. »Tady to je,« řekl jsem. »A tadyhle jsem ti taky přinesl krabici bonbónů.« Otevřel jsem dvířka skříňky, ve které jsem přechovával potraviny, vyndal z ní krabici ve tvaru srdce a podal ji Mary Lou. Udiveně si ji prohlížela a nevěděla, co s ní má udělat. Vzal jsem jí bonboniéru z rukou a otevřel jsem ji. Bonbóny v ní byly překryty ozdobným papírem. Odstranil jsem ho.

Pod ním byly jednotlivé bonbóny, každý zvlášť zabalený v ochranné průsvitné fólii. Vyndal jsem jeden velký čokoládový a podal jí ho. »Ten obal uvolníš nehtem. Tady dole, na té ploché straně,« radil jsem jí.

Podívala se na bonbón a rýpla do fólie nehtem. »Jak že se tomu říká?« zeptala se.

»Bonbóny. Jí se to.« Vzal jsem jí bonbón z prstů a odstranil ochrannou fólii. Byl jsem na to přímo expert; v posledních měsících jsem se naučil jíst mnoho druhů potravin od Searsů. Vrátil jsem jí vybalený bonbón a ona ho chvíli otáčela v prstech a prohlížela si ho. Čokoládu pravděpodobně v životě neviděla. Já ji taky neznal, než jsem se dostal do Maugre. »Ochutnej to,« vybídl jsem ji.

Kousla do bonbónu a začala ho v ústech zpracovávat. Pak se na mě podívala velkýma očima, na tváři přímo blažený výraz. »Něco tak dobrého jsem snad v životě nejedla!« pochvalovala si s plnou pusou.

Potom jsem jí předal to šatstvo. Rozechvěle si prohlížela jeden kus po druhém. »To je všechno pro mě?« ptala se. »Tos mi udělal radost, Paule. Vážně, moc velikou radost.«

Pak jsme chvíli seděli mlčky, já s krabicí bonbónů na klíně, ona s hromádkou nového šatstva v rukou. Nemohl jsem odtrhnout pohled od její tváře.

Dveře ideobusu byly otevřené. Najednou k nám dolehl hlasitý kvílivý jekot, něco jako siréna, jenže to znělo lidsky a nahněvaně.

»Panebože!« vyjekla Mary Lou a rychle vyskočila. »Dítě!« Vyběhla z ideobusu s šatstvem v náruči a zavolala na mě přes rameno zpátky: »Dej mi deset minut. Chci to všechno vyzkoušet.«

Vystoupil jsem rovněž z ideobusu, vrátil se k fontáně, a posadil se na obrubu. Konejšivě tu zněla hudba, nevtíravá a jemná, a za mými zády se do ní mísilo tiché šumění vody. Vzhlédl jsem k obloze. Měsíc ji ještě neopustil a jitro bylo ještě daleko. Bylo mi báječně.

Potom se ve dveřích pavilónu plazů objevila Mary Lou, ruce víc než plné. Šikovně je za sebou přibouchla loktem. Měla na sobě modré džíny a bílé tričko a na jedné ruce zkušeně nesla dítě. Přes předloktí druhé ruky měla přehozeno všechno ostatní nové šatstvo a nahoře sadu plen. To, v čem byla oblečená, jí perfektně sedělo. Vlasy měla pečlivě učesané a tvář rozjasněnou, a jak se ke mně blížila, ozářila ji světla fontány. Dítě přestalo plakat, leželo klidně na její ruce a tvářilo se docela spokojeně. Pohled na ty dvě ve mně na chvíli zastavil dech.

Zhluboka jsem vydechl a tiše jsem řekl. »Z jednoho dvou-sedadla v našem ideobusu bych klidně mohl udělat dítěti postýlku. A potom odtud společně odjedeme.«

Pohlédla na mě. »Ty chceš pryč z New Yorku?«

»Chtěl bych do Kalifornie,« odpověděl jsem. »Chci se dostat od New Yorku co nejdál. Od robotů, od narkotik, od těch lidí tady. Mám svoje knihy, svou hudbu, tebe a Jane. To mi bohatě stačí. New York už nechci ani vidět.«

Delší dobu se na mě dívala, než se k tomu vyjádřila. Potom řekla: »Dobrá.« Odmlčela se. »Ale ještě jsem slíbila, že tu něco zařídím…«

»Spofforthovi?« zeptal jsem se.

Oči se jí rozšířily. »Ano. Spofforthovi. Chce umřít. Uzavřela jsem s ním… jistou dohodu. Že mu pomůžu.«

»Že mu pomůžeš umřít?«

»Ano. Mám z toho strach.«

Pohlédl jsem na ni. »Uděláme to spolu,« řekl jsem pak.

S úlevou ke mně vzhlédla. »Přinesu Janiny věci. Myslím, že bude opravdu dobře, když z New Yorku vypadneme. Může nás tam do Kalifornie zavést tenhle ideobus?«

»Může. A já se postarám o jídlo. Dostaneme se tam, neboj se.«

Podívala se na ideobus, zhodnotila jeho spolehlivou, solidní konstrukci a pak se znovu obrátila ke mně. Dlouho zkoumala mou tvář, důkladně a s náznakem údivu. Potom řekla: »Paule, já tě miluju. Mám tě strašně ráda.«

»Já vím. Tak pojď, už tu nemáme co dělat.«

SPOFFORTH

Sama o sobě vypadá stejně jako v roce 1932 – v podstatě nesmyslná, nelidská stavba, jejíž architektura nechtěla tehdy ohromovat ničím jiným než jen odvážnou výškou. Dnes, třetího června roku 2467, má týž počet poschodí, sto dvě, jako měla na začátku. Teď však jsou všechna prázdná, v kancelářích není jediný kus nábytku. Je tři sta dvacet metrů vysoká. Téměř třetinu kilometru. A není už vůbec k ničemu. Je to jen pomník, němý doklad schopnosti člověka vytvářet zbytečně velké věci.

Její okolí ji nyní opticky zvyšuje mnohem víc, než tomu bylo ve dvacátém století. V New Yorku už dávno nejsou žádné jiné vysoké budovy. Věžovitě se tyčí nad Manhattan v osamělosti svého tvaru, ideálně splňujíc záměr, který kdysi vyklíčil ve ctižádostivých představách architekta. New York je už téměř hrob. A Empire State Building je jeho náhrobní kámen.

Spofforth stojí kousek od okraje plošiny. Dál už nemůže. Je sám, čeká, až Bentley a Mary Lou dokončí výstup. On sám vynesl nahoru dítě a teď ho drží v náručí a chrání ho před větrem. Dítě klidně spí.

Na obloze po Spofforthově pravici, nad Východní řekou a Brooklynem, se už brzy začne probouzet svítání, ale teď je ještě tma. Dole jsou vidět světla ideobusů. Pohybují se pomalu nahoru a dolů po Páté a Třetí a Lexingtonské a Madisonove avenue a po Broadwayi, a o kus dál skrz Ústřední park. V jedné budově na Padesáté páté ulici svítí světlo, ale na Times Square je černo. Spofforth pozoruje ta světla dole, drží ochranitelsky dítě a čeká.

A potom zaslechne, jak se těžké dveře za jeho zády otevírají, a dolehnou k němu kroky. Téměř vzápětí se ozve hlas Mary Lou, která stěží popadá dech. »Dítě, Bobe. Už si ho zase vezmu« Výstup jim trval přes tři hodiny.

Otočí se a spatří jejich temné postavy a podává jim dítě. Temný obrys Mary Lou je převezme a Mary Lou ho požádá:

»Řekni mi, až budeš připravený, Bobe. Dítě budu muset položit na zem.«

»Počkáme, až se rozední,« řekne Spofforth. »Chci kolem sebe vidět.«

Obě lidské bytosti se posadí a Spofforth, obrácený nyní čelem k nim, zahlédne žlutý plamínek, který se jasně zatřepotá ve větru, když si Bentley zapaluje cigaretu. V šerosvitu, jenž se tím náhle probudí, spatří silné tělo Mary Lou skloněné nad jejím dítětem a zahlédne její vlasy, strhávané větrem k jedné straně.

A pak tam stojí a divá se na to, co je náhle opět pouze jejím stínem, a na stín Paula Bentleyho, který se toho prvního stínu láskyplně dotýká. Starý, prastarý archetyp lidské rodiny, a proti němu Spofforth, na vrcholku oné groteskní budovy, nad lhostejným, bezcílným městem, městem narkotického spánku pro lidi, kteří v něm žijí, a obscénní karikaturou života pro jeho roboty, kam vnáší cosi světlého pouze skromná dobrosrdečná mysl ideobusů, klidně a spokojeně projíždějících prázdnými ulicemi. Spofforthova robotská čidla přesně vnímají telepatický bzukot ideobusů, ale nenechá si tím narušit stav svého vlastního vědomí. Do jeho mysli totiž právě něco pozvolna, polehoučku vstupuje. Jeho duch umlká a vpouští to dovnitř. Spofforth se obrátí tváří k severu.

A pak se z nicoty a temna cosi ve větru zamihotá a na Spofforthově nehybném pravém předloktí se usadí jakési drobné zjevení, které se v náhlém zmrazení pohybu zhmotní v ptáčka. Na Spofforthově paži nyní hřaduje vrabec, obyčejný městský vrabec – srdnatý a zvědavý, který se pustil snad až příliš vysoko. A zůstává tam s ním a jako on čeká na rozednění.

A svítání už opravdu začíná, tam nízko nad Brooklynem, a rozlévá se nad horní část Manhattanu a nad Harlem a nad White Plains a nad prostor, kde kdysi bývala Kolumbijská univerzita – šedavý svit nad zemí, kde v dávných dobách spávali na špinavých kůžích Indiáni a kam později bílí lidé zaměřili své netrpělivé tužby po moci a penězích, kde v šílené domýšlivosti vyháněli své stavby do zpupné výšky a zahlcovali ulice taxíky a uspěchanými davy, aby nakonec upadli do smrtelné narkotické netečnosti a utonuli ve svých izolovaných nitrech. Rozbřesk se šíří a nad Východní řekou pomalu vyplouvá rudé slunce. A v té chvíli vrabčák zatřepe hlavičkou, opustí Spofforthovu nahou paži a odnese svůj drobný život jinam.

A Spofforthova mysl se teď naplno otvírá tomu tlaku, který na ni působí stále silněji: je to jásavá radost. Týž radostný pocit, s kterým se před sto sedmdesáti lety v chátrající clevelandské továrně probral s hrdelním výkřikem k životu a poprvé si uvědomil sám sebe; tehdy ještě netušil, že je na světě sám a bude vždycky sám.

Bosýma nohama vychutnává teď Spofforth drsný povrch plošiny, nastavuje tvář silnému větru, kochá se sebejistým tepotem svého srdce, cítí v sobě mládí a sílu, a v té chvíli tyto vlastnosti miluje jen pro ně samé.

A nahlas řekne: »Jsem připraven.« Za sebe se neohlédne.

Slyší, jak dítě zakňourá, když ho Mary Lou pokládá u vchodu na zem. Pak ucítí na svých bedrech něčí ruce a ví, že patří jí. A za okamžik se kousek nad ně položí o něco větší ruce. Spofforth slyší mužský dech. Dívá se přímo dopředu, k hornímu konci Manhattanu.

Pak mu Mary Lou pohladí svými vlasy jeho nahý hřbet, a když už se začíná horní polovinou těla naklánět dopředu, přitisknou se mu její ústa na záda v něžném polibku a ovane je její neslyšný, teplý ženský dech. Spofforth rozhodí doširoka ruce. A padá.

Ach – a padá, dlouho padá. Tvář, která statečně přemáhá chladivý odpor vzduchu, má důstojně klidnou. Nastavuje tomu pádu obnaženou hruď, silné nohy má rozepjaté, špičky natažené, nohavice khaki kalhot se mu za lýtky bláznivě třepotají a jeho kovový mozek se zalyká radostí z opojného letu, po němž tak dlouho toužil. Konečně tedy letí Robert Spofforth, nejkrásnější lidská hračka, manhattanským ránem střemhlav k zemi a mocnými pažemi sevře Pátou avenue v drtivém objetí.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai