Nákaza

Guillermo del Toro

Fantom Print (2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Byli tu vždy. Upíři. V ústraní a temnotě. Čekali. Teď přišel jejich čas. Během týdne dostanou Manhattan. Za měsíc celou zemi. Za dva měsíce – celý svět. Boeing 777 přiletí na letiště JFK v New Yorku a v pořádku roluje k terminálu, když tu se najednou letadlo zastaví a systémy přestanou reagovat. Všechny rolety v okénkách jsou zatažené, nikde žádné světlo, komunikační kanály utichly. Pozemní personál tápe ve zmatku, než konečně povolá na pomoc tým pro vyšetřování biologických hrozeb. Na palubu letadla vstupuje Dr. Efraim Goodweather, šéf týmu, a z toho, co tam najde, mu ztuhne krev v žilách. Co se děje, naopak dobře chápe Abraham Setrakian, starý pán, který přežil holocaust, pak se stal vídeňským profesorem a nakonec zastavárníkem ve Španělském Harlemu. Ví, že v tuto chvíli začíná válka… Rozhoří se monumentální bitva s vampýřím virem, který zamořuje ulice New Yorku. Doktor Goodweather, ke kterému se přidá Setrakian a pestrá hrstka bojovníků, se musí pokusit nákazu zastavit a zachránit město, v němž žijí i jeho manželka a syn. Vizionářský tvůrce oskarového filmu Faunův labyrint Guillermo del Toro a spisovatel, nositel Hammettovy ceny, Chuck Hogan společně vložili svou fantazii do smělého, epického románu o děsivé bitvě mezi člověkem a vampýrem, který ohrožuje veškeré lidstvo. Toto je první díl napínavé trilogie a neobyčejného mezinárodního vydavatelského počinu.

Copyright © 2009 by Guillermo del Toro and Chuck Hogan

Originally English title: THE STRAIN

Published by arrangement with William Morrow;

an imprint of HarperCollins Publishers.

Translation © Linda Bartošková, 2010

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2010

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-409-9

Věnuji Lorenzovi, Marianě a Marise…

a také všem příšerám pod svou dětskou postýlkou:

kéž mě nikdy neopustíte.

– G. D. T.

Pro Lilu

– C. H.

Legenda o Jusefu Sarduovi

„Před dávnými a dávnými časy, za devatero horami a devatero řekami,“ začala babička Abrahama Setrakiana, „žil jeden obr.“

Malému Abrahamovi se rozzářily oči a boršč se spoustou zelí v dřevěné misce najednou chutnal lépe nebo aspoň méně česnekově. Abraham byl bledý chlapec, podvyživený a stonavý. Jeho babička, odhodlaná ho vykrmit, seděla při jídle naproti němu a bavila ho vyprávěním báchorek.

Bobemajse, „babských povídaček“. Pohádek. Legend.

„Byl to syn polského šlechtice. A jmenoval se Jusef Sardu. Pan Sardu byl vyšší než všichni ostatní muži. Vyšší než střechy chalup ve vesnici. Musel se vždycky hluboko sklonit, když chtěl vejít někam do dveří. Ale ta jeho obrovská výška byla hrozné břemeno. Vrozená nemoc, žádné požehnání. Ten mladý muž trpěl. Neměl dost silné svaly, které by podpíraly jeho dlouhé, těžké kosti. Někdy pro něj bylo moc těžké už jenom chodit. Brával si hůl, takový dlouhý klacek – delší než jsi ty – se stříbrnou rukojetí vytepanou do tvaru vlčí hlavy, kterou měli v rodovém znaku.“

„Ano, babí?“ kulil oči Abraham mezi doušky polévky.

„Takový byl jeho životní úděl a ten ho naučil pokoře, což je u šlechtice moc vzácná věc. Měl tolik soucitu – s chudými, s těžce pracujícími, s nemocnými. Zvlášť milý byl k dětem ve vesnici, a jeho obrovské hluboké kapsy – velké jako pytel na tuřín – se mu nadouvaly tretkami a cukrovím. Sám si dětství moc neužil, protože v osmi letech dorostl svého otce a v devíti ho převyšoval už o hlavu. Jeho otec se za obrovského, ale slabého syna moc styděl. Ale pan Sardu byl opravdu mírný obr a jeho lid ho velmi miloval. Říkalo se, že pan Sardu se na všechny dívá z výšky, ale přitom na nikoho neshlíží.“

Babička na vnuka kývla, aby mu připomněla, že si má nabrat další lžíci. Abraham právě žvýkal vařenou červenou řepu, které se říkalo „srdíčko“ kvůli barvě, tvaru a vláknům připomínajícím cévy. „Ano, babí?“

„Měl také moc rád přírodu a vůbec ho nezajímaly kruté hony – jenomže to byl šlechtic a pán, takže když mu bylo patnáct, otec a strýcové ho přesvědčili, že s nimi musí jet na šest týdnů lovit do Rumunska.“

„Sem, babí?“ užasl Abraham. „Ten obr přijel sem?“

„Na sever země, kaddišel. Do temných lesů. Sarduovci tam nepřijeli lovit divočáky nebo medvědy či losy. Přijeli lovit vlky, rodinný symbol, erb Sarduova rodu. Lovili zvíře, které samo loví. V rodině Sarduových se tradovalo, že když mužský člen rodu sní vlčí maso, získá odvahu a sílu, a otec mladého pána věřil, že by to mohlo vyléčit synovy chabé svaly.“

„Ano, babí?“

„Jejich cesta byla dlouhá a namáhavá, museli čelit nelítostným živlům a Jusefa to hrozně zmáhalo. Ještě nikdy necestoval nikam dál než do vesnice své rodiny a pohledy, kterými ho cestou častovali cizinci, ho zahanbovaly. Když dorazili do temného lesa, připadalo mu, že houštiny kolem něj přímo kypí životem. V noci lesem táhly celé houfy zvířat, jako by je z jejich skrýší, doupat, hnízd a pelechů něco vyhánělo. Zvířat bylo tolik, že lovci nemohli ve svém táboře, kam se uložili na noc, vůbec spát. Někteří se chtěli vrátit, ale otec Sardu byl přímo posedlý a nemínil ustoupit. Slyšeli v noci výt vlky a zoufale chtěl jednoho dostat pro syna, svého jediného syna, který byl svým obřím vzrůstem poskvrnou Sarduova rodu. Otec chtěl svůj rod od této kletby očistit, syna oženit a dostat od něj spoustu zdravých dědiců.

A tak se stalo, že druhý den, těsně než padla noc, se jeho otec při pronásledování jednoho vlka výpravě ztratil. Ostatní na něj čekali celou noc a sotva vyšlo slunce, rozešli se do všech stran a pátrali po něm. Tentokrát se večer nevrátil jeden Jusefův bratranec. A tak to pokračovalo pořád dál.“

„Ano, babí?“

„Až nakonec zbyl jenom Jusef, obří chlapec. Příštího dne také vyrazil a tam, kde hledali už předtím, našel svého mrtvého otce i všechny své bratrance a strýce. Leželi jako ve výřadu u vchodu do jakési podzemní jeskyně. Lebku měli napadrť, jako by je cosi udeřilo strašnou silou, ale z těla jim nic neužralo ani kousek – zabilo je nějaké ohromně silné zvíře, ale neudělalo to z hladu ani strachu. Proč, to Jusef nepoznal, ale měl pocit, že se v té temné jeskyni skrývá nějaká bytost a vidí ho, možná ho dokonce bedlivě pozoruje.

Pan Sardu odnesl všechny mrtvé pryč od jeskyně a pohřbil je hluboko do země. Ta námaha ho samozřejmě hrozně vyčerpala, sebrala mu skoro všechnu sílu. Byl jako moucha, byl farmutšet. Ale i když byl docela sám, vystrašený a na konci sil, vrátil se ještě ten večer k jeskyni, aby zjistil, jaké zlo z ní po setmění vychází, a aby pomstil své příbuzné, nebo při tom zemřel. To všechno víme z deníku, který si psal a který se našel v tom lese až za mnoho let. A tohle byl jeho poslední zápis.“

Abraham seděl s pusou dokořán. „A co se mu stalo, babí?“

„To nikdo pořádně neví. Když uplynulo šest týdnů a pak osm a nakonec deset a o Sarduových pořád neměli doma žádné zprávy, dostali strach, že se lovci ztratili. Svolali muže, aby je jeli hledat, ale ti nic nenašli. Potom, to už bylo jedenáctý týden, jednou v noci přijel na Sarduovo panství kočár se zataženými záclonkami. Seděl v něm mladý pán. Zavřel se na hradě, v jednom křídle s prázdnými pokoji, a skoro nikdo ho už nespatřil. Tehdy kolovaly jenom zvěsti o tom, co se v rumunském lese stalo. Pár lidí tvrdilo, že Sardua zahlédli – pokud se těm zprávám ovšem dá věřit – a Jusef prý byl ze slabosti úplně vyléčený. Mezi lidmi se dokonce šeptalo, že teď získal sílu, jaká se k takovému nadlidskému obrovi hodí. Ale Sardu v hloubi duše tak hluboce truchlil po otci, strýcích a bratrancích, že už ho nikdo nikdy neviděl za denního světla a většinu služebnictva propustil. V noci se na hradě cosi dělo – v oknech byla vidět zář ze zapálených krbů – ale po čase Sarduovo panství nadobro zchátralo.

Ale v noci… někteří lidé říkali, že slyšeli toho obra chodit po vesnici. Zvlášť mezi dětmi kolovaly zvěsti o tom, jak je slyšet klapot jeho vycházkové hole, o kterou se už Sardu nemusel opírat, ale s její pomocí přivolával děti z postýlek ven, aby jim rozdával hračky a cukroví. Kdo tomu nevěřil, tomu ukázali důlky v hlíně. Někdy se objevovaly pod okny do ložnic, takové malé jamky, jako po holi s vlčí rukojetí.“

Bábinčiny oči potemněly. Zahleděla se na vnukovu misku a uviděla, že skoro všechna polévka je pryč.

„Potom, Abrahame, se začaly rolníkům ztrácet děti. Povídalo se také o dětech, které zmizely z okolních vesnic. Dokonce i z mé vesnice. Ano, Abrahame, tvoje babí vyrůstala jako malá holčička sotva půl dne cesty od Sarduova hradu. Pamatuji se na dvě sestry. Našli je mrtvé na mýtině v lese, bílé jako okolní sníh, otevřené oči měly pokryté jinovatkou. Já sama jsem jednou v noci nedaleko zaslechla takové zvláštní klapání – silný, pravidelný zvuk, ťuk, ťuk, ťuk. Rychle jsem si přetáhla pokrývku přes hlavu, abych už nic neslyšela, ale pak jsem spoustu dnů nemohla spát.“

Abraham spolkl zbytek příběhu zároveň se zbytkem polévky.

„Sarduova vesnice zůstala nakonec skoro pustá a stalo se z ní prokleté místo. Cikáni, kteří projížděli na voze naší obcí, vyprávěli o podivných příhodách, o tom, že poblíž hradu viděli jakási zjevení a že tam straší. O obrovi, který se za měsíčního světla toulá krajinou jako vládce noci. Právě oni nás varovali: ‚Jezte, abyste vyrostli do síly – jinak si vás Sardu odnese.‘ Proto je to důležité, Abrahame. Ess gezunterhait! Jez a buď silný. Teď tu misku pořádně vyškrabej. Jinak si pro tebe přijde.“ Setřásla temné vzpomínky, které ji na chvíli obklopily. Oči jí znovu ožily. „Sardu přijde. Ťuk, ťuk, ťuk.“

Abraham dojedl co nejrychleji a spořádal všechnu řepu do posledního kousku. Miska byla prázdná a vyprávění skončilo, ale bříško a hlavu měl plné. Bábinku potěšilo, jak pěkně jedl, a vnuk z její tváře četl tu nejčistší lásku na světě. Za takových klidných chvilek u rozviklaného rodinného stolu si ti dva velmi rozuměli a dělili se o potravu pro srdce i duši.

O desítku let později musela rodina Setrakianových utéct z truhlářské dílny i vesnice, i když tentokrát to nebyla Sarduova práce. U nich doma bydlel německý důstojník a jelikož s nimi pojídal chléb u jednoho vratkého stolu, obměkčila ho neobyčejná laskavost hostitelů, takže je jednou večer varoval, aby neuposlechli příkazu shromáždit se druhý den ráno na vlakovém nádraží, ale ještě té noci opustili svůj domov i vesnici.

Udělali to, celá rozvětvená rodina – bylo jich celkem osm – a vyrazili do kraje jen s tím, co stačili unést. Bábinka nemohla jít dost rychle. Ještě horší bylo, že si to uvědomovala, věděla, že svou přítomností celou rodinu ohrožuje, a proklínala sebe i své staré, unavené nohy. Nakonec šel zbytek rodiny napřed a vzadu, po babiččině boku, zůstal jen Abraham. Z toho už byl silný mladý muž se slibnou budoucností, řezbářský mistr i v tak mladém věku, znalec Talmudu se zvláštním zájmem o Zohar, tajemství židovského mysticismu. Když se doslechli, že v příštím městečku zbývající členy rodiny zatkli a naložili do vlaku do Polska, bábinka plná výčitek naléhala, že se kvůli Abrahamovi sama Němcům vydá.

„Uteč, Abrahame. Uteč před nacisty. Jako před Sarduem. Uteč.“

Ale to on nemohl. Nemohl se od ní odloučit.

Ráno ji našel na podlaze pokoje, v domě u soucitného statkáře, kde přespali. V noci spadla z postele, rty měla černé jako uhel a rozpraskané a ústa zčernalá hluboko do hrdla, protože požila nějaký jed na zvířata a zabila se. Abraham Setrakian si vyžádal laskavé svolení hostitelovy rodiny a pohřbil ji pod rozkvetlou břízou. Trpělivě jí vyřezal krásný dřevěný náhrobek plný květin, ptáčků a všeho, co mívala tak ráda. Plakal pro ni, že nebyl k utišení – a nakonec utekl.

Utíkal před nacisty ze všech sil, protože celou dobu za zády slyšel ťuk, ťuk, ťuk…

Zlo mu bylo těsně v patách.

Hlasový záznam z pilotní kabiny N323RG

Výňatky z přepisu pořízeného Národní komisí pro bezpečnost dopravy, let 753 z Berlína (TXL) do New Yorku (JFK), 24/9/10

2049:31 [Palubní interkom ZAPNUT]

Kpt. Peter J. Moldes: „Vážení cestující, hovoří k vám kapitán Moldes z pilotní kabiny. Za několik minut bychom měli přistávat přesně podle letového plánu. Chtěl jsem vám ještě jednou poděkovat za to, že jste se rozhodli cestovat s Regis Airlines, a rovněž jménem druhého pilota Nashe a posádky letadla se těším, že brzy opět využijete služeb naší společnosti…“

2049:44 [Palubní interkom VYPNUT]

Kpt. Peter J. Moldes: „… a nikdo z nás proto nepřijde o práci.“ [smích v kabině]

2050:01 Letová kontrola New York (JFK): „Regis 753 velký dopravní, přibližujte se zleva, směr 1-0-0. Povolení přistát na 13R.“

Kpt. Peter J. Moldes: „Regis 753 velký dopravní, přibližujeme se zleva, 1-0-0, přistaneme na ranveji 13R, rozumíme.“

2050:15 [Palubní interkom ZAPNUT]

Kpt. Peter J. Moldes: „Vážení cestující, připravte se na přistání.“

2050:18 [Palubní interkom VYPNUT]

Druhý pilot Ronald W. Nash IV: „Podvozek vysunutý.“

Kpt. Peter J. Moldes: „Není nad to se vracet domů…“

2050:41 [Třesk. Praskot statické elektřiny. Vysoký pronikavý zvuk.]

KONEC ZÁZNAMU

Řídící věž mezinárodního letiště JFK

Talíř, tak mu říkali. Svítil čistě zeleně (JFK čekalo na nové barevné obrazovky už přes dva roky) jako talíř hrachové polévky zahuštěné hloučky písmenek přilepených k zakódovaným světelným bodům. Každý bod představoval stovky lidských životů či spíše duší, jak se říká ve starém námořnickém žargonu, který přežil v letecké dopravě až do dnešních dnů. Stovky duší.

Možná proto všichni letečtí dispečeři říkali Jimmymu Mendesovi „Biskup“. Byl z dispečerů jediný, kdo celou osmihodinovou směnu trávil na nohou a ne na židli. Rázoval sem a tam rušným dispečinkem řídící věže ve výšce devadesáti šesti metrů nad mezinárodním letištěm Johna F. Kennedyho, v ruce šermoval tužkou dvojkou a komunikoval s dopravními tryskáči směřujícími na New York jako pastýř opatřující stádo. Růžová guma na konci tužky mu pomáhala s vizualizací vzájemné pozice letounů, které měl na povel, protože se nemínil spoléhat výlučně na dvourozměrnou radarovou obrazovku.

Na které každou vteřinu blikaly stovky duší.

„United 642, otoč vpravo na 1-0-0 a stoupej na pět tisíc.“

Ale když jste před tím talířem stáli, nesměli jste si to připouštět. Nemohli jste se zabývat všemi těmi dušemi, jejichž osud jste měli v rukou, nesměli jste je vidět jako lidské bytosti nacpané do okřídlených střel uhánějících kilometry nad zemí. Nesměli jste se tím nechat zahltit, všemi těmi letadly na obrazovce, ostatními dispečery mumlajícími do mikrofonu své kódované pokyny a všemi těmi letadly zase na jejich obrazovkách, a když si k tomu přimyslíte řídící věž na sousedním letišti LaGuardia… a pak všechny řídící věže na všech letištích v každém městě po celých Spojených státech… a na celém světě…

Biskupovi Jimmymu se za ramenem vynořil Calvin Buss, oblastní manažer letové kontroly a jeho bezprostřední nadřízený. Vrátil se z oběda brzo, ještě přežvykoval sousto. „Jak daleko jsi s tím Regisem 753?“

„Regis 753 je doma.“ Biskup Jimmy se rychle a soustředěně zadíval na svou obrazovku, aby si to ověřil. „Pojíždí k bráně.“ Přepnul na svůj rozpis bran a hledal let 753. „Proč?“

„Pozemní radar tvrdí, že nám na Foxtrotu trčí nějaké letadlo.“

„Na pojezdovce?“ Jimmy znovu zkontroloval obrazovku a ujistil se, že všechny jeho ovečky jsou v pořádku, a pak znovu otevřel frekvenci pro komunikaci s DL 753. „Regis 753, tady je řídící věž JFK, příjem.“

Nic. Zkusil to znovu.

„Regis 753, tady je řídící věž JFK, ozvěte se, příjem.“

Čekal. Nic se neozývalo, ve vysílačce to ani necvaklo.

Za ramenem Calvina Busse se objevil asistent provozu. „Problém s komunikací?“ nadhodil.

„Spíš velká mechanická závada,“ odpověděl Calvin Buss. „Kdosi říkal, že to letadlo chcíplo.“

„Chcíplo?“ ozval se Biskup Jimmy a hlavou mu prolétlo, že tohle bylo o fous – v letadle se něco fatálně podělá pár minut po přistání. V duchu si poznamenal, že se cestou domů musí zastavit někde v krámu a na zítřejší losování si vsadit 753.

Calvin zastrčil konektor sluchátek do zdířky pro audio v Jimmyho vysílačce. „Regis 753, tady věž JFK, prosím odpovězte. Regis 753, tady věž, příjem.“

Čekali, natahovali uši.

Nic.

Biskup Jimmy se zahleděl na tečky sunoucí se po talíři – nikde žádná srážková výstraha, všechna jeho letadla byla v pořádku. „Měli bychom hlásit, že Foxtrot je mimo provoz.“

Calvin vytáhl konektor z vysílačky a odstoupil. Zahleděl se přes Jimmyho ovládací pult k oknům dispečinku a pak ještě dál, zhruba směrem k pojezdové dráze. Vypadal zmateně a ustaraně. „Potřebujeme Foxtrot vyklidit.“ Obrátil se k asistentovi provozu. „Pošlete tam někoho na obhlídku.“

Biskup Jimmy se chytil za břicho a jen litoval, že si nemůže hmátnout dovnitř a tu křeč, která mu sevřela útroby, nějak rozmasírovat. Jeho profese byla v podstatě tatáž jako u porodní báby. Pomáhal pilotům, aby letadla plná duší bezpečně vyvedli z lůna prázdnoty na zem. Teď na něj padl strach jako na mladého doktora, který právě poprvé v životě přivedl na svět mrtvé dítě.

Terminál 3, letištní plocha

Lorenza Ruizová vyjela k bráně s pásovým dopravníkem na zavazadla, což byla v podstatě hydraulická rampa na kolečkách. Když se za rohem letadlo spoje 753 oproti plánu neobjevilo, Lorenza nedočkavě kousek popojela, aby získala lepší výhled, protože brzo měla mít přestávku. Měla na uších ochranná sluchátka, pod reflexní vestou mikinu s Mets, ochranné brýle – jemný štěrk na ranveji byl pořádné svinstvo – a vedle na sedadle ležely oranžové signální kužely. Co se sakra děje?

Stáhla si brýle, jako by se potřebovala přesvědčit na vlastní oči. Boeing 777, pořádný chlapák a jedno z nových letadel ve flotile, nehybně dřepěl na Foxtrotu ponořený do tmy. Totální tmy, ani navigační světla na křídlech nesvítila. Lorenza viděla jenom hladký, válcovitý trup a křídla slabě ozařovaná přistávacími světly klesajících letadel. Podvozek jednoho z nich, Lufthansy 1567, unikl kolizi snad o půl metru.

„Jesus Santissimo!“

Hned to nahlásila.

„Už jsme na cestě,“ odpověděl nadřízený. „Vraní hnízdo po tobě chce, abys tam zajela a okoukla to.“

„Já?“ opáčila Lorenza.

Zamračila se. To má člověk z toho, když je zvědavý. Vyrazila tedy z terminálu pro cestující podle servisní čáry, která křižovala čáry vyznačující pojezdovou dráhu. Byla trochu nervózní a dávala si bedlivý pozor, protože takhle daleko ještě nikdy nejela. Federální letecký úřad přísně vymezoval vzdálenost, do jaké se směly pouštět pojízdné dopravníky a zavazadlové tahače.

Zabočila kolem modrých naváděcích lamp na okraji dráhy. Vypadalo to, že v letadle se naprosto nic nehýbá. Od přídě po záď nebylo vidět jediné světlo, žádný maják, žádné protikolizní světlo, žádné světlo v oknech kabiny. Přitom čelními okénky, vsazenými šikmo nad typickým nosem boeingu jako oči, bylo jindy do kokpitu vidět i ze země třicet metrů pod kabinou a člověk mohl dokonce rozeznat stropní ovládací panel a červenou zář, kterou v potemnělém prostoru vydávaly kontrolky. Jenže dnes tam nesvítilo vůbec nic.

Lorenza otálela asi deset metrů od špičky levého křídla. Když člověk pracuje na ranveji dost dlouho – a Lorenza už tu byla osmým rokem, tak dlouho netrvala ani obě její manželství dohromady – lecčeho si všimne. Přistávací klapky a křidélka – spojlery na zadní straně křídel – byly všechny vyšponované do výšky jako Paula Abdul, a do takové polohy je piloti nastavují těsně po dosednutí na ranvej. Proudové motory mlčely a ani se nepohnuly, a přitom jim po vypnutí trvá ještě dost dlouho, než přestanou přežvykovat vzduch a vcucávat písek a hmyz jako obrovské hladové vysavače. Takže tenhle chlapák v pohodě přistál, dojel až sem a potom – chcípl.

Ještě divnější bylo, že pokud dostal povolení přistát, tak se mu ta nehoda musela stát během dvou, možná tří minut. Co tak hrozného se může stát tak rychle?

Lorenza popojela blíž, držela se za křídlem. Kdyby se ty turbovětráky najednou chtěly probrat, netoužila po tom, aby ji vcucly a rozšmelcovaly jako kanadskou husu. Lorenza zamířila k ocasu s nákladovým prostorem, protože s touhle součástí letadla byla obeznámená nejlíp, a zastavila se pod zadními vstupními dveřmi. Zabrzdila a zatáhla za páku, kterou zvedala svoji rampu. Mohla ji dostat do maximálního náklonu třiceti stupňů, což sice nestačilo, ale aspoň něco. Lorenza vystoupila, hmátla po signálních kuželech a vyrazila po rampě k mrtvému aeroplánu.

Mrtvému? Co ji to napadlo? Ten krám přece nikdy živý nebyl…

Lorenze však přece jenom na okamžik vytanul před očima obraz mohutné rozkládající se mrtvoly, třeba velryby na pláži. Přesně tak jí letadlo připadalo: hnijící zdechlina, chcíplý obr.

Když byla nahoře, přestal foukat vítr, jenže pokud jde o počasí, je na tomhle letišti vždycky jedno jisté: fouká tu pořád. Věčně, neustále. Na letištní ploše prostě vítr neustává, když tu kruci lítá tolik letadel a hned za Rockaway jsou slané bažiny a Atlantik. Jenomže teď se zčistajasna udělalo naprosté ticho – tak hluboké, že si Lorenza stáhla mohutná chlupatá sluchátka, aby se o tom ujistila. Napadlo ji, že z letadla slyší jakési dunění, ale pak si uvědomila, že jí tak bouchá srdce. Rozsvítila baterku a zamířila ji na pravý bok letadla.

Pozorovala putující světelný kotouč a viděla, že trup je po sestupu stále orosený a kluzký a voní jako jarní déšť. Posvítila si na dlouhou řadu okének. Všechny vnitřní rolety byly zatažené.

To bylo divné. Vystrašilo ji to, a pořádně. Vedle té mohutné, tři– staosmdesáttřitunové létající mašiny za dvě stě padesát milionů dolarů se jí na okamžik zmocnil přímo hmatatelný pocit, že se ocitla v těsné blízkosti spícího draka. Bestie jenom předstírá, že spí, ale stejně může každou chvíli otevřít oči a strašlivou tlamu. Byla to elektrizující nepřirozená chvilka, při níž Lorenze projel tělem mrazivý výboj jako obrácený orgasmus, a v těle se jí všechno stáhlo a zavázalo na uzel.

Pak si všimla, že jedna roleta je najednou nahoře. Jemné chloupky na zátylku se jí zježily tak prudce, že si je musela uhladit, jako by konejšila nervózního psa. Té rolety si předtím nejspíš nevšimla. Od začátku byla nahoře – určitě.

Snad.

Ve tmě uvnitř letadla se cosi pohnulo. Lorenza měla pocit, že ji cosi pozoruje.

Zakňučela úplně jako dítě, ale nemohla se ovládnout. Zůstala jako ochromená. Příval krve jí jako na povel stoupl do krku a sevřel ho…

V tu chvíli jí to bylo naprosto jasné: něco tam uvnitř se ji chystá sežrat…

Znovu začal pofukovat vítr, jako by vůbec nikdy neustal, a Lorenza nepotřebovala další pobízení. Pozadu sjela z rampy, vskočila do vozíku a vrazila tam zpátečku, i když měla rampu pořád zvednutou. Přes výstražné pískání vozíku zaslechla křupnutí, protože pod jednou pneumatikou se ocitla modrá lampa pojezdové dráhy, ale to už uháněla pryč, napůl po makadamu a napůl po trávníku, a co nejrychleji se hnala vstříc světlům asi půl tuctu záchranářských vozidel.

Řídící věž mezinárodního letiště JFK

Calvin Buss si už nasadil jiná sluchátka a vydával rozkazy podle předpisů Federálního leteckého úřadu upravujících případ narušení prostoru pojezdové dráhy. Všechny přílety a odlety v sedmikilometrovém vzdušném okruhu kolem JFK byly pozastaveny. To znamenalo, že se vzduch rychle zahušťoval letadly. Calvin zrušil přestávky a nařídil všem dispečerům ve službě, aby se snažili přivolat let 753 na každé dosažitelné frekvenci. V dispečinku vládl téměř chaos, což Biskup Jimmy ještě nezažil.

Za zády se mu houfovali úředníci z letištní správy – chlapi v oblecích a s mobily u ucha. To nikdy není dobré znamení. Je divné, jak se lidé přirozeně shlukují, když musejí čelit něčemu nevysvětlitelnému.

Biskup Jimmy se pokusil letadlo znovu zavolat, bez výsledku.

Jeden kravaťák se ho zeptal: „Vyslali signál o únosu?“

„Ne,“ odpověděl Jimmy. „Nic.“

„Žádný požární poplach?“

„Jistěže ne.“

„Žádný alarm ze dveří do kokpitu?“ zeptal se další.

Biskup Jimmy viděl, že vstoupili do fáze vyšetřování zvané „pitomé otázky“. Obrnil se trpělivostí a zdravým úsudkem, díky kterému byl tak úspěšným letovým dispečerem. „Letadlo dolétlo bez potíží a přistálo hladce. Regis 753 potvrdil přidělení brány a sjel z ranveje. Ukončil jsem radarové sledování a předal ho letištní pozemní kontrole.“

Calvin zakryl rukou mikrofon a zeptal se: „Možná, že pilot musel zastavit?“

„Možná,“ připustil Biskup Jimmy. „Nebo mu to možná zastavilo samo.“

Další kravaťák se zeptal: „Tak proč neotevřeli dveře?“

Biskup Jimmy si už nad tou otázkou dávno lámal hlavu. Cestující obvykle nevydrží sedět v klidu ani o minutu déle, než musejí. Minulý týden zažil jeden tryskáč z Floridy skoro vzpouru, a to prosím kvůli okoralým preclíkům. No a tady lidi sedí jako pecky snad už patnáct minut. V totální tmě.

Biskup Jimmy poznamenal: „Musí tam už být pořádné vedro. Jestli klekla elektrika, uvnitř nefunguje klimatizace. Nemají větrání.“

„Tak na co sakra čekají?“ ozval se další chlapík v obleku.

Biskup Jimmy cítil, jak všeobecná nervozita stoupá. V břiše se vám roztahuje taková ta díra a vy víte, že se k čemusi schyluje a že to bude opravdu hodně, hodně zlé.

„Co když se nemůžou hýbat?“ zamumlal dřív, než se stačil kousnout do jazyka.

„Jsou rukojmí? Tohle tím myslíte?“ zeptal se kravaťák.

Biskup mlčky přikývl… ale nemyslel si to. Nevěděl proč, ale hlavou se mu honily jenom… duše.

Pojezdová dráha Foxtrot

Hasiči z letištní správy už vyrazili a chystali se rozmístit podle standardního postupu stanoveného pro mimořádné situace dopravních letadel. Měli šest vozidel včetně pěnové stříkačky na hašení paliva, požární vůz s čerpadlem a náklaďák s hasičským žebříkem. Zastavili u zavazadlového dopravníku, který zůstal stát u modrých lamp na okraji Foxtrotu. Kapitán Sean Navarro seskočil ze zadní stupačky na žebříkovém náklaďáku a s přilbou na hlavě a oblečený do hasičského mundúru se zadíval na nehybné letadlo. Odrazy blikajících majáků záchranářských vozidel na trupu letadla budily zdání, že stroj rudě pulsuje. Letadlo vypadalo jako prázdná rekvizita připravená pro noční cvičení.

Kapitán Navarro popošel k předku vozu a vyšplhal k řidiči Bennymu Chuferovi. „Zavolej údržbu, ať tu rozestaví všechny ty světlomety. Pak zajeď za křídlo.“

Benny namítl: „Máme rozkazy držet se vzadu.“

Kapitán Navarro opáčil: „Máme tu letadlo plné lidí. Nejsme placení za to, aby nás oslavovali jako primadony, ale abychom zachraňovali životy.“

Benny pokrčil rameny a udělal, co mu kapitán nařídil. Kapitán Navarro vyšplhal po zadním žebříku na střechu a Benny zvedl žebřík jen natolik, aby ho dostal ke křídlu. Kapitán Navarro rozsvítil baterku a překročil odtokovou hranu křídla mezi dvěma zvednutými klapkami. Šlápl přímo na místo, kde stálo tučnými černými písmeny SEM NEVSTUPOVAT.

Vykročil po rozšiřujícím se křídlu ve výšce sedmi metrů nad dráhou. Došel ke dveřím nad křídlem, jediným, které byly v letadle nainstalované tak, aby se v nouzi daly otevřít zvenčí. Ve dveřích bylo zasazené malé, nezakryté okénko, a Navarro se jím pokusil nahlédnout dovnitř. Přes kapky kondenzované páry mezi dvojitým sklem neviděl nic, jenom tmu. Uvnitř musí být k zadušení.

Proč nevolají o pomoc? Proč není zevnitř slyšet žádný pohyb? Jestli je letadlo stále pod tlakem, tak je vzduchotěsné. Cestujícím musí docházet kyslík.

S nasazenými hasičskými rukavicemi zatlačil do dvou červených šipek a vytáhl zapuštěné madlo dveří. Otočil jím ve směru šipek skoro o sto osmdesát stupňů a zatáhl. Dveře by měly povyskočit, ale neotevřely se. Zatáhl znovu, ale okamžitě poznal, že jeho námaha je marná – dveře nepovolily. Zevnitř se přece nemohly nijak vzpříčit, takže se musel zaseknout otvírací mechanismus. Nebo je něco drželo zevnitř.

Vrátil se po křídle k vrcholu žebříku. Zahlédl blikající oranžové pomocné světlo, od mezinárodního terminálu se sem hnal nějaký služební vozík. Když se přiblížil, Navarro uviděl, že v něm jedou agenti v modrých oblecích ze Správy pro dopravní ochranu.

„A je to tady,“ zamumlal kapitán Navarro a začal sestupovat po žebříku dolů.

Bylo jich pět a každý se po řadě představil, ale kapitán Navarro se nesnažil jména si zapamatovat. On přijel k letadlu s hasičskými vozy a pěnovými stříkačkami, kdežto oni s laptopy a mobily. Chvíli jen tak stál a poslouchal, zatímco oni jeden přes druhého pokřikovali do mobilů:

„Potřebujeme důkladně zvážit všechna pro a proti, než sem zavoláme domácí bezpečáky. Přece nechceme dělat z komára velblouda.“

„Ani nevíme, co tu máme. Jestli spustíme poplach, přiženou se sem stíhačky z Otisovy letecké základny a máme na krku paniku po celém východním pobřeží.“

„Jestli je tam fakt bomba, čekali až do poslední možné chvíle.“

„Možná ji chtěli odpálit na americké půdě.“

„Třeba chvíli hrají mrtvého brouka. Udržují radiový klid. Chtějí nás přilákat blíž. Čekají na novináře.“

Jeden chlapík četl z displeje telefonu: „Mám ten let z Tegelu v Berlíně.“

Jiný mluvil do svého telefonu: „Chci někoho z pozemní kontroly v Německu, kdo šprechtí anglicky. Musíme vědět, jestli si tam nevšimli nějaké podezřelé aktivity, nějakého narušení. Taky potřebujeme jejich předpisy ohledně zacházení se zavazadly.“

Další přikazoval: „Zkontrolujte letový plán a projeďte seznam cestujících. Ano – každé jméno, znovu je prožeňte počítačem. A tentokrát včetně všech variací.“

„Jasně,“ říkal jiný do svého mobilu. „Plnou specifikaci. Letadlo má registraci N323RG. Boeing 777-200LR. Poslední běžná kontrola byla před čtyřmi dny na Hartsfieldu v Atlantě. Vyměnili opotřebené vodítko vzduchovodu obraceče tahu levého motoru a opotřebované pouzdro závěsu pravého. Opravu promáčkliny na zadním úseku levé vnitřní klapky odložili, aby dodrželi letový řád. Sečteno a podtrženo – letadlo bylo v dobrém stavu, takže dostalo zelenou.“

„Tři sedmičky se kupovaly nedávno, že? Je to tak rok nebo dva?“

„Maximální kapacita je tři sta jedna. Tenhle let měl na palubě dvě stě deset. Sto devadesát devět pasažérů, dva piloty, devět členů kabinové posádky.“

„Někdo bez lístku?“ To znamenalo děti.

„Mně tu vyjelo, že ne.“

„Klasická taktika,“ ozval se ten, který byl přesvědčený o teroristickém útoku. „Vyvolejte rozruch, přitáhněte pozornost, získejte publikum – a pak odpalte nálož pro dosažení maximálního účinku.“

„Jestli je to tak, jsme už mrtví.“

Stísněně se po sobě podívali.

„Potřebujeme stáhnout ty záchranářské vozy. Který blbec tam dupal po křídle?“

Kapitán Navarro se protlačil dopředu a všechny překvapil tím, že na otázku odpověděl. „To jsem byl já.“

„Aha. No dobře.“ Chlapík si odkašlal do pěsti. „Tam nahoru můžou jenom údržbáři, kapitáne. Federální předpisy.“

„Já vím.“

„No? Viděl jste něco?“

Navarro odpověděl: „Nic. Nic jsem neviděl ani neslyšel. Všechny rolety v oknech jsou zatažené.“

„Řekl jste zatažené? Všechny?“

„Všechny.“

„Zkoušel jste otevřít dveře nad křídlem?“

„To jsem teda zkoušel.“

„No a?“

„Jsou zaseklé.“

„Zaseklé? To přece není možné.“

„Jsou zaseklé,“ opakoval kapitán Navarro. Měl s těmihle pěti mládenci víc trpělivosti než s vlastními dětmi.

Jejich nadřízený poodešel, aby si zatelefonoval. Kapitán Navarro se podíval na ostatní. „Takže co budeme dělat?“

„Teď přece čekáme, než se to rozhodne.“

„Čekáte, až se to rozhodne? Kolik že to máte v letadle pasažérů? Kolik z nich volalo na policii?“

Jeden muž zavrtěl hlavou. „Z letadla zatím nikdo policii nevolal.“

„Zatím?“ opáčil kapitán Navarro.

Chlapík vedle něj řekl: „Nikdo, a je jich sto devadesát devět. To nevypadá dobře.“

„To vůbec nevypadá dobře.“ Kapitán Navarro na ně užasle hleděl. „Musíme něco udělat, a to hned. Nepotřebuju povolení, abych popadl hasičskou sekeru a začal rozbíjet okna, když tam jsou mrtví nebo umírající lidi. V tom letadle není vůbec vzduch.“

Nadřízený si už svůj telefonát vyřídil. „Vezou sem hořák. Rozřízneme to.“

Dark Harbor, Virginie

Záliv Chesapeake, v tuto pozdní hodinu černý a neklidný.

Na zasklené verandě domu postaveného na romantickém útesu nad zálivem odpočíval muž ve speciálně upraveném zdravotním křesle. Světla se ztlumila jak z ohledu na jeho pohodlí, tak kvůli úsporám. Provozní termostaty, z nichž tři byly vyhrazeny pouze pro tuto místnost, udržovaly teplotu na sedmnácti stupních. Z diskrétně ukrytých reproduktorů se tiše linuly tóny Stravinského Svěcení jara a mísily se s neúprosným svištěním čerpadel umělé ledviny.

Muži se od úst zvedl obláček dechu. Divák by možná dospěl k názoru, že je ten muž na prahu smrti. Možná by si myslel, že je svědkem posledních dnů nebo týdnů nesmírně úspěšného života, soudě podle rozlehlého sedmnáctiakrového pozemku. Možná by si dokonce všiml té ironie, že muže s tak okázalým bohatstvím a postavením čeká stejný konec jako chuďase.

Jenomže Eldritche Palmera ještě konec nečekal. Bylo mu sedmdesát šest let a neměl v úmyslu něco vzdávat. V žádném případě.

Vážený investor, obchodník, teolog a vlivný důvěrník podstupoval tuto tří až čtyřhodinovou proceduru každý večer už sedm let. Zdraví měl křehké, ale stále se držel. Byl pod neustálým dohledem lékařů a k dispozici měl profesionální lékařské přístroje, které si zakoupil pro soukromé domácí použití.

Bohatí lidé si mohou dovolit prvotřídní zdravotní péči a také si mohou dovolit výstřednosti. Eldritch Palmer schovával svoje zvláštnůstky před zraky veřejnosti a dokonce i před lidmi z nejbližšího okolí. Nikdy se neoženil, nikdy nezplodil dědice. Tudíž se kolem něj množily spekulace o tom, jak asi plánuje naložit se svým majetkem po smrti. Ve své hlavní investiční společnosti, Stoneheart Group, neměl žádného nástupce. Nebylo nic známo o tom, že by se angažoval v nějaké nadaci nebo charitě, na rozdíl od dvojice mužů, kteří s ním ve Forbesu soutěžili o prvenství ve výročním seznamu nejbohatších Američanů, což byl zakladatel Microsoftu Bill Gates a Warren Buffett, investor Berkshire Hathaway. (Kdyby Forbes započítával jisté zlaté rezervy v Jižní Americe a další holdingy stínových korporací v Africe, na vrcholu žebříčku by se s přehledem ocitl Palmer.) Nikdy nesepsal závěť, což by bylo nemyslitelné opomenutí i pro člověka byť jen s tisícinou jeho majetku a bohatství.

Jenomže Eldritch Palmer prostě a jednoduše neměl v plánu zemřít.

Hemodialýza je procedura, při které se krev hadičkami odebere z těla, přefiltruje se dialyzérem nebo umělou ledvinou a pak se vrátí do těla zbavená odpadních produktů a nečistot. Vstupní a výstupní jehly se zavádějí do syntetické arteriovenózní protézy, která je semipermanentně zavedená do předloktí. Přístroj pro tuto proceduru byl nejnovější model institutu Fresenius. Neustále monitoroval Palmerovy nejdůležitější hodnoty a v případě jakékoli odchylky od normálu zburcoval pana Fitzwilliama, jenž se nikdy nevzdálil víc než ob dva pokoje.

Stálí investoři byli na Palmerův vyzáblý vzhled zvyklí. Stal se v podstatě jeho obchodní značkou a skutečnost, že ten křehký muž s popelavým obličejem má ve světě mezinárodních financí i politiky takovou moc a vliv, byla opravdu ironickým symbolem síly peněz. Zástup jeho věrných investorů čítal třicet tisíc lidí, a byla to vskutku elitní finanční síla: vstupní podíl činil dva miliony dolarů a spousta z lidí, kteří s Palmerem investovali desítky let, se domohli jmění v devíticiferných číslech. Kupní síla jeho Stoneheart Group mu dávala do rukou obrovskou ekonomickou páku, kterou účinně a občas bezohledně používal.

Na západní straně se otevřely dveře do široké chodby a dovnitř vstoupil pan Fitzwilliam, pověřený rovněž vedením Palmerovy osobní ochranky. Nyní nesl na tácu z mincovního stříbra zabezpečený telefon. Pan Fitzwilliam, bývalý mariňák s dvaačtyřiceti potvrzenými záznamy o zabitých v boji, byl bystrý muž, jemuž po odchodu do civilu Palmer zaplatil zdravotní vzdělání. „Náměstek pro vnitrostátní bezpečnost, pane,“ oznámil a v chladné místnosti mu od úst stoupaly obláčky páry.

Za jiných okolností by Palmer nedovolil, aby ho při noční očistě někdo vyrušoval, protože toho času raději využíval k rozjímání. Ale tento hovor očekával. Přijal telefon od pana Fitzwilliama a počkal, až se podřízený poslušně vzdálí.

Palmer se ohlásil a byl informován o spícím letadle. Dozvěděl se, že úředníci na letišti JFK projevují značnou nejistotu ohledně dalšího postupu. Volající hovořil nervózně a úzkostlivě spisovně, jako dítě pyšně ohlašující dobrý skutek. „Je to velmi neobvyklá událost a já myslel, že byste o ní chtěl být okamžitě zpraven.“

„Ano,“ řekl Palmer tomu muži. „Vážím si takové laskavosti.“

„Pře-přeji dobrou noc, pane.“

Palmer zavěsil a položil si telefon do hubeného klína. Bude to skutečně dobrá noc. Pocítil záchvěv vzrušení. Na tohle čekal. A když už letadlo přistálo, věděl, že to začalo – a se vší parádou!

Rozčileně zapnul velkoplošnou televizi na postranní stěně a dálkovým ovládáním v opěrce křesla zesílil zvuk. O letadle zatím nic. Ale dlouho to trvat nebude…

Zmáčkl knoflík na interkomu. Ozval se hlas pana Fitzwilliama: „Ano, pane?“

„Ať připraví vrtulník, pane Fitzwilliame. Musím něco zařídit na Manhattanu.“

Eldritch Palmer vypnul interkom a zadíval se prosklenou stěnou na rozlehlý záliv Chesapeake, neklidný a černý, do jehož temných hlubin se jen o kousek dál na sever vléval ocelově šedý Potomac.

Pojezdová dráha Foxtrot

Parta údržbářů dopravila kyslíkové nádrže pod trup letadla. Prořezávat se dovnitř je nouzová procedura, když už nezbývá jiné východisko. Při konstrukci všech dopravních letadel se počítá s tím, že na přesně stanovených místech musí být možnost se do nich „probourat“. Tři sedmičky měly takové místo v zadní části trupu pod ocasem, mezi zadními nákladovými dveřmi na pravé straně. Písmena LR u Boeingu 777-200LR znamenala „long range“, dlouhý dolet, a jako velkokapacitní model s horní hranicí doletu přesahující devět tisíc námořních mil (skoro sedmnáct tisíc kilometrů) a kapacitou palivových nádrží až dvě stě tisíc litrů mělo letadlo kromě tradičních palivových nádrží uvnitř křídel rovněž tři pomocné nádrže v zadním nákladovém prostoru – proto bylo nutné vymezit bezpečnou zónu pro případný násilný průnik trupem.

Údržbáři používali řezací soupravu Arcair, exotermický hořák, který si záchranáři oblíbili nejen proto, že se lehce přenášel, ale také protože se napájel kyslíkem a nepoužíval žádné nebezpečné pomocné plyny jako třeba acetylen. Proříznout se silnou skořepinou trupu zabere asi hodinu.

Tou dobou už nikdo na letišti neočekával, že to dopadne dobře. Policie nezaznamenala žádné telefonáty od cestujících z letadla. Z útrob Regisu 753 nevycházel žádný zvuk, světlo, jakékoli znamení. Taková situace byla nepochopitelná.

Velitelský vůz záchranářů z letištní správy nechali projet až na letištní plochu a zastavit za prstencem silných světlometů zaměřených na tryskáč. Jejich zásahová jednotka SWAT byla vycvičená pro evakuaci, záchranu rukojmích a protiteroristické útoky na mostech, v tunelech, autobusových terminálech, letištích, metru a námořních přístavech v New Yorku a New Jersey. Členové taktického týmu byli vybaveni lehkou neprůstřelnou vestou a samopaly Heckler-Koch. Kolem hlavního podvozku – dvou sad šesti obrovských pneumatik – čenichal pár německých ovčáků, kteří tam poklusávali s čumáky obrácenými vzhůru, jako by i oni větřili shora potíže.

Kapitán Navarro chvíli uvažoval, jestli je opravdu ještě někdo na palubě. Nestalo se snad v jednom dílu Zóny šera, že přistálo úplně prázdné letadlo?

Údržbáři zažehli hořáky a právě se pustili do podbřišku trupu, když jeden ze psů začal výt. Naříkal a točil se na vodítku dokola v těsných kruzích.

Kapitán Navarro uviděl, že Benny Chufer, jeden z jeho lidí stojící na žebříku, ukazuje doprostřed letadla. Před očima se mu objevil vlasově tenký černý stín. Kolmá, černočerná čára narušující dokonale hladký trup.

Dveře nad křídlem. Ty, se kterými kapitán Navarro nedokázal hnout.

Teď byly otevřené.

Nedávalo mu to smysl, ale nic neřekl, protože ho ten pohled přímo omráčil. Možná selhal zámkový mechanismus, porouchalo se madlo… třeba to nezkoušel dost důrazně… nebo možná – jen možná – někdo ty dveře konečně otevřel.

Řídící věž mezinárodního letiště JFK

Zvukový kanál Biskupa Jimmyho zabrala letištní správa. Jimmy jako vždy stál a čekal, až s ním kravaťáci všechno proberou, když tu všem začaly zvonit mobily jako šílené.

„Otevřeli,“ hlásil jeden chlapík. „Někdo otevřel dveře u sedadla 3L.“

Všichni už byli na nohou a napínali zrak. Biskup Jimmy hleděl z dispečinku na osvětlené letadlo. Odsud ty dveře otevřené nevypadaly.

Calvin Buss se zeptal: „Zevnitř? Kdo vyšel?“

Druhý chlapík zavrtěl hlavou a k uchu stále tiskl telefon. „Nikdo. Zatím.“

Biskup Jimmy sebral z parapetu dalekohled a sám si Regis 753 prohlédl.

Opravdu, nad křídlem se objevil černý řez. Vlasový stín, jako by trup letadla napraskl.

Jimmymu při tom pohledu vyschlo v ústech. Ty dveře se po odemknutí otevíraly lehce, stačilo je zevnitř přitáhnout a zhoupnutím se složily ke stěně. Takže technicky vzato nyní došlo pouze k tomu, že povolil vzduchový přetlak. Dveře ještě nebyly otevřené úplně.

Odložil polní dalekohled znovu na parapet a odstoupil. Kdo ví proč mu hlavou vířila myšlenka, že teď by byla vhodná chvíle vzít do zaječích.

Pojezdová dráha Foxtrot

Plynová a radiační čidla přistrčená k pootevřeným dveřím nezaznamenala žádné nebezpečí. Muž z pohotovostní servisní jednotky ležel na křídle a z této polohy se mu pomocí dlouhého háku podařilo pootevřít dveře o dalších pár centimetrů, přičemž ho z letištní plochy dole kryli dva ozbrojení taktičtí důstojníci. Dovnitř zasunuli parabolický mikrofon a do sluchátek se všem nahrnul příval všemožného cvrlikání, pípání a vyzvánění: mobily, které žádný z cestujících nezvedal. Přízračné a žalostné zvuky připomínající spuštěné osobní alarmy.

Potom dovnitř vsunuli tyč se zrcátkem na konci, zvětšenou verzi stomatologického nástroje, kterým se prohlížejí zadní plošky zubů. Uviděli pouze dvě skládací sedadla v prostoru mezi třídami. Na žádném nikdo neseděl.

Příkazy řvané do megafonu je nikam nedostaly. Z letadla se nedočkali žádné odpovědi: nikde se nerozsvítilo, nic se nepohnulo, prostě nic, nic, nic.

Dva důstojníci z pohotovostní servisní jednotky v neprůstřelných vestách se stáhli mimo dosah světel na dráze a radili se. Zkoumali plány letadla, na kterých byli znázorněni cestující usazení na deseti místech vedle sebe v kabině, do které záchranné komando vstoupí: po třech na boku a čtyři uprostřed. Interiér letadla byl stísněný, takže vyměnili svoje samopaly H-K za šikovnější Glocky 17, protože očekávali boj zblízka.

Nasadili si plynové masky opatřené vysílačkou a sklápěcími brýlemi pro noční vidění a k opasku si připnuli granáty se slzným plynem, rychlopouta a náhradní zásobníky střeliva. Na helmách měli připevněné minikamery včetně pasivního infračerveného objektivu.

Vylezli po požárním žebříku na křídlo a blížili se ke dveřím. Přimáčkli se k trupu po stranách vchodu, jeden z mužů se nohou opřel do dveří, aby zajely dovnitř a stranou, pak v podřepu pronikl dovnitř a ihned se přimáčkl k nejbližší přepážce. Parťák ho následoval na palubu.

Mluvil za ně megafon:

„Cestující na palubě letu Regis 753. Toto je letištní správa New York-New Jersey. Vstupujeme do letadla. V zájmu vlastní bezpečnosti laskavě zůstaňte sedět a sepněte ruce za hlavou.“

Muž v čele komanda čekal se zády přimáčknutými k přepážce a naslouchal. Maska mu všechny zvuky zkreslovala, jako by byl ve sklenici, ale zrakem nepostřehl žádný pohyb. Sklopil brýle pro noční vidění před oči a vnitřek letadla zezelenal jako hrachová polévka. Kývl na parťáka, připravil si glock, napočítali do tří a pak oba vklouzli do otevřeného prostoru kabiny.

Ulice Worth, Čínská čtvrť

Efraim Goodweather nepoznal, jestli ta siréna, kterou zaslechl, houká na ulici – tedy jestli je skutečná – nebo jestli patří ke zvukovému doprovodu videohry, kterou hrál se svým synem Zackem.

„Proč mě pořád zabíjíš?“ stěžoval si Efraim.

Světlovlasý chlapec škubl rameny, jako by se ho taková otázka dotkla. „O to přece jde, tati.“

Televize stála vedle širokého okna obráceného k západu, což byla největší přednost tohoto maličkého bytu v prvním patře domu bez výtahu na jižním okraji Čínské čtvrti. Nízký stolek před nimi byl přecpaný otevřenými kartony s čínským jídlem, hromádkou komiksů ze Zakázané planety, pak tam ležel Efraimův mobil, Zackův mobil a nakonec Zackovy smradlavé nohy. Herní konzole byl nová, další blbůstka, kterou Efraim koupil kvůli Zackovi. Efraimova babička se kdysi snažila vyždímat šťávu z pomeranče do poslední kapky a stejně tak se dnes Efraim snažil vyždímat ze společně tráveného času co nejvíc zábavy a pohody. Jediný syn pro něj znamenal celý život, byl pro něj jako vzduch, voda a potrava a musel se jím sytit, kdykoli mohl, protože někdy uplynul týden, kdy si akorát jednou nebo dvakrát zavolali, a to mu pak připadalo jako týden nevidět slunce.

„Co to…“ Efraim mačkal ovládání, ta bezdrátová krabička mu připadala v ruce cizí a nemotorná, takže pořád tiskl špatné knoflíky. Jeho voják padl k zemi. „Aspoň mě nech vstát.“

„Pozdě. Zas je po tobě!“

Efraim znal spoustu mužů, kteří se ocitli v podobné situaci jako on, ale u nich se zdálo, že se rozvedli nejen s manželkou, ale i s dětmi. Samozřejmě vedli takové ty řeči o tom, jak se jim po dětech stýská a jak bývalky neustále podkopávají jejich vztah, bla bla bla, ale nezdálo se, že by o ten vztah opravdu usilovali. Víkend s dětmi se pro ně stal vybočením z jejich nového, svobodného života. Pro Efraima však víkendy se Zackem tím životem byly. Efraim se rozvádět nechtěl a nezměnil názor ani teď. Uznal, že manželství s Kelly skončilo – dala mu svoje stanovisko jasně najevo – ale odmítl se vzdát nároku na Zacka. Péče o chlapce zůstávala poslední nevyřešenou záležitostí, jediným důvodem, proč zůstávali v očích zákona stále manželé.

Tohle byl poslední Efraimův zkušební víkend, jak rozhodla jejich rodinná poradkyně přidělená soudem. Někdy příští týden si Zacka pozve na pohovor a brzy po tom dojde k definitivnímu uspořádání. Efraimovi nevadilo, že získání chlapce do péče je běh na dlouhou trať, protože to pro něj znamenalo boj o život. Udělej, co je správné pro Zacka, tak se daly shrnout Kellyiny výčitky, když Efraima nutila, aby se spokojil s právem na časté synovy návštěvy. Jenomže pro Efraima bylo správné Zacka si udržet. Efraim přinutil americkou vládu, která ho zaměstnávala, aby sídlo jeho týmu přenesla do New Yorku, přestože Centrum pro kontrolu nemocí bylo dosud v Atlantě, a to všechno jen proto, aby Zackův život nebyl narušován víc, než už byl.

Efraim mohl bojovat tvrději a špinavěji. Právník mu to mnohokrát radil. Ten chlap věděl, jak to v rozvodové branži chodí. Jeden z důvodů, proč se k tomu Efraim nedokázal odhodlat, byl přetrvávající smutek ze selhání manželství. Druhý důvod byl, že Efraim byl hodně soucitný člověk – dělalo to z něj skvělého doktora, ale zároveň mizerného klienta rozvodových advokátů. Odsouhlasil Kelly skoro každý požadavek a finanční nárok, který její právník přednesl. On jen chtěl pobýt o samotě se svým jediným synem.

A ten po něm zrovna v tu chvíli házel granáty.

Efraim se ozval: „Jak se ti můžu bránit, když jsi mi ustřelil ruce?“

„To nevím. Zkus třeba kopat.“

„Teď už vím, proč ti máma nechce koupit herní konzoli.“

„Myslí si, že jsem kvůli hraní nesoustředěný a asociální a… Á, DORAZIL JSEM TĚ!“

Počítadlo Efraimových životů kleslo na nulu.

V tu chvíli jeho mobil začal vibrovat a škrábat o kartony s jídlem jako hladový stříbrný brouk. Kelly mu nejspíš chtěla připomenout, že Zack musí použít inhalátor na astma. Nebo ho jenom chce zkontrolovat a ujistit se, že jí bývalý manžel Zacka neunesl někam do Maroka.

Efraim vzal telefon a podíval se na displej. Předvolba sedm set osmnáct, místní hovor. Volající byl označený JFK KARANTÉNA.

Centrum pro kontrolu a prevenci nemocí si drželo v mezinárodním terminálu letiště JFK karanténní stanici. Žádné uzavřené nebo dokonce lékařské oddělení, jenom několik kanclíků a vyšetřovnu: v podstatě to byla jen taková čekárna, požární příkop, v němž by se dala identifikovat a snad zadržet nákaza, aby neohrozila celou populaci Spojených států. Většina jejich práce spočívala v izolaci a vyhodnocení pasažérů, kteří do letadla nastoupili nemocní, a občas se z toho vyklubala diagnóza meningokové meningitidy nebo akutní respirační syndrom (SARS).

Kancelář byla večer zavřená, Efraim dnes v noci neměl pohotovost a nebyl na rozpise ani na pondělí dopoledne. Služby si přehodil už před několika týdny, aby měl o víkendu se Zackem volno.

Vypnul vibrace a položil mobil zase vedle krabičky s cibulkovými palačinkami. Tohle není jeho problém. „Volá mi ten kluk, co mi tohle prodal,“ řekl Zackovi. „Jenom otravuje.“

Zack si dával další knedlíček vařený v páře. „Stejně je neuvěřitelný, že jsi na zítřek sehnal lístky na zápas Yankees – Red Sox.“

„Já vím. Navíc dobrá místa, u třetí základny. Padly na to úspory na tvoje studia, ale neboj – jsi dost šikovný, takže to někam dotáhneš i jenom s maturitou.“

„Tati.“

„Navíc určitě víš, jak mě bolí strkat třeba jenom jediný zelený dolárek Steinbrennerovi do kapsy. To je v podstatě zrada.“

Zack vykřikl: „Red Sox fuj, ať žijou Yankees.“

„Nejdřív mě zabiješ, a pak ještě provokuješ?“

„Myslel jsem, že jako fanoušek Red Sox na to budeš zvyklý.“

„No tohle…!“ Efraim synka popadl a začal ho lechtat na žebrech. Chlapec se svíjel smíchy. Zack už získával sílu a nebylo snadné udržet toho kluka, kterého kdysi nosíval po pokoji na jednom rameni. Zachariáš měl vlasy po matce, a to jak jejich světlou barvu (ta byla její původní, když se s ní seznámil na vysoké) i jemnost. A současně Efraim, celý užaslý a rozradostněný, poznával své vlastní jedenáctileté ruce, které nějakou záhadou narostly chlapci na zápěstí. Byly to stejné ruce s kloubnatými prsty, které netoužily dělat nic jiného než leštit kůži baseballové rukavice, nenáviděly klavírní cvičení a nemohly se dočkat, až pořádně popadnou svět dospělých. Bylo zvláštní ty mladé ruce vidět znovu. Bylo to tak: naše děti opravdu přicházejí proto, aby nás nahradily. Zachariáš byl jako dokonalý lidský balíček, v jeho DNA bylo vepsáno všechno, čím si kdysi Efraim a Kelly byli, se všemi nadějemi, sny, možnostmi. Nejspíš proto oba tak usilovně pracovali, každý po svém a úplně naopak, aby v něm vychovali to nejlepší. Nejspíš proto Efraim nemohl spát při pomyšlení, že Zack bude vyrůstat pod vlivem Kellyina druha Matta – byl to „milý“, „hodný“ chlap, ale tak zoufale průměrný, že byl prakticky neviditelný. Efraim chtěl, aby se jeho syn utkával s náročnými úkoly, vstřebával inspiraci, rostl do velikosti! Bitvu o péči o Zackovu osobu vybojoval, ale pokud jde o péči o jeho ducha – samotnou duši…

Efraimův mobil se znovu rozvibroval a sunul se po stolku jako cvakající žertovné zuby, které mu kdysi strýčkové dávali k Vánocům. Probuzený přístroj učinil chlapskému řádění přítrž, Efraim Zacka pustil a odolal nutkání podívat se na displej. Cosi se dělo. Jinak by volání na něj nepřepojovali. Nějaký poplach. Infikovaný cestující.

Efraim se donutil telefon nebrat. Ať to vyřídí někdo jiný. Tenhle víkend patřil jemu a Zackovi. A ten se na něj zrovna díval.

„Neboj,“ uklidňoval ho Efraim a pokládal mobil znovu na stůl. Nechal volajícího, ať nechá vzkaz ve schránce. „Všechno jsem zařídil. Tenhle víkend žádná práce.“

Zack přikývl, ožil a už hledal svůj ovladač. „Dáme si ještě?“

„Já ti nevím. Kdy se dostaneme k té části, kde malý Mario začne koulet sudy na opici?“

„Tati.“

„Prostě mi víc vyhovují ty staré dobré figurky, co pobíhají a hltají hříbky a za to dostávají body.“

„No dobře. A kolik kilometrů ses musel brodit sněhem každý den cestou do školy?“

„No tohle…!“

Efraim se na něj znovu vrhl, ale chlapec to tentokrát čekal, takže přimáčkl lokty k tělu a na žebra si útočníka nepustil. Efraim tudíž změnil strategii a zaměřil se na velecitlivé achilovky. Udatně bojoval se Žáčkovými patami a snažil se ze všech sil neschytat kopanec do obličeje. Chlapec už prosil o milost, když si Efraim všiml, že ten mobil zase vibruje.

Tentokrát zlostně vyskočil, protože už mu bylo jasné, že ho jeho práce, jeho povolání dnes večer od syna odvede. Pohledem si ověřil, kdo volá, a tentokrát mělo číslo předvolbu Atlanty. Což byla hodně špatná zpráva. Efraim zavřel oči a přitiskl si bzučící telefon na čelo, aby si pročistil hlavu. „Promiň, Zacku,“ obrátil se k synovi. „Jenom zjistím, co se děje.“

Odnesl si telefon vedle do kuchyně a tam hovor vzal.

„Efraime? Tady Everett Barnes.“

Doktor Everett Barnes. Ředitel.

Efraim stál zády k Zackovi. Věděl, že ho syn pozoruje, a nedokázal se na něj podívat. „Ano, Everette, co je?“

„Zrovna mi volali z Washingtonu. Tvůj tým už jede na letiště?“

„Ehm, pane, já vlastně…“

„Viděl jsi to v televizi?“

„V televizi?“

Vrátil se k pohovce a obrátil k Zackovi prázdnou dlaň jako prosbu, aby byl trpělivý. Našel dálkové ovládání a pátral po správném tlačítku nebo jejich kombinaci, několik jich zkusil a obrazovka zčernala. Zack mu vzal ovládání z ruky a zasmušile přepnul na kabelovku.

Na zpravodajském kanále ukazovali letadlo zaparkované na letištní ploše. Servisní a záchranářská vozidla stála kolem v širokém, jakoby bojácném kruhu. Mezinárodní letiště JFK. „Myslím, že už to vidím, Everette.“

„Zrovna se mi ozval Jim Kent, dává dohromady výstroj, jakou potřebuje tvůj tým Kanárek. V tomhle nastupuješ v první linii, Efraime. Nepohnou se z místa, dokud se tam neobjevíš.“

„Kdo se nepohne, pane?“

„Letištní správa města New York a Správa pro dopravní ochranu. Národní komise pro bezpečnost dopravy a vnitrostátní bezpečnost se tam už ženou taky.“

Kanárek byl epidemiologický tým rychlého zásahu zřízený s cílem zjistit a identifikovat počínající biologickou hrozbu. Do jeho působnosti spadaly jak hrozby vzniklé přirozenou cestou, jakou jsou virové a bakteriální choroby objevující se v přírodě, tak umělé nákazy – i když tým byl financován hlavně díky tomu, že nasazení Kanárka v boji proti bioterorismu bylo neoddiskutovatelné. Jeho nervovým centrem bylo město New York a pobočky tvořili menší Kanárci sídlící v univerzitních nemocnicích v Miami, Los Angeles, Denveru a Chicagu.

Program dostal jméno podle zvyku starých havířů nosit si do podzemí kanárka v kleci. Byl to primitivní, ale účinný biologický systém včasného varování. Velmi citlivý metabolismus žlutého ptáčka zaznamenal stopy metanu a oxidu uhelnatého dřív, než plyny dosáhly toxické nebo dokonce explozivní koncentrace, takže jindy veselý a švitořivý ptáček ztichl a potácel se na bidýlku.

V moderní době mohla být takovým hlídacím kanárkem každá lidská bytost. Efraimův tým měl za úkol je izolovat, jakmile přestali zpívat, postarat se o infikované a lokalizovat výskyt.

Efraim se zeptal: „O co jde, Everette? Někdo v tom letadle zemřel?“ Ředitel odpověděl: „Všichni jsou mrtví, Efraime. Všichni do jednoho.“

Ulice Kelton, Woodside, Queens

Kelly Goodweatherová seděla u stolku naproti Mattu Saylesovi, svému druhovi („přítel“ znělo příliš mladistvě, „blízká osoba“ zase moc stařecky). Pojídali domácí pizzu s pestem, sušenými rajčaty, kozím sýrem a několika proužky prosciutta pro lepší šmrnc, a zapíjeli ji lahví loňského merlotu za jedenáct dolarů. Televize v kuchyni byla naladěná na NY1, protože Matt chtěl sledovat zprávy. Pro Kelly však byly čtyřiadvacetihodinové zpravodajské kanály nepřítelem. „Je mi to líto,“ opakovala mu.

Matt se usmál a ve vzduchu opsal vinnou sklenicí pomalý kruh.

„Sice za to nemůžu, ale vím, že jsme si tenhle víkend plánovali jenom pro sebe…“

Matt si otřel rty ubrouskem zastrčeným za límeček. „Obyčejně si najde způsob, jak se mezi nás dva dostat. A teď nenarážím na Zacka.“

Kelly se podívala na prázdnou třetí židli. Matt se na víkend, kdy bude její syn pryč, nepochybně těšil. Protahovaná soudní bitva o to, komu bude Zack svěřen do péče, ještě nebyla rozhodnuta, takže Zack trávil několik víkendů u Efraima v bytě v dolním Manhattanu. To pro Kelly znamenalo intimní večeři ve dvou s obvyklým sexuálním očekáváním z Mattovy strany – které Kelly odhodlaně naplní a tudíž si rozhodně zaslouží sklenici vína navíc.

Ale dnes večer ne. Matta jí bylo sice líto, ale jí se v podstatě ulevilo.

„Vynahradím ti to,“ mrkla na něj.

Matt se smířlivě usmál. „Dohodnuto.“

Přesně kvůli tomu byla s Mattem taková pohoda. Efraim byl náladový, výbušný a vůbec prudká osobnost s rtutí místo krve v žilách, a po něčem takovém Kelly potřebovala pomalejší člun, jako je Matt.

Provdala se za Efraima příliš mladá a příliš se mu podřizovala – potlačovala vlastní potřeby, ambice a přání, jen aby mu pomáhala v lékařské kariéře. Pokud by mohla udělit nějakou radu do života čtvrťačkám ve třídě, které vyučovala na základní škole v Jackson Heights, zněla by: nikdy si neberte génia. Zvlášť když dobře vypadá. S Mattem se Kelly cítila dobře a po pravdě řečeno jí vyhovovalo, že má v tomto vztahu navrch. Teď si chtěla užívat rozmazlování ona.

V malé bílé televizi v kuchyni neustále omílali zatmění slunce, které mělo zítra nastat. Reportér zkoušel různé brýle, hodnotil je z hlediska bezpečnosti pro zrak a stál při tom u stánku s tričky v Central Parku. Tričko s nápisem LÍBEJ ZATMĚNÍ! šlo na dračku. Ze studia slíbili, že jejich „reportéři přímo v terénu“ se ohlásí zítra odpoledne.

„Bude to úžasná podívaná,“ prohodil Matt a naznačil jí tak, že svým zklamáním nebude kazit večer.

„Je to velká kosmická událost,“ souhlasila Kelly, „a oni o tom mluví jako o obyčejné vánici.“

Objevily se „Krátké zprávy“. Pro Kelly to obvykle byla chvíle, kdy přepínala na jiný program, ale tahle divná zpráva ji zaujala. Na obrazovce byl záběr z dálky na letadlo stojící v kruhu světlometů na letištní ploše JFK. Letadlo bylo osvětlené tak dramaticky a obklopovalo je tolik vozidel a maličkých lidí, že by si člověk mohl myslet, že v Queensu snad přistálo UFO.

„Teroristi,“ pronesl Matt.

Letiště JFK bylo jenom šestnáct kilometrů daleko. Reportér říkal, že letadlo kompletně zhaslo a ztichlo po jinak bezproblémovém přistání, a že se dosud neozvala ani posádka, ani cestující, kteří zůstávali stále na palubě. Letiště prozatím odložilo všechna přistání a letecká doprava byla odkloněna na letiště Newark a LaGuardia.

Kelly v tu chvíli pochopila, že tohle letadlo je důvod, proč Efraim veze Zacka zase domů. Teď nechtěla nic jiného, než dostat Zacka co nejrychleji pod svou střechu. Vždycky byla hodně starostlivá a domov pro ni znamenal bezpečí. Bylo to jediné místo v tomhle světě, nad kterým měla moc.

Kelly vstala a přešla k oknu nad kuchyňským dřezem, zhasla světlo a pohlédla na nebe nad střechou sousedova domu za zadní zahradou. Uviděla světla letadel, která kroužila nad letištěm LaGuardia jako třpytivá smítka vířící v trychtýři tornáda. Nikdy nenavštívila Středozápad, kde jsou blížící se tornáda vidět na celé míle daleko. Ale tohle jí tak připadalo. Jako by se k ní něco blížilo a ona s tím nemohla nic dělat.

Efraim zastavil služební Ford Explorer u chodníku. Kelly vlastnila domek na úhledném kousku země obehnaném sestříhanými živými plůtky ve svahu, v němž byla postavena řada dalších jednopatrových domů. Vyšla mu naproti na betonový chodník, jako by se ho střežila vpustit do svého panství, a v podstatě s ním jednala jako s chřipkou, která ji sužovala deset let, než se jí konečně zbavila.

Byla štíhlejší a blonďatější a stále velmi hezká, i když pro Efraima už to byl jiný člověk. Tolik se toho změnilo. Kdesi, nejspíš v zaprášené krabici od bot zastrčené vzadu ve skříni, ležely svatební fotografie bezstarostné mladé ženy s odhrnutým závojem, která se usmívá na ženicha ve fraku. Dva mladí lidé, šťastní a zamilovaní.

„Měl jsem na celý víkend naplánované volno,“ spustil. Vystupoval z auta ještě před Zackem a hned otvíral železnou branku, aby měl první slovo. „Mají nějakou mimořádku.“

Z osvětlených dveří za Kelly se vynořil Matt Sayles a zastavil se na prahu. Ubrousek měl stále zastrčený za límec, takže jím zakrýval logo firmy Sears na kapsičce košile z obchodního domu v Rego Park, kde dělal vedoucího.

Efraim nevzal jeho přítomnost na vědomí, soustředil se na Kelly a Zacka, který už vešel do předzahrádky. Kelly mu věnovala úsměv a Efraima bezděčně napadlo, jestli jí tohle náhodou nevyhovuje víc – že sem Efraim se Zackem tak vtrhli – než víkend o samotě s Mattem. Kelly synka ochranářsky vzala kolem ramen. „V pohodě, Zacku?“

Chlapec přikývl.

„Určitě jsi zklamaný.“

Znovu přikývl.

Všimla si krabice a kabelů v jeho ruce. „Co to je?“

Efraim odpověděl: „Zackova nová herní konzole. Půjčil si ji na víkend.“ Efraim se podíval na Zacka, který už stál u matky, opíral se jí zátylkem o hrudník a hleděl kamsi do dálky. „Kamaráde, jestli se budu moct nějak uvolnit, třeba zítra – doufám, že zítra… zkrátka jestli to aspoň trochu půjde, vrátím se pro tebe a zachráníme z toho víkendu, co se dá. Souhlas? Vynahradím ti to, to přece víš.“

Zack přikývl, ale pořád měl v očích ten vzdálený pohled.

Ze schodů zavolal Matt: „Pojď dovnitř, Zacku. Podíváme se, jestli tu věc dokážeme zapojit.“

Spolehlivý, důvěryhodný Matt. Kelly si ho opravdu dobře vycvičila. Efraim se díval, jak Matt bere Zacka kolem ramen, vede ho dovnitř a Zack se ještě naposledy ohlíží.

Zůstali sami na kousku trávníku a stáli naproti sobě. Za Kelly, nad střechou domu, kroužila světla vyčkávajících letadel. Celá jedna dopravní síť, nemluvě o různých vládních úřadech včetně bezpečnostních složek čekaly na tohoto muže, který stál před ženou, jež mu řekla, že už ho nemiluje.

„Jde o to letadlo, že?“

Efraim přikývl. „Všichni jsou mrtví. Všichni na palubě.“

„Všichni?“ Kelly ustaraně svraštila čelo. „Jak to? Co to mohlo způsobit?“

„To právě musím zjistit.“

Efraim už cítil, jak ho práce naléhavě volá. Se Zackem to zkazil – ale už se nedalo nic dělat a teď musel jet. Hmátl do kapsy a podal jí obálku s proužkovaným znakem. „Na zítra odpoledne,“ vysvětlil. „Kdybych to do té doby nestihl zpátky.“

Kelly vytáhla lístky, pozvedla obočí nad jejich cenou a pak je zase zastrčila do obálky. Podívala se na něj s výrazem, který se blížil téměř soucitu. „Hlavně nezapomeň na naši schůzku s doktorkou Kempnerovou.“

Rodinnou terapeutkou – ta rozhodne, komu nakonec Zack připadne do péče. „Jasně, Kempnerová. Budu tam.“

„A… buď opatrný,“ dodala. Efraim přikývl a zamířil k autu.

Mezinárodní letiště JFK

Před letištěm už se shromažďovali lidé, které přivábila nevysvětlitelná, zvláštní a možná tragická událost. V rádiu, které měl Efraim cestou puštěné, mluvili o spícím letadle v souvislosti s možným únosem a spekulovali o návaznostech na konflikty v zámoří.

Přímo v terminálu Efraima minuly dva letištní vozíky, v jednom seděla uslzená matka žmoulající ruce dvěma vystrašeným dětem a v druhém jel postarší černý džentlmen s kyticí červených růží na klíně. Efraim si uvědomil, že v tom letadle seděl něčí Zachariáš, něčí Kelly. Na to se soustředil.

Tým už na Efraima čekal před zamčenými dveřmi hned za bránou šest. Jim Kent jako obvykle pracoval na telefonu, hovořil do mikrofonu, který mu visel na uchu. Jim pomáhal Efraimovi s byrokratickou a politickou stránkou kontroly nemocí. Teď sevřel hlavičku mikrofonu do dlaně a místo pozdravu spustil: „Nikde v zemi nehlásí, že by měli další letadlo dole.“

Efraim vylezl na letištní vozík a usedl vedle Nory Martinezové. Nora, vzděláním biochemička, byla jeho zástupkyní v New Yorku. Měla už navlečené rukavice a ta nylonová ochrana vypadala bledá, hladká a truchlivá jako lilie. Kousek se odsunula, když se chtěl posadit. Bylo mu líto, že se k sobě chovají tak rozpačitě.

Když vyjeli, Efraim ucítil ve větru sůl z bažin. „Jak dlouho bylo to letadlo na zemi, než chcíplo?“

Nora odpověděla: „Šest minut.“

„Žádný radiový kontakt? Pilot má vysílačku taky vypnutou?“

Jim se otočil: „To se předpokládá, ale nepotvrdili to. Poldové z letištní správy vlezli do kabiny pro cestující, našli ji plnou mrtvol a hned zase vypadli.“

„Doufám, že měli masky a rukavice.“

„To zas jo.“

Vozík zahnul za roh, takže se jim naskytl pohled na letadlo čekající v dálce. Byl to mohutný stroj a pod světlomety zaměřenými z různých úhlů zářil jako ve dne. Řídká mlha z nedalekého zálivu tvořila kolem trupu svítivou auru.

„Kristepane,“ užasl Efraim.

Jim se ozval: „Říkají mu ‚trojitá sedma‘. Sedm set sedmasedmdesátky jsou největší dvoumotorové tryskáče na světě. Moderní design, nové letadlo. Proto jsou všichni tak vyplašení z toho, že vnitřní výstroj klekla. Jsou přesvědčení, že je v tom něco víc, třeba sabotáž.“

Už jenom pneumatiky podvozku byly obrovské. Efraim zvedl hlavu a zadíval se na černou díru dveří nad širokým levým křídlem.

Jim pokračoval: „Už dělali testy na plyn. Dělali testy na všechno, co se vyrábí. Nevědí, co by mohli dělat ještě, takže začnou znovu od píky.“

„Ta píka jsme my,“ poznamenal Efraim.

Spící letadlo plné mrtvých lidí bylo pro Ustav pro nebezpečné látky totéž, jako když se člověk ráno probudí a na zádech si nahmatá bulku. Efraimův tým byl laboratoří, kterou Federální letecký úřad požádal o biopsii a vyjádření, jestli to je nebo není rakovina.

Úředníci v modrých sakách ze Správy pro dopravní ochranu se na Efraima vrhli, jakmile vozík zastavil, a snažili se mu předat stejné informace jako Jim. Zasypávali ho otázkami a překřikovali se jako reportéři.

„Tohle trvalo už moc dlouho,“ řekl Efraim. „Až se příště stane něco nevysvětlitelného, nás zavoláte v druhém sledu. Jako první Ústav pro nebezpečné látky a nás hned po něm. Rozumíte?“

„Ano, doktore Goodweathere.“

„Jsou lidi z ústavu připravení?“

„V pohotovosti.“

Efraim zpomalil před dodávkou Centra pro kontrolu a prevenci nemocí. „Řekl bych, že tohle nevypadá na spontánní nákazu. Šest minut na zemi? Časový odstup je moc krátký.“

„Musí to být úmyslný čin,“ ozval se kdosi z ochrany dopravy.

„Možná,“ přikývl Efraim. „Jak to teď vypadá, musíme to udržet pod kontrolou a nepustit dál, i když ještě nevíme, co to je.“ Otevřel zadní dveře dodávky a pustil Noru první. „Oblékneme se a podíváme se, co tu máme.“

Zastavil ho jakýsi hlas. „Máme v tom letadle jednoho z našich lidí.“

Efraim se otočil. „Čích lidí?“

„Z federálního doprovodu. Běžný postup u mezinárodních spojů zajišťovaných americkými letadly.“

„Byl ozbrojený?“ zeptal se Efraim.

„Zhruba tak.“

„Nevolal, nikoho nevaroval?“

„Vůbec se neozval.“

„Muselo je to dostat okamžitě.“ Efraim se díval do ustaraných tváří těch mužů a přikývl. „Zjistěte mi, kde seděl. Začneme u něj.“

Efraim a Nora se museli v dodávce shýbnout, pak zavřeli oboje zadní dveře a prozatím tak nechali ustaraný ruch na letištní ploše za sebou.

Z police si sundali terénní výstroj prvního stupně. Efraim se svlékl do trička a trenýrek, Nora do černé sportovní podprsenky a fialových kalhotek. Vzájemně se vyhýbali loktům a kolenům, protože útroby dodávky byly hodně těsné. Nora měla husté tmavé vlasy, na terénní epidemioložku nezvykle dlouhé. Teď si je zručnými a rychlými pohyby stáhla pod plastovou čepici. Tělo měla půvabně modelované a její kůže měla teplý odstín lehce opečené topinky.

Když se Efraim a Kelly trvale rozešli a rozjelo se rozvodové řízení, došlo mezi Efraimem a Norou ke krátké aférce. Šlo jenom o jednu noc, po které následovalo rozpačité stísněné ráno a to se nakonec táhlo celé měsíce… až do druhé aférky, ke které došlo před několika týdny – tentokrát ještě vášnivější a plné odhodlání vyhnout se pastem, které je zaskočily poprvé, ale nakonec to znovu vedlo k dalším neohrabaným snahám o udržení odstupu.

On a Nora prostě spolupracovali příliš těsně: kdyby měli nějakou normálnější práci s běžným pracovištěm, výsledek by byl asi jiný, všechno by bylo lehčí a přirozenější, jenomže tohle byla „frontová láska“, a jelikož oba věnovali tolik energie Kanárkovi, už jim zbývalo málo pro toho druhého i pro zbytek světa. Tohle partnerství je tak pohlcovalo, že se ve volných chvilkách nikdo neptal „Jak ses dneska měl?“ – protože žádné volné chvilky prostě nebyly.

Stejně jako tady. Svlékali se v přítomnosti toho druhého téměř donaha, a přitom na sex ani nepomysleli. Protože biooblek se se smyslností absolutně neslučuje. Je prostě opakem šarmu, znamená ochrannou hradbu, sterilní útočiště.

První vrstvu tvoří bílá kombinéza z bílého nomexu, označená na zádech iniciálami Centra pro kontrolu nemocí. Zapíná se od kolen po bradu a průkrčník a manžety se stahují suchým zipem. Černé parašutistické boty se stahují tkanicemi až po lýtka.

Druhou vrstvu tvoří bílý oblek z tenoučkého tyveku na jedno použití. Přes boty se přetáhnou návleky a na nylonovou vrstvu na rukou přijdou chemické ochranné rukavice značky Silver Shield, neprodyšně stažené na zápěstí a kotnících. Potom si člověk nasadí dýchací přístroj s nezávislým okruhem: celý ten krám se skládá z popruhů, odlehčené titanové tlakové láhve, dýchací masky pro celý obličej a osobního bezpečnostního systému s hasičským nouzovým alarmem.

Oba zaváhali, než si masku nasadili. Nora se vzmohla na náznak úsměvu a pohladila Efraima po tváři. Políbila ho. „V pohodě?“

„Jo.“

„Rozhodně tak nevypadáš. Co na to Zack?“

„Trucuje. Naštval se. Má proč.“

„Nemůžeš za to.“

„No a co? Výsledek je, že víkend se synem je v háji a už mi ho nikdo nevrátí.“ Přichystal si masku. „Víš, v jeden moment jsem se musel v životě rozhodnout, jestli se budu věnovat spíš rodině, nebo práci. Myslel jsem si, že jsem si vybral rodinu. Jak se ale zdá, moc důsledný jsem nebyl.“

Stává se, že se člověk podívá na toho druhého a uvědomí si, jak ho bolí, že s ním nejste, ale takové okamžiky obvykle nastávají, když se to nejméně hodí. Efraim viděl, jak nespravedlivé bylo vůči Noře, když tak lpěl na Kelly – snad ani ne na Kelly, ale na minulosti, mrtvém manželství a tom, čím kdysi bylo, a to všechno kvůli Zackovi. Nora měla Zacka ráda a on ji také, to viděl i slepý.

Jenomže zrovna v tuto chvíli nebyl čas tohle rozebírat. Efraim si nasadil respirátor a zkontroloval vzduchovou láhev. Svrchní vrstva se skládala ze žlutého – kanárkově žlutého – kompletního „kosmického“ obleku včetně vzduchotěsné kapuce, průzoru s rozsahem zorného pole dvě stě deset stupňů a připevněnými rukavicemi. Tohle byl skutečně áčkový oblek pro přímý kontakt, dvanáct vrstev tkaniny s uzávěry, které nositele absolutně izolovaly od okolní atmosféry.

Nora zkontrolovala vzduchotěsnost jeho obleku a on udělal totéž pro ni. Vyšetřovatelé biologických hrozeb se museli při práci spoléhat na parťáka, stejně jako hlubinní potápěči. Obleky se jim trochu přifoukly vzduchem, takže nabyly na objemu. Nevpouštět patogeny dovnitř znamenalo nepropouštět pot a tělesné teplo, a teplota v oblecích mohla vystoupat až o třicet stupňů oproti okolí.

„Zdá se, že těsní,“ poznamenal Efraim hlasem, který zesilovaly mikrofony uvnitř masky.

Nora přikývla a upřela na něj oči skryté za maskou. Ten pohled trval nějak dlouho, jako by se mu chystala něco říct, ale pak se rozmyslela. „Připravený?“ zeptala se.

Efraim přikývl. „Pustíme se do toho.“

Jim, který byl na letištní ploše, zapnul svoji pojízdnou velitelskou konzoli a zachytil signál z Efraimovy a Nořiny kamery připevněné k masce. Získali tak dva druhy záběrů zobrazených na monitorech. Na ramenní přezky jim připevnil malé rozsvícené baterky – jejich rukavice měly tolik vrstev, že znemožňovaly jemné pohyby prstů.

Mládenci z dopravní ochrany se hned přihrnuli a chtěli s nimi ještě promluvit, ale Efraim dělal, že je hluchý, jenom zavrtěl hlavou a ukázal si na přilbu.

Když se blížili k letadlu, Jim ukázal Efraimovi a Noře zalaminovaný plánek půdorysu letadla se sedadly a čísly, která odpovídala seznamu cestujících a posádky vytištěnému na rubu plánku. Ukázal na červenou tečku na sedadle 18A.

„To je ten federální doprovod,“ vysvětlil Jim do mikrofonu. „Jmenuje se Charpentier. Řada u dveří, sedadlo u okna.“

„Rozumím,“ řekl Efraim.

Druhá červená tečka. „Bezpečáci označili ještě dalšího zajímavého cestujícího. V letadle je nějaký německý diplomat, jmenuje se Rolf Hübermann, první třída, druhá řada, sedadlo F. Přiletěl na zasedání Rady OSN o situaci v Koreji. Možná vezl pytel s diplomatickou poštou, který projde celnicí bez prohlížení. Třeba o nic nejde, ale už se sem hrne zástup Němců z OSN, aby si ten pytel vyzvedli.“

„Jasné.“

Jim je vysadil na hranici vytyčené světlomety a obrátil se k monitorům. Ve vymezeném prostoru bylo jasněji než ve dne. Za chůze nevrhali skoro žádný stín. Efraim s Norou v patách vylezl po požárním žebříku na křídlo a pak zamířil po stále se rozšiřující ploše až k otevřeným dveřím.

Efraim vešel první. Uvnitř se nepohnul ani vlas. Nora vešla za ním a zůstala stát vedle něj v přední části středové kabiny.

Hleděly na ně mrtvoly usazené v jedné řadě za druhou. Světlo z baterek Efraima a Nory se matně odráželo od mrtvolné skloviny otevřených očí.

Žádné krvácení z nosu, žádné vypoulené oči nebo napuchlá, skvrnitá kůže. Žádná pěna nebo krvavý výtok z úst. Všichni seděli spořádaně na sedadlech bez známek paniky nebo zápasu. Paže jim visely volně do uličky nebo je měli svěšené do klína. Žádné evidentní trauma.

Mobilní telefony – na klínech, v kapsách nebo zavřené v příručních zavazadlech – pípaly na znamení, že přišla zpráva, nebo různě vyzváněly a jejich energické tóny se vzájemně přehlušovaly. Nic jiného nebylo slyšet.

Federálního strážce našli na sedadle u okna hned u otevřených dveří. Muži bylo přes čtyřicet, černé vlasy mu ustupovaly z čela a na sobě měl baseballové propínací tričko s modrooranžovými paspulkami, což jsou barvy newyorských Mets. Vpředu na tričku byl obrázek pana Meta, maskota družstva. To vše doplňovaly džíny. Muž se bradou opíral o hrudník, jako by dřímal s otevřenýma očima.

Efraim poklekl, protože tahle ulička u východu byla širší a takový manévr umožňovala. Sáhl strážnému na čelo a zaklonil mu hlavu, která se pohybovala na krku zcela volně. Nora zatím zkoušela strážnému střídavě posvítit do očí, ale Charpentierovy zornice nijak nereagovaly. Efraim mu stlačil bradu, rozevřel čelist a posvítil mu do úst. Jazyk a horní část hrdla vypadaly růžové a nedotčené.

Efraim potřeboval lepší světlo. Natáhl se a vysunul žaluzii na okně, a svazek světla ze silného reflektoru prořízl šero uvnitř jako bílý výkřik.

Žádné zvratky, které by naznačovaly vdechnutí plynu. Oběti otravy oxidem uhelnatým jsou postiženy zřetelným zpuchýřovatěním pokožky a ztrátou tělesného zabarvení, takže vypadají oteklé a voskové. Charpentier seděl zcela uvolněně, nejevil známky smrtelného zápasu. Vedle něj seděla žena středního věku v turistickém oblečení, poloviční brýle měla stále na nose před nevidoucíma očima. Seděli jako každý jiný cestující s opěradly ve vzpřímené poloze a v očekávání, kdy dojedou k letištní bráně a zhasne nápis ZAPNĚTE SI PÁSY.

Cestující v řadě u nouzového východu měli uložené osobní věci v síťovkách na stěně v průčelí. Efraim vytáhl z kapsy před Charpentierem měkkou kabelu a rozevřel horní zip. Vytáhl nátělník Notre Dame, hromádku ohmataných brožur s křížovkami, detektivku na cédéčku a těžké nylonové pouzdro tvaru ledviny. Rozevřel ho jen kousek, ale stačil zahlédnout černou, pogumovanou pistoli.

„Vidíte to?“ zeptal se Efraim.

„Vidíme,“ ozval se Jim rádiem. Jim, Správa pro dopravní ochranu a všichni ostatní s dostatečně vysokou šarží, aby se dostali k monitorům, ti všichni je sledovali prostřednictvím Efraimovy kamery připevněné k rameni.

Efraim řekl: „Dostalo je to naprosto nepřipravené. Včetně toho policisty.“

Efraim zase kabelu zavřel a nechal ji na podlaze. Narovnal se a pak postoupil uličkou dál. Natahoval se přes mrtvé cestující a u každého druhého nebo třetího okna vytáhl roletu. Prudké světlo vrhalo divné stíny a ostře vykreslovalo cestujícím tváře, takže vypadali, že zahynuli při těsném průletu kolem Slunce.

Telefony nepřestávaly vyzpěvovat a ten sborový pronikavý cvrkot zněl jako desítky osobních alarmů, které se dožadují pozornosti. Efraim se snažil nemyslet na vystrašené volající u druhého aparátu.

Nora přistoupila k jednomu tělu. „Vůbec žádné zranění,“ poznamenala.

„Já vím,“ přitakal Efraim. „Je to hrozně strašidelné.“ Stál tváří k přehlídce mrtvol a přemýšlel. „Jime, zburcuj WHO v Evropě. Ať se do toho zapojí německé ministerstvo zdravotnictví a kontaktují nemocnice. Pokud je to přenosné, měli by to tam zaznamenat taky.“

„Jdu na to,“ odpověděl Jim.

V přední uličce mezi byznys a první třídou seděli na skládacích sedátkách tři letušky a jeden stevard. Byli také připoutaní a viseli na ramenních pásech zhroucení dopředu. Když šel Efraim kolem nich, měl pocit, že proplouvá potopeným vrakem.

Dolehl k němu Nořin hlas. „Jsem vzadu v letadle, Efraime. Žádné překvapení. Už se vracím.“

„Dobrá,“ řekl Efraim, zamířil zpátky osvětlenou kabinou a rozhrnul záclonu oddělující byznys třídu, kde byly širší uličky. Tam Efraim našel německého diplomata Hübermanna, který seděl vpředu u uličky. Baculaté ruce měl stále složené v klíně, hlavu svěšenou, pramen prošedivělých světlých vlasů spadlý přes otevřené oči.

Diplomatický pytel, o kterém se Jim zmiňoval, byl v kufříku pod sedadlem. Byl z modrého vinylu a nahoře zavřený na zip.

Přišla k němu Nora. „Efraime, nemáš oprávnění to otevírat…“ Efraim vak rozepnul a vytáhl nedojedenou tyčinku Toblerone a průhlednou plastovou lahvičku plnou modrých pilulek.

„Co to je?“ zeptala se Nora.

„Tipuju to na viagru,“ usoudil Efraim, vrátil věci do vaku a ten zase do kufříku.

Zastavil se vedle jakési ženy s dívkou, určitě to byla matka s dcerou. Dívčina ruka stále vězela v matčině dlani. Obě vypadaly klidně. Efraim prohodil: „Žádná panika, vůbec nic.“ Nora přitakala: „Nedává to smysl.“

Viry vyžadují přenos a přenos vyžaduje čas. Cestující, které zachvacuje nemoc nebo kteří ztrácejí vědomí, by způsobili rozruch bez ohledu na to, co hlásá nápis ZAPNĚTE SI PÁSY. Pokud to byl virus, nepodobal se žádnému patogenu, se kterým se Efraim setkal za všechny ty roky, které strávil v ústavu jako epidemiolog. Všechny známky naopak ukazovaly na smrtelnou otravu nějakým prostředkem, který se dostal do uzavřeného prostoru letadlové kabiny.

Efraim řekl: „Jime, ať zopakují testy na plyn.“

Jim se ozval: „Vzali vzduchové vzorky a měřili na milióntiny. Nic tam nebylo.“

„Já vím, ale… vypadá to, jako by ty lidi něco odrovnalo úplně bez výstrahy. Možná ta látka vyprchala, jakmile se dveře otevřely. Chci testy koberců a všech dalších porézních povrchů. A otestujeme plicní tkáň, jakmile ty lidi dostaneme na stanoviště.“

„Tak jo, Efraime – máš to mít.“

Efraim rychle přešel kolem kůží potažených sedadel rozmístěných v pohodlných rozestupech, jaká zaručuje první třída, k zavřeným dveřím do kokpitu. Dveře byly opatřeny mříží a zapuštěny v ocelovém rámu a na stropě byla kamera. Sáhl po klice.

Kapuci ochranného obleku zazněl Jimův hlas: „Efraime, tady mi říkají, že se otvírají vyťukáním kódu, že se tam takhle nedostaneš…“

Dveře se pod tlakem ruky v rukavici otevřely.

Efraim znehybněl v otevřených dveřích. Světla z letištní dráhy svítila zabarveným čelním sklem a osvětlovala pilotní kabinu. Displeje všech systémů byly temné.

Jim se ozval: „Efraime, tady říkají, že máš být hodně opatrný.“

„Vyřiď jim srdečné díky za odborné technické rady,“ odsekl Efraim, než vešel dovnitř.

Ciferníky kolem vypínačů a pák byly zhasnuté. Na sklápěcím sedadle hned po Efraimově pravici seděl muž v pilotní uniformě. Další dva, kapitán a druhý pilot, seděli v sedadlech před řízením. Ruce druhého pilota ležely schoulené a prázdné na klíně, hlavu měl pokleslou doleva a stále na ní měl čepici. Kapitánova levá ruka zůstala na řídící páce a pravá paže mu visela z područky, takže se klouby prstů dotýkala koberce. Hlava mu spadla na hruď, čepice mu ležela na klíně.

Efraim se naklonil nad ovládací konzolí mezi sedadly, aby zvedl kapitánovi hlavu. Pomocí baterky zkontroloval kapitánovy otevřené oči. Zornice měl strnulé a diktované. Pomalu mu hlavu spustil zase na hrudník, a pak ztuhl.

Něco ucítil, vnímal změnu. Něco tu bylo.

Couvl od konzole, otočil se pomalu kolem dokola a bedlivě si kabinu prohlížel.

Jim se zeptal: „Co se děje, Efraime?“

Efraim strávil v blízkosti mrtvol dost času na to, aby ho jen tak něco nevyvedlo z míry. Ale tady něco bylo… někde. Tady nebo hodně blízko.

Ten divný pocit pominul jako chvilková závrať, a Efraim jen pomalu zamžikal. Potřásl hlavou. „Nic. Nejspíš klaustrofobie.“

Otočil se ke třetímu muži v kokpitu. Hlava mu visela nízko, pravým ramenem se opíral o boční stěnu. Přezky pásu u jeho sklápěcího sedadla visely volně ve vzduchu.

Efraim nahlas pronesl: „Proč není připoutaný?“

Nora se ozvala: „Efraime, ty jsi v kokpitu? Jdu za tebou.“

Efraim se podíval na stříbrnou jehlici s logem Regis Air, kterou měl muž zapíchnutou v kravatě. Na jmenovce na kapse stálo REDFERN. Efraim před ním poklekl a přitiskl mu prsty v tlusté ochranné vrstvě rukavic na spánky, aby mu hlavu pozvedl. Muž měl otevřené oči se zornicemi obrácenými dolů. Efraim mu je zkontroloval a měl dojem, že něco vidí. Záchvěv. Podíval se znovu a najednou se kapitán Redfern otřásl a zasténal.

Efraim uskočil, dopadl mezi dvě kapitánská křesla a uhodil se o řídící konzoli, až to zařinčelo. Druhý pilot se svezl na něj a Efraim se do něj opřel ze všech sil, protože ho mrtvá tíha toho muže na okamžik zavalila.

Jim se ostře ozval: „Efraime?“

V Nořině hlase zazněla panika: „Efraime, co je?“

Efraim pořádně zabral, opřel tělo druhého pilota znovu do křesla a vstal.

Nora naléhala: „Efraime, stalo se něco?“

Efraim se podíval na kapitána Redferna, který se už svezl na podlahu a upřeně zíral. Ale hrdlo se mu napínalo a namáhalo, jako by ta otevřená ústa lapala po vzduchu.

Efraim vytřeštil oči a jen ze sebe vypravil: „Někdo přežil.“

„Cože?“ To byla Nora.

„Máme tu živého člověka. Jime, potřebuju pro tohoto muže skládací izolační kokon. Přineste ho přímo na křídlo. Noro?“ Efraim mluvil rychle a nespouštěl oči z pilota, který sebou cukal na podlaze. „Musíme projít celé letadlo a prohlédnout jednoho po druhém.“

MEZIHRA I

ABRAHAM SETRAKIAN

Starý muž stál sám ve své zastáváme na Východní 118. ulici ve Španělském Harlemu. Už hodinu bylo po zavírací době a v žaludku mu kručelo, ale jemu se nahoru do bytu ještě nechtělo. Všechny rolety na dveřích a oknech byly zatažené jako ocelová víčka a ulice venku patřily nočnímu lidu. V noci člověk nemá chodit ven.

Přešel k řadě vypínačů za pultem, u kterého půjčoval peníze, a zhasl lampy v obchodě jednu po druhé. Byl v melancholické náladě. Rozhlédl se po svém obchodě, po vitrínách z chrómu a kouřového skla. Ležely v nich náramkové hodinky podložené plstí místo sametu, leštěné stříbro, kterého se nemohl zbavit, drobné diamantové a zlaté šperky. V zasklených příbornících kompletní čajové servisy. Na věšáku kabáty a nyní tak kontroverzní kožešiny. Na policích nové hudební přehrávače, které měly rychlý obrat, a rádia a televize, které už nestálo za to brát. A tu a tam se objevovaly poklady: pár krásných starožitných sejfů (obložených azbestem, ale nemusíte je přece jíst), videorekordér značky Quasar z roku 1970 vyvedený ve dřevě a oceli a velký jako kufr, nebo starožitná filmová 16mm promítačka.

Na druhé straně také spousta nízkoobrátkových krámů. Zastavárna je částečně bazar, částečně muzeum, částečně místní relikviář. Zastavárník poskytuje službu, kterou nikde jinde nenajdete. Je bankéřem chudých, za ním můžete přijít a půjčit si pětadvacet dolarů bez starosti, že po vás někdo bude chtít úvěrovou historii, potvrzení o zaměstnání nebo ručitele. A pod tíhou ekonomické recese znamená pětadvacet dolarů pro spoustu lidí pěkné peníze. Pětadvacet dolarů může znamenat rozdíl mezi přístřeším a bezdomovectvím. Pětadvacet dolarů může přiblížit na dosah lék, který prodlouží život. Pokud muž nebo žena mají nějakou zástavu, něco cenného, nač si mohou půjčit, mohou z jeho dveří vyjít s hotovostí v ruce. Nádhera.

Vyšoural se nahoru a cestou zhášel další světla. Naštěstí mu dům patřil, koupil ho začátkem sedmdesátých let za sedm dolarů a pár drobných. No, možná to nebylo tak málo, ale nebyla to ani žádná velká pálka. Tehdy se domy pálily na otop. Knickerbockerovy půjčky a kuriozity (takové jméno měl obchod odedávna) nebyly pro Setrakiana nikdy prostředkem ke zbohatnutí, ale spíš informačním kanálem, vstupem do podzemního tržiště z doby před internetem a na místě, kde se křižují cesty z celého světa. Setrakian byl muž se zájmem o nástroje, artefakty, kuriozity a jiné tajuplné věci ze Starého světa.

Pětatřicet let handrkování nad lacinými šperky za dne, a shromažďování nástrojů a výzbroje v noci. Pětatřicet let příprav a čekání na svou chvíli. Už mu mnoho času nezbývalo.

U dveří se dotkl mezuzy a než vešel, políbil špičky pokřivených svraštělých prstů. Prastaré zrcadlo na chodbě bylo tak poškrábané a osleplé, že musel hodně vytáhnout krk, aby našel místečko, ve kterém se pořádně uvidí. Jeho alabastrově bílé vlasy, které začínaly růst vysoko na vrásčitém čele a splývaly mu přes uši a krk, si už dávno říkaly o ostříhání. Tvář měl stále protáhlejší, protože brada, lalůčky a oči se vzdávaly násilníkovi jménem gravitace. Ruce, před mnoha desítkami let zlámané a špatně zahojené, se zkřivily do artritických pařátů, které neustále skrýval pod vlněnými rukavicemi s ustřiženými špičkami prstů. Ale i tak se pod tou drolivou lidskou fasádou skrývala síla, oheň a vytrvalost.

Jaké bylo tajemství jeho osobní fontány mládí? Jediná prostá přísada.

Pomsta.

Před mnoha lety ve Varšavě a později v Budapešti žil jeden muž, který se jmenoval Abraham Setrakian a byl uznávaným profesorem východoevropské literatury a folkloristiky. Přežil holocaust a také skandál, když se oženil se studentkou, a jeho studijní obor ho zavedl do nejtemnějších koutů světa.

Teď z něj byl stařičký zastavárník v Americe, kterého však stále pronásleduje nedokončená práce.

Čekal na něj zbytek polévky, lahodné kuřecí s kreplachem a vaječnými nudlemi, vozil mu ji jeden stálý zákazník až od Liebmana v Bronxu. Vložil misku do mikrovlnky a křivými prsty se pustil do povoleného uzlu kravaty. Po pípnutí si odnesl horkou misku ke stolu, z věšáku stáhl lněný ubrousek – nikdy nepoužíval papírový! – a pečlivě si ho zastrčil za límeček.

Foukání do polévky. Rituál znamenající útěchu, jistotu. Pamatoval si, že když byl malý, tak babička, babí – ale to byla víc než vzpomínka, byl to pocit, vjem – sedávala naproti němu u vratkého dřevěného stolu ve studené kuchyni u nich doma v Rumunsku a foukala mu do talíře, aby se neopařil. To bylo předtím, než začaly potíže. Její starý dech vháněl stoupající páru do jeho mladé tváře, a to prosté konání mělo v sobě jakési klidné kouzlo. Jako by do dítěte vdechovala život. A když teď sám jako starý muž foukal do polévky a sledoval, jak pára dává jeho dechu tvar, uvažoval, kolik výdechů mu ještě zbývá.

Pokřivenými prsty na levačce vzal ze šuplíku plného prapodivného nesourodého nářadí lžíci. Foukal teď na ni, čeřil tůňku vývaru a nakonec si ji vložil do úst. Chuť přicházela a odcházela, pohárky na jazyku umíraly jako staří vojáci: oběti desítek let kouření dýmky, té profesorské neřesti.

Našel úzké dálkové ovládání k zastaralé televizi Sony – kuchyňský model v bílém provedení. Třináctipalcová obrazovka se zahřála a ještě víc prosvětlila místnost. Vstal a zamířil ke spíži, cestou se rukama opíral o stohy knih, které zužovaly chodbu na úzký chodníček vystlaný běhounem – knihy byly všude navršené vysoko kolem stěn, spoustu z nich přečetl a s žádnou se nedokázal rozloučit – a zvedl víko plechovky na suchary, odkud si vzal poslední zbytek žitného chleba, který nechtěl vyhodit. Odnesl si patku zabalenou v papíru do kuchyně, ztěžka dosedl na polstrovanou židli a pustil se do odlamování drobných kousků, zatímco si vychutnával další něžný doušek lahodného vývaru.

Dění na obrazovce pomalu přivábilo jeho pozornost: obří tryskáč zaparkovaný kdesi na letišti, osvětlený jako slonovinový šperk na černé plsti. Zvedl brýle v černých obroučkách, které mu visely na hrudníku, a přimhouřil oči, aby přečetl titulek dole. Dnešní kritická situace se odehrávala hned za řekou, na letišti JFK.

Starý profesor se díval a poslouchal a soustředil se na letadlo, které vypadalo naprosto nedotčené. Minuta se protáhla na dvě, pak na tři a v místnosti se šeřilo. Tou zprávou byl jako uhranutý – přímo uchvácený. Lžíci stále držel v ruce, ale ta se už netřásla.

Televizní obraz spícího letadla poletoval po čočkách jeho brýlí jako předpověď budoucnosti. Vývar v misce chladl, pára mizela, skomírala, odlomený krajíc žitného chleba zůstal nenakousnutý.

Profesor věděl.

Ťuk, ťuk, ťuk.

Ten starý muž prostě věděl… Ťuk, ťuk, ťuk.

Znetvořené ruce ho rozbolely. To, co před sebou viděl, nebyla žádná předzvěst – byl to vpád. Byl to čin. To, na co čekal, nač se připravoval. Celý život až do této chvíle.

Pokud zpočátku cítil jakousi úlevu – že ho ta hrůza nepřežila, že se mu v poslední chvíli dostalo šance na pomstu – vzápětí ji nahradil pronikavý, bolestný strach. Z úst mu se závanem páry unikla jakási slova.

Je tady… Je tady…

Servisní hangár Regis Airu

Letiště potřebovalo pojezdovou dráhu uvolnit, takže hodinu před svítáním celé letadlo odvlekli do rozlehlého servisního hangáru Regis Airu. Nikdo nemluvil, když zchromlý boeing plný mrtvých cestujících projížděl kolem jako obří bílá rakev.

Jakmile zaklínovali kola a letadlo bylo zajištěno, rozprostřeli na špinavou betonovou podlahu černé nepromokavé plachty. Širokou izolační zónu mezi levým křídlem a nosem oddělili zástěnami půjčenými z nemocnice. Letadlo uklidili do hangáru jako mrtvolu do obří márnice.

Úřad hlavního soudního lékaře města New York sem na Efraimovu žádost vyslal několik zkušených patologů z Manhattanu a Queensu a ti s sebou přivezli několik krabic gumových pytlů na pozůstatky. Úřad hlavního soudního lékaře, největší svého druhu na světě, měl zkušenosti s likvidací katastrof s mnohačetnými oběťmi a pomohl s organizací postupu, jak s těly zacházet.

Pracovníci Ústavu pro nebezpečné látky při letištní správě v kompletních kontaktních oblecích vynesli nejprve ozbrojeného strážce – policisté zachmuřeně salutovali, když se vak s tělem objevil ve dveřích nad křídlem – a potom pracně vyprostili všechny ostatní usazené v první řadě kabiny. Posléze odstranili uvolněná sedadla a tento dodatečný prostor využili k tomu, aby v něm ukládali těla do pytlů. Každé pak připoutali k nosítkům a spustili z křídla na zaplachtovanou podlahu.

Celý proces působil efektivně a chvílemi hrůzně. Vynesli asi třicet těl, když se jeden z pracovníků letištní správy najedou vypotácel ze svého místa v lidském řetězu a se sténáním se popadl za kapuci. Seběhli se k němu dva spolupracovníci, ale on se jim vysmekl a odstrčil je, až přepadl do nemocničních zástěn, takže se narušila bezpečnostní zóna. Vypukla panika. Před mužem, který mohl být infikován nebo pokrytý jedovatou látkou, všichni uhýbali, a on se zatím hnal co nejrychleji ven a cestou si strhával ochranný oblek. Efraim ho dohnal až na letištní ploše zalité ranním sluncem, kde se muži podařilo konečně strhnout si kapuci a stáhnout oblek, jako by to byla příliš těsná kůže. Efraim ho popadl za paži, ale on klesl na zem a zůstal tam sedět, zpocený a se slzami v očích.

„Tohle město,“ vzlykal. „Tohle pitomý město.“

Později se rozneslo, že tenhle člověk z letištní správy pracoval v oněch prvních pekelných týdnech na zbořeništi Ground Zero, nejprve jako člen záchranné čety a později při odklízení trosek. Jedenácté září stále viselo nad spoustou lidí z letištní správy jako přízrak a dnešní nevysvětlitelné hromadné úmrtí ho znovu brutálně připomnělo.

„Frontový tým“ analytiků a vyšetřovatelů z Národní komise pro bezpečnost dopravy ve Washingtonu, D.C., dorazil na místo letadlem Gulfstream Federálního leteckého úřadu. Přiletěli, aby vyzpovídali všechny, kdo měli něco společného s „incidentem“ na palubě letu 753 společnosti Regis Air, aby zdokumentovali poslední okamžiky, kdy bylo letadlo ještě řiditelné, a aby zajistili černou skříňku s letovými údaji a hlasový záznamník z kokpitu. Vyšetřovatelé ze zdravotní služby města New York, která zareagovala pomaleji než Centrum pro kontrolu nemocí, byli o celé záležitosti informováni, ovšem Efraim jim odmítl předat pravomoci, i když se jim to nelíbilo. Věděl, že musí mít všechna ochranná opatření pod dohledem, pokud chce, aby byla účinná.

Zástupci společnosti Boeing, kteří už byli na cestě ze státu Washington, promptně prohlásili, že úplné vypnutí všech systémů v letadle je „technicky nemožné“. Viceprezident Regis Airu, kterého vytáhli z postele ve Scarsdale, trval na tom, že jakmile bude zdravotní karanténa zrušena, na palubu letadla musí jako první vstoupit tým mechaniků jeho společnosti. (Momentálně převládala teorie, že příčinou smrti byla závada klimatizačního systému.) Německý velvyslanec ve Spojených státech stále čekal i se svým doprovodem na diplomatické zavazadlo – Efraim zatím nechal celou delegaci vychládat v senátorském salonku Lufthansy v terminálu jedna. Tiskový tajemník starosty plánoval na odpoledne tiskovou konferenci a v zásahovém vozidle, v němž sídlilo pojízdné velitelství newyorské policie, dorazil komisař s šéfem protiteroristického oddělení.

Kolem třetí odpoledne už zbývalo vyložit jen osmdesát mrtvých. Identifikace pokračovala hladce díky pasům a podrobnému seznamu cestujících.

Během přestávky na odpočinek se Efraim a Nora sešli s Jimem před zónou ohrazenou zástěnami, nad nimiž se tyčil masivní trup stroje. Venku už opět startovala a přistávala letadla, takže slyšeli přidávání nebo brzdění motorů a cítili větrné poryvy a zvířený vzduch.

Efraim se mezi doušky vody z lahve zeptal Jima: „Kolik těl se vejde na patologii v Manhattanu?“

Jim odpověděl: „Tady má jurisdikci Queens, ale máš pravdu, ústředí v Manhattanu je vybavené nejlíp. Zorganizujeme to tak, že oběti rozdělíme mezi ty dva a přibereme ještě Brooklyn a Bronx. Takže to vyjde zhruba po padesáti tělech na každého.“

„Jak je převezeme?“

„V chladírenských vozech. Patolog říkal, že takhle to dělali s pozůstatky ze Světového obchodního centra. Vypomůže Fultonský rybí trh v dolním Manhattanu, už je kontaktovali.“

Efraimovi často připadalo, že kontrola šíření nemocí je válečný odboj, kdy on a jeho tým bojují na straně dobra, zatímco zbytek světa se snaží pokračovat v každodenním životě pod dusivou okupací virů a bakterií, které je zamořují. V těchto představách byl Jim radiotelefonista podzemního hnutí, který ovládá tři jazyky a dokáže zařídit všechno od másla a zbraní až po bezpečný odjezd z Marseilles.

Efraim se zeptal: „Z Německa nic?“

„Ještě ne. Zavřeli letiště na dvě hodiny a provedli kompletní bezpečnostní kontrolu. Na letišti nejsou žádní nemocní a nepřeváželi do nemocnice žádné náhlé případy.“

Nora jim skočila do řeči. „Tohle prostě nesedí.“

Efraim souhlasně přikývl. „Spusť.“

„Máme letadlo plné mrtvol. Kdyby to způsobil plyn nebo nějaký aerosol ve ventilaci – ať už náhodou nebo ne – rozhodně by všichni nezemřeli tak… tak mírumilovně, jinak to říct nedokážu. Lidi by se dusili, mlátili sebou. Zvraceli by a modrali. Lidi jsou různého tělesného typu, takže by vydrželi různě dlouho. A vypukla by panika. Takže jestli tu místo toho máme infekci, tak to musí být nějaký šíleně rychlý, naprosto nový patogen, jaký jsme ještě nikdo nikdy neviděl. Ukazuje to na něco umělého, vytvořeného v laboratoři. A nezapomeňte, že zemřeli nejen lidé – chcíplo i letadlo. Skoro jako by něco zaútočilo na letadlo, něco ochromujícího, a zničilo všechno uvnitř, včetně cestujících. Ale to není úplně přesné, že? Protože kdo otevřel ty dveře? Tohle je podle mě nejdůležitější otázka ze všech.“ Dívala se z Efraima na Jima. „Já vím – mohlo to být změnou tlaku. Možná že už ty dveře byly odemčené a poklesem tlaku v letadle povolily. Dokážeme si najít elegantní vysvětlení skoro pro všechno, protože jsme vědci a lékaři, takže jsme na to specialisti.“

„A co ty okenní rolety,“ přidal se Jim. „Lidi se při přistávání vždycky dívají z okna. Kdo je všechny pozavíral?“

Efraim přikyvoval. Celé dopoledne se soustředil na detaily, takže bylo dobré získat trochu odstup a podívat se na ty podivnosti z větší dálky. „Proto jsou ti čtyři lidi, co přežili, pro nás klíčoví. Pokud teda něco viděli.“

Nora podotkla: „Nebo se do toho nějak zapletli.“

Jim řekl: „Všichni čtyři jsou v kritickém stavu, ale stabilizovaní. Leží na izolaci v Jamajské nemocnici. Je to kapitán Redfern, třetí pilot, dvaatřicet let. Potom právnička z okresu Westchester, jednačtyřicet. Počítačový programátor z Brooklynu, čtyřiačtyřicet. A jeden hudebník, celebrita známá na Manhattanu a Miami Beach, třicet šest let. Jmenuje se Dwight Moorshein.“

Efraim pokrčil rameny: „V životě jsem o něm neslyšel.“

„Vystupuje pod jménem Gabriel Bolivar.“

„Á,“ protáhl Efraim.

„Fuj,“ ušklíbla se Nora.

Jim pokračoval: „Cestoval inkognito první třídou. Žádný děsivý make-up, žádné šílené kontaktní čočky. Takže se můžeme těšit na ještě větší mediální poprask.“

Efraim se zeptal: „Je mezi těmi lidmi nějaké pojítko?“

„Zatím žádné nevidíme. Možná že doktoři při prohlídce na něco přijdou. Byli rozsazení různě po celém letadle, ten programátor letěl vzadu, ta právnička byznys třídou a zpěvák první třídou. A kapitán Redfern seděl samozřejmě v kokpitu.“

„To je záhada,“ vzdychl Efraim. „Ale máme aspoň něco. Tedy jestli nabudou vědomí. Na dost dlouho, abychom z nich dostali pár odpovědí.“

K Efraimovi zašel jeden z pracovníků letištní správy. „Doktore Goodweathere, měli byste se tam vrátit,“ řekl. „Do nákladového prostoru. Něco našli.“

Poklopem bočního nákladového prostoru už začali z podbřišku boeingu vyvážet ocelové bedny se zavazadly, které měl otevřít a prohlédnout tým Ústavu pro nebezpečné látky při letištní správě. Efraim a Nora se zatím museli protahovat bokem kolem zbývajících kontejnerů pospojovaných jako vagóny a s kolečky vsazenými do kolejnic v podlaze.

Na opačném konci nákladového prostoru ležela dlouhá, hranatá bedna, černá, dřevěná a zřejmě hodně těžká. Vypadala jako mohutná skříň položená na zádech. Byla z nelakovaného ebenu, dlouhá zhruba dva a půl metru, široká metr dvacet a sahala jim k pasu. Vyšší než lednička. Horní okraj byl kolem dokola lemovaný složitými kudrlinkovatými řezbami z propletených slov v nějakém prastarém jazyce, nebo to písmo možná mělo jen vypadat starobyle. Místy ta řezba připomínala postavy, jakoby proudící lidská těla – a s trochou fantazie možná i tváře s křičícími ústy.

„Ještě to nikdo neotvíral?“ zeptal se Efraim.

Pracovníci Ústavu pro nebezpečné látky zavrtěli hlavou. „Ani jsme se toho nedotkli,“ řekl jeden z nich.

Efraim se na bednu podíval zezadu. Tři oranžové poutací popruhy s ocelovými háky, které byly stále zajištěné v okách v podlaze, ležely na zemi vedle bedny. „Co ty popruhy?“

„Už byly sundané, když jsme přišli,“ odpověděl jiný muž.

Efraim se rozhlédl kolem. „To není možné,“ namítl. „Kdyby ten krám nechali během letu nepřipoutaný, napáchal by hroznou paseku na zavazadlových kontejnerech a možná by poškodil i vnitřní stěny letadla.“ Znovu si bednu prohlédl. „Kde má visačku? Co stojí v nákladovém listu?“

Jeden pracovník držel v ruce chráněné rukavicí svazek zalaminovaných listů spojených kroužkovým klipsem. „Není tady.“

Efraim se šel přesvědčit sám. „To není možné.“

„Kromě tří sad golfových holí se tu píše jenom o jednom mimořádném zavazadle, a to je kajak.“ Muž ukázal k boční stěně, kde ležel kajak zabalený ve fólii, polepený přepravními etiketami a připoutaný běžnými oranžovými popruhy se západkovými přezkami.

„Zavolejte do Berlína,“ přikázal Efraim. „Musejí tam mít nějaký záznam. Někdo si tam tuhle věc pamatuje. Určitě váží aspoň dva metráky.“

„Už jsme volali. Žádný záznam nemají. Svolají všechny zaměstnance, co přicházejí do styku se zavazadly, a vyslechnou každého zvlášť.“

Efraim se otočil zase k černé skříni. Nevšímal si podivných řezeb, ale shýbl se, aby si prohlédl boky, a u horní hrany našel po obou stranách troje závěsy. Víko byly vlastně dveře, uprostřed podélně rozdělené, takže se obě poloviny otvíraly ven. Efraim se rukavicí dotkl zdobeného víka, pak hmátl pod ně a pokusil se těžké dveře otevřít. „Pomůže mi někdo?“

Jeden z policistů se postavil naproti Efraimovi a zahákl prsty pod okraj víka. Ten počítal do tří a pak současně těžké dveře otevřeli.

Masivní závěsy se otočily a dveře se doširoka rozevřely. Z bedny zavanul puch, který připomínal mrtvolu, jako by ta skříň byla zavřená sto let. Vypadala prázdná, dokud jeden z policistů nerozsvítil baterku a nezamířil paprsek dovnitř.

Efraim tam hmátl a jeho prsty se zabořily do hutné černé hlíny. Ta půda působila přívětivě a měkce jako mouka na koláč. Zaplňovala bednu do dvou třetin.

Nora od otevřené skříně couvla. „Vypadá jako rakev.“

Efraim vytáhl prsty z hlíny, setřásl z nich hrudky a otočil se k ní. Čekal, že se Nora bude usmívat, ale to se mýlil. „Na to je to trochu velké, nemyslíš?“

„Proč někdo převáží bednu s hlínou?“ zeptala se.

„O hlínu nejde,“ namítl Efraim. „Uvnitř určitě něco je.“

„Ale jak to chtějí dostat ven?“ přemýšlela Nora. „Letadlo je přece v totální karanténě.“

Efraim pokrčil rameny. „Copak umíme vysvětlit i to ostatní? Já jenom vím, že tu máme otevřenou, nezajištěnou bednu bez nákladového listu.“ Otočil se k ostatním. „Potřebujeme vzorek té hlíny. Půda dobře uchovává stopové důkazy. Například radiaci.“

Jeden z důstojníků řekl: „Myslíte, že ten prostředek, který použili na likvidaci cestujících…?“

„Převáželi v té bedně? Lepší teorii jsem za celý den od nikoho neslyšel.“

Zdola zvenku k nim dolehl Jimův hlas: „Efraime? Noro?“ Efraim se ozval: „Co je, Jime?“

„Zrovna mi volali z izolačního oddělení v Jamajské nemocnici. To budeš chtít určitě vidět na vlastní oči, máš tam okamžitě jet.“

Jamajská nemocnice a zdravotní středisko

Zdravotnické zařízení se nacházelo jen deset minut na sever od letiště JFK, u dálnice Van Wyck. Jamajská nemocnice patřila ke čtyřem pohotovostním centrům pro boj s bioterorismem v New Yorku. Plně se zapojila do systému pro pozorování syndromů a Efraim zde před pouhými několika měsíci vedl seminář o Kanárkovi. Proto znal cestu na uzavřené oddělení pro vzduchem přenášené infekce, které se nacházelo v pátém podlaží.

Na kovových dvoukřídlých dveřích se hrozivě skvěl jasně oranžový trojlistý znak pro biologické nebezpečí, který naznačoval přítomnost skutečné nebo potenciální hrozby pro buněčné materiály nebo živé organismy. Pod ním bylo napsáno varování:

IZOLOVANÁ OBLAST:

POVINNÁ KONTAKTNÍ OCHRANA

VSTUP POUZE PRO ZAMĚSTNANCE

Efraim ukázal na recepci svoje úřední pověření a úřednice ho poznala z předchozích cvičení o kontrole biologických hrozeb. Zavedla ho dovnitř. „Co se děje?“ ptal se.

„Opravdu nechci být nějak melodramatická,“ řekla a mávla svou identifikační kartou nad čtečkou, aby se otevřely dveře na oddělení, „ale tohle musíte vidět sám.“

Chodba uvnitř byla úzká, protože představovala vnější okruh izolačního oddělení, kde se nacházela především sesterna. Efraim šel za úřednicí, která zamířila za modré závěsy do rozlehlého vestibulu s policemi plnými prostředků kontaktní ochrany – plášťů, brýlí, rukavic, návleků na boty a respirátorů – a kde stála také velká odpadová nádoba na kolečkách vystlaná červeným pytlem na nebezpečný biologický odpad. Respirátor byla částečná maska typu N95, která účinně filtrovala devadesát pět procent částic o velikosti 0,3 mikronu nebo více. To znamenalo, že poskytovala ochranu před většinou virových nebo bakteriálních patogenů přenášených vzduchem, nikoli však před chemickým nebo plynovým znečištěním.

Efraim se na letišti navlékal do kompletního ochranného obleku, takže se cítil skoro jako nahý jenom v nemocniční masce, chirurgické čapce, brýlích, plášti a návlecích na nohou. Podobně oblečená úřednice pak zmáčkla tlačítko, kterým se otvíraly vnitřní dveře, a Efraim při vstupu ucítil tah jako z vysavače, protože ventilační systém vtahoval vzduch do izolované oblasti, aby ven neunikly žádné částice.

Chodba uvnitř se táhla zleva doprava k centrále materiálového zásobování. Stál tam vozík naložený léky a zdravotnickým materiálem, laptop a vysílačka pro komunikaci s vnějším světem, obojí obalené plastem, a náhradní ochranné oděvy.

Oddělení pro pacienty se skládalo z osmi pokojíků. Osm izolačních kójí pro městskou čtvrť čítající víc než dva a čtvrt milionu obyvatel. „Nárazová kapacita“ je výraz, jakým systém pro likvidaci následků katastrof označuje schopnost zdravotnictví rychle rozšířit obvyklé služby a uspokojit veřejné požadavky v případě rozsáhlého ohrožení zdraví obyvatelstva. Počet nemocničních lůžek pro celý stát New York nepřesahoval šedesát tisíc a spíše klesal, zatímco počet obyvatel města New York překročil osm milionů a stále stoupal. Systém Kanárek zřídili v naději, že tento statistický rozpor zhojí, jako jakési nouzové opatření při katastrofách. Centrum pro kontrolu nemocí označovalo tento politický obrat za „optimistický“. Efraim dával přednost výrazu „víra v zázraky“.

Vešel za úřednicí do prvního pokoje. Nebyl to úplný biologický izolační tank, protože nebyl opatřen přechodovými komorami ani ocelovými dveřmi. Tohle byl pokoj s běžnou nemocniční péčí v odděleném prostoru. Pokoj měl vydlážděnou podlahu a osvětlovaly ho zářivky. Efraim si ze všeho nejdřív všiml izolačního kokonu opřeného o zeď. Je to jednorázová zdravotnická pomůcka složená z nosítek a bedny z průhledného plastu, takže trochu připomíná rakev, na obou delších stranách je dvojice kulatých vstupů opatřených rukavicemi a nechybí ani odnímatelné kyslíkové lahve. Vedle nosítek ležely na hromádce sako, košile a kalhoty, odstříhané z pacienta chirurgickými nůžkami. Na obrácené pilotské čepici byla okřídlená korunka, logo společnosti Regis Air.

Nemocniční lůžko uprostřed místnosti bylo překryté jako stan průhlednými plastovými závěsy, před nimiž stálo monitorovací zařízení a stojan s elektronicky řízenou kapačkou se zavěšenými vaky. Na lůžku s pomocným zábradlím byly zelené pokrývky a veliké bílé polštáře, a lůžko bylo nastavené pro pozici vsedě.

Na lůžku seděl s rukama na klíně kapitán Doyle Redfern. Byl bosý, na sobě měl jenom nemocničního andělíčka a vypadal zcela při smyslech. Nebýt infuzní jehly zabodnuté do paže a ztrhaného výrazu ve tváři – vypadal, že od chvíle, kdy ho Efraim našel v kokpitu, zhubl o pět kilo – působil na celý svět jako obyčejný pacient očekávající vizitu.

S nadějí se zahleděl na Efraima, který k němu přistoupil. „Jste z aerolinek?“ zeptal se kapitán Redfern.

Efraim ohromeně zavrtěl hlavou. Včera v noci ten chlap zalapal po dechu a skácel se na podlahu kokpitu s očima obrácenýma v sloup a očividně se smrtí na jazyku.

Tenká matrace zavrzala, když pilot přenesl váhu. Škubl sebou, jako by měl přelezené nohy, a pak se zeptal: „Co se v tom letadle stalo?“

Efraim nedokázal skrýt zklamání. „Doufal jsem, že přesně to nám řeknete.“

Efraim stál před rockovou hvězdou Gabrielem Bolivarem, který se tyčil na krajíčku postele jako černovlasý chrlič zahalený nemocniční zástěrkou. Bez děsivého nalíčení a se splihlými vlasy byl kupodivu hezký a působil jako člověk, který věru nemá lehký život.

„Sedla na mě matka všech kocovin,“ postěžoval si Bolivar.

„Nějaké jiné potíže?“ zeptal se Efraim.

„Spousta.“ Prohrábl si dlouhé černé vlasy. „Člověče, nikdy nelítejte s komerčníma linkama. To je poučení z tohohle příběhu.“

„Pane Bolivare, můžete mi říct, co si pamatujete z přistávání?“

„Jakýho přistávání? Mluvím vážně. Skoro celou cestu jsem do sebe házel panáky vodky s tonikem – určitě jsem všechno zaspal.“ Zvedl hlavu a zamžoural do světla. „Co takhle nějakej demerol? Až kolem pojede vozejk s občerstvením?“

Efraim si všiml jizev, jimiž měl Bolivar holé paže přímo poseté, a vzpomněl si, že pro jeho koncerty je typické, že do sebe řeže přímo na jevišti. „Snažíme se určit, jaká zavazadla cestujícím patřila.“

„To je snadný. Já nic neměl. Žádnej kufr, jenom telefon. Charterový letadlo mělo poruchu, takže jsem v poslední minutě chytil tenhle spoj. Copak vám to můj manažer neříkal?“

„Ještě jsem s ním nemluvil. Ptám se konkrétně na jistou velkou skříň.“

Bolivar se na něj zahleděl. „To je nějakej psychiatrickej test?“

„Ta skříň je v nákladovém prostoru. Taková stará bedna, částečně zaplněná hlínou.“

„Nemám tucha, o čem mluvíte.“

„Nepřivážel jste si ji z Německa? Vypadá, že něco takového by člověk jako vy mohl sbírat.“

Bolivar se zamračil. „To je pro diváky. Normální show, spektákl. Gotický líčení a hardcorový texty. Klidně si mě vygooglujte – můj táta byl metodistickej kazatel a jediný, co sbírám, jsou číči. Když už jsme u toho, kdy se odsud sakra dostanu?“

Efraim odpověděl: „Musíme udělat ještě několik testů. Chceme mít jistotu, že jste zdravý, než vás pustíme.“

„Kdy mi vrátíte telefon?“

„Brzy.“ Efraim se otočil k odchodu.

Úřednice se dohadovala se třemi muži stojícími před vchodem na izolované oddělení. Dva se tyčili nad Efraimem, to museli být Bolivarovi osobní strážci. Třetí byl menší, nesl si kufřík a smrděl na sto honů advokátem.

Efraim řekl: „Pánové, sem se nesmí.“

Právník spustil: „Přišel jsem, abyste propustili mého klienta Gabriela Bolivara.“

„Pan Bolivar podstupuje testy a bude propuštěn v nejbližším možném termínu.“

„A to bude kdy?“

Efraim pokrčil rameny. „Za dva, možná za tři dny, jestli všechno půjde dobře.“

„Pan Bolivar požádal o propuštění do péče svého osobního lékaře. Mám nejen plnou moc, ale mohu vystupovat také jako jeho zmocněnec při rozhodování o zdravotní péči, pokud by sám byl jakkoli nezpůsobilý.“

„Dovnitř za ním nikdo nesmí, jen já,“ odbyl ho Efraim. Úřednici řekl: „Okamžitě sem nechte postavit ostrahu.“

Advokát bojovně předstoupil. „Poslouchejte, doktore. Já sice moc neznám zákony o karanténě, ale vím určitě, že je nutný příkaz přímo od ředitele, pokud chcete někoho držet ve zdravotní izolaci. Mohu takový příkaz vidět?“

Efraim se usmál. „Pan Bolivar je teď můj pacient a kromě toho přežil leteckou katastrofu. Pokud necháte u sestřiček telefonní číslo, budu vás pravidelně informovat o tom, jak pokračuje jeho zotavování – samozřejmě se souhlasem pana Bolivara.“

„Podívejte se, doktore.“ Advokát položil Efraimovi ruku na rameno způsobem, který se doktorovi vůbec nelíbil. „Dokážu získat výsledky rychleji než soudním příkazem prostě tím, že zburcuji fanatický dav fanoušků svého klienta.“ Svoji hrozbu rozšířil i na přítomnou úřednici. „Chcete, aby se vám před nemocnicí srotil dav nejrůznějších potřeštěnců a dětí v gotických úborech, kteří tu budou lítat po chodbách a domáhat se návštěvy?“

Efraim se díval na advokátovu ruku tak dlouho, až ji ten chlap z jeho ramene sundal. Efraim potřeboval vidět ještě dva pacienty. „Podívejte se, na tohle opravdu nemám čas. Takže mi dovolte, abych vám rovnou položil několik otázek. Má váš klient nějakou pohlavně přenosnou chorobu, o které bych měl vědět? Užíval někdy narkotika? Ptám se jen proto, že jestli budu muset dohledávat celou jeho zdravotní dokumentaci, tak tyhle věci se lehko dostávají do nesprávných rukou. Přece byste nechtěl, aby do tisku prosákly zprávy o tom, co kdy prodělal – nemám pravdu?“

Advokát na něj němě zíral. „To jsou přece důvěrné informace. Kdyby je někdo prozradil, porušil by tím zákon.“

„A navíc by to znamenalo opravdu trapné potíže,“ přizvukoval Efraim a upíral zrak advokátovi do očí ještě další vteřinu, aby dotyčný pochopil. „Chci říct, představte si, že by někdo pověsil na internet třeba vaši zdravotnickou dokumentaci, aby ji každý viděl.“

Advokát oněměl docela a Efraim zamířil kolem obou osobních strážců pryč.

Joan Lussová, partnerka v právnické firmě, matka dvou dětí, absolventka Swarthmoru, obyvatelka Bronxvillu a členka Juniorské ligy seděla na pěnové matraci lůžka na izolovaném oddělení, stále zašněrovaná v tom směšném andělíčku, a škrábala na zadní stranu chrániče matrace poznámky. Psala a čekala a přitom vrtěla prsty u bosých nohou. Nechtěli jí vrátit telefon, takže musela škemrat a vyhrožovat, až jí přinesli aspoň tužku.

Chystala se znovu zazvonit, když do dveří konečně vešla sestra. Joan nasadila svůj šéfovský úsměv. „Zdravím, no konečně. Už jsem si říkala, kde jste. Jak se jmenuje ten doktor, co tu byl?“

„Není to lékař z nemocnice.“

„Toho jsem si vědoma. Ptala jsem se na jeho jméno.“

„Jmenuje se doktor Goodweather.“

„Goodweather.“ Zapsala si to. „Křestním?“

„Doktor.“ Nevýrazně se usmála. „Pro mě mají všichni stejné křestní jméno – doktor.“

Joan přimhouřila oči, jako by uvažovala, jestli se nepřeslechla, a trochu se na tuhých prostěradlech posunula. „A oni ho sem přidělili z Centra pro kontrolu nemocí?“

„Asi ano. Vydal příkazy, aby se tu provedla spousta testů…“

„Kolik ještě lidí přežilo tu leteckou katastrofu?“

„No, letadlo se nezřítilo.“

Joan se usmála. Někdy s nimi člověk musí mluvit, jako by angličtina nebyla jejich rodným jazykem, jinak vám nerozumějí. „Já se vás ptám, kolik ještě lidí přežilo let číslo 753 z Berlína do New Yorku?“

„V tomhle křídle jsou s vámi ještě tři. Tak, doktor Goodweather chce, abych vám odebrala krev a…“

Ale Joan už v tu chvíli neposlouchala. Jediný důvod, proč ještě seděla v tomhle nemocničním pokoji, tkvěl v tom, že dokáže zjistit daleko víc, pokud bude hrát tu hru s nimi. Ale ta fraška se už blížila ke konci. Joan Lussová byla advokátkou se specializací na občanskoprávní pochybení, která mohla být podkladem pro soudní žalobu. Letadlo plné cestujících, kteří zemřou – kromě čtyř… a jedním z nich je advokátka.

Chudák Regis Air. Z jejich pohledu přežila nesprávná cestující.

Joan spustila bez ohledu na to, co jí sestra právě povídala: „Chtěla bych kopii své aktuální lékařské zprávy, k tomu kompletní seznam laboratorních testů, které jste už provedli, a jejich výsledky…“

„Paní Lussová? Určitě je vám dobře?“

Joan se zamotala hlava, ale to byly jenom dozvuky toho, co se jim stalo na konci toho příšerného letu. Usmála se a prudce zavrtěla hlavou, aby o tom ujistila hlavně sebe samu. Vztek, který cítila, ji bude pohánět dalších aspoň tisíc fakturovatelných hodin, které stráví probíráním podrobností téhle katastrofy, než požene tuhle nebezpečně nedbalou leteckou společnost k soudu.

Nahlas řekla: „Brzo se budu cítit naprosto perfektně.“

Servisní hangár Regis Airu

„Žádné mouchy,“ poznamenal Efraim. „Cože?“ podivila se Nora.

Stáli před řadami pytlů s oběťmi uloženými před letadlem. Do hangáru zajely čtyři chladírenské vozy s boky pietně zakrytými černým plátnem, aby nebylo vidět označení rybího trhu. Každé tělo už bylo identifikováno a lidé z úřadu hlavního soudního lékaře jim připevnili na palec u nohy visačku s čárovým kódem. Tahle tragédie byla v jejich žargonu masovou katastrofou typu „uzavřený vesmír“, protože počet obětí byl daný a dal se zjistit – na rozdíl od zhroucení Dvojčat. Díky pasům, seznamu cestujících a nedotčeným tělům byla identifikace prostý, přímočarý úkol. Zato určit příčinu smrti byl opravdu oříšek.

Plachtovina se vrásnila pod botami členů týmu z Ústavu pro nebezpečné látky, kteří zvedali modré vinylové vaky za ucha na obou koncích a pochmurně je nakládali do přidělených náklaďáků.

Efraim řekl: „Měly by tu být mouchy.“ Světlomety rozestavené po hangáru prozradily, že vzduch nad mrtvými je čistý, až na pár líných můr. „Proč tu nejsou žádné mouchy?“

Bakterie v trávicím traktu, které s lidským hostitelem žijí, se po jeho smrti začnou starat samy o sebe. Začnou se krmit střevy, až se nakonec prokoušou do břišní dutiny a začnou konzumovat orgány. Mouchy dokážou vycítit hnilobné plyny provázející rozklad mrtvoly na míli daleko.

Tady měly přichystáno dvě stě šest porcí, takže hangár by měl bzučet hmyzem.

Efraim se vydal po plachtovině k několika pracovníkům ústavu, kteří právě zavírali další vak. „Počkejte,“ zadržel je. Narovnali se a odstoupili, a Efraim si klekl a rozepjal zip, takže se objevila mrtvola uvnitř.

Byla to ta mladá dívka, která zemřela ruku v ruce s matkou. Efraim, aniž si to uvědomoval, si zapamatoval místo, kam ji na podlahu uložili. Děti si člověk pokaždé zapamatuje.

Světlé vlasy splihle ležely, v důlku hrdla se leskl přívěsek v podobě usměvavého sluníčka na černé šňůrce. V bílých šatech vypadala skoro jako nevěsta.

Pracovníci přešli k vedlejšímu vaku a začali ho zavírat. Nora se vynořila za Efraimovými zády a sledovala, co dělá. Rukama v rukavicích sevřel dívku jemně za spánky a otočil jí hlavu.

Rigor mortis nastupuje asi za dvanáct hodin po smrti a vydrží dalších dvanáct až čtyřiadvacet hodin – teď byli uprostřed tohoto časového rozpětí – dokud se ztuhlé vápenité vazby ve svalech znovu nenaruší a tělo se nestane znovu poddajným.

„Pořád je vláčná,“ poznamenal Efraim. „Žádný rigor.“

Chytil dívku za rameno a kyčel a převrátil ji na břicho. Rozepnul jí vzadu šaty, takže se ukázala tkáň v bedrech a drobné výstupky páteře. Pleť měla bledou a posetou světlými pihami.

Když se srdce zastaví, krev v oběhovém systému se začne usazovat. Stěny vlásečnic silné pouze jednu buňku ten tlak brzy nevydrží, prasknou a krev se rozlije do okolních tkání. Krev se pak usazuje v nejníže položené, „prověšené“ části těla a rychle se sráží. Posmrtná bledost se zafixuje asi po šestnácti hodinách.

Tento limit už uplynul.

Jelikož zemřela vsedě a pak ji položili naplocho, měla se krev sesednout a srazit v dolní části zad a proto tam kůže měla být temně, sytě fialová.

Efraim se rozhlédl po řadě pytlů. „Proč se ta těla nerozkládají, jak mají?“

Efraim dívku znovu uložil na záda a zkušeným pohybem jí palcem rozevřel pravé oko. Rohovku měla zakalenou, přesně jak měla být, a bělima, matná bílá ochranná vrstva, byla přiměřeně suchá. Prozkoumal jí špičky prstů na pravé ruce – té, za kterou ji svírala matka – a zjistil, že jsou mírně zvrásněné kvůli odpařování vlhkosti, přesně jak by měly být.

Posadil se na paty, protože ty protichůdné příznaky ho rozčilovaly, a pak jí vložil palce obou rukou mezi suché rty. Vzdech, který unikl z rozevřených čelistí, byl prostě unikající plyn. Na vnitřku úst hned zkraje nebylo nic zvláštního, ale Efraim zapáčil prstem hlouběji, aby zmáčkl jazyk a zjistil, do jaké míry ústa vyschla.

Měkké patro a jazyk byly naprosto bílé, jakoby vyřezané ze slonoviny. Jako nějaký bizarní ozdobný knoflík. Jazyk byl tuhý a podivně napřímený. Efraim ho odtlačil stranou a nahlédl do zbytku úst. Všechno stejně odkrvené.

Odkrvené? Čeho ještě se tu dočkáme? pomyslel si. „Těla byla vykrvená – nezbyla v nich ani kapka krve.“ Pokud se na to nehodil tento citát, pak určitě jiný z televizních hororů uváděných Danem Curtisem v sedmdesátých letech: „Poručíku – ty mrtvoly – někdo z nich vysál všechnu krev!“ Zaduní varhanní hudba.

Začala se ho zmocňovat únava. Podržel tuhý jazyk mezi palcem a ukazovákem a tužkovou baterkou si posvítil do bílého hrdla. Poněkud mu to připomnělo gynekologické vyšetření. Pornořezba?

Pak se jazyk pohnul. Efraim sebou trhl a prst vyškubl. „Ježíšikriste!“ Dívčina tvář zůstávala nehybná jako posmrtná maska, jen rty se nedovřely.

Nora, která stála vedle něj, se na něj překvapeně podívala. „Co to bylo?“

Efraim si utíral prst o kalhoty, přestože měl stále rukavici. „Prostý reflex,“ vstával. Ještě chvíli se díval dívce do tváře, až se nakonec musel odvrátit. Zatáhl zip na pytli a uzavřel ji uvnitř.

Nora se zeptala: „Čím by to mohlo být? Že by něco zpomalovalo rozklad tkání? Ti lidi jsou přece mrtví…“

„To v každém ohledu, až na ten rozklad.“ Efraim zamyšleně vrtěl hlavou. „Nemůžeme převoz zdržovat. Závěr je, že ta těla potřebujeme na patologii. Rozřezat je. Zjistit zevnitř, o co jde.“

Všiml si, že Nora se dívá jinam, na zdobenou bednu uloženou na podlaze hangáru kus od ostatních zavazadel. „Na tomhle prostě nic nesedí,“ řekla.

Efraim hleděl opačným směrem, na mohutné letadlo, které se tyčilo nad nimi. Chtěl se vrátit na palubu. Něco jim určitě uniklo. Odpověď musí být tam.

Ale než se tam dostal, všiml si, že Jim Kent vede do hangáru ředitele Centra pro kontrolu nemocí. Doktoru Everettovi Barnesovi bylo jedenašedesát a stále zůstával spíš jižanským doktorem, jímž byl ve svých počátcích. Veřejná zdravotní služba, pod niž Centrum spadalo, vzešla z námořnictva, a i když se od té doby VZS značně osamostatnila a ubírala se vlastním směrem, hodně jejích vrcholových úředníků, včetně ředitele Barnese, dodnes dávalo přednost uniformám vojenského střihu. Takže byl obrazem protikladů – lidový, domácký džentlmen s bílou bradkou, který se však obléká jako penzionovaný admirál do elegantní khaki polní uniformy s hrudníkem plným metálů. Hodně připomínal plukovníka Sanderse, dekorovaného za zásluhy v boji.

Po úvodních zdvořilostech a letmé prohlídce jednoho mrtvého z letadla se ředitel Barnes zeptal na ty, co přežili.

Efraim mu odpověděl: „Nikdo z nich se vůbec nepamatuje, co se stalo. Nepomůžou nám.“

„Nějaké příznaky?“

„Bolest hlavy, občas úporná. Svalová bolest, zvonění v uších. Dezorientace. Sucho v ústech. Potíže s rovnováhou.“

Ředitel Barnes poznamenal: „Takže vzato kolem a kolem nejsou na tom o moc hůř než každý druhý po dálkovém letu.“

„Je to prostě záhada, Everette,“ řekl Efraim. „Byli jsme s Norou v tom letadle první. Ti cestující – všichni – nevykazovali známky života. Nedýchali. Čtyři minuty bez kyslíku jsou hranicí pro trvalé poškození mozku. Tihle lidi byli odříznutí snad víc než hodinu.“

„Evidentně nebyli,“ namítl ředitel. „A nedokázali ti říct vůbec nic?“

„Vyptávali se mě mnohem víc než já jich.“

„A mají ti čtyři něco společného?“

„Teď se to prověřuje. Chtěl jsem vás požádat, abyste nám pomohl udržet je v nemocnici, dokud neskončíme s prací.“

„Já vám mám pomoci?“

„Potřebujeme, aby ti čtyři pacienti spolupracovali.“

„Přece spolupracují.“

„Zatím. Já jenom… nemůžeme nic riskovat.“

Ředitel si při řeči uhladil úhledný bílý vous. „Když si při ošetřování budeme počínat trochu takticky, určitě si řádně uvědomí, jaké mají štěstí, že byli ušetřeni tragického osudu, a nebudou dělat problémy ani nadále.“ V úsměvu vycenil horní řadu tlustě glazované protézy.

„Co kdybychom využili zákon o pravomoci zdravotnických úřadů…“

„Efraime, přece víš, že je nebetyčný rozdíl mezi tím, jestli několik cestujících ubytuješ na infekčním za účelem dobrovolného preventivního vyšetření, nebo na ně uvalíš karanténu. Musíme vzít v úvahu širší souvislosti – hlavně média, abych byl upřímný.“

„Everette, při vší úctě nemůžu souhlasit…“

Ředitelova drobná ruka spočinula Efraimovi na rameni. Trochu svůj jižanský přízvuk přehnal, možná aby jeho slova nevyzněla tak tvrdě. „Dovol, abych ušetřil čas nám oběma, Efraime. Když se teď na to podíváme objektivně, tak ta tragická nehoda už je, naštěstí – chtělo by se říct díky bohu – pod kontrolou. Nikdo nehlásí žádné další úmrtí nebo onemocnění v jiném letadle nebo na jiných letištích ve světě, a to máme skoro osmnáct hodin po přistání tady toho letadla. To jsou všechno dobré zprávy a my na ně musíme klást důraz. Vyslat veřejnosti signál, posílit důvěru v náš systém leteckého cestování. Efraime, já jsem přesvědčený, že když ty čtyři šťastlivce, co to přežili, pořádně zaangažujeme a budeme apelovat na jejich smysl pro čest a povinnost, určitě je to přiměje ke spolupráci.“ Ředitel zase ruku sundal a usmíval se na Efraima jako starý voják, který se podvoluje vrtochu pacifistického syna. „Kromě toho,“ pokračoval Barnes, „všechno tady ukazuje na únik nějakého plynu, ne? Tolik obětí, které padly skoro ve stejném okamžiku? Uzavřený prostor? A ti čtyři se probrali, když je vynesli z letadla, ne?“

Nora se ozvala: „Jenomže vnitřní klimatizace selhala zároveň s elektrikou hned po přistání.“

Ředitel Barnes přikývl a založil si zamyšleně ruce na hrudi. „No, musíme toho hodně zpracovat, to je bez debaty. Ale podívejte se – bylo to pro váš tým moc užitečné cvičení. Zvládli jste to dobře. A když už se zdá, že se všechno uklidňuje, podíváme se, co z toho tedy hlavně vyplývá. Hned jak skončí ta hloupá tiskovka.“

Efraim se nastražil: „Počkat, cože?“

„Starosta a guvernér pořádají tiskovou konferenci, budou tam taky zástupci aerolinek, úředníci z letištní správy a tak dál. Ty a já tam půjdeme za federální zdravotnictví.“

„No to snad ne… Pane, na to nemám čas. To může udělat Jim…“

„Jim to sice může udělat, ale dnes to budeš ty, Efraime. Jak jsem řekl, je čas, abys byl v téhle záležitosti na očích. Jsi šéfem projektu Kanárek a já chci, aby s novináři mluvil někdo, kdo byl u obětí jako první. Potřebujeme, aby naše úsilí mělo pro veřejnost konkrétní tvář.“

Tak proto to vehementní odmítání nuceného pobytu v nemocnici nebo karantény. Barnes to vzal politicky. „Já vlastně ještě nic pořádně nevím,“ bránil se Efraim. „Proč je to tak brzo?“

Ředitel Barnes v úsměvu opět vycenil bělostnou glazuru. „Lékařskou zásadou je ‚hlavně neuškoď‘. Zásadou politickou je ‚hlavně běž do televize‘. Kromě toho je mi jasné, že čas běží. Chtějí dostat něco do vysílání dřív, než nastane to pitomé zatmění slunce. Sluneční skvrny ruší radiové vlny nebo co.“

„Sluneční…“ Efraim na to docela zapomněl. Úplné zatmění slunce, ta vzácná astronomická událost, mělo nastat už dnes kolem půl třetí odpoledne. První taková událost ve městě New York po více než čtyřech stech letech od úsvitu Ameriky. „Kristepane, na to jsem zapomněl.“

„Náš signál lidu této země bude jednoduchý. Došlo ke značným ztrátám na životech a Centrum pro kontrolu nemocí se naplno věnuje vyšetřování. Je to katastrofa, ale incident už je pod kontrolou a je zřejmé, že se jedná o ojedinělý případ, takže naprosto není důvod se znepokojovat.“

Efraim se snažil, aby si ředitel nevšiml, jak se mračí. Bude se muset postavit před kamery a tvrdit, že všechno je prostě skvělé. Vyšel z vyhrazené části hangáru do kalného dne. Pořád se snažil vymyslet, jak by se z té situace vyvlékl, když mu v kapse u kalhot zabzučel mobil. Vytáhl ho a uviděl, že na LCD displeji se pomalu otáčí ikonka obálky. Textová zpráva z Mattova mobilu. Efraim ji otevřel:

Janci 4 Sox 2. Sqělá místa, škoda žes tu Obyl. Z.

Efraim stál a hleděl na tu elektronickou depeši od svého syna, až se mu zamžily oči. Pak se zadíval na svůj stín na letištní ploše, který, pokud ho nešálil zrak, začínal pomalu mizet.

Pásmo totality

Lidé na zemském povrchu vzrušeně pozorovali, jak se úzký výkrojek na západní hraně Slunce – lunární „první kontakt“ – rozšiřuje v plíživou temnotu, oblé vykousnutí, které postupně pohlcuje odpolední paprsky. Zprvu nebyl rozdíl v množství nebo barvě slunečního světla na Zemi nijak zřetelný. Jenom ten černý výkrojek vysoko na nebi, který proměnil jindy tak spolehlivé Slunce v srpek, naznačoval, že se dnešek bude lišit od ostatních dnů.

Výraz „zatmění Slunce“ je vlastně zavádějící. Zatmění nastane, když jeden objekt vstoupí do stínu vrhaného jiným objektem. Při zatmění Slunce Měsíc nevstupuje do slunečního stínu, ale prochází mezi Sluncem a Zemí a tím Slunce zastíní – stín vrhá Měsíc. Správný výraz je „okultace“ neboli zákryt. Měsíc Slunce zakrývá a vrhá malý stín na zemský povrch. Není to žádné sluneční zatmění, ale ve skutečnosti zatmění Země.

Vzdálenost Země od Slunce tvoří přibližně čtyřistanásobek vzdálenosti Měsíce od Země. Pozoruhodnou náhodou tvoří průměr Slunce zhruba čtyřistanásobek průměru Měsíce. To je důvod, proč Měsíc a sluneční fotosféra – ten jasný kotouč – vypadají z pozemské perspektivy zhruba stejně velké.

Totální okultace je možná jen tehdy, když je Měsíc v novu a současně v perigeu, tedy v bodě co nejblíže Zemi. Jak dlouho takzvaná totalita trvá, záleží na orbitě Měsíce a nikdy nepřekračuje sedm minut a čtyřicet vteřin. Okultace, ke které mělo dojít toho dne, měla probíhat přesně čtyři minuty a padesát sedm vteřin: tajuplná noc uprostřed krásného podzimního odpoledne měla trvat téměř pět minut.

Slunce bylo už zpola zakryté novým (a jinak neviditelným) Měsícem a stále jasné nebe začínalo nabírat kalný odstín jako při západu slunce, jenom bez teplého světla. Ze Země vypadalo sluneční světlo bledé, jako by procházelo filtrem nebo bylo něčím rozptýleno. Stíny ztratily kontury. Svět vypadal, jako by v něm někdo utlumil osvětlení.

Sluneční srpek se dále tenčil, protože ho pohlcoval měsíční kotouč, a mizející část oslnivě zářila, jako by propadala panice. Zdálo se, že okultace získala spád a nabrala zoufalou rychlost, protože pozemská krajina zešedla, barvy obvyklého spektra vyprchaly. Západní nebe temnělo rychleji než východní, protože stín Měsíce se blížil.

Zatmění mělo být na většině území Spojených států a Kanady jen částečné a totální zatmění mělo nastat pouze v úseku dlouhém asi šestnáct tisíc kilometrů a širokém sto šedesát kilometrů, což bude pásmo stínu, který Měsíc vrhne na Zemi. Toto „pásmo totality“ se bude sunout od západu k východu, začne u Afrického rohu, zvedne se přes Atlantik a skončí západně od Michiganského jezera. Pásmo se bude pohybovat rychlostí více než šestnáct set kilometrů za hodinu.

Sluneční srpek dál slábl a nebe zfialovělo, jako by je někdo škrtil. Temnota na západě houstla jako mlčenlivá, tichá bouřková fronta, roztahovala se po nebi a stahovala se kolem zesláblého slunce, jako když obrovský organismus podléhá zhoubnému vnitřnímu bujení.

Slunce nebezpečně pohaslo, skrz tmavé sklo vypadalo jako kukátko, přes které někdo vysoko nahoře přetahuje záklopku a zbavuje nás tak proudu denního světla. Srpek bíle zazářil a v posledních okamžicích agónie se proměnil ve stříbro.

Po zemi se začaly toulat podivné stíny. Oscilace tvořené světelným lomem v pozemské atmosféře – podobné efektu, který tvoří světlo na dně bazénu – se svíjely jako stínoví hadi, které však člověk zahlédl jen koutkem oka. Z těch strašidelných triků světla a stínů se divákům ježily vlasy v zátylku.

Konec přišel rychle. Poslední zápas byl děsivý a prudký, sluneční srpek se svraštil do zakřivené čárky a pouhé jizvy na nebi, a pak se rozčlenil na šňůru jednotlivých oslnivě bílých perel, v něž se přetavily poslední sluneční paprsky prosvítající nejhlubšími údolími na měsíčním povrchu. Ty perly se zamihotaly a rychle vymizely, jako když skomírá plamen svíčky dohasínající v roztaveném černém vosku. Karmínový pruh – chromosféra, tenká svrchní vrstva sluneční atmosféry – na posledních několik vzácných vteřin vzplál, a pak už bylo slunce pryč.

Nastala totalita.

Ulice Kelton, Woodside, Queens

Kelly Goodweatherová nemohla uvěřit, jak rychle den potemněl. Stála před domem na chodníku, stejně jako její ostatní sousedi v ulici – na té straně, kam obvykle ve dne dopadá slunce – a hleděla na ztemnělé nebe skrz ochranná skla v kousku kartonu, která přidávali zadarmo ke dvoulitrovým lahvím dietní limonády Zatmění. Kelly byla vzdělaná žena. Na intelektuální rovině dobře chápala, co se děje, a přesto prožívala nával paniky, až se jí málem zatočila hlava. Měla chuť utéct, někam se schovat. Tohle seřazení nebeských těles a vstup do měsíčního stínu se dotýkalo něčeho hluboko v jejím nitru. Toho vnitřního zvířete, které se děsí noci.

Ostatní to určitě cítili také. Jakmile nastalo úplné zatmění, ulice ztichla. Všichni se ocitli v divném šeru. A těsně mimo zorné pole se svíjely po trávníku a po stěnách domů ty hadovité stíny jako tančící duchové. Jako by ulicí zafoukal studený vítr, který sice nikomu nepohnul ani vláskem, ale zastudil v břiše.

Když se člověk otřese, často si říká: Někdo mi právě přešel po hrobě. Přesně takový pocit „okultace“ vyvolávala. Někdo nebo něco přešlo po hrobě všech, kdo se dívali. Mrtvý Měsíc přecházel po živé Zemi.

A potom, když člověk vzhlédl, uviděl sluneční koronu, jakési antislunce, černé a bez tváře, které svítilo jako šílenec okolo nicoty tvořené Měsícem a vytvářelo zářivé pavučiny bílých vlasů. Vypadalo jako umrlčí hlava.

Sousedé Bonnie a Don, manželé bydlící ve vedlejším domě, se navzájem drželi kolem pasu a Bonnie měla ruku zastrčenou do zadní kapsy Donových volných džínů. „Že je to úžasné?“ zavolala Bonnie s úsměvem přes rameno.

Kelly nedokázala odpovědět. Copak to nechápou? Pro ni to nebyla pouhá kuriozita, žádná odpolední atrakce. Jak je možné, že v tom nevidí nějaké znamení? Ať jdou astronomická vysvětlení a intelektuální zdůvodnění k čertu: tohle přece musí něco znamenat. Možná to samo o sobě žádný význam nemá, došlo tu prostě ke konvergenci oběžných drah. Ale jakýkoli tvor obdařený vědomím přece musí takovému jevu přičítat nějaký význam, kladný nebo záporný, náboženský, spiritistický nebo jakýkoli jiný, že je to tak? Přece pouhá skutečnost, že rozumíme tomu, jak něco funguje, nemusí ještě nutně znamenat, že to opravdu chápeme…

Znovu zavolali na Kelly, která stála samotná před domem, a řekli jí, že už si může brýle bez nebezpečí sundat. „Tohle si nenechte ujít!“

Kelly si však brýle nemínila sundávat. Ať si říkali v televizi, že během „totality“ je to bezpečné. Televize jí také vykládala, že nezestárne, pokud si bude kupovat drahé krémy a pilulky.

Celou ulicí zněly užaslé a obdivné vzdechy, pro všechny to byl skutečně společný zážitek, protože lidé se spokojili s výjimečností tohoto okamžiku. Všichni kromě Kelly. Co je to se mnou? divila se.

Částečně za to mohl fakt, že viděla Efraima v televizi. Na tiskové konferenci toho moc nenamluvil, ale Kelly mu poznala na očích a ze způsobu mluvy, že se něco děje. Že je opravdu zle a žádné guvernérovo nebo starostovo rutinní ujišťování to nenapraví. To náhlé a nevysvětlitelné úmrtí dvou set šesti pasažérů zaoceánského letu znamená něco mnohem horšího.

Nějaký virus? Teroristický útok? Masovou sebevraždu?

A teď navíc tohle.

Chtěla, aby Zack a Matt byli doma. Chtěla je mít u sebe, okamžitě. Chtěla, aby tahle solární okultace okamžitě skončila, a už nikdy takový pocit nechtěla zažít. Dívala se tmavými filtry na vražedný Měsíc, temný a vítězný, a bála se, že už možná nikdy Slunce neuvidí.

Stadion Yankees, Bronx

Zack stál na sedadle vedle Matta, který hleděl na zatmění s nakrčeným nosem a otevřenými ústy jako řidič, který namáhavě mžourá na protijedoucí vozidla. Přes padesát tisíc fanoušků Yankees mělo na nose brýle ve speciálním vydání s jemným proužkem. Teď stáli všichni na nohou s tvářemi obrácenými vzhůru a dívali se na Měsíc, kvůli kterému uprostřed dokonalého baseballového odpoledne potemnělo nebe. Všichni kromě Zacka Goodweathera. Zatmění bylo sice bezva, ale když už ho viděl, zaměřil pozornost na hřiště. Snažil se v šeru rozeznat hráče Yankees. Tamhle byl Jeter, který měl na nose úplně stejné brýle jako Zack, a klečel na jednom koleni, jako by čekal, až ho vyvolají k dalšímu odpalu. Všichni pálkaři a chytači stáli před hrazením v hloučku v pravém poli hřiště s ostatními a tu podívanou jen hltali.

„Dámy a pánové,“ ozval se hlasatel Bob Sheppard, „kluci a holky, nyní si můžete sundat ochranné brýle.“

Udělali to. Padesát tisíc lidí, a skoro všichni najednou. Rozlehl se užaslý povzdech, pak mezi diváky zazněl potlesk a po chvilce propukl jásot naplno, jako by věčně skromný polař Matsui odpálil míček až do Monument Parku a diváci ho chtěli přimět, aby mezi ně odpálil čepici.

Zack se ve škole učil, že Slunce je termonukleární pec s teplotou šest tisíc Kelvinů, ale že vnější vrstva, korona, tvořená přehřátým plynným vodíkem – ta je ze Země vidět jenom během úplného zatmění – má z nevysvětlitelných důvodů mnohem vyšší teplotu, která dosahuje až dvou milionů Kelvinů.

Když si sundal brýle, uviděl dokonale černý kotouč lemovaný vrstvičkou karmínové záře a obklopený aurou jemného bílého světla. Připomínal oko: Měsíc byl černá rozšířená zornice, korona bělmo a řeřavě červené výtrysky z okraje zornice – erupce přehřátého plynu na povrchu Slunce – byly krvavé žilkování. Trochu jako oči zombie. Paráda.

Zombácké nebe. Ne: Zombáci při zatmění. Zombáci při okultaci. Okultácký zombáci z planety Měsíc! Počkat – Měsíc přece není planeta. Zombácký Měsíc. To by mohl být námět filmu, který se s kamarády chystali letos v zimě natočit. Paprsky z Měsíce během úplného zatmění promění hráče newyorských Yankees v zombáky, co ostatním vysrkávají mozky – to je ono! A kámoš Ron vypadá přesně jako Jorge Posada zamlada. „Hele, Jorge Posado, dáš mi autogram…? Počkej, co to děláš… hele, to je moje… co je to s tebou… co to máš s očima… gig… ne… NÉÉÉ!“

Zahrály varhany a několik opilců se proměnilo v dirigenty. Mávali rukama a nabádali diváky ve své sekci, aby zpívali „Sleduje mě stín Měsíce“, děsně starou pecku. Fanoušci baseballu málokdy potřebují záminku k randálu. Tihle lidé by řvali, i když by to dnešní zatmění způsobil asteroid řítící se přímo na ně.

Páni. Zack sebou škubl, protože si uvědomil, že něco přesně v tomhle duchu by poznamenal táta, kdyby tu byl.

Matt, který vedle něj právě obdivoval reklamní brýle, do Zacka šťouchl loktem. „Pěkný suvenýr, co říkáš? Vsadím se, že zítra touhle dobou bude těch blbostí plná eBay.“

Vzápětí Mattovi do ramene strčil jeden opilý chlap a rozlil mu pivo na boty. Matt na chvíli ztuhl, potom na Zacka významně zakoulel očima, jako by říkal Co s tím provedem? Ale nahlas nic neřekl ani neudělal. Dokonce se ani neotočil, aby se na toho hulváta podíval. Zacka najednou napadlo, že ještě nikdy neviděl Matta pít pivo, jedině bílé nebo červené víno, když večeřel u nich doma s mámou. Zack v tu chvíli vycítil, že Matt, ať už je ze zápasu kdovíjak nadšený, se v podstatě bojí fanoušků, kteří sedí všude kolem nich.

Zack opravdu zatoužil, aby tu byl táta. Vylovil z kapsy džínů Mattův mobil a znovu zkontroloval, jestli mu nepřišla odpověď na esemesku.

Vyhledávám signál, stálo na displeji. Spojení pořád nefungovalo. Sluneční erupce a deformace záření dělaly s radiovými vlnami a satelity na orbitě pěknou paseku, v televizi hlásili předem, že se to stane. Zack zase telefon schoval a natáhl krk, aby pořádně viděl na hřiště a hlavně na Jetera.

Mezinárodní kosmická stanice

Tři sta padesát kilometrů nad zemí, v nulové gravitaci, astronautka Thalia Charlesová – americká letecká inženýrka Expedice 18, které se účastnil ruský velitel a další inženýr, Francouz – proplouvala vestibulem, který spojoval modul Unity se záďovým průlezem laboratorního modulu Destiny. Průzkumná mezinárodní stanice obíhala Zemi šestnáctkrát za den neboli zhruba jedenkrát za hodinu a půl, rychlostí asi sedmadvacet tisíc kilometrů za hodinu. Okultace nebyla na nízké orbitě nad Zemí ničím zvláštním: stačilo zastínit slunce v okně jakýmkoli kulatým předmětem, a objevila se velkolepá korona. Thalia se proto zajímala nikoli o seřazení Měsíce a Slunce do zákrytu – z její perspektivy a při takové rychlosti to žádná pořádná okultace nebyla – ale spíš o to, jak se projeví na pomalu rotující Zemi.

Destiny, hlavní průzkumná laboratoř na kosmické stanici, měří asi osm krát čtyři metry – ačkoli vnitřní pracovní prostor tohoto válcovitého modulu je napěchovaný spoustou zařízení, které je připevněno k hranatým stěnám, takže je mnohem těsnější a měří na délku zhruba jako pět lidí a na šířku jako jeden člověk. Každé vedení, potrubí a dráty byly přímo přístupné a tudíž viditelné, takže všechny čtyři stěny Destiny vypadaly jako obrácená obří základová deska počítače. Chvílemi měla Thalia pocit, že je jenom maličkým mikroprocesorem, který uvnitř obrovského kosmického počítače poslušně vykonává zadané úkony.

Thalia doručkovala pod dně či podlaze Destiny – v kosmu není žádné nahoře ani dole – až k širokému čočkovitému kruhu opatřenému zástrčkami. Portálový štít měl chránit modul před mikrometeority a nárazy smetí, které se pohybovaly po orbitě. Thalia se zaklínila chodidlem v ponožce do nástěnného úchytu a ručně štít otevřela, takže se odkryl průzor o průměru půl metru.

Ve výhledu se objevila bílomodrá Zeměkoule.

Thaliin úkol zněl vybrat a pořídit pevně ukotveným Hasselbladem s dálkovou spouští několik snímků Země. Ale když ze své neobvyklé vyhlídky pohlédla na planetu, zachvěla se. Velký černý kotouč, který byl stínem Měsíce, vypadal jako posmrtná skvrna na tváři Země. Tmavá a hrozivá hyzdila jinak zdravou modrou oblinu, která znamenala domov. Thaliu nejvíc znervózňovalo, že v tom stínu, jeho centrální a nejtmavší části, vůbec nic nevidí, že v té černé prázdnotě mizí obrovský kus krajiny. Jako by se dívala na satelitní mapu New Yorku zničeného katastrofickým požárem, který dál zuří v širokém okruhu na východním pobřeží.

Manhattan

Newyorčané se shromáždili na pětapadesátiakrovém trávníku Central Parku v takovém počtu, jako by se tu konal letní koncert. Ti, kdo si tu dopoledne rozložili deky a židličky, už stáli na nohou stejně jako ostatní, otcové měli děti posazené na ramenou, matky chovaly miminka v náručí. Nad parkem se tyčila šedofialová budova Belvedere Castle, gotické monstrum, které působilo poněkud přízračně v tomto poklidném otevřeném prostoru, tísněném od východu a západu mrakodrapy.

Velká ostrovní metropole nehybně strnula a všichni si ten klid vládnoucí ve městě uvědomovali. Atmosféra připomínala totální výpadek elektřiny, všech se zmocnila úzkost, ale prožívali ji společně. Okultace nastolila ve městě a mezi jeho obyvateli jakousi rovnost, pětiminutovou přestávku v sociální stratifikaci. Všichni pod sluncem – spíš bez něho – byli stejní.

V parku vyhrávala rádia, lidé zpívali do sedmiminutové karaoke verze písničky od Bonnie Tylerové „Úplné zatmění srdce“, kterou pořád dokola pouštěla stanice Z100.

Na mostech spojujících manhattanský East Side se zbytkem světa stáli lidé u zastavených aut nebo seděli na kapotách a na chodnících cvakali snímky fotografové s aparáty opatřenými speciálními filtry.

Na spoustě střech se pořádaly odpolední koktejly, bujará zábava však před tím děsivým nebeským představením na chvíli uvázla.

Obří obrazovka Panasonic Astrovision na zšeřelém Times Square přenášela okultaci masám Pozemšťanů, i když vysílání přerušovaly kosmické poruchy, takže přízračná sluneční korona se chvěla nad „křižovatkou světa“ jako varování ze vzdáleného koutu galaxie.

Systémy tísňového volání na číslo 911 a obecních informací na 311 zaplavil příval hovorů včetně oznámení hrstky předčasně rodících žen, které hlásily porodní bolesti „způsobené zatměním“. Sanitky řádně vyjely, přestože doprava po celém ostrově byla doslova ochromená.

Psychiatrická léčebna na Randall’s Island na severu East River zavřela agresivní pacienty na pokoje a vydala příkaz stáhnout všechny žaluzie. Neagresivní pacienti byli vyzváni, aby se shromáždili v ústavních kavárnách se zataženými závěsy, kde se promítaly filmy – obhroublé komedie – i když během několika minut při úplném zatmění nápadně mnoho pacientů zneklidnělo a toužilo opustit místnost, přestože nedokázali vysvětlit důvod. Psychiatrické oddělení v Bellevue zaznamenalo zvýšený příjem klientů hned ráno, ještě před okultací.

Mezi Bellevue a Lékařským centrem Newyorské univerzity, dvěma největšími nemocnicemi na světě, se nacházela snad nejošklivější budova v celém Manhattanu. Úřad hlavního newyorského soudního lékaře vypadal jako znetvořený hranol nechutně tyrkysové barvy. Když náklaďáky z rybáren vykládaly pytle s mrtvolami, které pak zaměstnanci odváželi na vozících do piteven a obřích chladnic ve sklepě, vyšel si Gossett Bennett, jeden ze čtrnácti zdejších patologů, na krátkou chvilku ven. Z malého parku za nemocnicí nemohl Slunce zakryté Měsícem vidět – budova mu stínila – takže místo toho pozoroval diváky. Po celé dálnici FDR, na niž byl z parku výhled, na té silnici, kde nikdy neustával ruch, stáli mezi odstavenými auty lidé. Řeka East River za dálnicí byla temná jako asfaltový proud odrážející mrtvé nebe. Za řekou, nad celým Queensem viselo příšeří, narušované jenom svitem sluneční korony, která se odrážela v několika nejvyšších oknech obrácených k západu a podobala se doběla rozpáleným plamenům z nějaké přízračné chemické továrny.

Takhle bude vypadat konec světa, až nastane, pomyslel si, než se vrátil do pitevny, kde měl pomáhat s katalogizací mrtvých.

Mezinárodní letiště JFK

Příbuzné zemřelých cestujících a posádky letu 753 společnosti Regis Air vybídli, aby si odpočinuli od vyřizování dokumentace a kávy, kterou jim vařil Červený kříž (pro postižené pouze bez kofeinu), a vyšli si na letištní plochu ve vyhrazeném prostoru za terminálem číslo tři. Tam se všichni truchlící, kteří jinak neměli nic společného, choulili k sobě a ruku v ruce a s tvářemi obrácenými k západu čelili zatmění – někteří se o sebe opírali ze solidarity, jiní potřebovali skutečnou fyzickou oporu. Ještě nevěděli, že je brzy rozdělí do čtyř skupin a převezou školními autobusy do jednotlivých úřadů soudního lékařství, kde budou zvát jednu rodinu po druhé do předváděcí místnosti a tam jim ukazovat posmrtné fotografie s žádostí, aby oficiálně identifikovali své milované. Pohled na skutečné tělesné ostatky bude umožněn pouze těm rodinám, které si to vyžádají. Potom jim vydají poukázky na ubytování v letištním hotelu Sheraton, kde jim zdarma nabídnou večeři formou švédského stolu, a po celou noc i následující den jim budou k dispozici specializovaní psychologové.

V tuto chvíli však hleděli na černý disk svítící jako negativ reflektoru, který odsává světlo z našeho světa a posílá ho zpátky do kosmu. Tento zlověstný jev jim v tu chvíli připadal jako dokonalý symbol vlastní ztráty. Pro ně bylo to zatmění naprosto bezvýznamné. Připadalo jim jen vhodné, že nebe a bůh se starají, aby řádně uctili jejich smutek.

Před servisním hangárem Regis Airu stála Nora. Držela se stranou od ostatních vyšetřovatelů a čekala, až se Efraim a Jim vrátí z tiskovky. Oči upírala ke zlověstné černé díře v nebi, ale pohled měla rozostřený. Cítila, že je v zajetí čehosi, čemu nerozumí. Jako by se objevil nějaký nový, podivný nepřítel. Mrtvý Měsíc zastiňuje živé Slunce. Noc zatemňuje den.

V tu chvíli kolem ní proplul stín. Postřehla koutkem oka jakési zamihotání, jako když se po letišti těsně před úplným zatměním klikatily ty červí stíny. Cosi těsně mimo její zorné pole, přímo na hranici vnímání. Vylétlo to z hangáru jako temný duch. Stín, který Nora vyloženě cítila.

Ve zlomku vteřiny, než za pohybem stočila zornici, stačil stín zmizet.

Lorenzu Ruizovou, která obsluhovala dopravník na zavazadla a musela jet k mrtvému letadlu jako první, ten zážitek nepřestával pronásledovat. Lorenza nedokázala zapomenout, jak včera v noci stála ve stínu toho letadla. Vůbec se nevyspala, házela sebou a obracela se, až nakonec musela vstát a začala přecházet po pokoji. Ani sklenice bílého vína pro lepší spaní jí nepomohla. Cosi ji tížilo a ona se toho nedokázala zbavit. Když konečně vyšlo slunce, přistihla se, jak se každou chvíli dívá na budík – uvědomila si, že čeká, kdy se bude moci vrátit do práce. Nemohla se dočkat, až bude zase na letišti. Nebylo to z žádné morbidní zvědavosti. Mohl za to obraz spícího stroje, který se jí vpálil do mozku jako jasný světelný záblesk do sítnice. Myslela jen na to, že se k němu musí vrátit a vidět ho.

Do toho přišlo to zatmění a letiště bylo podruhé během čtyřiadvaceti hodin uzavřeno. Tohle přerušení se plánovalo už řadu měsíců –

Federální letecký úřad vyčlenil patnáctiminutové okno pro všechna letiště, která se ocitla v dosahu okultace, protože panovaly obavy o zrak pilotů, kteří si během startu nebo přistání dost dobře nemohli nasadit brýle s filtrem – ale Lorenze ty počty připadaly náramně divné a náramně prosté:

Mrtvé letadlo + zatmění Slunce = To nevěstí nic dobrého.

Když Měsíc pohltil Slunce jak ruka zakrývající křičící ústa, zmocnila se Lorenzy stejná bezhlavá panika, jako když stála na zavazadlové rampě pod břichem ztichlého boeingu. Cítila stejně silné nutkání utéct, dnes navíc zesílené vědomím, že tentokrát vůbec není kam.

Teď to uslyšela znovu. Stejný hluk, který ji pronásledoval od chvíle, kdy dorazila na směnu, jenomže teď byl rovnoměrnější a hlasitější. Jakési hučení nebo drnčení, a nejdivnější bylo, že ho slyšela stejně hlasitě, i když si nasadila ochranná sluchátka. Bylo to jako bolest hlavy, prostě uvnitř. Ale jakmile se vrátila do práce, zesílilo to jako přiblížený maják.

Když nastala čtvrthodinová pauza kvůli zatmění, rozhodla se vyrazit pěšky za zdrojem toho zvuku, najít ho. Nijak ji nepřekvapilo, když se ocitla před servisním hangárem Regis Airu obehnaným zátarasy, kam odklidili mrtvý boeing.

Ten zvuk nepřipomínal žádný stroj, jaký v životě slyšela. Bylo to jakési zurčení, šum, jako tekoucí voda. Nebo jako mumlání desítky hlasů, stovky různých hlasů, které se snaží něco vyslovit. Možná chytala na zubní plomby radarové vlny. Před hangárem stála skupina lidí. Všichni civěli nahoru na zastíněné Slunce – ale nikdo se neznepokojoval, dokonce si ani neuvědomoval nějaké hučení jako ona. Takže si to nechala pro sebe. Přesto jí z nějakého nepochopitelného důvodu připadalo důležité, aby byla zrovna tady a přesně v tuhle chvíli. Poslouchala ten zvuk a přála si – aby ukojila zvědavost, proč jinak? – aby se mohla dostat do hangáru a znovu se na letadlo podívat. Jako by se tím pohledem mohla toho bzučení v hlavě zbavit.

Potom najednou pocítila ve vzduchu jakési napětí, jako když vítr změní směr, a… ano, připadalo jí, že zdroj toho zvuku se přesunul kamsi napravo. Ta náhlá změna ji polekala, ale vydala se za tím zvukem, obklopená černým světlem zářícího Měsíce, se sluchátky a ochrannými brýlemi v ruce. Před ní stály popelnice a skříňové přívěsy, za nimi několik velkých hranatých kontejnerů a potom jakési ostnaté křoví a pokroucené, šedé, větrem bičované borovice s větvemi plnými zachyceného smetí. Za nimi hurikánový plot, za kterým se rozkládaly stovky akrů půdy zarostlé křovinami.

Hlasy. Teď už jí to víc připomínalo hlasy. Snažily se spojit do jediného, do jakéhosi slova…

Když se Lorenza přiblížila k přívěsům, v korunách stromů to zašustilo, cosi se zvedlo a ona leknutím uskočila. Racci s šedivým břichem, které zřejmě vystrašilo zatmění, vystartovali z větví a popelnic jako okřídlené skleněné střepy z rozbitého okna, a rozlétli se všemi směry.

Hlasy bzučely ostřeji, skoro to bolelo. Volaly ji. Jako sbor zatracenců, změť zvuků zesilovala od šepotu k řevu a zase utichala, a snažila se vyslovit jediné slovo. Když se Lorenza hodně snažila, připomínalo snad toto:

„… bbbemmsebhemmsebhemmmSEM.“

Položila sluchátka na okraj ranveje, ale brýle s filtrem si ponechala, protože zatmění mělo za chvíli skončit. Před popelnicemi a jejich pronikavým puchem odbočila a zamířila k velkým skladovacím přívěsům. Připadalo jí, že ten zvuk vychází z nich, ale možná i z místa odněkud za nimi.

Prošla mezi dvěma kontejnery vysokými metr osmdesát a pak kolem staré rozpadající se letadlové pneumatiky, až se ocitla u další řady starších, světle zelených kontejnerů. Teď to cítila. Nejen že to drnčení slyšela, ale i cítila, ten zdroj hlasů vibrujících v hlavě a hrudi. Vábily ji k sobě. Položila ruku na kontejnery, ale nevnímala v nich žádné pulsování, takže pokračovala dál, na rohu zpomalila a opatrně nahlédla za něj.

Na neudržovaném trávníku spáleném sluncem a zavátém odpadky ležela veliká, starobylá, ozdobně vyřezávaná, černá dřevěná bedna.

Lorenza se odvážila vejít na to malé prostranství a uvažovala, proč sem někdo vyhodil tak zachovalou starožitnost. Krádeže – organizované i příležitostné – patřily k životu na letišti. Možná si ji tu někdo schoval a plánoval, že sem později zaskočí a vyzvedne si ji.

Pak si všimla koček. Hranice letiště se jimi jen hemžily. Některé byly domácí, které utekly z transportních klecí. Spoustu jich na letiště vypustili místní, kteří se chtěli nechtěných zvířat zbavit. Nejhorší byli cestující, kteří na letišti kočku opustili, protože se jim nechtělo platit vysoké poplatky v útulku. Domácí kočky se o sebe neuměly postarat, ale pokud přežily a nestaly se kořistí větších zvířat, připojily se ke kolonii divokých koček, potulujících se po stovkách akrů nezastavěných letištních pozemků.

Hubené kočky seděly na zadku tváří k bedně. Několik desítek prašivých, špinavých zvířat – jenže pak se Lorenza podívala na strom s navátými papíry a k hurikánovému plotu a uviděla, že ve skutečnosti je těch divokých koček několik set a všechny sedí a hledí na dřevěnou bednu a Lorenze nevěnují pozornost.

Bedna nijak nevibrovala, nevydávala ten zvuk, na který byla Lorenza naladěná. Zaskočilo ji, že šla takový kus cesty a na okraji letiště našla tak divnou věc – a přitom to není zdroj, po kterém pátrala. Drnčivý sbor pokračoval. Vnímaly ho i kočky? Ne. Ty se soustředily na bednu.

Lorenza se už otáčela k odchodu, když kočky ztuhly. Zježily srst na hřbetě – všechny a najednou. Otočily strupovatou hlavu k ní a v tom soumračném dni-nedni se na ni upřelo sto párů divokých kočičích očí. Lorenza ztuhla, lekla se, že na ni zaútočí – ale pak na ni padla tma jako druhé zatmění.

Kočky se otočily a utekly. Prchaly z toho plácku mezi kontejnery, zoufale zatínaly drápy do vysokého plotu nebo se prodíraly dírami vespod.

Lorenza se nemohla otočit. Ucítila za zády příval horka, jako když se otevřou dvířka pece. Kdosi tam byl. Když se pokusila pohnout, zvuky v hlavě se spojily do jediného strašného hlasu.

„SEM.“

A pak ji cosi zdvihlo ze země.

Když se horda koček vrátila, objevily její tělo s hlavou rozdrcenou a vraženou hluboko do hurikánového plotu jako spoustu jiného smetí. Racci ji našli první – ale kočky je rychle zahnaly, bez okolků jí roztrhaly šaty a hladově se pustily do hostiny.

Knickerbockerovy půjčky a kuriozity,

Východní 118. ulice, Španělský Harlem

Starý muž seděl před širokým oknem na západní straně svého zšeřelého bytu a hleděl na zakryté slunce.

Pět minut noci uprostřed dne. Největší přirozená nebeská událost za posledních čtyři sta let.

Tu časovou shodu nemohl ignorovat.

Ale k čemu to je?

Svíralo ho nutkání jako horečnatá ruka. Toho dne obchod neotvíral a od úsvitu celé hodiny vynášel věci ze sklepní dílny. Předměty a kuriozity, které za ta léta nashromáždil…

Nástroje, jejichž funkci si už nikdo nepamatoval. Vzácné nářadí tajuplného původu. Zbraně ze zapomenutých míst.

Proto tu teď unaveně seděl a zkřivené prsty ho bolely. Nikdo jiný kromě něj nedokázal předvídat, co se blíží. Co už bylo tady – podle všech známek.

Není tu nikdo, kdo by mu uvěřil.

Goodfellow. Nebo snad Goodwilling. To je jedno, jak se jmenoval ten muž, který mluvil na té jinak směšné tiskové konferenci v televizi. Stál vedle toho doktora v uniformě námořnictva. Ti ostatní se snažili vyzařovat opatrný optimismus. Rozplývali se nad čtyřmi lidmi, kteří přežili, a současně prohlašovali, že ještě neznají konečný počet obětí. Chceme veřejnost ujistit, že máme tuto hrozbu pod kontrolou. Pouze volený úředník se odváží tvrdit, že je něco bezpečné a vyřešené, i když si zatím není jist ani tím, oč vlastně jde.

Ten chlapík byl za mikrofony jediný, kdo vypadal, že tu může jít o něco víc než jen porouchané letadlo plné mrtvých cestujících. Goodwater?

Byl z Centra pro kontrolu nemocí, to je v Atlantě. Setrakian měl pocit, že u toho muže není bez šance. Možná jediné šance. Přežili čtyři. Kdyby tak věděli…

Znovu se podíval na svítící černý disk na nebi. Jako by hleděl do oka oslepeného zákalem.

Jako by hleděl do budoucnosti.

Stoneheart Group, Manhattan

Vrtulník dosedl na přistávací plochu budovy, v níž sídlilo manhattanské ústředí Stoneheart Group. Budova byla z černé oceli a skla a stála uprostřed Wall Street. Horní tři patra zabírala soukromá newyorská rezidence Eldritche Palmera. Byl to skvostný byt opatřený onyxovými podlahami, se stolky obloženými Brancusiho díly a stěnami ověšenými samým Baconem.

Palmer seděl sám v televizním pokoji se staženými žaluziemi a z dvaasedmdesátipalcové obrazovky na něj svítilo černé oko lemované pronikavou červení a obklopené bílými plameny. V tomto pokoji, podobně jako u něj doma v Dark Harbor a v kabině jeho lékařské helikoptéry, se udržovala teplota přesně na 16,7 °C.

Byl by mohl vyjít ven. Koneckonců tam bylo pro něj dost chladno, takže by se mohl odebrat na střechu a dívat se na okultaci vlastníma očima. Ale technologie mu umožnila pozorovat tu událost z větší blízkosti – nikoli stín, který byl důsledkem, ale obraz Slunce podrobeného Měsícem – tohle byla předehra jiného pustošení. Jeho manhattanský pobyt bude krátký. Město New York už nebude k návštěvníkům moc přívětivé.

Vyřídil několik telefonátů, zajištěnou linkou provedl několik diskrétních konzultací. Jeho náklad dorazil podle očekávání.

S úsměvem vstal z křesla a pomalu, ale vzpřímeně došel k obří obrazovce, jako by to nebyl přístroj, ale portál, kterým se chystá projít. Natáhl ruku, dotkl se LCD obrazovky nad obrazem hrozivého černého disku a tekuté pixely se pod vrásčitými bříšky prstů zahemžily jako bakterie. Jako by se jejich prostřednictvím dotýkal oka samotné smrti.

Ta okultace byla zvráceností nebes, znásilněním řádu přírody. Studený, mrtvý kámen drtí hořící, živou hvězdu. Pro Eldritche Palmera to byl důkaz, že cokoliv – opravdu cokoliv, dokonce i nejhorší porušení přírodních zákonů – je možné.

Ze všech lidských bytostí, které toho dne po celé zeměkouli pozorovaly okultaci ať už osobně nebo v televizi, byl asi jediný, kdo držel palce Měsíci.

Řídící věž mezinárodního letiště JFK

Lidé v dispečinku řízení letového provozu, ve věži devadesát šest metrů vysoko nad zemí, zahlédli o kus dál na západ přízračnou zář jako při západu slunce. Byla daleko za dosahem rozlehlého měsíčního stínu, za okrajem zastíněné oblasti. Světlejší hranice stínu, ozářená plápolající sluneční fotosférou, zabarvila vzdálené nebe do žluta a oranžova a připomněla tím hojící se ránu.

Ta světelná stěna se blížila k New Yorku, který tonul v temnotě už čtyři minuty a třicet vteřin.

„Nasadit brýle!“ zazněl rozkaz a Jim Kent poslechl. Už se nemohl slunce dočkat. Rozhlédl se, jestli je tu Efraim – všichni z tiskové konference, včetně guvernéra a starosty, dostali pozvání do věže, aby měli lepší vyhlídku – a když ho neviděl, domyslel si, že se znovu vytratil do servisního hangáru.

Efraim však využil vynucené přestávky nejlepším způsobem, jaký znal: jakmile slunce zmizelo, sehnal si židli, začal se probírat hromádkou konstrukčních plánů a průřezů Boeingu 777, a okultace si vůbec nevšímal.

Konec totality

Konec předznamenal neobyčejný jev. Kolem západního okraje Měsíce vyrazily ostré světelné výstupky, které se spojovaly, až vytvořily oslňující světelnou kapku, jako když se v temnotě protrhne díra, a vznikl efekt připomínající oslepující diamant vsazený do stříbrného měsíčního prstenu. Ale cena za tu krásu byla vysoká, bez ohledu na důraznou osvětovou kampaň nabádající k ochraně zraku během okultace. Celkem dvě stě sedmdesát lidí z New Yorku, z toho devadesát tři dětí, trvale osleplo, protože sledovali dramatický návrat slunce nechráněným zrakem. V sítnici nejsou čidla bolesti a postižení si neuvědomovali, že si poškozují zrak, dokud nebylo pozdě.

Diamantový prsten se pomalu rozšiřoval, až se z něj stala šňůra drahokamů, které se říká „Bailyho korále“. A ty se nakonec spojily opět do slunečního srpku a drzý Měsíc odstrčily.

Na Zemi se znovu objevily pruhy stínů mihotající se krajinou jako předvoj duchů hlásajících proměnu z jedné formy existence v jinou.

Přirozené světlo se vracelo a lidem na Zemi se nesmírně ulevilo. Jásali, objímali se a tleskali. Po celém městě hýkaly automobilové klaksony a na stadionu Yankees zněla z reproduktorů nahrávka písně v podání Kate Smithové.

Za hodinu a půl Měsíc úplně vyklidil cestu Slunci a okultace skončila. V jistém velmi reálném smyslu se vůbec nic nestalo: na nebi se nic nezměnilo, nezůstaly na něm žádné následky a nic se nestalo ani na Zemi, až na těch pár minut, kdy se kousek Spojených států na severovýchodě ocitl uprostřed odpoledne ve stínu. Lidé v New Yorku se rozcházeli, jako by skončil ohňostroj, a kdo sem přicestoval z domova, začal si místo o zastíněné Slunce dělat starosti o dopravní zácpy, které ho čekaly. Úžasný astronomický jev vrhl děsivý a panovačný stín na všech pět městských částí. Ale tohle byl New York, a co skončilo, byla minulost.

Servisní hangár Regis Airu

Efraim se vrátil k hangáru v elektrickém vozíku. Jima nechal ve společnosti ředitele Barnese, takže Efraim s Norou získali trochu prostoru.

Nemocniční zástěny byly zpod křídla boeingu už odvezeny a plachtu srolovali. U předních a zadních dveří se objevily zavěšené žebříky a houf úředníků z Národní komise pro bezpečnost dopravy pracoval poblíž poklopu do záďového nákladového prostoru. Letadlo bylo považováno za místo trestného činu. Efraim zjistil, že Nora má na sobě halenu z tyveku a latexové rukavice, vlasy stažené pod papírovou čepicí. Byla tedy vystrojená nikoli pro vstup do biologicky kontaminovaného prostředí, ale pro jednoduché zajišťování důkazů.

„To byla podívaná, viď?“ zeptala se hned po pozdravu.

„Jo,“ přitakal Efraim a svazek letadlových plánů držel pod paží. „To člověk vidí jednou za život.“

Na stole byla přichystaná káva, ale Efraim si raději vytáhl z chladicího boxu karton mléka, roztrhl ho a prolil obsah hrdlem. Od té doby, co přestal pít tvrdý alkohol, se nemohl nasytit plnotučného mléka, jako by byl batole s velkou spotřebou vápníku.

Nora řekla: „Tady pořád nic nového. Z bezpečnosti dopravy chtějí vymontovat hlasový záznamník z kokpitu a záznamník letových dat. Netuším, proč jsou přesvědčení, že ty černé skříňky budou fungovat, když všechno ostatní v letadle katastroficky selhalo. Obdivuju jejich optimismus. Ale technologie nám tady nepomohla vůbec v ničem. Už je to dvacet hodin a všechno je pořád absolutně otevřené.“

Efraim nikdy v životě nepoznal kromě Nory člověka, který pracoval líp a bystřeji s pomocí emocí než opačně. „Vlezl někdo do toho letadla po odvozu těl?“

„Asi ne. Zatím.“

Efraim vyvezl nákresy po pojízdných schodech nahoru a pak s nimi vstoupil do letadla. Sedadla už byla všechna prázdná a vnitřní osvětlení normální. Jediný rozdíl z pohledu Efraima a Nory tkvěl v tom, že už nebyli zabalení do kontaktních obleků. Měli teď k dispozici všech pět smyslů.

Efraim zavětřil: „Cítíš to?“

Nora si toho také všimla. „Co to je?“

„Čpavek. Ten k tomu patří.“

„A ještě… fosfor?“ Když ho ucítila, škubla sebou. „Že by je dostal fosfor?“

„Ne. Prověřili, že v letadle žádný plyn nebyl. Ale…“ Rozhlížel se – hledal něco, co nemohli vidět. „Noro, přines nám lumy, ano?“

Musela se pro ně vrátit a Efraim zatím procházel kabinou a zatahoval okenice, stejně jako byly včera v noci, aby se v kabině udělala tma.

Nora se vrátila se dvěma světelnými tyčinkami, které vyzařovaly černé světlo. Podobné se používají v zábavních podnicích, protože způsobují, že bílé bavlněné oblečení v něm oslnivě září. Efraim si vzpomněl na Zackovy deváté narozeniny, které slavili v „kosmické“ bowlingové herně. Pokaždé, když se Zack usmál, mu bíle zasvítily zuby.

Rozsvítili lumy a potemnělá kabina se okamžitě proměnila v bláznivě barevný vír. Po celé podlaze a sedadlech zasvítily obrovské skvrny, v nichž se černě rýsovaly siluety sedících pasažérů.

„Panebože…“ vydechla Nora.

Cákance té svítící látky pokrývaly dokonce i strop.

„Krev to není,“ dumal Efraim, kterého ten pohled ohromil. Při pohledu do kabiny na zádi si připadal, že zírá do útrob obrazu Jacksona Pollocka. „Je to nějaká biologická hmota.“

„Každopádně je to rozstříkané úplně všude. Jako by tu něco vybuchlo. Ale odkud?“

„Tady odsud. Přímo z místa, kde zrovna stojíme.“ Poklekl a prohlédl si koberec. Puch tam byl pronikavější. „Potřebujeme odebrat vzorek a otestovat ho.“

„Co to asi je?“ divila se Nora.

Efraim vstal, ale stále kroutil hlavou. „Podívej se na tohle.“ Ukázal jí jednu stránku plánků letadla. Byly tam vyznačené nouzové přístupy pro Boeing typu 777. „Vidíš tu vystínovanou část vpředu?“

Viděla. „Vypadá to jako schodiště.“

„Přímo za kokpitem.“

„Co znamená ‚OZKP‘?“

Efraim prošel uličkou ke dveřím do kokpitu. Stejné iniciály tam byly natištěné na jedné stěně.

„Odpočinková zóna pro kabinovou posádku,“ odpověděl Efraim. „U těchhle dálkových tažných ptáků je to běžné.“

Nora se na něj podívala. „Kontroloval to tam nahoře někdo?“

„My tedy určitě ne,“ řekl Efraim.

Hmátl dolů a otočil rukojetí zapuštěnou do stěny, takže se panel s nápisem vyklopil. Za skládacími dveřmi se objevily úzké točité schody stoupající vzhůru do tmy.

„A sakra,“ ulevila si Nora.

Efraim si posvítil na schodiště jednou lumou. „Chápu to tak, že chceš, abych šel první.“

„Počkej. Ať tam vleze někdo jiný.“

„Ne. Nebudou vědět, co mají hledat.“

„A my ano?“

Efraim si poslední věty nevšímal a vyšplhal po schůdkách nahoru. Nahoře byl těsný prostor s nízkým stropem. Žádná okna. Lumy se hodily spíš pro kriminální ohledání než běžné osvětlení.

První modul tvořila dvě pohodlná křesla usazená vedle sebe a s položenými opěradly. Za nimi dvě sklopená lůžka, také vedle sebe, na která se lezlo jako na půdičku. Bylo zřejmé, že oba moduly jsou prázdné.

V černém světle lumy však bylo vidět, že je tu plno stejných barevných skvrn jako dole. Na podlaze, po sedadlech a jedna také na lůžkách. Ale tady byly skvrny rozmazané, jako by tu někdo něco mokrého táhl.

„Co to sakra je?“ ozvala se Nora.

I tady byl cítit čpavek – a ještě cosi. Zvláštní pronikavý odér. Nora si toho také všimla a chránila si hřbetem ruky nozdry. „Co je to?“

Efraim stál skoro v pravoúhlém předklonu pod nízkým stropem mezi křesly. Snažil se najít správné slovo. „Připomíná mi to žížaly,“ řekl nakonec. „Jako kluci jsme je vykopávali ze země. Pak jsme je rozřezávali a sledovali, jak se ty kousky plazí pryč. Byly cítit zemí, studenou hlínou, ve které se ryly.“

Efraim posvítil černým světlem po stěnách a podlaze, důkladně celý prostor prohlížel. Už to chtěl vzdát, když si všiml čehosi za Nořinými papírovými návleky na nohou.

„Noro, nehýbej se,“ zavelel.

Naklonil se do strany, aby měl lepší výhled na koberec za ní. Nora ztuhla, jako by kolem sebe měla našlápne miny.

Na vzorovaném koberci ležela hrudka. Jen pár gramů sytě černé hlíny, stopové množství.

„Je to to, co si myslím?“ ozvala se Nora.

„Ta skříň,“ odpověděl Efraim.

Sešli po schodech z letadla a zamířili do části hangáru vyhrazené pro náklad. Ostatní zaměstnanci tam zrovna otevírali a prohlíželi kontejnery s jídlem. Efraim s Norou obhlíželi hromady zavazadel, kde ležely i pytle s golfovými holemi a kajak.

Černá dřevěná skříň byla pryč. Místo na okraji plachtoviny, kde předtím ležela, bylo prázdné.

„Někdo ji musel přestěhovat,“ rozhlížel se Efraim. Poodešel několik kroků a zkoumal zbytek hangáru. „Nemůže být daleko.“

Noře svítily oči. „S prohlídkou nákladu právě začali. Ještě nic nevynášeli.“

„Tuhle věc ano,“ opáčil Efraim.

„Je to tu zajištěné, Efraime. Ten krám byl přece… jak velký? Dva a půl krát metr krát metr dvacet? Vážil aspoň dva metráky. Museli by se s tím vláčet čtyři chlapi.“

„Přesně tak. Takže někdo ví, kde ta bedna teď je.“

Zašli ke službu konajícímu důstojníkovi, který obsluhoval dveře hangáru a vedl záznamy o přesunech lidí a materiálu. Mladík nahlédl do hlavního seznamu, kde bylo přesně zaznamenáno, kdo, co a v kolik hodin do hangáru vstoupil nebo ho opustil. „Nic tu není,“ řekl nakonec.

Efraim vycítil, že Nora chce něco namítat, a rychle promluvil první. „Jak dlouho tu jste – stojíte přímo tady?“

„Asi od dvanácti, pane.“

„Bez přestávky?“ naléhal Efraim. „Co během zatmění?“

„Stál jsem přímo tady.“ Ukázal na místo několik metrů od dveří. „Nikdo kolem mě neprošel.“

Efraim se podíval znovu na Noru.

Ta řekla: „Co se to tu sakra děje?“ Podívala se na důstojníka. „Kdo ještě by mohl vidět velikou černou rakev?“

Efraim se nad slovem „rakev“ zamračil. Ohlédl se do útrob hangáru a pak zvedl hlavu k bezpečnostním kamerám mezi trámy.

Ukázal na ně. „Máme svědky.“

Efraim, Nora a službu konající důstojník z letištní správy vystoupali po dlouhém ocelovém schodišti ke kanceláři vedoucího, z níž byl výhled po celém údržbovém hangáru. Mechanici v hloubce pod nimi odmontovávali letadlu čumák, aby se mu podívali na vnitřnosti.

Uvnitř hangáru neustále běžely čtyři dálkově řízené kamery: jedna u dveří, z nichž se vycházelo na schodiště do kanceláře, druhá mířila na hangárová vrata, třetí byla usazená v krovech – na tu Efraim prve ukazoval – a čtvrtá v místnosti, kde právě stáli. Záběry ze všech čtyř běžely na čtyřdílné obrazovce.

Efraim se zeptal předáka údržbářů: „Proč je kamera v téhle kanceláři?“

Předák pokrčil rameny. „Údajně proto, že se tu přechovává drobná hotovost.“

Posadil se na odřenou kancelářskou židli s područkami omotanými instalatérskou páskou a vyťukal cosi do klávesnice pod monitorem, takže pohled kamery na trámech se roztáhl přes celou obrazovku. Zpětně prošel bezpečnostní záznamy. Kamera byla digitální, ale několik roků stará, a během přetáčení byl obraz natolik zdeformovaný, že nic nešlo pořádně rozeznat.

Zastavil přetáčení. Na obrazovce se objevila skříň přesně tam, kde předtím byla, na okraji vyloženého nákladu.

„Tady je,“ řekl Efraim.

Důstojník přikývl. „Tak jo. Koukneme se, kam se poděla.“

Předák zmáčkl posun vpřed. Záznam se pohyboval pomaleji než při přetáčení, ale i tak to byla značná rychlost. Světlo v hangáru pohaslo kvůli okultaci, a když se znovu rozjasnilo, skříň byla pryč.

„Stop, stop,“ ozval se Efraim. „Vraťte to.“

Předák kousek couvl a znovu zmáčkl Play. Časový údaj na dolním okraji obrazovky ukazoval, že se záznam posunuje pomaleji než předtím.

Hangár potemněl a skříň byla opět rázem pryč. „Cože…?“ podivil se předák a zmáčkl pauzu. Efraim ho požádal: „Vraťte to jen o kousek.“ Předák poslechl a nechal záznam běžet v reálném čase. V hangáru se zešeřilo, ale stále ho osvětlovala vnitřní pracovní světla. Skříň tam byla. A pak zmizela. „Páni,“ podivil se důstojník. Předák stiskl pauzu. Taky byl zmatený. Efraim prohlásil: „Je v tom mezera. Střih.“

Předák se ohradil: „Žádný střih. Viděl jste běžet čas.“

„Tak to kousek vraťte. Ještě kousek… sem… a teď znovu.“ Předák to pustil znovu. Skříň opět zmizela. „Houdini,“ zamručel předák. Efraim se podíval na Noru.

„Nejenom že ta bedna zmizela,“ řekl důstojník. Ukázal na ostatní zavazadla, která bednu obklopovala. „Všechno ostatní se ani nehnulo. Ani o píď.“

Efraim řekl: „Prosím vás, vraťte to znovu.“

Předák přehrál záznam znovu. Skříň opět zmizela.

„Počkat,“ zarazil ho Efraim. Cosi viděl. „Vraťte to o kousek – a pomalu.“

Předák poslechl a opět záznam pustil.

„Tady,“ pronesl Efraim.

„Kristepane!“ vykřikl předák a skoro vyskočil ze své rozvrzané židle. „Já to viděl.“

„Co jste viděli?“ ozvala se Nora společně s důstojníkem.

Předák už přetáčel záznam, tentokrát jen o několik vteřin.

„Ještě…“ pomáhal mu Efraim. „Ještě…“ Předák držel ruku nad klávesnicí jako televizní soutěžící, který má zmáčknout tlačítko, „… tady!“

Skříň znovu zmizela. Nora se naklonila blíž. „Co tam je?“

Efraim ukázal na cosi po straně obrazovky. „Přímo tady.“

U pravého okraje obrazovky byla vidět černá šmouha.

Efraim usoudil: „Něco prolétlo kolem kamery.“

„Nahoře mezi trámy?“ zapochybovala Nora. „Nějaký pták?“

„To je na ptáka sakra velké,“ zahučel Efraim.

Důstojník se také naklonil blíž. „Je to vada obrazu. Stín.“

„Tak jo,“ narovnal se Efraim. „Stín čeho?“

Důstojník o krok couvl. „Můžeme to vidět okénko po okénku?“

Předák se pokusil. Skříň zmizela z podlahy… a téměř současně se objevila ta šmouha mezi krovy. „Na téhle mašině z toho nic lepšího nevymáčknu.“

Důstojník znovu studoval obrazovku. „Náhoda,“ prohlásil nakonec. „Copak se něco pohybuje takovou rychlostí?“ Efraim se zeptal: „Můžete to zvětšit?“

Předák zakoulel očima. „Tohle není žádný kriminální vybavení, ale stará plečka.“

„Takže je pryč,“ obrátila se Nora k Efraimovi, protože ostatní muži pomoct nemohli. „Ale proč – a jak?“

Efraim si promasíroval zátylek. „Ta hlína ze skříně… určitě je stejná jako ta, co jsme před chvíli našli. Což znamená…“

Nora řekla: „Vynořuje se nám tu snad teorie, že někdo se dostal z nákladového prostoru nahoru do odpočívárny pro posádku?“

Efraim si vybavil pocit, jaký se ho zmocnil v kokpitu s mrtvými piloty – těsně předtím, než zjistil, že Redfern stále žije. Měl pocit, že tam někdo nebo něco je. Blízko.

Vzal Noru za loket a odvedl ji kousek dál od těch dvou. „A nechával za sebou stopy toho… té biologické hmoty, kterou rozprskal po vnitřku letadla.“

Nora se ohlédla po obrazovce, na které strnula černá šmouha mezi trámy.

Efraim řekl: „Myslím, že když jsme poprvé do toho letadla vlezli, někdo se nahoře v té odpočívárně schovával.“

„Tak jo…“ Snažila se takovou informaci zpracovat. „Ale… kde je teď?“

„Tam, kde je ta skříň,“ odpověděl Efraim.

Gus

Gus se loudal letištní garáží s nízkým stropem, kde dlouhodobě parkovala auta. Kvílení odíraných pneumatik zatáčejících po výjezdových rampách se tu rozléhalo jako jekot v blázinci. Vytáhl z kapsičky u košile přeloženou informační kartičku a znovu zkontroloval číslo sekce, které tam napsala cizí ruka. Potom se znovu přesvědčil, že nikdo není poblíž.

Našel příslušnou dodávku, bílou Econoline bez zadních oken, otlučenou a zablácenou. Stála úplně na konci řady, napůl v rozbitém koutu obestavěném kužely s potrhanou plachtovinou a rozbitým betonem, protože tam odpadl kus stropního nosníku.

Vytáhl kapesník a zkusil přes něj dvířka u řidiče, které nebyly zamčené, přesně jak mu bylo oznámeno. Odstoupil od dodávky a rozhlédl se kolem obšancovaného koutu garáže. Bylo tam ticho, až na ty opičí skřeky v dálce. Měl podezření, že je to past. V každém autě okolo by mohla být kamera namířená na něj. Jako v tom filmu Policajti: navěsili maličké kamery do náklaďáků, rozestavili vozy do ulic, snad to byl Cleveland, a sledovali, jak mladí kluci a jiní pitomečci skáčou za volant a podnikají vyjížďky a odvážejí je do pochybného bazaru. Nechat se chytit je blbé, ale nechat se takhle podfouknout, vyvěsit v televizi v hlavním vysílacím čase, to je mnohem horší. Gus by se raději nechal zastřelit v trenkách, než ze sebe nechat udělat hlupáka.

Ale těch padesát babek, které mu za to ten frajer nabídl, si vzal. Snadno vydělaný prachy, které měl Gus stále u sebe, zastrčené za vnitřní stuhou širokého klobouku. Nechával si je pro případ, že by se něco zvrtlo.

Frajer byl v sámošce, kam si Gus zašel na jeden sprite. Stál za ním ve frontě, když platil. Venku, o půl bloku dál, Gus uslyšel někoho přicházet a rychle se otočil. Byl to ten frajer – roztahoval ruce a ukazoval, že je má prázdné. Chtěl vědět, jestli by si Gus nechtěl snadno vydělat peníze.

Bílý vlasy, pěknej oblek, takovej týpek sem nepatřil. Nevypadal na poldu, ale nevypadal ani na teplouše. Připadal mu spíš jako misionář.

„V parkingu na letišti stojí dodávka. Vyzvednete ji, zavezete na Manhattan, zaparkujete ji a odejdete.“

„Dodávku,“ opakoval Gus.

„Přesně tak.“

„Co je v ní?“

Frajer jenom zavrtěl hlavou. Podal mu kartičku s informacemi přeloženou kolem pěti nových desetidolarovek. „To je pouze závdavek.“

Gus vytáhl bankovky, jako by vytahoval maso z chlebů. „Jestli jste policajt, tak tohle je navádění.“

„Máte tam napsanou dobu, kdy ji vyzvednete. Nebuďte tam dřív ani později.“

Gus promnul složené bankovky v ruce, jako by zkoušel jemnou látku. Frajer to viděl. Také si všiml tří vytetovaných kroužků na kožní řase mezi palcem a ukazovákem, jak si Gus uvědomil. Symbol mexického gangu označující zloděje, ale jak by to takovej páprda mohl vědět? Že by si ho v tom obchodě vyčíhl právě kvůli tomu? Proč si ho ten chlap vlastně vybral?

„Klíčky a další pokyny budou v přihrádce na rukavice.“

Frajer už se obrátil k odchodu.

„Hele,“ zavolal Gus za ním. „Ještě jsem neřekl, že do toho půjdu.“

Gus otevřel dveře a počkal. Žádný alarm, takže vlezl dovnitř. Kamery neviděl – ale těch by si stejně nevšiml. Za předními sedadly byla kovová přepážka bez okna. Byla tam přišroubovaná, takže dodatečná fuška. Možná poveze dodávku plnou policajtů.

Ale uvnitř bylo ticho. Otevřel přihrádku na rukavice, opět přes kapesník. Počínal si opatrně, jako by na něj mohl vyskočit gumový had, a rozsvítilo se světýlko. Uvnitř byly položené klíčky od zapalování, parkovací lístek, který potřeboval, aby se dostal ven, a velká obálka.

Nahlédl do ní a jako první uviděl svoji výplatu. Pět nových stodolarovek, které ho potěšily a současně naštvaly. Potěšily ho, protože jich bylo víc, než čekal, a naštvaly, protože stováka mu nikdo bez keců nerozmění, zvlášť v týhle čtvrti. Dokonce i banka by ty bankovky zkoumala horem dolem, protože by je z kapsy vytasil osmnáctiletý potetovaný Mexikánec.

Bankovky byly vložené do další přeložené kartičky s napsanou cílovou adresou a přístupovým kódem do garáže PRO JEDINÉ POUŽITÍ.

Porovnal obě kartičky. Stejný rukopis.

Obavy vymizely a zmocnilo se ho vzrušení. Blbeček! Klidně mu svěří auto. Gus mohl z hlavy vyjmenovat tři fleky v jižním Bronxu, kde mu tuhle káru vezmou na seřízení, jak se hezky říká. A kde pěkně rychle ukojí jeho zvědavost a zjistí, jakéže to tajnosti vzadu veze.

Uvnitř byla ještě menší obálka. Vytáhl z ní několik listů papíru, rozložil je a páteří mu projelo horko až do ramen a krku.

AUGUSTIN ELIZALDE, stálo na prvním papíru nahoře. Byl to Gusův trestní rejstřík, začínalo to přestupkem mladistvého a končilo odsouzením za zabití, až ho nakonec vykopli na svobodu s čistým štítem v den osmnáctých narozenin, což bylo teprve před třemi týdny.

Na druhé stránce byla kopie jeho řidičáku a hned pod ním kopie matčina řidičáku, se stejnou adresou na Východní 115. ulici. Pak malá fotka vchodu do jejich baráku v Taft Houses.

Zíral na ten papír celé dvě minuty. V hlavě si přemílal pořád dokola toho dědka, co vypadal jako misionář, a kolik toho asi ví, a pak myslel na svou madre a do jaké sračky se asi namočil tentokrát.

Gus neměl výhrůžky rád. Zvlášť když se týkaly madre: už si kvůli němu vytrpěla dost.

Na třetí stránce bylo stejným písmem jako na kartičkách napsáno: BEZ ZASTÁVEK.

Gus seděl u okénka Insurgentes, pojídal smažená vajíčka pocákaná tabaskem a hleděl na bílou dodávkou zaparkovanou venku na Queens Boulevard. Gus hrozně rád snídal a od té doby, co vypadl z basy, si dával snídani v kteroukoli denní dobu. Tentokrát si poručil něco speciálního, protože si to mohl dovolit: extra křupavou slaninu, opečenou topinku.

Ať jdou do prdele, prý BEZ ZASTÁVEK. Gusovi se tahle hra nelíbila, protože do ní zapletli jeho madre. Sledoval dodávku a uvažoval, jaké má možnosti, a čekal, že se něco stane. Sledují ho? Jestli ano, jak jsou blízko? A jestli ho můžou sledovat, tak proč si ten náklaďák prostě neodvezou sami? Do jaké sračky se to tady dostal?

Co je v té dodávce?

Kolem předku dodávky začalo očumovat pár cabrones. Zatáhli hlavu mezi ramena a rozprchli se, když se Gus vynořil od stolu, flanelová košile za ním v podvečerním větru jen zavlála, červeným tetováním pokrytá předloktí vyvstávala v ostrém kontrastu kolem vězeňské černě. Rajón Latinských sultánů se táhl od Španělského Harlemu na severovýchod k Bronxu a na jih do Queensu. Nebyli nijak početní, ale měli dlouhý stín. Nebylo radno si s některým zahrávat, pokud jste nechtěli být na nože se všemi.

Vyjel na hlavní a pokračoval západně k Manhattanu, jedním okem sledoval provoz za sebou. Dodávka drncala po opravované silnici a Gus pozorně naslouchal, ale neslyšel, že by se vzadu něco hýbalo. Ale tlumiče dostávaly zabrat.

Přepadla ho žízeň, takže znovu zajel před jakýsi obchod na rohu a koupil si dvě pořádné plechovky piva Tecate. Jednu červenozlatou plechovku zastrčil do držáku a znovu vyjel. Budovy města za řekou už se blížily, za nimi zapadalo slunce. Brzo bude noc. Přemýšlel o svém bratrovi Crispinovi, který zůstal doma, o tom zasraném feťákovi, který se ukázal, zrovna když se Gus snažil dělat matce radost. Válel se v obýváku na gauči a ze všech pórů mu crčely chemikálie. Gus by mu nejradši zapíchl mezi žebra rezavou čepel. Zatáhl tu svoji chorobu přímo do jejich hnízda. Starší brácha byl ghúl, vyložený zombie, ale matka ho nevyhodí. Nechá ho povalovat a dělá, že nevidí, jak si v koupelně šlehá, a jen čeká, až znovu zmizí a odnese si pár jejích věcí.

Gus potřeboval trochu těchhle dinero odložit pro svou madre. Dát jí je až potom, co Crispin odejde. Zastrčit si je do klobouku a schovat je tam pro ni. Aby byla spokojená. Chtěl udělat něco správného.

Gus vytáhl před tunelem telefon. „Felixi, kámo. Přijeď pro mě.“

„Kde jsi, brácho?“

„Budu u Battery Parku.“

„Bartery Parku? Tak daleko, Gusto?“

„Tak dojeď na Devátou a zajeď tam, kruci. Vyrazíme si. Uděláme si večírek, kámo. Ty prachy, co ti dlužím – dneska jsem na něco kápl. Přines mi sako nebo něco na sebe, a čistý boty. S čím mě pustí do klubu.“

„Sakra – ještě něco?“

„Koukej vytáhnout prsty z concha svý sestry a přijeď pro mě – comprende!“

Dostal se tunelem na Manhattan a projížděl městem, nakonec zabočil na jih. Zahnul na Church jižně od ulice Canal, a začal si prohlížet názvy ulic. Na udané adrese stálo jakési skladiště s lešením vpředu, s okny polepenými stavebním povolením, ale kolem neparkovaly žádné stavařské náklaďáky. Ulice byla klidná, obydlená. Garáž fungovala, jak měla, po zadání přístupového kódu se zvedla železná vrata, pod kterými dodávka projela akorát, a za nimi byla rampa svažující se do sklepa.

Gus zaparkoval a chvíli jen seděl a poslouchal. Garáž byla špinavá a chabě osvětlená, připadala mu jako dobrá past, ve slábnoucím světle padajícím otevřenými vraty dovnitř se kutálely chuchvalce prachu. Měl chuť vzít do zaječích, ale potřeboval se ujistit, že mu nikdo nepůjde po krku. Počkal, až se garážová vrata zase zaklapla.

Gus složil papíry i obálku z přihrádky a všechno si nastrkal do kapes. Vypil zbytek prvního piva a zmačkal plechovku do hliníkového bodce, pak vylezl z auta. Po chvilce přemýšlení se vrátil s kapesníkem v ruce a otřel jím volant, knoflíky rádia, přihrádku na rukavice, kliky u dveří uvnitř i venku a všechno ostatní, čeho se snad mohl dotknout.

Rozhlédl se po garáži, světlo sem dopadalo jenom mezi lopatkami větráku a ve slabých paprscích poletoval prach jako mlha. Gus otřel klíček v zapalování, pak auto obešel až k zadním dveřím. Zkusil kliku, jen ze zvědavosti. Dveře byly zamčené.

Chvíli o tom dumal, ale pak zvítězila zvědavost. Zkusil klíč.

Zámky byly jiné než zapalování. Trochu se mu ulevilo.

Teroristi, napadlo ho. Třeba je teď ze mě terorista, doprdele. Vezl jsem dodávku plnou výbušnin.

Mohl by tu dodávku zase odvézt. Zaparkovat ji u nejbližšího policejního okrsku a nechat za čelním sklem vzkaz. Ať zjistí oni, jestli tu o něco jde.

Jenomže ti hajzlové měli jeho adresu. Adresu jeho madre. Co jsou zač?

Rozzlobil se, taková nespravedlnost ho rozzuřovala. Bouchl pěstí do boku bílé dodávky, takový kšeft se mu vůbec nelíbil. Mohutné zadunění narušilo ticho a uspokojilo ho. Pak to vzdal, hodil klíček na přední sedadlo a loktem zabouchl dvířka – další pořádná rána.

Jenomže potom – místo aby se tu rychle rozhostilo ticho – cosi zaslechl. Aspoň měl ten pocit: cosi bylo uvnitř. Ve zbytku světla padajícího mřížkou větráku se Gus postavil přímo k zamčeným zadním dveřím a naslouchal, ucho skoro tiskl k plechu.

Cosi tam bylo. Skoro… jako když zakručí v břiše. Jako prázdno v žaludku, hlad, který se probral.

Kašlu na to, rozhodl se a ustoupil. Je to hotový. A jestli pod Stodesátou ulicí vybuchne bomba, co je mi do toho?

Tupá, ale zřetelná rána uvnitř dodávky způsobila, že Gus o krok couvl. Papírový pytlík s druhým pivem mu vyklouzl zpod paže, plechovka praskla a pivo se rozstříklo po špinavé podlaze.

Sykot se proměnil v tiché pěnění a Gus se shýbl, aby plechovku sebral. Uprostřed dřepu se zarazil s rukou strnulou na promáčeném sáčku.

Dodávka se lehounce naklonila. Spodní pérování se zhouplo. Cosi uvnitř se pohnulo nebo posunulo.

Gus se narovnal, prasklou plechovku nechal ležet a začal couvat. Pod nohama mu skřípaly kamínky. Po několika krocích se vzpamatoval a donutil se, aby se uvolnil. Namluvil si, že ho někdo pozoruje a zkouší, jestli propadne panice. Otočil se a klidně došel k zavřeným garážovým vratům.

Péra znovu vrzla a jeho krok ztratil rytmus, ale nezastavil se.

Došel k černému panelu s červeným tlačítkem vedle vrat. Praštil do něj hranou dlaně, ale nic se nestalo.

Praštil do něj ještě dvakrát, nejdřív pomalu a v klidu, potom prudce a rychle, protože pružina ve vypínači vázla, jako by ho dlouho nikdo nepoužíval.

Dodávka znovu zavrzala, ale Gus se ovládl a neohlédl se.

Garážová vrata byla z hladké oceli, bez madel. Nebylo zač zatáhnout. Kopl do nich a ten krám se sotva zachvěl.

Z útrob dodávky se ozvala další rána, skoro jako by odpovídala na jeho bušení, a po ní následovalo ostré vrznutí. Gus se vrhl k vypínači. Znovu do něj začal bušit, rychle jako z kulometu, a kladka konečně zavrčela, motor cvakl a řetěz se začal posunovat.

Vrata se pomalu odlepovala od země.

Gus se ocitl venku dřív, než byla vrata v půli, vyškrábal se na chodník jako krab a potom se snažil rychle popadnout dech. Otočil se a čekal, díval se, jak se vrata otevřela, chvíli tak zůstala a potom se znovu začala sunout dolů. Ujistil se, že jsou zavřená pevně a že nic neuteklo ven.

Rozhlédl se, donutil ke klidu rozklepané nervy, zkontroloval klobouk – a došel na roh. Hodně rychle a ustrašeně, protože chtěl být od té dodávky co nejdál. Přešel na ulici Vesey a zjistil, že stojí před bariérami a stavebními ploty, které obklopují městský blok, kde stávalo Světové obchodní centrum. Teď už byly trosky vykopané a uprostřed křivolakých ulic dolního Manhattanu zůstala zející jáma obklopená jeřáby a stavařskými náklaďáky, protože už se tu opět stavělo.

Gus se oklepal. Otevřel telefon a vrazil si ho k uchu.

„Felixi, kde seš, amigo?“

„Na Devátý, jedu do centra. Co se děje?“

„Ale nic. Jenom sebou mrskni. Udělal jsem něco, na co potřebuju zapomenout.“

Izolované oddělení, Jamajská nemocnice

Efraim dorazil do nemocnice celý rozzuřený. „Jak to myslíte, že jsou pryč?“

„Doktore Goodweathere,“ bránila se úřednice, „nemohli jsme je nijak přinutit, aby tu zůstali.“

„Řekl jsem vám, abyste tam postavili strážného, který by udržel toho Bolivarova slizkého advokáta z cesty.“

„To jsme taky udělali. Byl to skutečný policista. Podíval se na soudní příkaz a řekl nám, že nemůže nic dělat. A navíc za to nemohl právník té rockové hvězdy. To ta advokátka, paní Lussová. Její firma. Přeskočili mě a šli rovnou za vedením nemocnice.“

„Tak proč mi to nikdo neřekl?“

„Snažili jsme se s vámi spojit. Volali jsme na váš kontakt.“

Efraim se prudce otočil. Jim Kent tam stál s Norou. Vypadal zaraženě. Vytáhl telefon a probíral se záznamy hovorů. „Nechápu to…“ Omluvně zvedl hlavu. „Možná za to mohly ty skvrny na slunci během zatmění nebo něco podobného. Ke mně ten hovor nedorazil.“

„Ozvala se mi vaše schránka,“ namítla správkyně.

Znovu hovory zkontroloval. „Počkejte… několik hovorů jsem zmeškal.“ Podíval se na Efraima. „Děje se toho moc najednou, Efraime – je mi líto, že jsem to zpackal.“

Taková zpráva propíchla Efraimův vztek jako balon. Jimovi se vůbec nepodobalo, aby dělal chyby, zvlášť v tak kritické době. Efraim hleděl na svého spolehlivého společníka a vztek vyšuměl do hlubokého zklamání. „Čtyři moje šance na to, že tu hádanku vyluštíme, si odkráčely pryč.“

„Čtyři ne,“ ozvala se mu úřednice za zády. „Jenom tři.“

Efraim se k ní otočil. „Jak to?“

Vešli na izolované oddělení, kde na lůžku mezi plastovými závěsy seděl kapitán Doyle Redfern. Vypadal ztrhaně, bledé paže mu spočívaly na pokrývce v klíně. Sestra řekla, že odmítl všechno jídlo, tvrdil, že má cosi v krku a pořád se mu zvedá žaludek, a odmítl dokonce i nepatrné doušky vody. Museli ho hydratovat infuzemi.

Efraim a Nora stáli u něj s nasazenými maskami a rukavicemi, kompletní ochranné obleky tentokrát vynechali.

„Odbory mě chtějí odsud dostat,“ vysvětloval Redfern. „Politikou leteckého průmyslu je ‚za všechno vždycky může pilotní chyba‘. Nikdy za to nemůžou aerolinky, přeplněné letové řády, omezování údržby.

Půjdou po kapitánovi Moldesovi, to v každém případě. A možná i po mně. Ale něco mi prostě nesedí. Tady uvnitř. Necítím se ve své kůži.“

Efraim řekl: „Je maximálně důležité, abyste spolupracoval. Strašně vám děkuju, že jste zůstal, a uděláme, co je v našich silách, abyste byl zase zdravý.“

Redfern přikývl a Efraim si okamžitě všiml, že má ztuhlý krk. Prohmatal mu zespodu čelist, zkontroloval lymfatické uzliny a ty byly docela oteklé. Pilotovo tělo rozhodně s něčím bojovalo. Souviselo to s úmrtími v letadle, nebo jenom něco chytil na cestách?

Redfern prohodil: „Takové nové letadlo a vůbec krásný stroj. Já prostě nechápu, jak mohl takhle najednou chcípnout. Určitě to byla sabotáž.“

„Testovali jsme kyslíkovou směs a vodní nádrže, a všechno bylo v pořádku. Nic nenaznačuje, proč lidé zemřeli a proč letadlo vypovědělo službu.“ Efraim promasíroval pilotovi podpažní jamky a i tam našel lymfatické uzliny jako fazole. „Pořád si nevzpomínáte na nic z přistání?“

„Na nic. Je to k zbláznění.“

„Napadá vás nějaký důvod, proč byly dveře do kokpitu odemčené?“

„Ne. To je v naprostém rozporu s předpisy leteckého úřadu.“

Nora se zeptala: „Nestrávil jste náhodou nějakou dobu v odpočinkové zóně posádky?“

„Na palandě?“ opáčil Redfern. „Ale jo. Nad Atlantikem jsem si dal šlofíka.“

„Pamatujete si, jestli jste sklápěl sedadla?“

„Ta už sklopená byla. Potřebujete místo na nohy, pokud se tam chcete natáhnout. Proč?“

Efraim odpověděl otázkou: „Copak jste tam neviděl nic nezvyklého?“

„Nahoře? Vůbec nic. Co jsem měl vidět?“

Efraim se narovnal. „Víte něco o velké skříni, která byla v nákladovém prostoru?“

Kapitán Redfern zavrtěl hlavou a snažil se v těch otázkách vyznat. „Nemám tušení. Ale vypadá to, že jste na něco kápli.“

„Ani ne. Pořád tápeme, stejně jako vy.“ Efraim si založil paže na hrudi. Nora rozsvítila lumu a přejížděla s ní Redfernovi nad pažemi. „Proto je pro nás tak důležité, že jste se uvolil zůstat. Chci vám udělat všechny možné testy.“

Kapitán Redfern pozoroval, jak mu indigové světlo svítí na kůži. „Jestli si myslíte, že dokážete zjistit, co se stalo, klidně vám budu dělat pokusného králíka.“

Efraim s povděkem přikývl.

„Kde jste přišel k téhle jizvě?“ zeptala se Nora.

„Jaké jizvě?“

Dívala se mu zepředu na krk. Zaklonil hlavu, aby se mohla dotknout tenké čárky, která se ve světle lumy jevila tmavě modrá. „Vypadá to skoro na chirurgický řez.“

Redfern si jizvu osahal. „Nic tam není.“

Opravdu, když Nora lampu zhasla, čárka byla skoro neviditelná. Znovu světlo zapnuli a Efraim čárku prozkoumal. Byla něco přes centimetr dlouhá, několik milimetrů široká. Tkáň zarůstající ránu vypadala docela čerstvá.

„Později večer provedeme snímkování. Magnetická rezonance by nám měla něco ukázat.“

Redfern přikývl a Nora zhasla světlo. „Víte… je tu ještě něco.“ Redfern zaváhal, jeho profesní sebejistota na chvilku zakolísala. „Přece jenom si něco pamatuju, ale k ničemu vám to asi nebude…“

Efraim skoro neznatelně trhl rameny. „Bereme všechno, co pro nás máte.“

„No, když jsem ztratil vědomí… měl jsem sen… zdálo se mi o čemsi hodně starém…“ Kapitán se skoro stydlivě rozhlédl a pak začal potichu vyprávět. „Když jsem byl malý… v noci… spával jsem ve velké posteli v domě u babičky. A každou noc, o půlnoci, když se ozvaly zvony v nedalekém kostele, jsem vídal, jak zpoza veliké staré almary cosi vylézá. Každou noc, bez výjimky – vystrčilo to černou hlavu a dlouhé pracky a kostnatá ramena… a civělo to na mě…“

„Civělo?“ opakoval Efraim.

„Mělo to rozeklanou hubu a tenké černé rty… a dívalo se to na mě a jenom se to… usmívalo.“

Efraim a Nora byli jako uhranutí, tak důvěrnou a přízračnou zpověď vůbec nečekali.

„A pak jsem začal vždycky ječet a babička rozsvítila a vzala mě k sobě do postele. Trvalo to celé roky. Říkal jsem tomu pan Pijavice. Protože měl kůži… černou kůži, která vypadala přesně jako nacucaná pijavice, které jsme lovili v nedalekém potoce. Vodili mě k dětským psychiatrům, kteří se mnou mluvili a říkali tomu ‚noční běsi‘ a vysvětlovali mi, proč v něho nemám věřit, ale… on se každou noc vrátil. Každou noc jsem se schovával pod dekou, abych ho neviděl… ale bylo to k ničemu. Věděl jsem, že tam je, přímo u mě v pokoji…“ Redfern se zašklebil. „Za pár let jsme se odstěhovali, babička almaru prodala a já už ho nikdy neviděl. Už se mi o něm nikdy nezdálo.“

Efraim pozorně poslouchal. „Musíte mi prominout, kapitáne… ale to má společného s…?“

„Už jsem u toho,“ řekl. „Jediné, na co si vzpomínám mezi naším příletem a probuzením v nemocnici, je, že se vrátil. Ve snech. Znovu jsem ho viděl, pana Pijavici… a usmíval se.“

MEZIHRA II

HOŘÍCÍ JÁMA

Noční můry, které ho pronásledovaly, byly stále stejné. Starý nebo mladý Abraham klečí nahý před velikou jámou v zemi a dole hoří těla, zatímco nacistický důstojník postupuje kolem řady klečících vězňů a střílí je do týla.

Hořící jáma se nacházela za ošetřovnou vyhlazovacího tábora Treblinka. Vězně, kteří byli příliš nemocní nebo staří, než aby mohli pracovat, odvedli do bíle natřených baráků s červeným křížem, odkud putovali rovnou do té jámy. Mladý Abraham tam viděl umřít spousty lidí, ale sám se k ní přiblížil jenom jednou.

Snažil se chovat nenápadně, pracoval mlčky a zůstával uzavřený. Každé ráno se píchl do prstu a rozmazal si kapku krve po tvářích, aby při apelu vypadal co nejzdravěji.

Poprvé tu jámu uviděl, když opravoval nějaké police na ošetřovně. Abrahamu Setrakianovi bylo šestnáct, byl řemeslník a nosil žlutou hvězdu. O žádné výhody se neprosil, nebyl ničí oblíbenec, ale pouhý otrok s nadáním pro práci se dřevem, které se v táboře smrti proměnilo v prostředek k přežití. Měl jistou hodnotu pro nacistického hejtmana, který ho nemilosrdně, bezohledně a neustále využíval. Abraham postavil ostnaté ploty, vyrobil řadu knihoven, opravoval koleje. Na Vánoce dvaačtyřicátého roku vyřezal krásné dýmky pro ukrajinského kapitána stráže.

Právě ruce zachránily Abrahama před jámou. Za šera viděl, jak z ní stoupá zář, a někdy se s vůní pilin mísil pach masa a benzínu. V srdci se mu usídlil strach, stejně jako ta jáma.

Setrakian ji v sobě nosil až do dneška, a jakmile se ho zmocnil strach – ať už při přecházení temné ulice nebo když v noci zavíral krámek či když se probouzel z noční můry – útržky vzpomínek ožily. Vzpomínek na to, jak nahý klečí a modlí se. V těch snech cítil, jak se mu k zátylku tiskne ústí pistole.

Vyhlazovací tábory měly jedinou funkci: zabíjet. Treblinka byla maskovaná jako vlakové nádraží, včetně plakátů a jízdních řádů, a do ostnatých drátů byly hustě vpleteny borové větve. Abraham tam přijel v září roku 1942 a celou dobu tam pracoval. „Vydělával si na dech,“ jak tomu říkal. Byl tichý, sice mladý, ale dobře vychovaný, moudrý a soucitný. Pomohl tolika vězňům, na kolik mu stačily síly, a celou dobu se v duchu modlil. Každý den byl svědkem různých zvěrstev, přesto věřil, že bůh bdí nad všemi lidmi.

Až pak o jedné zimní noci spatřil oči samotného ďábla. A pochopil, že na světě to chodí jinak, než si myslel.

Bylo po půlnoci a v táboře bylo ticho jako vždy. Hovory umlkly a chlad se mu zařezával do kostí. Potichu se na pryčně obrátil a nevidomě se zahleděl do tmy kolem. Pak to uslyšel…

Ťuk, ťuk, ťuk.

Přesně jak vyprávěla bábinka… znělo to přesně tak… a kdo ví proč tím bylo všechno ještě děsivější…

Zadržel dech a ucítil v srdci hořící jámu. V rohu baráku se pohnula tma. Cosi, jakási vysokánská, hubená postava se vyloupla z inkoustově černých hlubin a sunula se kolem Abrahamových spících kamarádů.

Ťuk, ťuk, ťuk.

Sardu. Nebo spíš cosi, co Sarduem bývalo. Kůži měl svraštělou a tmavou, splývala se záhyby tmavých, volných šatů. Podobal se spíš oživlé inkoustové skvrně. Ta věc se pohybovala bez námahy, sunula se po podlaze, jako by nic nevážila. Nehty na nohou podobné drápům tichounce škrábaly po dřevě.

Ale… to přece není možné. Svět je skutečný, zlo je skutečné a obklopuje ho celou dobu – ale tohle skutečné určitě není. Tohle je bobemajse. Báchorka…

Ťuk, ťuk, ťuk…

Během několika vteřin se ta dávno mrtvá věc dostala k pryčně naproti Setrakianovi. Abraham ucítil její pach. Suché listí, hlína a plíseň. Zahlédl rysy zčernalé tváře, která se vynořila z tmavého zachumlaného těla – a naklonila se k Zadawskimu, mladému těžce pracujícímu Polákovi. Očichala Zadawskimu krk. Netvor byl vysoký až ke stropu, hlavu měl mezi trámy a dýchal namáhavě a mělce, vzrušeně, hladově. Přesunul se k vedlejší pryčně a jeho tvář na okamžik vykreslilo světlo z nedalekého okna.

Tmavá kůže zprůhledněla, jako když se proti světlu podrží plátek sušeného masa. Netvor byl celý vyschlý a matný – až na oči: to byly dvě svítící koule, jež občas zazářily jako žhavé uhlíky, které chvílemi vzplanou. Vyschlé rty se roztáhly, až se objevily skvrnité dásně a dvě řady malých, zažloutlých a neuvěřitelně ostrých zubů.

Zastavil se nad křehkou postavou Ladislava Zajaka, starého muže z Grodna, který sem dorazil nedávno a měl tuberkulózu. Setrakian pomáhal Zajakovi hned od příjezdu, ukazoval mu, jak to tu chodí a chránil ho před prohlídkami. Už jen ta nemoc by byla důvodem pro okamžitou popravu – ale Setrakian si ho vyžádal jako pomocníka a v kritických chvílích ho schovával před esesáckými dozorci a ukrajinskými strážemi.

Ale Zajak prohrával. Plíce mu vypovídaly službu a co hůř, ztratil vůli k životu: zhasínal, skoro nemluvil a neustále bezhlesně plakal. Jeho slabost začala ohrožovat i Setrakiana, ale stařík už na žádné povzbuzování nereagoval – Setrakian slýchal, jak se otřásá tlumeným kašlem a tiše vzlyká až do svítání.

Jenomže dnes se nad Zajakem tyčil ten netvor a pozoroval ho. Zdálo se, že ho starcův nepravidelný dech těší. Jako temný anděl smrti se rozprostřel nad mužovým křehkým tělem a dychtivě zamlaskal o vyschlé patro.

Potom udělal cosi… Setrakian se na to nemohl dívat. Dolehl k němu jistý zvuk, ale Setrakianovy uši odmítly poslouchat. Zářící obr se sklonil nad staříkovou hlavou a krkem. Cosi v jeho postoji naznačovalo, že… že se krmí. Zajakovo staré tělo sebou nepatrně zaškubalo a otřáslo se, ale bylo zvláštní, že se Zajak neprobudil. Neprobudil se už vůbec.

Setrakian si ucpal rukou ústa, aby nahlas nekřičel. Zdálo se, že hodovník si ho nevšiml. Strávil pak nad dalšími nemocnými a slabými lidmi dost času. Než skončila noc, zůstaly po něm tři mrtvoly a netvor vypadal spokojeněji – kůži měl hladší, ale stále tmavou.

Setrakian viděl, jak netvor splývá s tmou a mizí. Opatrně vstal a přesunul se k tělům. Prohlédl si je, jak to jen slabé světlo dovolovalo, ale neviděl žádné zranění – jenom tenký řez na krku. Ranku tak nepatrnou, že nebyla skoro vidět. Kdyby tu hrůzu neviděl na vlastní oči…

Pak mu svitlo. Neznámý se vrátí – a brzy. Tábor byl pro něj hojná pastvina, na které se bude pást bez povšimnutí, zapomenutý a bez trestu. Bude se na nich krmit. Na všech, co tu jsou.

Pokud se mu někdo nevzepře.

Někdo.

On.

Kabina druhé třídy

Ansel Barbour, který přežil let 753, se choulil se svou manželkou Ann-Marií a dvěma dětmi, osmiletým Benjym a pětiletou Haily, na květované pohovce v prosluněném obýváku třípokojového domu ve Flatbushi v New Yorku. Dokonce i velcí bernardýni Pap a Gertie se přidali, měli dovoleno při tak slavnostní příležitosti vstoupit do domu. Psi byli moc šťastní, že ho mají doma, opírali se mu tlapami velkými jako lidská ruka o kolena a vděčně ho dloubali packami do hrudi.

Ansel seděl na sedadle 39G u uličky v kabině druhé třídy. Vracel se domů z pracovního školení o zabezpečení databází. Konalo se v Postupimi na jih od Berlína. Byl počítačovým programátorem a právě začínal pracovat na čtyřměsíční smlouvu pro newjerseyského obchodníka, kterému elektronickou cestou ukradli miliony z kreditek zákazníků. Ansel ještě nikdy předtím nebyl v zahraničí a nesmírně se mu stýskalo po rodině. Součástí čtyřdenní konference bylo také osobní volno a prohlídka památek, ale Ansel se vůbec nehnul z hotelu a raději zůstával na pokoji s laptopem, pomocí webové kamery klábosil s dětmi a na internetu hrál srdce s cizími lidmi.

Jeho manželka Ann-Marie byla pověrčivá, křehká žena, a tragický konec letu 753 jenom potvrdil její strach z létání a vůbec nových zážitků. Neuměla řídit auto. Žila ve svěrací kazajce desítek obsedantně kompulzivních obřadů, mezi které patřilo také opakované leštění všech zrcadel v domě, protože tím se zcela spolehlivě zahání smůla.

Rodiče jí zahynuli při autonehodě, když jí byly čtyři roky – byla v tom autě také, ale přežila – a pak ji vychovávala neprovdaná teta, která zemřela týden předtím, než se Ann-Marie a Ansel vzali. Narození dětí jen posílilo její izolovanost a přiživilo obavy do té míry, že často nevyšla z bezpečí svého domu celé dny a spoléhala výlučně na Ansela, aby zařídil všechny nezbytnosti, které okolní svět vyžadoval.

Zpráva o ochromeném letadle ji srazila na kolena. Když se pak dozvěděla, že Ansel přežil, propukla v nadšení, které dokázala vyjadřovat jen náboženskými výrazy. Ta nesmírná úleva v ní pouze potvrdila a posvětila absolutní nezbytnost úkonů, které v tak hojné míře prováděla, protože evidentně zachraňovaly život.

Anselovi se nesmírně ulevilo tím, že je zase doma. Ben i Haily se snažili na něj navěsit pokud možno současně, ale on je musel zadržet, protože ho nepřestával bolet krk. Měl ho strašně zatuhlý – měl pocit, že svaly se mu tam proměnily v provazy a někdo je nemilosrdně zkroutil – nejhůř vpředu v hrdle, ale časem se ta ztuhlost rozšířila za čelistní klouby až k uším. Když zkroutíte provaz, zkrátíte ho, a přesně tak mu ty svaly připadaly. Protáhl si krk v naději, že se mu uvolní obratle…

LUP… PRASK… KŘUP…

… a málem šel k zemi. Ta bolest za to nestála.

Později ho Ann-Marie přistihla v kuchyni, jak vrací její zásobní balení ibuprofenu do police nad sporákem. Hodil jich do sebe šest najednou, což je přípustná denní dávka, ale měl potíže vůbec je spolknout.

Z ustrašených očí jí vyprchala všechna radost. „Co se děje?“

„Nic,“ odbyl ji, ale bylo mu natolik mizerně, že ani nemohl zavrtět hlavou. Nechtěl jí přidělávat starosti. „Jenom jsem ztuhlý z toho letadla. Nejspíš jak mi tam visela hlava.“

Zůstala mezi dveřmi a nervózně si potahovala prsty. „Možná jsi neměl odcházet z nemocnice.“

„A jak bys to tady asi zvládla?“ odsekl. Měl s ní méně trpělivosti, než zamýšlel.

LUP, PRASK, KŘUP.

„Ale co když… co když se tam budeš muset vrátit? Co když tě tentokrát donutí, abys tam zůstal?“

Hrozně ho vyčerpávalo rozhánět její obavy, když sám jich taky neměl málo. „Nemůžu teď odříct žádnou práci. Víš přece, že s financemi vycházíme jen tak tak.“

Byli domácností s jedním příjmem v Americe uzpůsobené domácnostem se dvěma příjmy. Ansel si ale nemohl přibrat druhé zaměstnání, protože kdo by pak chodil nakupovat?

Ann-Marie řekla: „Víš přece… že se bez tebe neobejdu.“ Její nemoc nikdy neprobírali. Tedy nikoli slovy, která by její stav jako nemoc připouštěla. „Potřebuju tě. My všichni tě potřebujeme.“

Ansel se spíš uklonil v pase než jen pokývl hlavou. „Panebože, když pomyslím na všechny ty lidi.“ Vybavil si spolucestující z dlouhého letu. Tu rodinu se třemi velkými dětmi, která seděla dvě řady před ním. Postarší pár, který seděl přes uličku a skoro celou cestu prospal, jejich bělovlasé hlavy spočívaly na stejném cestovním polštářku. Odbarvenou letušku, která mu do klína rozlila dietní colu. „Proč zrovna já, chápeš? Je nějaký důvod, proč jsem přežil?“

„Existuje důvod,“ odpověděla a ruce si přitiskla k hrudi. „Já.“

Později Ansel zavedl psy zase ven do kůlny na zadním dvorku. Dvůr byl báječný a hlavně kvůli němu tenhle dům kupovali: byla tu spousta místa, kde si mohly hrát děti a kde mohli běhat psi. Ansel měl Papa a Gertie dřív, než se seznámil s Ann-Marií, a ona se do nich zamilovala přinejmenším stejně jako do něj. Oni jí lásku bez výhrad opláceli. A stejně tak Ansel a děti – i když Benjy, starší z dětí, se začal tu a tam vyptávat na matčino zvláštní chování. Hlavně když se střetávalo s rozvrhem osmiletého školáka, do kterého patří baseballový trénink a zápasy. Ansel už také vycítil, že Ann-Marie se od chlapce trochu odtahuje. Ale Pap a Gertie se jí nikdy na nic neptali, hlavně když jim nakládala plné misky. Jak děti rostly, začínal se o ně Ansel bát, protože by mohly svou matku příliš brzy přerůst a nikdy by pořádně nepochopily, proč se zdá, že dává psům přednost.

Uvnitř staré zahradní kůlny byl do dřevěné podlahy zapuštěný kovový sloupek z plotu a na něm visely dva řetězy. Gertie letos utekla a vrátila se s krvavými šrámy na hřbetě a nohou, protože na ni někdo vzal hůl. Takže teď na noc psy přivazovali, pro jejich vlastní dobro. Ansel pomalu – držel hlavu a krk rovně, aby zmírnil bolest – dolil do misek vodu a doplnil žrádlo. Psi se hned pustili do večeře a on jim zatím přejížděl dlaní po huňatých mohutných hlavách, jen aby se přesvědčil, že jsou skuteční, a na konci tohoto šťastného dne byl rád, že tu jsou. Pak je přivázal k tyčce, vyšel ven a zavřel dveře. Díval se pak ze zadního dvorku na dům a snažil se představit si, jak by tento svět vypadal bez něj. Ansel viděl dnes své děti plakat a plakal s nimi. Rodina ho potřebovala nade vše.

Najednou ho ochromila pronikavá bolest v krku. Chytil se rohu kůlny, aby neupadl, a několik okamžiků stál bez pohnutí, nakloněný na bok, a jen se třásl a snažil se přečkat tu oslnivou, rezavou bolest. Nakonec pominula a zůstalo po ní hučení v jednom uchu jako v mořské škebli. Opatrně si sáhl prsty na krk, bál se ho prohmatávat. Pokusil se ho protáhnout, zlepšit pohyblivost, a zaklonil hlavu co nejvíc, vstříc nočnímu nebi. Nahoře viděl světla letadel a hvězd.

Přežil jsem, pomyslel si. Nejhorší mám za sebou. Tohle brzo přejde.

V noci se mu zdál děsivý sen. Jeho děti honila po domě jakási zuřivá bestie, ale když je Ansel běžel zachránit, zjistil, že má místo rukou zrůdné pařáty. Probudil se na své půlce postele promáčený potem a rychle vstal – ale okamžitě jím znovu projela ta bolest.

LUP.

Uši, čelist a krk se mu slily bolestí v jeden celek, nedokázal ani polknout. PRASK.

Bolest stahující jícen ho přímo ochromovala. A k tomu ta žízeň. Takovou v životě nezažil – musel neustále pít a pořád neměl dost.

Když se konečně mohl pohnout, prošel chodbou do temné kuchyně. Otevřel ledničku a nalil si pořádnou sklenici citronády, pak další a ještě jednu… a za chvilku pil přímo ze džbánu. Jenomže tu žízeň nemohl ničím uhasit. Proč se tak příšerně potí?

Skvrny na pyžamu silně páchly – jakoby pižmem – a pot měl žlutavé zabarvení. Je tu takové vedro…

Když vracel džbán do lednice, zahlédl talíř s marinovaným masem. Uviděl klikaté čůrky krve, které se líně mísily s olejem a octem, a seběhly se mu sliny. Ne z vyhlídky na grilování, ale při představě, že se do masa zakousne – zaboří do něj zuby, kus si utrhne a vysaje. Při představě, že se napije krve.

KŘUP.

Vyšel zase na chodbu a nakoukl na děti. Benjy ležel pod pokrývkou s kreslenými postavičkami schoulený do klubíčka. Haily potichu chrupala s rukou svěšenou z pelesti, jak se natahovala po obrázkových knihách, které jí tam upadly. Při pohledu na ně dokázal trochu uvolnit ztuhlá ramena a popadnout dech. Vyšel na dvorek, aby se ochladil, a noční vzduch ho zastudil na zpocené kůži. Cítil, že když je doma, se svou rodinou, dokáže se vyléčit ze všeho. Oni mu pomůžou.

Načerpá z nich sílu.

Úřad hlavního soudního lékaře, Manhattan

Soudní lékař nebyl vůbec zamazaný od krve. Když ho Efraim a Nora uviděli, už tato skutečnost jim připadala divná. Jindy lékařům tekla krev po nepromokavých zástěrách a pokrývala plastové rukávy až k loktům. Dnes však ne. Soudní lékař vypadal jako gynekolog z Beverly Hills.

Představil se jako Gossett Bennett. Měl hnědou kůži a ještě hnědší oči, přísnou tvář skrýval za plastovým štítem. „Zrovna to rozbíháme,“ máchl rukou ke stolům. Na patologii bylo rušno. Na operačním sále je sterilní prostředí a ticho, ale v márnici je to přesně naopak: vládne tu horečná činnost, kvílí pilky, teče voda a lékaři diktují protokoly. „Máme jich z vašeho letadla osm.“

Těla ležela na osmi stolech z chladné nerezové oceli opatřených odtokovými kanálky. Oběti z letadla byly v různém stadiu pitvy, dvě z nich už plně „vydlabané“: hrudníky zcela vykuchané, orgány rozložené na holeních v otevřeném plastovém pytli, jeden patolog odkrajoval vzorky na prkýnku jako kanibal připravující lidské sašimi. Zraněné krky jim rozřezali, vytáhli jazyk a tváře napůl stáhli k bradě jako latexové masky, takže byly vidět vrchlíky lebky, již otevřené cirkulárkou. Jeden mozek právě odřezávali od míchy, později ho uloží do formalinu, aby ztuhl, což je poslední krok pitvy. Poblíž stála asistentka s vatovými tampony a velkou zahnutou jehlou, do níž si navlékala tlustou voskovanou nit, a chystala se vyprázdněnou lebku vycpat.

Patologové si od jednoho stolu ke druhému podávali zahradnické nůžky s dlouhými rukojeťmi. Další asistent stál na kovové stoličce nad tělem s otevřeným hrudníkem a začal přestřihávat žebra jedno po druhém, aby mohl vyjmout celý hrudní koš včetně hrudní kosti. Vznášel se tu vlezlý puch parmezánu, metanu a shnilých vajec.

„Když jste zavolali, začal jsem jim prohlížet krk,“ řekl Bennett. „Zatím všechna těla vykazují stejné poškození, o kterém jste mluvili. Ale žádnou jizvu. Je to otevřená rána, čistá a přesná jako od chirurga.“

Dovedl je k dosud nerozřezanému tělu ženy položené na stole. Krk jí podložili patnácticentimetrovým kovovým špalkem, takže měla zakloněnou hlavu, prohnutý hrudník a odhalený krk. Efraim, s rukavicemi na rukou, prohmatal kůži na jejím hrdle.

Všiml si tenké čárky – jemné jako říznutí papírem – a opatrně ránu roztáhl. Otřáslo jím, jak je hladká a očividně hluboká. Efraim kůži pustil a rána se pomalu zavřela, jako ospalé víčko nebo stydlivý úsměv.

„Co to mohlo způsobit?“ zeptal se.

„Nic přirozeného, aspoň o ničem nevím,“ řekl Bennett. „Všimněte si, že rána je ostrá jako od skalpelu. Dalo by se říct téměř kalibrovaná, co do umístění i délky. Jenomže okraje jsou zaoblené, což znamená, že se jeví téměř organicky.“

„Jak je hluboká?“ zeptala se Nora.

„Je to čistá trhlina vedená rovně, proniká vpichem do stěny společné krční tepny, ale tam se zastavuje. Nevychází na druhé straně, ani tepnu netrhá.“

„U všech těl?“ vyjekla Nora.

„U všech, která jsem zatím viděl. Na každém těle se vyskytuje tato lacerace, ale musím přiznat, že kdybyste mě neupozornili, možná bych si jí nevšiml. Zvlášť když se s těmi těly děje to ostatní.“

„Cože?“

„K tomu se za chvilku dostaneme. Každá z těch tržných ran je na krku, buď zepředu nebo ze strany. Kromě jedné ženy, která ji má na hrudi, vysoko nad srdcem. A jednoho muže, kterého jsme museli ohledat a nakonec jsme tu trhlinu našli nahoře na vnitřní straně stehna, nad femorální arterií. Každé zranění proniklo kůží a svalem a skončilo přesně uvnitř některé velké tepny.“

„Že by jehla?“ nadhodil Efraim.

„Je to tenčí. Hm… potřebuji se na to ještě pořádně podívat, sotva jsme tu začali. A hrne se na nás spousta dalšího divného svinstva. Předpokládám, že si to uvědomujete?“ Bennett je zavedl ke dveřím do prostorné lednice. Vnitřní prostor byl širší než dvoumístná garáž. Stálo tam asi padesát pojízdných lehátek a na většině ležel vak rozepnutý až po hrudník mrtvého. Několik jich zůstalo úplně zavřených, těla uvnitř byla nahá – už je zvážili, změřili a vyfotografovali – a připravená pro pitevní stůl. Leželo tu také asi osm mrtvol, které s letem číslo 753 neměly nic společného. Čekaly na holých nosítkách bez vaku a měly na palci obvyklou žlutou visačku.

Chlazení zpomaluje rozklad, stejně jako uchovává ovoce a zeleninu a zpožďuje zánět řezných ran. Ale těla z letadla se nerozkládala vůbec. Uplynulo už šestatřicet hodin, ale těla vypadala stejně čerstvá, jako když je Efraim poprvé v letadle uviděl. Narozdíl od mrtvých se žlutou visačkou, kteří se už nafukovali a výpary jim unikaly ze všech tělních otvorů jako černé mračno. Jejich maso získávalo správný tmavě zelený odstín a kvůli odpaření tekutin vypadali jako potažení starou kůží.

„Tohle jsou pěkné, standardní mrtvoly,“ prohlásil Bennett.

Efraimem otřásl chlad, který tak úplně nesouvisel s teplotou v lednici. Společně s Norou vešli mezi lehátka na tři řady hluboko. Těla vypadala… nikoli zdravá, protože byla scvrklá a sinalá ztrátou krve, ale… že zemřela nedávno. Měla charakteristickou mrtvolnou masku, ale jako by skonala před chvílí, ani ne před půlhodinou.

Vyšli za Bennettem zpátky do pitevny a zastavili se u stejné ženy – bylo jí něco přes čtyřicet a neměla žádné zvláštní znamení kromě deset let staré jizvy po císařském řezu pod hranicí bikin – právě ji připravovali pro pitevní řez. Ale místo skalpelu sáhl Bennett po nástroji, který se na pitevně nikdy nepoužívá. Byl to stetoskop.

„Všiml jsem si toho už dřív,“ řekl a podal stetoskop Efraimovi. Ten si ho zastrčil do uší a Bennett hlasitě požádal ostatní v místnosti, aby na chvíli se vším přestali a ztichli. Jeden asistent odspěchal zastavit tekoucí vodu. Bennett přiložil akustický konec stetoskopu mrtvole na hrudník těsně pod hrudní kost. Efraim nervózně naslouchal, bál se, co asi uslyší. Ale neslyšel nic. Znovu se podíval na Bennetta, který však nepohnul ani brvou a dál jenom čekal. Efraim zavřel oči a soustředil se.

Slabý, velmi slabý zvuk. Jakýsi pohyb, skoro jako by se něco vrtělo v blátě. Bylo to pomalé a k zešílení slabé, takže si vůbec nebyl jistý, jestli si to nepředstavuje.

Podal stetoskop Noře, aby si také poslechla.

„Červi?“ narovnala se.

Bennett zavrtěl hlavou. „Naopak, nejsou zde žádné známky zamoření hmyzem, což přičítám skutečnosti, že nenastal rozklad. Jsou tu však jiné velmi zajímavé abnormality…“

Bennett mávl na ostatní, že se mohou vrátit k práci. Vybral si z tácu velký skalpel číslo šest. Avšak místo aby začal na hrudníku obvyklým řezem ve tvaru ypsilonu, vzal ze smaltovaného pultu objemnou sklenici se širokým hrdlem a umístil ji pod levou ruku mrtvoly. Pak přejel čepelí skalpelu po vnitřní straně zápěstí a rozřízl ji jako slupku pomeranče.

Jakmile ostří proniklo tkání, vytryskla z ní bledá opalizující tekutina, trocha mu stříkla na rukavice a na bok, ale pak začala z paže pokojně vytékat a crčela na dno lahve. Tekla rychle, ale nehybné srdce nevyvíjelo žádný tlak v cévách, takže po chvíli proud ztratil sílu a tekutiny vyteklo něco přes decilitr. Bennett posunul paži níž, aby vyčerpal víc tekutiny.

Efraimův šok z toho nečekaného řezu rychle přehlušil úžas při pohledu na bílý proud. To nemohla být krev. Krev se po smrti usazuje a sráží. Nevytéká jako motorový olej.

Ani nebělá. Bennett vrátil paži mrtvole k boku a pozvedl láhev, aby Efraim lépe viděl.

Poručíku… ty mrtvoly… ony jsou…

„Nejdřív jsem si myslel, že se oddělují bílkoviny, podobně jako se olej usazuje na hladině vody,“ řekl Bennett. „Ale není to ono.“

Ta látka byla těstovitě bílá, skoro jako by se do krevního řečiště dostalo zkyslé mléko.

Poručíku… Ježíši Kriste…

Efraim nevěřil vlastním očím.

Ozvala se Nora. „Všichni jsou takoví?“

Bennett přikývl. „Vykrvení. Nemají žádnou krev.“

Efraim pozoroval bílou tekutinu ve sklenici a při vzpomínce na plnotučné mléko se mu obrátil žaludek.

Bennett pokračoval: „Mám ještě něco. Teplota jater je zvýšená. Jako by ta těla stále produkovala teplo. Kromě toho jsme na některých orgánech našli tmavé skvrny. Není to nekróza, ale spíš jako… jako podlitiny.“

Bennett odložil sklenici s opalizující tekutinou zase na pult a přivolal asistentku. Přinesla neprůhlednou plastovou nádobu, v jaké se prodávají v bufetech polévky, když je chcete s sebou. Sundala víko a Bennett hmátl dovnitř. Vyndal orgán a položil ho na prkno jako malý kus pečené přímo od řezníka. Bylo to lidské srdce vcelku. Ukázal prstem v rukavici na místo, kde byly připojené arterie. „Vidíte ty chlopně? Skoro jako by už narostly otevřené. Jenomže zaživa takhle nemohly fungovat. Nezavíraly by se a neotvíraly, nepumpovaly by krev. Takže tohle nemůže být vrozené.“

Efraim byl konsternovaný. Taková vada je smrtelná. Každý anatom ví, že lidé se uvnitř různí stejně jako při pohledu zvenčí. Ale je nepředstavitelné, aby se nějaká lidská bytost s takovým srdcem dožila dospělosti.

Nora se zeptala: „Máte zdravotní dokumentaci toho pacienta? Abychom to měli s čím porovnat?“

„Zatím nic. Nejspíš něco dostaneme až ráno. Ale přinutilo mě to zpomalit práci. Hodně zpomalit. Na chvíli to tu přeruším, na noc zavřu a počkám na posily, které by měly ráno dorazit. Chci prověřit každou maličkost. Jako třeba… tohle.“

Bennett je dovedl ke zcela rozpitvanému tělu, které patřilo muži průměrné hmotnosti. Tkáně krku měl proříznuté, takže byl odhalený hrtan a průdušnice. Těsně nad hrtanem byly vidět výchlipkové řasy a hlasivky.

Bennett je upozornil: „Vidíte ty vestibulární řasy?“

Říká se jim také „nepravé hlasivky“: jsou to silné slizniční záhyby, jsou nepohyblivé a jejich jedinou funkcí je shora chránit pravé hlasivky. Je skutečnou anatomickou zvláštností, že jsou schopny úplné regenerace, dokonce i po chirurgickém odstranění.

Efraim a Nora se naklonili blíž. Oba uviděli na vestibulárních řasách jakýsi výrůstek, narůžovělý, masitý výčnělek – nebyl znetvořený nebo rozbujelý jako tumor, ale rostl uvnitř hrdla, pod jazykem. Nové, zřejmě spontánní rozšíření měkké části dolní čelisti.

Venku se důkladně, pečlivěji než obvykle umyli. To, co na pitevně viděli, oběma pořádně otřáslo.

Efraim promluvil první. „Zajímalo by mě, kdy to všechno začne znovu dávat smysl.“ Dlouho si sušil ruce, vychutnával si na holých rukou čerstvý vzduch. Pak si také ohmatal krk, zepředu zhruba v místech, kde našli ty řezy. „Hluboké bodné zranění krku. A virus, který na jedné straně zpomaluje posmrtný rozklad, ale na druhé straně způsobuje spontánní posmrtný růst tkáně?“

Nora řekla: „Jde tu o něco nového.“

„Nebo naopak – o něco hodně starého.“

Už vycházeli služebním vchodem a mířili k Efraimovu ilegálně zaparkovanému exploreru s cedulí POHOTOVOSTNÍ ROZVOZ KRVE za čelním sklem. Nebe opouštěly zbytky teplého denního světla. Nora navrhla: „Potřebujeme se podívat do ostatních márnic a zjistit, jestli našli stejné odchylky.“

Efraimovi pípl mobil. Byla to esemeska od Zacka:

KDE SEŠ???? Z

„Sakra,“ ucedil Efraim. „Zapomněl jsem… máme to jednání o svěření do péče…“

„Teď?“ vyhrkla Nora, než se stačila kousnout do jazyka. „Tak jo. Jeď. Sejdeme se po…“

„Ne, zavolám jim – to bude dobré.“ Rozhlédl se a nejradši by se rozpůlil. „Musíme se znovu podívat na toho pilota. Proč se jemu to bodnutí uzavřelo, ale ostatním ne? Potřebujeme prozkoumat fyziopatologii toho jevu.“

„A taky u ostatních, co přežili.“

Efraim se zamračil a vzpomněl si, že ti jsou pryč. „Jim ještě nikdy nic takhle nezvoral.“

Nora chtěla Jima bránit. „Jestli se jim udělá špatně, vrátí se.“

„Jenomže to už může být pozdě. Pro ně i pro nás.“

„Jak to, pro nás?“

„Abychom se tomu dostali na kloub. Někde tu musí být odpověď, vysvětlení. Racionální. Děje se tu něco nemožného a my musíme zjistit důvod a zarazit to.“

Na chodníku před hlavním vchodem čekaly davy novinářů, až budou moci vysílat živé vstupy z úřadu soudního lékaře. To přilákalo množství čumilů, jejichž nervozita byla hmatatelná až za roh. Ovzduší bylo přímo nabité nejistotou.

Ale ze zástupu se vyloupl jeden muž, kterého si Efraim všiml už při příjezdu. Byl to stařík s rozevlátými bílými vlasy a s vycházkovou holí, která byla pro něj příliš dlouhá a proto ji držel pod vysokou stříbrnou rukojetí jako berlu. Jako ochotnický Mojžíš, jenomže tenhle byl jako ze škatulky, oblečený společensky a staromódně, v lehkém černém plášti přes gabardénový oblek, se zlatým řetízkem hodinek zavěšeným na vestě. Celek doplňovaly šedé vlněné rukavice s ustřiženými špičkami prstů, což bylo ve spojení s jinak vybraným oděvem zvláštní.

„Doktore Goodweathere?“

Ten starý pán znal jeho jméno. Efraim se na něj znovu podíval a opáčil: „Já vás znám?“

Pán mluvil s jakýmsi přízvukem, možná slovanským. „Viděl jsem vás v bedně. Televizi. Věděl jsem, že sem budete muset přijet.“

„Vy tu na mě čekáte?“

„Musím vám něco říct, doktore, je to velmi důležité. Životně důležité.“

Efraima zaujala rukojeť staříkovy dlouhé hole: stříbrná vlčí hlava. „No, teď to nejde… zavolejte mi do kanceláře, domluvte si schůzku…“ Zamířil pryč a rychle vyťukával číslo na mobilu.

Staříka to očividně rozrušilo, ale snažil se zachovat klidný tón. Nasadil džentlmenský úsměv a představil se i Noře. „Jmenuji se Abraham Setrakian. Což vám určitě nic neříká.“ Máchl rukou, v níž držel hůl, směrem k márnici. „Viděl jste je tam. Ty cestující z letadla.“

Nora se zeptala: „Vy o tom něco víte?“

„Jistěže,“ vyslal k ní vděčný úsměv. Setrakian pohlédl znovu na márnici jako člověk, který musel velmi dlouho čekat a teď si není jistý, kde má začít. „Zjistil jste, že se moc nezměnili, že?“

Efraim telefonát uťal v půli vyzvánění. Staříkova slova souzněla s jeho iracionálními obavami. „Jak se nezměnili?“ vyzvídal.

„Ti mrtví. Mrtvoly se nerozpadají.“

Efraim vyhrkl spíš ustaraně než zaujatě: „Tohle se mezi lidmi venku povídá?“

„Mně nemusel nikdo nic vykládat, doktore. Já to vím.“

„Tak vy ‚víte‘,“ opakoval Efraim.

„Povídejte,“ vybídla ho Nora. „Co ještě tedy víte?“

Starý pán si odkašlal. „Našli jste… rakev?“

Efraim cítil, že Nora povyrostla snad o sedm centimetrů. Zeptal se: „Co jste to řekl?“

„Rakev. Jestli ji máte, tak pořád máte i jeho.“

Nora se zeptala: „Koho?“

„Zničte ji. Okamžitě. Neschovávejte si ji na další průzkumy. Musíte tu rakev zničit, neprodleně.“

Nora zavrtěla hlavou. „Je pryč,“ řekla. „Nevíme, kde je.“

Setrakian, hluboce zklamaný, jen polkl. „Toho jsem se bál.“

„Proč jsme ji měli zničit?“ vyzvídala Nora.

V tu chvíli je přerušil Efraim, který se obrátil na Noru: „Jestli se takové řeči roznesou, lidi zpanikaří.“ Podíval se na starce. „Kdo jste? Jak jste se o takových věcech doslechl?“

„Jsem zastavárník. Nedoslechl jsem se nic. Já to všechno totiž vím.“

„Vy to víte?“ opakovala Nora. „A jak?“

„Prosím vás.“ Soustředil se už na Noru, protože nebyla tak odmítavá. „To, co se chystám říct, není pro mě lehké. Říkám to plný zoufalství a naprosto upřímně. Ta těla jsou tam?“ ukázal na márnici. „Povídám vám, že než se dnes setmí, musíte je zničit.“

„Zničit?“ podivila se Nora a poprvé na něj zareagovala odmítavě. „Proč?“

„Doporučuji žeh. Kremaci. Je to jednoduché a jisté.“

„To je on!“ ozval se hlas z bočních dveří. Vrátný z márnice k nim vedl uniformovaného newyorského strážníka. Vlastně k Setrakianovi.

Stařec si jich nevšímal, ale mluvil rychleji. „Prosím vás. Už je skoro pozdě.“

„Tady je,“ zvolal vrátný, dorázoval k nim a ukázal Setrakiana policistovi. „To je ten chlap.“

Policista se přátelsky a znuděně obrátil na Setrakiana: „Pane?“

Ten si ho nevšímal, svou úpěnlivou žádost adresoval pouze Noře a Efraimovi. „Byla porušena dohoda. Prastará, posvátná úmluva. Porušil ji muž, který už není člověkem, ale zrůdou, chodící žravou odpornou zrůdou.“

„Pane,“ nedal se odbýt policista. „Mohu si s vámi promluvit?“

Setrakian natáhl ruku a popadl Efraima za zápěstí, aby získal jeho plnou pozornost. „Teď je tady, tady v Novém světě, v tomto městě, právě dnes. Dnes v noci. Rozumíte? Musíme ho zastavit.“

Prsty starého muže schované ve vlněných rukavicích byly zkřivené jako pařáty. Efraim se od něj odtáhl, sice nijak hrubě, ale přece jen do něj strčil, až se stařík zapotácel. Vycházková hůl praštila policistu do ramene a těsně minula obličej – a najednou se policistův nezájem proměnil ve vztek.

„Tak to by stačilo,“ obořil se na něj policista, vykroutil mu hůl z rukou a sevřel staříka pod paží. „Půjdeme.“

„Musíte ho tu zastavit,“ pokračoval Setrakian, i když ho policista vlekl pryč.

Nora se obrátila k vrátnému z márnice. „Co to má znamenat? Co to děláte?“

Vrátný si nejdřív prohlédl zalaminované vizitky, které jim visely na krku – ta červená písmena znamenala Centrum pro kontrolu nemocí – a teprve potom odpověděl: „Snažil se už dřív vlézt dovnitř, tvrdil, že je rodinný příslušník. Trval na tom, že musí vidět mrtvá těla.“ Vrátný se za ním ještě díval. „Nějaký mrchožrout.“

Starý pán se pořád nevzdával. „Ultrafialové světlo,“ volal přes rameno. „Posviťte si na ta těla ultrafialovým světlem…“

Efraim strnul. Opravdu to slyšel?

„Pak uvidíte, že mám pravdu,“ křičel stařík, kterého už vmačkávali na zadní sedadlo policejního vozu. „Zničte je. Hned. Než bude pozdě…“

Efraim se díval, jak se za staříkem zabouchávají dveře, policista usedá za volant a auto odjíždí.

Nadměrná zátěž

Když Efraim zavolal, uplynulo už čtyřicet minut z padesátiminutové schůzky, kterou měl mít s Kelly a Zackem u doktorky Ingy Kempnerové, rodinné terapeutky, kterou jim přidělil soud. Byl vlastně rád, že nemusí sedět v její kanceláři v přízemí předválečného domu z hnědého pískovce v Astorii, na tom místě, kde se mělo s konečnou platností rozhodnout, jak to bude s péčí o jejich dítě.

Efraimova řeč zazněla v kanceláři doktorky z reproduktoru. „Dovolte, abych to vysvětlil – celý víkend tu řeším naprosto extrémní situaci. Jde o to mrtvé letadlo na Kennedyho letišti. Nemohl mě nikdo zastoupit.“

Doktorka Kempnerová řekla: „Není to poprvé, kdy se vám nepodařilo dostavit se na schůzku.“

„Kde je Zack?“ zeptal se.

„Venku v čekárně,“ odpověděla doktorka Kempnerová.

Takže si pohovořila s Kelly bez něj. Všechno už bylo rozhodnuto. Skončili dřív, než vůbec začali.

„Podívejte se, doktorko – nežádám o nic víc, než abychom naše jednání přeložili na jindy…“

„Doktore Goodweathere, je mi líto…“

„Ne – počkejte – prosím vás, vydržte ještě.“ Bezohledně ji přerušil. „Koukněte, jsem snad dokonalý otec? Nejsem, to připouštím. Takže mám body za upřímnost, ne? Po pravdě řečeno si ani nejsem jistý, jestli bych chtěl být ‚dokonalý‘ otec a vychovat nějaké tuctové nedomrlé děcko, které ve světě nic nedokáže. Vím ale určitě, že chci být co nejlepší otec, jakým můžu být. Protože Zack si to zaslouží. A to je teď můj hlavní cíl.“

„Všechno ale svědčí o opaku,“ poznamenala doktorka Kempnerová.

Efraim vystrčil na mobil prostředník. Nora stála pár kroků od něj. Měl vztek, ale cítil se podivně nechráněný a zranitelný.

„Poslouchejte.“ Efraim se násilím snažil zachovat klid. „Přece víte, že jsem si kvůli tomu soudu, kvůli Zackovi, přeorganizoval život. Přeložil jsem tenhle úřad do New Yorku jenom kvůli tomu, abych tu mohl být, blízko jeho matky, aby si mohl užívat nás obou. Mám obvykle velmi pravidelnou pracovní dobu, předvídatelnou, se stanovenými službami na pohotovosti. O víkendech dělám dvojité směny, abych měl volno dva víkendy za každý odsloužený.“

„Navštívil jste tento víkend schůzi Anonymních alkoholiků?“

Efraim ztichl. Najednou z něj vyprchala všechna energie. „Poslouchala jste vůbec?“

„Cítil jste potřebu se napít?“

„Ne,“ zavrčel a ze všech sil se ovládal. „Nenapil jsem se třiadvacet měsíců, to přece víte.“

Doktorka Kempnerová odpověděla: „Doktore, tady nejde o to, kdo má vašeho syna radši. V takových situacích otázka takhle nikdy nestojí. Je skvělé, že se oba tolik a tak vřele staráte. Vaše obětavost a nadšení, s jakými se Zackovi věnujete, jsou naprosto zřejmé. Jenže, jak se často stává, evidentně není možné, aby se tato situace nezvrhla v soutěž. Stát New York má zákonná pravidla, kterými se budu muset ve svém doporučení soudci řídit.“

Efraim zklamaně polkl. Snažil se ji přerušit, ale mluvila dál.

„Zvrátil jste původní soudní návrh na svěření do péče, bojoval jste o každý krok. Já to považuji za měřítko vaší lásky k Zachariášovi. Rovněž jste podnikl rozsáhlé kroky v osobním životě, o tom také není sporu a je to obdivuhodné. Jenže jestli dovolíte, zřejmě jsme dospěli do závěrečné fáze. Jak to formulujeme při rozhodování o svěření do péče. Samozřejmě nikdy nebylo pochyb o právu navštěvovat…“

„Ne, ne, ne,“ mumlal Efraim jako člověk, na kterého se neodvratně řítí auto. Prožíval stejné zklamání, jaké ho tížilo celý víkend. Snažil se upnout na vzpomínky – jak se Zackem seděli u něj doma, pojídali čínské jídlo a hráli videohry. Měli před sebou celičký víkend. Byl to báječný pocit.

„Chci vám vysvětlit, doktore Goodweathere,“ nenechala se zadržet poradkyně, „že nevidím zvláštní důvod, proč pokračovat dál.“

Efraim se obrátil k Noře. Podívala se na něj a okamžitě pochopila, co se odehrává.

„Můžete mi vykládat, že je po všem,“ zašeptal Efraim do telefonu. „Jenomže ono po všem není, doktorko Kempnerová. A nikdy nebude.“ A s těmi slovy zavěsil.

Otočil se na opačnou stranu, protože věděl, že Nora v takové chvíli bude respektovat jeho potřebu zůstat chvíli o samotě. Byl jí za to vděčný, jelikož mu v očích stály slzy, které nesměla vidět.

Uplynulo několik hodin a doktor Bennett ve sklepní márnici Úřadu hlavního soudního lékaře v Manhattanu dokončoval práci po velmi dlouhém dni. Měl by být vyčerpaný, ale byl spíš nadšený. Dělo se cosi neobyčejného. Jako by se přímo v této místnosti přepisovala jindy tak pevná pravidla smrti a rozkladu. Tenhle průšvih daleko přesahoval klasickou medicínu, mířil za hranice humánní biologie… Možná až do říše zázraků.

Podle plánu zastavil na noc všechny pitvy. Práce na jiných záležitostech částečně pokračovala, soudní lékaři pracovali v laboratořích nahoře, ale márnice patřila jen Bennettovi. Během návštěvy lékařů z Centra pro kontrolu nemocí si totiž něčeho všiml. Týkalo se to odebraného vzorku krve, té opalizující tekutiny, kterou shromáždil ve sklenici na vzorky. Uložil ji vzadu do chladničky, kde ji zastrčil za jiné laboratorní sklo, jako by to byl poslední kousek chutného dezertu ve společné ledničce.

Teď se se sklenicí posadil na stoličku u vyšetřovacího stolu vedle dřezu, odšrouboval víčko a nahlédl dovnitř. Po chvilce se necelé dvě deci bílé krve zvlnily a Bennett se zachvěl. Zhluboka se nadechl, aby se ovládl. Přemýšlel, co má udělat, pak z horní police vytáhl totožnou, ale prázdnou sklenici. Nalil do ní stejné množství vody a postavil nádoby vedle sebe. Potřeboval se přesvědčit, že to čeření nezpůsobují vibrace třeba z projíždějícího náklaďáku nebo něco podobného.

Pozoroval a čekal.

Objevilo se to znovu. Vazká tekutina se zvlnila – viděl to – zatímco hladina mnohem řidší vody se vůbec nepohnula.

V krevním vzorku se cosi pohybovalo.

Bennett chvilku přemýšlel. Vylil vodu do dřezu a pak pomalu přeléval olejovitou krev z jedné sklenice do druhé. Tekutina se táhla jako sirup a tekla pomalu, ale rovnoměrně. Čůrek byl sice tenký, ale nevšiml si v něm ničeho nápadného. Na dně první sklenice zůstala tenká vrstva bílé krve, ale tam také nic neviděl.

Postavil novou nádobu na pult a opět pozoroval a čekal.

Nemusel čekat nijak dlouho. Hladina se pohnula a Bennett skoro na židli nadskočil.

V tu chvíli za sebou zaslechl jakýsi zvuk, jakési škrábání nebo šustění. Otočil se, protože byl ze svého objevu nervózní. Stropní světla svítila na prázdné nerezocelové stoly, všechno bylo umyté, odtoky v podlaze vytřené. Oběti letu 753 byly zamčené uvnitř obrovské chladnice na druhé straně pitevny.

Možná tu šramotily krysy. Nebylo moci, která by tu verbež vyhnala z budovy natrvalo – a že zkoušeli všechno. Držely se ve stěnách nebo i pod drenážemi v podlaze. Poslouchal ještě chvilku, ale pak se vrátil ke sklenici.

Znovu začal tekutinu přelévat z jedné sklenice do druhé, ale tentokrát přestal v polovině. Hladiny se ustálily zhruba ve stejné úrovni. Postavil je pod lampu a pozoroval, jestli se na mléčné hladině objeví známka života.

A bylo to tady. V první sklenici. Tentokrát to drobně šplíchlo, skoro jako když rybka ďobe do hladiny kalného rybníka.

Bennett pozoroval ještě druhou sklenici, dokud nebyl spokojený, a pak její obsah vylil. A pak začal znovu a opět rozdělil obsah mezi dvě skleněné nádoby.

Na ulici se rozječela siréna a doktor se napřímil. Auto projelo kolem a mělo následovat ticho, ale znovu zaslechl nějaký zvuk. Jako by se za ním něco pohybovalo. Opět se otočil, i když se už cítil nejen paranoidně, ale i hloupě. Místnost byla prázdná, pitevna sterilizovaná a nic se tu nehýbalo.

Jenomže… odněkud ten zvuk vycházet musel. Tiše vstal a natočil hlavu, aby zjistil zdroj hluku.

Vnitřní antény ho nakonec nasměrovaly k ocelovým dveřím do velké lednice. Udělal k ní několik kroků a nastražil všechny smysly.

Cosi kdesi chrastilo, šramotilo. Jakoby zevnitř. Strávil tady dole tolik času, že ho pouhá přítomnost mrtvých nemohla vystrašit… ale pak si vzpomněl na ten posmrtný výrůstek, který na mrtvolách našli. Bylo zřejmé, že ty nezvyklé nálezy způsobily, že se vrátil k obvyklým lidským tabu o mrtvých. Všechno, co jeho práce obnášela, se vysmívalo normálním lidským instinktům. Rozřezával mrtvoly. Kuchal kadávery, sloupával obličeje z lebky. Vyndával orgány a odkrajoval genitálie. Usmál se pro sebe v té prázdné místnosti. Přece jenom je v podstatě normální.

Zahrával si s ním vlastní mozek. Nejspíš šlo o závadu na chladicí jednotce nebo něčem podobném. Uvnitř lednice byl bezpečnostní spínač, velký červený knoflík, takže kdyby uvnitř někdo náhodou uvízl, mohl by se dostat ven.

Vrátil se zase ke sklenicím. Pozoroval je, čekal na další pohyb. Litoval, že si sem nepřinesl z kanceláře laptop, aby si mohl zaznamenat všechny myšlenky a dojmy.

Šplích.

Tentokrát už byl připravený, takže srdce mu poskočilo, ale tělo se jinak nepohnulo. Stále to byla první sklenice. Druhou vylil a rozdělil tekutinu potřetí, takže v každé zbývaly tak tři centilitry.

Při přelévání měl pocit, že cosi v proudu zahlédl. Bylo to velmi tenké, nejvýš čtyři centimetry dlouhé – pokud ho tedy nešálil zrak…

Nějaký červ. Taková trefa. Byla to tedy parazitická nemoc? Existovala spousta příkladů, kdy paraziti přetvořili své hostitele, aby měli co nejlepší reproduktivní možnosti. Že by se tím vysvětlovaly ty bizarní posmrtné změny, které viděl na pitevním stole?

Podržel sklenici ve výšce, přistrčil ji pod lampu a zakroužil s ní, aby se tekutina rozprostřela po stěnách. Pečlivě, upřeně pozoroval obsah… ano… dokonce dvakrát uvnitř cosi proklouzlo. Zamrskalo se to. Tenké jako nitka a bílé jako tekutina, a pohybovalo se to velmi rychle.

Bennett to musí izolovat. Naložit do formalínu, prostudovat a identifikovat. Když má jednoho, v ostatních tělech jich budou desítky a možná stovky, kdo ví kolik.

V útrobách chladnice cosi bouchlo a on se lekl, až nadskočil a sklenice mu vyklouzla z ruky. Dopadla na pult, ale nerozbila se… Místo toho odskočila, skutálela se do dřezu a obsah se vylil a rozstříkl. Bennett vychrlil proud nadávek a zašmátral ve výlevce po červovi. Potom ucítil na hřbetě levačky teplo. Trocha té bílé krve na něj šplíchla a začala štípat. Nijak dramaticky, jen tak mírně pálila, ale bolelo to. Rychle si na ruku pustil studenou vodu a pak ji otřel do laboratorního pláště, než dojde k narušení kůže.

Pak se prudce otočil k lednici. Rána, kterou slyšel, rozhodně nevěstila nějakou závadu elektroinstalace, spíš to vypadalo, jako by do sebe vrazila pojízdná nosítka. To přece není možné… a znovu se rozčilil. Neznámý červ mu právě pláchl výlevkou. Získá jiný vzorek krve a toho parazita izoluje. Tenhle objev mu nikdo nesebere.

Pořád si otíral ruku o klopu pláště, ale zamířil ke dveřím, zatáhl za rukojeť a uvolnil tak uzávěr chladnice. Se sykotem ho ovanul zatuchlý, ledový vzduch a dveře se otevřely dokořán.

Když se Joan Lussová energicky postarala o to, aby ji i s ostatními propustili z izolovaného oddělení, najala si auto a odjela rovnou na chatu v New Canaanu v Connecticutu, která patřila jednomu ze zakládajících partnerů její právnické firmy. Dvakrát musela řidiče požádat, aby zastavil, a zvracela z okénka. Za to mohla chřipka a do toho ta nervozita. Ale co na tom. Byla přece oběť a navíc advokátka. Poškozená strana a advokátka na válečné stezce. Bojuje za odškodnění rodin mrtvých a čtyř šťastlivců, kteří přežili. Prvotřídní firma Camins, Peters a Lilly se mohla těšit na čtyřicet procent největší částky, o jakou kdy byla nějaká společnost žalována, větší než Vioxx, dokonce větší než WorldCom.

Joan Lussová, partnerka. To má zvuk!

Člověk si myslí, že Bronxville je dobrá adresa, ale jenom dokud nepřijede do New Canaanu. Bronxville, kde Joan bydlí, je vesnice plná zeleně v okresu Westchester, autem dvacet kilometrů na sever od centra Manhattanu, severní trasou metra osmadvacet minut. Roger Luss pracoval v mezinárodním finančnictví pro Clumea a Fairsteina a spoustu času trávil v zahraničí. Joan také podnikla několik cest, ale po narození dětí to musela omezit, protože to nevypadalo dobře. Ale cestování jí chybělo a ten minulý týden v Berlíně, v hotelu Ritz-Carlton na Postupimském náměstí, si důkladně vychutnala. S Rogerem si natolik zvykli na hotelový život, že tomu přizpůsobili i životní styl doma, s podlahovým topením v koupelně, parní lázní v suterénu, dodávkou čerstvých květin dvakrát týdně, zahradníkem na plný úvazek a samozřejmě hospodyní a pradlenou. Zařídili si všechno kromě večerního rozestýlání a bonbónu na polštář.

Když před několika lety koupili v Bronxvillu dům, byl to pro ně velký krok, protože se tam skoro nestavělo a byly tu odstrašující daně. Jenomže když teď ochutnala New Canaan – kde si hlavní partner Dory Camins žil jako feudální pán na pozemku se třemi domy, rybníkem, koňskými stájemi a jezdeckou dráhou – pak jí cestou domů připadal Bronxville zastaralý, provinční a dokonce trochu… omšelý.

Už byla doma a právě se probrala z trhaného odpoledního zdřímnutí. Roger byl stále v Singapuru a Joan i ve spánku slyšela v domě zvuky, a ty ji nakonec vystrašily natolik, až se probudila. Byla nepokojná, nervózní. Přičítala to té schůzce, možná nejdůležitější v životě.

Joan se vynořila z pracovny, zamířila dolů, i když se na schodech musela přidržovat stěny, a vešla do kuchyně, kde Neeva, báječná dětská chůva, právě uklízela binec po večeři a stírala ze stolu drobky. „Neevo, to jsem přece mohla udělat sama,“ prohodila Joan, ale nemínila vážně ani slovo. Zamířila rovnou k vysoko zavěšené prosklené skříňce, kam si ukládala léky. Neeva, která byla Haiťanka a už babička, bydlela v Yonkersu, vzdáleném ob jedno městečko. Bylo jí něco přes šedesát, ale vypadala neurčitého věku, věčně nosila květované šaty po kotníky a pohodlné tenisky značky Converse. Neeva představovala v domě Lussových tolik potřebný poklidný prvek. Neustále měli napilno s tím Rogerovým cestováním a Joaninou dlouhou pracovní dobou, a do toho děti musely do školy a mezitím měly kroužky a všichni se rozbíhali na všechny světové strany najednou. Neeva byla rodinným kormidlem a Joanina tajná zbraň pro udržení domácnosti v chodu. „Joan, nevypadáte moc dobře.“

„Joan“ a „moc“ znělo Neeviným zpěvavým přízvukem jako „Jon“ a „mouc“.

„No jo, jsem trochu utahaná.“ Spolkla jeden ibuprofen a dva flexerily, posadila se na kuchyňský pultík a otevřela si Krásný dům.

„Měla byste se najíst,“ poznamenala Neeva.

„Při polykání mě bolí v krku,“ odbyla ji Joan.

„Tak aspoň polívku,“ prohlásila Neeva a pustila se do přípravy.

Neeva byla pro všechny, nejen pro děti, jako máma. A proč by si Joan trochu mateřské péče taky neužila? Bůh je jí svědkem, že její pravá matka – dvakrát rozvedená, bytem v Hialeahu na Floridě – na takový úkol nestačila. A nejlepší na tom bylo, že když ji Neevino peskování začalo rozčilovat, mohla ji klidně poslat na procházku s dětmi. Nejlepší možné aranžmá.

„Slyšela jsem vo tom eroplánu.“ Neeva otvírala konzervu a při tom se ohlédla po Joan. „Nic dobrýho. Je za tím něco zlýho.“

Joan se na Neevu a její roztomilou ostrovanskou pověrčivost usmála – ale úsměv jí ztuhl na rtech, protože jí čelistí projela ostrá bolest.

Zatímco miska s polévkou rotovala ve vrnící mikrovlnce, Neeva se vrátila k Joan, položila jí zhrublou hnědou ruku na čelo a prsty s šedými nehty prohmatala uzliny na krku. Joan bolestí ucukla.

„Strašně voteklý,“ poznamenala Neeva.

Joan zavřela časopis. „Možná bych si měla zase lehnout.“

Neeva odstoupila a divně se na ni podívala. „Měla byste se vrátit do nemocnice.“

Joan by se nejradši zasmála, ale to by asi bolelo. Zpátky do Queensu? „Věř mi, Neevo. Doma v tvých rukou je mi mnohem líp. Kromě toho – dej na zkušenou advokátku. Celá ta šaškárna s nemocnicí je jenom taková habaďůra kvůli pojišťovně, aby se aerolinky kryly. Nemocnice hraje v jejich prospěch – ne můj.“

Joan si mnula bolavý, opuchlý krk a při představě, jaký úžasný proces rozjede, se jí znovu vylepšila nálada. Rozhlédla se po kuchyni. Zvláštní, že dům, na který vynaložila tolik času a peněz, aby ho vylepšila a vyzdobila, jí najednou připadal tak… ošuntělý.

Camins, Peters, Lilly… a Lussová.

V tu chvíli vtrhli do kuchyně Keeny a Audrey a hádali se kvůli jakési hračce. Jejich hlásky se zařízly Joan do hlavy takovým způsobem, že měla sto chutí odpálit je tvrdým bekhendem přes celou kuchyň. Podařilo se jí však udělat totéž co vždycky, přesměrovat agresi vůči dětem do falešného nadšení, které kolem své zlosti vztyčila jako zeď. Zavřela časopis a zvýšila hlas, aby je umlčela.

„Jak by se vám líbilo, kdybyste každý dostali poníka a navíc svůj vlastní rybník?“

Věřila, že děti umlčel tento štědrý úplatek, ale ve skutečnosti je zarazil její úsměv. Vypadala jako rozšklebený chrlič, který cení tesáky tak nenávistně, že děti zděšením oněměly.

Pro Joan byla ta chvilka ticha učiněný balzám.

Kdosi zavolal na policii, že u výjezdu tunelu Queens-Centrum se potuluje nahý chlap. Dispečerka přidělila telefonátu nízkou prioritu 10-50, oznámení fyzické osoby o výtržnosti. Za osm minut tam dojelo auto po splnění priority 1 –7 a narazilo na automobilovou zácpu, horší, než je pro nedělní večer obvyklá. Někteří řidiči houkali a ukazovali policistům, ať zamíří z města ven. Volali na ně, že podezřelý, takový tlusťoch úplně bez ničeho, jenom s červenou visačkou na palci u nohy, už odtáhl jinam.

„Mám tu děti!“ hulákal jakýsi chlap v rozhoukaném karavanu Dodge.

Policista Karn, který řídil, prohodil k parťákovi Lupovi: „Šacuju to na týpka z Park Avenue. Štamgasta nějakýho sex klubu. Vzal si před tímhle víkendovým mejdanem moc éčka.“

Policista Lupo si rozepjal pás a otevřel dveře. „Jdu dělat dopraváka. Toho drahouška ti milerád přenechám.“

„Děkuju mockrát,“ zahučel policista Karn do bouchnutí dveří. Rozsvítil majáky a trpělivě čekal – za pospíchání nedostával příplatek – až se shluk aut před ním rozestoupí.

Projel po Třicáté osmé a obhlížel ulice. Volně pobíhající nahatý tlusťoch se určitě nedá přehlédnout. Lidé na chodnících vypadali v pohodě, nijak vyděšení. Jeden ochotný občan pokuřující před barem zahlédl pomalu projíždějící hlídkový vůz, postoupil kousek do vozovky a naznačil mu, že má jet po ulici dál.

Přišlo druhé a třetí volání a obě hlásila nahatého muže, který řádí u hlavní budovy Spojených národů. Policista Karn dupl na plyn, protože tomu už chtěl učinit přítrž. Projel kolem osvětlených vlajek členských států ke vchodu pro návštěvníky na severní straně. Všude byly rozestavené modré policejní zábrany a také betonové špalky proti automobilovým bombám.

Karn dojel ke skupině službu konajících policistů, kteří se nudili poblíž zábran. „Hledám jednoho nahatého tlusťocha.“

Jeden policista pokrčil rameny. „Mohl bych ti dát pár telefonních čísel.“

Gabriel Bolivar se vrátil limuzínou do svého nového domova na Manhattanu. Před časem koupil dva sousedící městské domy na Vestry Street v Tribece a nechal v nich provést rozsáhlou rekonstrukci. Až skončí, bude mít jedenatřicet pokojů a třináct set metrů čtverečních, včetně bazénu s mozaikovými obklady, ubytování pro šestnáctičlenný personál, nahrávacího studia ve sklepě a šestadvacetimístného kina.

Hotový a vybavený byl jenom střešní byt, který spěšně dokončovali, když byl Bolivar na evropském turné. Ostatní místnosti v nižších patrech byly jen hrubá stavba, některé omítnuté, jiné pořád ještě plné ochranných igelitů a odhalených izolací. Piliny si našly cestu na všechny plochy a do každé škvíry. Bolivarův manažer ho informoval, jak práce pokračují, ale Bolivara nezajímala cesta, jenom cíl, a tím byl luxusní a dekadentní dům.

Turné „Ježíš zaplakal“ skončilo nakonec průšvihem. Pořadatelé se museli snažit, až se z nich kouřilo, aby zaplnili arény a Bolivar tudíž mohl pravdivě prohlašovat, že všude hrál před vyprodaným hledištěm – ale podařilo se to. Pak se v Německu podělalo charterové letadlo, a než aby Bolivar čekal s ostatními, raději skočil na běžnou linku domů. Stále pociťoval dozvuky téhle velké chyby a navíc se to pořád zhoršovalo.

Vešel hlavním vchodem se svou ochrankou a třemi mladými dámami z klubu. Nechal si sem přivézt několik větších vzácností, například dva černé mramorové pantery, kteří teď trůnili po stranách haly vysoké sedm metrů. Také tu měl barely, v nichž údajně rozpouštěl svoje oběti Jeffrey Dahmer, a několik řad zarámovaných maleb od Marka Rydena, Roberta Williamse, Cheta Zara – samé drahé kousky. Nepřišroubovaný vypínač na zdi rozsvěcel řetězec stavebních reflektorů rozvěšený po mramorovém schodišti za velkým okřídleným a plačícím andělem nejistého původu, kterého „zachránili“ z jakéhosi rumunského kostela za Ceauçescova režimu.

„Je krásný,“ pronesla jedna z dívek s pohledem upřeným do andělovy zastíněné, věkovité tváře.

Bolivar poblíž anděla klopýtl, protože mu útroby sevřela bolest horší než obyčejná křeč, jako by se mu orgány uvnitř chtěly porvat. Chytil se anděla za křídlo, aby udržel rovnováhu, a dívky se k němu seběhly.

„Bejby,“ vrkaly a podpíraly ho, a on se zatím snažil setřást bolest. Že by mu někdo v klubu něco podstrčil? Kristepane, už dřív se ho holky pokusily zdrogovat, tak zoufale toužily dostat se Gabrielu Bolivarovi na kobylku – vidět legendu v nedbalkách. Odstrčil všechny tři, máchnutím ruky poslal pryč i ochránce a držel se zpříma, i když ho bolest lámala. Doprovod tedy zůstal dole a Bolivar svou postříbřenou vycházkovou hůlkou poháněl děvčata vzhůru po zakřiveném schodišti z bílomodrého žilkovaného mramoru do střešního bytu.

Nechal dívky, aby si samy namíchaly další pití a upravily se v druhé koupelně. Sám se zamkl ve své soukromé koupelně, vykutal zásobu vicodinu a obsloužil se dvěma pěknými bílými pilulkami, které spláchl hltem skotské. Promnul si krk, chtěl si tu zatuhlost vymasírovat, protože se obával o hlas. Nejradši by pustil vodu z kohoutku ve tvaru krkavčí hlavy, trochu si jí šplíchl na obličej a ochladil se, jenomže pořád zůstával nalíčený. Nikdo z klubu ho bez líčení neuvidí. Zahleděl se na chorobnou bledost, kterou mu propůjčil make-up, propadlé stíny na tvářích, černočerné zornice vytvořené kontaktními čočkami. Ve skutečnosti byl krásný muž, žádná vrstva líčidla to nemohla skrýt, a věděl, že to je součástí jeho úspěchu. Celá jeho kariéra spočívala v tom, že si bral krásu a hyzdil ji. Sváděl sluch chvilkami vynikající hudby a vzápětí ho rozdrásal gotickými skřeky a průmyslovými ruchy.

Krásná zkáza. Možná tak pojmenuje svoje příští cédéčko.

Odporné pudy překročily hranici šesti set tisíc během prvního týdne po vydání ve Státech. To je na éru vynálezu mp3 obrovské číslo, ale stejně je skoro o celý půlmilión nižší oproti titulu Luxusní zvěrstva. Lidi si začínali zvykat na jeho triky, které prováděl na pódiu i mimo ně. Už nebyl ten všechno popírající rebel, kterého Wal-Mart s chutí zakazoval a náboženská Amerika – včetně vlastního otce – přísahala, že se proti němu postaví. Legrační, že se jeho otec tak shodl s Wal-Martem a tím dokázal svoji tezi o tom, že jde všechno do háje. Jenomže s výjimkou náboženských horlivců začínalo být těžké někoho šokovat. Jeho kariéra narážela na mantinely a on to věděl. Ne že by uvažoval o tom, že se přeorientuje na kavárenský folk – ačkoli tím by šokoval stoprocentně – ale teatrální pitvy a hryzání a řezání na jevišti se už okoukaly. Všichni je očekávali, jako při repríze. Hrál pro svoje publikum, místo aby hrál proti němu. Musel mít před nimi náskok, protože jestli ho jednou dostihnou, tak ho ušlapou.

Ale nedotáhl už tu svoji roli, jak nejdál to šlo? Kam by ji mohl ještě směřovat?

Znovu zaslechl ty hlasy. Jako nesezpívaný sbor, hlasy vyjadřující bolest, a ta bolest souzněla s tou jeho. Náhle se otočil, aby se ujistil, že je v koupelně sám. Prudce zatřásl hlavou. Ten zvuk byl podobný, jako když si přiložíte mořskou mušli k uším, jenomže on místo šumění oceánu slyšel kvílení duší v očistci.

Když z koupelny konečně vyšel, Mindy a Sherry se líbaly a Cleo ležela na obrovské posteli se skleničkou v ruce a usmívala se do stropu. Všechny vyskočily, když se objevil, a s očekáváním se k němu obrátily. Vlezl si na postel, i když mu při tom vnitřnosti prováděly eskymácké obraty, protože si myslel, že přesně tohle potřebuje. Důkladné prošťouchnutí trubek. Blonďatá Mindy k němu přišla první, projela mu prsty hedvábné černé vlasy, ale Bolivar si vybral Cleo, cosi ho na ní zaujalo, a přejel jí bledou rukou po hnědém krku. Svlékla si vršek, aby mu usnadnila přístup, a sklouzla rukama po jemné kůži, která mu obepínala boky.

Začala: „Byla jsem tvoje fanynka už…“

„Pššššt,“ přerušil ji, neměl náladu se prokousávat obvyklými frázemi novicky. Ty hlasy v hlavě musely vyluzovat snad ty vicodiny, protože se slily do jakéhosi drnčení, skoro jako elektrický proud, ale s přimixovaným dusotem.

Druhé dvě dívky už si k němu také vlezly, jejich ruce po něm šátraly jako krabi, dotýkaly se ho, zkoumaly ho. Začínaly sloupávat vrstvu oblečení, aby se ukázal muž uvnitř. Mindy mu znovu projela prsty vlasy a on se znovu odtáhl, jako by se mu její dotyk nezamlouval. Sherry hravě vypískla a rozepnula mu poklopec. Věděl, jaké pověsti ohledně velikosti a umu se šíří od jedné dobyté kořisti ke druhé. Dívka mu přejela rukou po kožených kalhotách a přes rozkrok, ale i když se neozvalo žádné zklamané zasténání, nezazněl ani užaslý výkřik. Dole se zatím nic nedělo. Což bylo divné, dokonce i při nemoci. Už se předváděl v mnohem horší kondici, a ne jednou, ale stokrát, tisíckrát…

Zaujala ho Cleina ramena, krk, hrdlo. Měla je nádherné – ale bylo v tom něco víc. Ucítil v ústech jakýsi tlak. Ne že by se mu dělalo zle, spíš naopak: byla to jakási potřeba někde mezi touhou po sexu a nutností se nakrmit. Ale mnohem silnější. Nutkání. Žádostivost. Puzení znásilnit, poplenit, zpustošit.

Mindy ho líbla na krk a Bolivar se konečně otočil k ní. Zatlačil ji zády na postel – nejdřív zlostně, ale potom s nucenou něhou. Přiměl ji zaklonit hlavu, aby odhalila krk, a přejel teplými prsty po jemném, pevném hrdle. Cítil uvnitř její silné mladé svaly – a chtěl je. Víc než chtěl její prsa, zadek, slabiny. Ten mnohohlasý tepot, který ho prostupoval, vycházel z ní.

Přiblížil ústa k jejímu hrdlu. Zkusil se jí dotknout rty, líbat ji, ale to nestačilo. Zkoušel ji jemně kousat a zdálo se, že instinkt ho vede správným směrem, ale ta metoda… ta byla naprosto špatně.

Chtěl… jaksi… víc.

Tepání mu už vibrovalo celým tělem, připadalo mu, že se proměnil v buben a že mu kůži rozechvívá rytmus prastarého obřadu. Postel se pomalu otáčela a jeho krk a hrdlo se nadouvaly chtivostí a odporem. Na chvilku se v duchu kamsi propadl. Jako když nastává okamžik zapomnění při skvělém sexu, jenomže když se probral, slyšel ženský jekot. Držel dívku za krk a sál ho tak prudce, že se to vymykalo i pubertálním cucflekům. Nasával její krev na povrch kůže a ona ječela a druhé dvě polonahé dívky se snažily ji od něj odtrhnout.

Bolivar se narovnal, nejdřív zahanbený pohledem na brunátné modřiny na dívčím krku – ale pak si připomněl svoje vůdčí postavení v této čtyřce a nasadil velitelský tón.

„Vypadněte!“ vyjel na ně a ony poslechly a popadly šaty. Blonďatá Mindy kňourala a popotahovala celou cestu po schodech dolů.

Bolivar se vypotácel z postele zpátky do koupelny a ke svému kufříku s líčidly. Posadil se na koženou lavici a provedl své večerní procedury. Make-up dostal dolů – věděl to, protože viděl líčidla na papírových kapesnících – ale přesto v zrcadle vypadal stejně jako předtím. Třel si pleť důkladněji, škrábal si tváře nehtem, ale už žádnou barvu nesloupal. Že by se mu make-up zažral do kůže? Nebo že by byl takhle nemocný, takhle vyhublý?

Vyhrnul si košili a prohlédl se: bílý jako mramor a pokrytý nazelenalým žilkováním a nafialovělými skvrnami sesedlé krve.

Pak se zaměřil na kontaktní čočky. Opatrně vzal gelové plátky do štipců a uložil je do roztoku v pouzdře. Několikrát s úlevou zamrkal, promnul si oči prsty a pak ucítil cosi divného. Naklonil se blíž k zrcadlu, zamžikal a zadíval se do svých očí pořádně.

Zornice byly černé jako noc. Skoro jako by měl stále nasazené čočky, jenomže teď měly strukturu – byly skutečnější. A když mrkl, všiml si, že se v oku cosi děje. Vstal s tváří těsně u zrcadla, rozvíral oči dokořán a skoro se bál je zavřít.

Pod víčkem se mu vytvořila mžurka, průhledné třetí víčko, které se zavíralo pod vnějším víčkem a horizontálně klouzalo přes bulvu. Jako průhledný zákal, který se zatahoval přes černou zornici, aby skryl jeho divoký a vyděšený pohled.

Augustin Elizalde zvaný Gus seděl skleslý vzadu v bufetu, klobouk s promáčknutou krempou nechal na židli vedle sebe. Bufet byl úzká, prosklená jídelna, která se nacházela jeden blok na východ od Times Square. V okně svítily neonové burgery a na stolech červenobílé kostkované ubrusy. Levný způsob, jak se v Manhattanu najíst. Člověk sem přijde a objedná si u pultu vpředu – sendvič, pizzu nebo něco na grilu – zaplatí a odnese si to dozadu, do místnosti bez oken napěchované stolky. Okolní zdi byly pomalované žánrovými výjevy z Benátek. Felix zhltl talíř lepkavých makarónů se sýrem. Nic jiného nejedl, jenom makaróny a sýr, a čím nechutněji oranžové byly, tím líp. Gus se podíval na svůj nedojedený mastný burger a najednou se začal zajímat víc o colu. Potřeboval kofein a cukr, aby ho něco znovu nakoplo.

Pořád neměl z té dodávky dobrý pocit. Pod stolem obrátil klobouk a znovu zkontroloval vnitřní stužku. Těch původních pět desetidolarovek, které dostal od toho frajera, plus pětistovka, kterou si vydělal tím, že odvezl dodávku do města, pořád trčelo na svém místě. Peníze ho pokoušely. Mohli by si s Felixem sakra užít i jenom za půlku takového balíku. Půlku by vzal domů madre, ona peníze potřebovala, hodily by se jí.

Problém byl, že Gus se znal. Problém byl, aby se u té půlky zastavil. Problém byl jen se tak poflakovat s balíkem peněz u sebe.

Mohl by Felixovi říct, aby ho okamžitě odvezl domů. Aby se zbavil půlky toho břemene. Strčí to své madre do ruky, tak, aby to ten jeho všivý bratříček Crispin nevěděl. Crackový vypatlanec uměl prachy vyčmuchat, na to byl kanón.

Jenomže to byly špinavé peníze. Udělal něco špatného, aby je dostal – to bylo jasné, i když netušil, co vlastně provedl – a předat ty peníze madre bylo jako přenést na ni kletbu. Nejlepší by bylo ty špinavé peníze rychle utratit, zbavit se jich – snadno nabyl, snadno pozbyl.

Gus byl děsně nerozhodný. Věděl, že jakmile se jednou pustí do pití, ztratí veškerou sebekontrolu. A Felix by jenom přiléval olej do ohně. Jsou dvojka, která by dokázala těch pět set padesát babek roztočit, než by slunko vyšlo, a potom, místo aby přinesl domů něco krásného své madre, místo aby domů přinesl něco dobrého, přivleče jí akorát na hrbu opici, klobouk prázdnej a kapsy vysypaný.

„Strašně by mě zajímalo, o čem dumáš,“ ozval se Felix.

Gus zavrtěl hlavou. „Jsem svůj vlastní nejhorší nepřítel, ‚mano. Jsem jako nějakej vořech, co čenichá po ulicích a netuší, že nastane taky zítřek. Mám temnou stránku, amigo, a ta mě občas převálcuje.“

Felix ucucával svoji obří colu. „Tak co děláme v tyhle mastný lžíci? Vypadneme a seženeme si na večer nějaký mladý dámy.“

Gus přejel palcem po koženém pásku uvnitř klobouku přes přeložený balíček bankovek, o němž Felix nic nevěděl – zatím. Co takhle stovku. Nebo dvě stovky, a napůl pro každého. Tolik vytáhne, to bude limit, víc ne. „Kdo si chce hrát, musí platit, je to tak, ‚mano?“

„To máš kurva pravdu.“

Gus se podíval stranou a uviděl vedle sebe rodinku oblečenou do divadla. Ta se teď zvedla jako jeden muž, a i když ještě nedojedla dezert, odešla. Nejspíš kvůli těm Felixovým výrazům, hádal Gus. Podle toho, jak tihle středozápaďani vypadali, v životě neslyšeli ostřejší slovo. No, ať jdou do prdele. Když člověk přijede do tohohle města a vodí děcka ven po devátý večer, tak riskuje, že zažije leccos.

Felix konečně dorazil tu svoji kejdu, Gus si nasadil naditý klobouk a vyrazili do noci. Procházeli po Čtyřicáté čtvrté, Felix pocucával cigaretu, když tu zaslechli křik. Něco takového v centru Manhattanu člověku nijak nezrychlí krok. Zaujalo je teprve, když spatřili tlustého nahého chlapa, který se štrachal přes ulici u Sedmé a Broadwaye.

Felix skoro cigaretu vyplivl, jak se chechtal. „Gusto, vidíš toho sráče?“ Rozběhl se jako divák, kterého vyvolávač pozval na pódium.

Guse to zas tak nebralo. Pomalu se šinul za ním.

Lidé na Times Square dělali tomu chlapíkovi s těstovitým roztřeseným zadkem místo. Ženy při tom pohledu křičely a napůl se smály, zakrývaly si oči nebo pusu nebo obojí. Parta mladíků zapíjejících svobodu pohotově pořizovala fotky mobilním telefonem. Pokaždé, když se chlapík otočil, naskytl se další skupince pohled na jeho svraštělé nádobíčko zavalené sádlem, a publikum zavylo.

Guse napadlo, kdepak jsou asi policajti. Tohle člověku nabízela Amerika: bratr s hnědou kůží si ani nemohl zalízt do průjezdu v klidu se vychcat, aby ho hned neproháněli, zatímco běloch se může producírovat nahej po hlavní křižovatce světa a nikdo po něm ani nevzdechne.

„Z toho jeho zadku jsem fakt vyřízenej,“ hýkal Felix a držel se tomu bláznovi za patami s hordou dalších lidí, z nichž spousta byla opilých. Všichni si užívali to pouliční divadlo. Světla na nejzářivější křižovatce světa – Times Square tvoří široké ulice protínající se do X, je obehnané stěnami světelných reklam a panely s běžícím textem a neustále se tudy hrnou proudy aut – to všechno tlustého muže oslnilo a popletlo, takže se začal motat. Vrhal se různými směry a potácel se jako vypuštěný cirkusový medvěd.

Felixova parta opilců se chechtala a couvala, když se muž obrátil a klopýtavě se vydal k nim. Začínal být odvážnější nebo možná panikařil jako vyděšené zvíře, byl stále zmatenější a zřejmě ho cosi bolelo – chvílemi si mačkal krk, jako by se dusil. Všechno to bylo náramně veselé, dokud se ten bledý, tlustý muž prudce nevrhl na rozesmátou ženu a nepopadl ji za zátylek. Žena zaječela, zkroutila se a kus její hlavy zůstal útočníkovi v ruce – chvilku to vypadalo, jako by jí utrhl část lebky, ale byl to jenom kudrnatý černý příčesek.

Útok překročil hranici mezi zábavou a děsem. Tlusťoch vklopýtal do vozovky s hrstí plnou vlasů a zástup se táhl za ním, už ho vlastně pronásledoval, vztek narůstal, ozýval se pokřik. Felix byl v čele, proběhl za chlapíkem na ostrůvek uprostřed silnice. Gus šel také, ale dál od davu, proplétal se mezi houkajícími auty. Volal na Felixe, ať přestane blbnout a vykašle se na to. Tohle určitě neskončí dobře.

Tlusťoch se blížil k jakési rodince, která také postávala na ostrůvku a fotila si noční Times Square. Zatlačoval rodinku stále blíž k vozovce plné proudících aut, a když se otec pokusil ohradit, dostal prudkou ránu. Gus v nich poznal tu sváteční rodinku z bufetu. Vypadalo to, že matka se víc stará o to, aby děcka měla zakryté oči a nekoukala na nahatého chlapa, než aby dbala na vlastní bezpečí. Chlap ji popadl za zátylek a přitáhl si ji k třaslavému břichu a povislým mužským prsům. Ten šílenec otevřel ústa, jako by ji chtěl líbat. Jenomže je otvíral pořád víc, jako had tlamu – čelist se mu určitě vykloubila, protože bylo slyšet tiché lupnutí.

Gus neměl turisty nijak v lásce, ale teď se vůbec nerozmýšlel, přihnal se k chlapovi zezadu a zahákl mu předloktí kolem krku. Pořádně ho přidusil, ačkoli chlap měl pod těmi měkkými vrstvami sádla kupodivu svalnatý krk. Gus měl však výhodu překvapení a chlap tedy matku pustil. Ta se před očima rozječených dětí odpotácela k manželovi.

Gus však tím pádem uvízl. Držel naháče v kleštích a ten jenom mával pažemi jako větrný mlýn. Felix spěchal zepředu na pomoc… jenomže pak se zarazil. Zíral naháčovi do obličeje, jako by se tam dělo něco fakt zlýho. Několik lidí za ním reagovalo stejně, jiní se zděšeně odvraceli, ale Gus nechápal proč. Je pravda, že chlapův krk se mu pod paží hrozně nepřirozeně vzdouval – skoro jako by polykal do stran. Felixův znechucený výraz mu napověděl, že tlusťoch se asi dusí, takže Gus sevření trochu povolil…

… ale to chlapovi stačilo, aby zvířecí silou, jakou propůjčuje šílenství, zabral chlupatým loktem a Guse odhodil.

Gus tvrdě dopadl na chodník a spadl mu klobouk. Otočil se právě včas, aby ho zahlédl, jak se kutálí z obrubníku přímo mezi auta. Gus vyskočil a vystartoval za kloboukem plným peněz – ale Felixovo zaječení ho přimělo, aby se otočil. Chlap sevřel Felixe do medvědího objetí a přibližoval rozevřenou hubu Felixovi ke krku. Gus viděl, že Felix cosi vytahuje ze zadní kapsy a trhnutím zápěstí to rozvírá.

Gus se rozběhl dřív, než Felix stačil nůž použít, nabořil tlusťocha ramenem do boku, až ucítil praskot žeber, a poslal tu bečku sádla obloukem k zemi. Felix upadl taky a Gus viděl, že kamarádovi teče zepředu z krku krev, ale nejhorší byl ten totálně vyděšený výraz na tváři jeho compadre. Felix si sedl, upustil nůž a chytil se za krk. Gus Felixe nikdy neviděl v takovém stavu. Došlo mu, že se stalo něco divného – a ještě to neskončilo – ale pořád nemohl zjistit co. Věděl jenom, že musí jednat, aby byl kámoš zase v pořádku.

Gus hmátl po noži a hrbolatá černá rukojeť se mu ocitla v ruce právě ve chvíli, kdy se naháč vyhrabal na nohy. Chlapík si rukou zakrýval ústa, skoro jako by se snažil zadržet něco uvnitř. To cosi se zmítalo a svíjelo. Krev mu rámovala tlusté tváře a třísnila bradu – Felixova krev – a v tu chvíli vyrazil proti Gusovi napřaženou rukou.

Byl rychlý – rychlejší, než mohl být tak obézní člověk – a odstrčil Guse dřív, než mladík stačil zareagovat. Gus praštil hlavou o chodník – a na chvilku všechno ztichlo. Viděl reklamy na Times Square jako pod vodou, všechno se zpomalilo… z výšky na něj hleděla mladá modelka pouze v podprsence a kalhotkách… a potom ten chlap. Tyčil se nad ním. V ústech se mu cosi vlnilo a civěl na Guse prázdnýma, tmavýma očima…

Muž padl na koleno a snažil se tu věc z krku vymáčknout. Byla narůžovělá a hladová a chtivě vyrazila proti Gusovi, jako když žába střelí jazykem. Gus se po té věci ohnal nožem, řezal a bodal a měl při tom pocit, že se ocitl ve snu a bojuje s noční můrou. Nevěděl, co to je – chtěl pouze, aby to šlo od něj pryč, chtěl to zabít. Tlusťoch se odpotácel a divně kvičel. Gus po něm pořád bodal, řezal mu krk a cupoval hrdlo na cáry.

Pak se odstrkal nohama pryč a chlap vstal, rukama si držel ústa a krk. Z ran mu tekla jakási bílá – ne červená – vazká tekutina, bělejší a hustší než mléko. Na obrubníku se zapotácel a padl po zádech mezi projíždějící auta.

Náklaďák se pokusil zastavit včas, tím to ale jenom zhoršil. Přední pneumatiky přejely muži přes obličej a zadní se pak zastavily přímo na tlusťochově rozdrcené lebce.

Gus se vyhrabal na nohy. Pořád se mu po pádu motala hlava, když se podíval na čepel Felixova nože v ruce. Byla potřísněná čímsi bílým.

V tu chvíli ho kdosi zezadu popadl, přimáčkl mu paže k tělu a zaryl mu rameno do dlažby. Zareagoval, jako by na něj stále útočil tlustý muž, začal se kroutit a kopat.

„Odhoďte nůž! Odhoďte ho!“

Otočil hlavu a uviděl na sobě tři brunátné policisty a další dva za sebou s namířenými pistolemi.

Gus upustil nůž na chodník. Nechal si paže zkroutit za záda a nasadit želízka. Andrenalin v žilách mu explodoval. „Kde jste kurva byli tak dlouho?“

„Přestaňte klást odpor!“ křikl policista a přimáčkl Guse tváří k dlažbě. „On útočil tamhle na tu rodinu – zeptejte se jich!“ Gus se otočil. Turisté byli pryč.

Většina diváků byla také pryč. Zůstal jenom Felix, který omámeně seděl na okraji ostrůvku a držel se za krk – k zemi ho poslal policista, který mu vrazil koleno do boku.

Gus viděl, jak se kus za Felixem kutálí stále hlouběji mezi auta malá černá věc. Jeho klobouk se všemi špinavými penězi zastrčenými za vnitřní obrubou – a když ho rozmáčkl pomalu projíždějící taxík, Gus si pomyslel Tohle je ta tvoje Amerika.

Gary Gilbarton si nalil whiskey. Rodina – širší rodina z obou stran – a přátelé konečně odešli a nechali po sobě v lednici hromady jídla, které donesli z restaurací, a odpadkové koše plné papírových kapesníků. Zítra se vrátí ke svým životům s historkou, kterou budou všude vyprávět.

V tom letadle byla moje dvanáctiletá neteř…

V tom letadle byla moje dvanáctiletá sestřenice…

V tom letadle byla dvanáctiletá dcera mého souseda…

Gary měl pocit, že se proměnil v ducha, který se potuluje devítipokojovým domem na zeleném předměstí Freeburgu. Sahal na různé předměty – židli, stěnu – a nic necítil. Na ničem už nezáleželo. Vzpomínky by ho mohly utěšit, ale spíš ho doženou k šílenství.

Odpojil všechny telefony, když mu začali volat reportéři s dotazy na nejmladší oběť na palubě letadla. Aby ten příběh získal lidský rozměr, víte. Jaká byla? vyptávali se ho. Garymu by zabralo celý zbytek života, než by sepsal článek o své dceři Emmě. Byl by to nejdelší článek v dějinách.

Soustředil se víc na Emmu než na manželku Berwyn, protože děti jsou naše druhé já. Berwyn miloval a přišel i o ni. Ale jeho myšlenky se stále točily kolem jeho ztracené holčičky, stejně jako se voda točí kolem věčně se vyprazdňujícího odtoku.

Toho odpoledne jeden přítel, právník – ke Garymu jinak nezavítal, jak je rok dlouhý – zatáhl hostitele do pracovny. Posadil Garyho na židli a pověděl mu, že z něj bude velmi bohatý muž. Oběť tak nízkého věku jako Emma, s celým životem před sebou, zaručuje obrovské odškodné.

Gary neodpověděl. Žádné dolarové značky se mu před očima nemíhaly. Toho chlapa nevyhodil. Bylo mu to totiž jedno. Necítil nic.

Odmítl nabídky členů rodiny a přátel, aby u nich přespal a nebyl sám. Gary všechny přesvědčil, že je v pořádku, i když už ho napadly myšlenky na sebevraždu. Nejen myšlenky: tiché odhodlání, jistota. Ale až později. Dnes ne. Nevyhnutelnost sebevraždy působila jako balzám. Jediný druh „vyrovnání“, který pro něj něco znamenal. Jediná možnost, jak tohle všechno přežít, bylo vědět, že to skončí. Po všech nutných formalitách. Až na Emminu počest postaví hřiště. Až založí stipendijní nadaci. Ale nejdřív prodá tenhle strašidelný dům.

Zrovna stál uprostřed obývacího pokoje, když zazvonil zvonek u dveří. Bylo už hodně po půlnoci. Jestli je to reportér, Gary se na něj vrhne a zabije ho. Prosté. Rušit v tuto dobu a na takovém místě? Roztrhne narušitele jako hada.

Prudce rozrazil dveře… a zuřivý vztek z něj rázem vyprchal.

Na rohožce stála bosá dívenka. Jeho Emma.

Gary Gilbarton užasle svraštil tvář a pak před ní padl na kolena. Na jejím obličeji nebyla znát žádná reakce, žádný cit. Gary natáhl k dceři ruku – ale pak zaváhal. Pukne jako mýdlová bublina a znovu navěky zmizí?

Dotkl se její paže, sevřel křehké bicepsy. Látku šatů. Byla skutečná. Byla tady. Popadl ji a přitiskl k sobě, pevně ji objal.

Pak se odtáhl a znovu se na ni podíval, shrnul jí urousané vlasy z pihovaté tváře. Jak je to možné? Rozhlédl se po okolí a pátral v mlze na zahradě po tom, kdo ji přivedl.

Na příjezdové cestě nestálo žádné auto, ani neslyšel žádný motor odjíždějícího vozu.

Byla sama? Kde má matku?

„Emmo,“ řekl.

Gary vstal a zavedl ji dovnitř. Zavřel hlavní dveře a rozsvítil. Emma vypadala omámeně. Měla na sobě šaty, které jí matka koupila na tuto cestu. Vypadala v nich už jako velká, když si je před ním poprvé vyzkoušela a zatočila se v nich. Měla umazaný rukáv – nejen od hlíny, ale taky od krve. Gary ji otáčel kolem dokola, prohlížel ji a našel další krev na bosých nohou – přišla bosá? – a všude další hlínu, škrábance na dlaních a na krku modřiny.

„Co se stalo, Emmo?“ zeptal se jí a podržel jí tvář v dlaních. „Jak jsi…?“

Znovu ho zaplavila vlna úlevy, až ho málem porazila, a pevně dcerku chytil. Zvedl ji a odnesl na pohovku, kde ji posadil. Byla traumatizovaná a podivně netečná. Vůbec se nepodobala jeho rozesmáté, tvrdohlavé Emmě.

Ohmatal jí obličej, stejně jako to vždycky dělala její matka, když se Emma chovala divně, a poznal, že je rozpálená. Tak moc, až měla lepkavou kůži, a přitom byla hrozně bledá, skoro průhledná. Viděl jí pod kůží žíly, vystupující červené žíly, které předtím nikdy neviděl.

Vypadalo to také, že jí modré oči vybledly. Nejspíš utrpěla zranění hlavy, je v šoku.

Hlavou mu prolétlo pomyšlení na nemocnici, ale teď ji z domu nepustí, to už nikdy.

„Jsi doma, Emmo,“ řekl. „Už ti bude dobře.“

Vzal ji za ruku a pobídl ji, aby vstala. Pak ji odvedl do kuchyně. Jídlo. Posadil ji na židli u stolu a pozoroval ji od kuchyňské linky, kde pekl dvě vafle s čokoládovými lupínky, její oblíbené. Seděla s rukama spuštěnýma k bokům a pozorovala ho, ne že by přímo zírala, ale stejně vypadala spíš nepřítomně. Nebrebentila, nevyptávala se.

Vafle vyskočily z opékače. Pomazal je máslem, nalil na ně sirup a postavil talíř před ni. Posadil se naproti ní a díval se. Třetí židle, mámina, byla pořád prázdná. Možná, že zvonek zazvoní ještě jednou…

„Jez,“ vybídl ji. Ještě si ani nevzala vidličku. Odřízl růžek jedné vafle a podržel jí ho před ústy. Neotevřela je.

„Nechceš?“ Ukázal jí to tedy sám, zastrčil si sousto do úst a žvýkal. Nabídl jí znovu, ale reagovala stejně. Garymu vyklouzla z oka slza a skutálela se mu po tváři. Už věděl, že s dcerou není něco důležitého v pořádku. Ale rychle tu obavu zahnal.

Byla tady, byla zpátky.

„Pojď.“

Zavedl ji nahoru do jejího pokoje. Gary šel první, Emma se na prahu zastavila. V jejích očích, které hleděly do pokoje, se objevilo ani ne tak poznání, jako spíš vzdálená vzpomínka. Byly to oči staré ženy, která se zázrakem vrátila do pokoje svého dětství.

„Potřebuješ se vyspat,“ řekl jí a prohledával prádelník, aby pro ni našel pyžamo.

Zůstala mezi dveřmi, s rukama spuštěnýma podél boků.

Gary se k ní otočil s pyžamem v ruce. „Chceš, abych tě převlékl?“

Klekl si a zvedl jí šaty, a jeho velmi stydlivá dospívající dcera vůbec neprotestovala. Gary našel další škrábance a na hrudníku velkou modřinu. Nohy měla špinavé, mezi prsty vrstvu krve. Kůži měla na dotek horkou.

Žádná nemocnice. Už ji nikdy nepustí z dohledu.

Natočil vanu plnou chladivé vody a posadil ji do ní. Klekl si na okraj a jemně jí omýval namydlenou žínkou odřeniny, a ona sebou ani necukla. Špinavé, splihlé vlasy jí vyšampónoval a ošetřil kondicionérem.

Dívala se na něj tmavýma očima, ale vypadala nepřítomně. Byla v jakémsi tranzu. Šoku. Traumatu. Dokáže jí ulevit.

Oblékl jí pyžamo, vytáhl z proutěného košíku v rohu velký kartáč a pročesal jí blonďaté vlasy, aby byly pěkně urovnané. Kartáč se jí ve zcuchaných vlasech zachytával, ale Emma sebou ani jednou neškubla a nepostěžovala si.

Ona se mi zdá, napadlo Garyho. Ztratil jsem ponětí o realitě.

Nepřestával jí česat vlasy. Je mi to totálně fuk.

Rozestlal a uložil dceru do postele, přesně jak to dělával, když byla ještě batole. Přitáhl jí pokrývku ke krku a založil jí deku kolem těla. Emma nehybně ležela a vypadala, že spí, jenomže černé oči měla dokořán.

Gary zaváhal, než se nad ní shýbl a políbil ji na rozpálené čelo. Z dcery tu byl sotva duch. Duch, jehož přítomnost však vítal. Duch, kterého mohl milovat.

Na čelo jí dopadly jeho vděčné slzy. „Dobrou noc,“ řekl. Žádná odpověď. Emma ležela v narůžovělé záři noční lampičky a hleděla na strop. Nepoznávala ho. Nezavřela oči. Nečekala na spánek. Čekala… na něco jiného.

Gary prošel chodbou do své ložnice. Převlékl se a vlezl si do příliš velké postele. Ani on nespal. Také čekal, i když netušil na co.

Ale pak to uslyšel.

Tiché vrznutí prahu do ložnice. Otočil hlavu a uviděl Emmin obrys. Ve dveřích stála jeho dcera. Přišla k němu ze stínů, drobná postavička se objevila ve ztemnělém pokoji. Zastavila se u jeho postele a doširoka rozevřela ústa, jako by si chtěla s chutí zívnout.

Emma se mu vrátila. Na ničem jiném nezáleželo.

Zack nemohl pořádně spát. Všichni to říkali a byla to pravda: byl hodně po tátovi. Nejspíš byl příliš mladý na žaludeční vředy, ale už si bral na ramena všechnu tíhu světa. Byl to vážný chlapec, všechno silně prožíval a trpěl tím.

Vždycky byl takový, říkal mu to Efraim. Prý už v kolébce se tvářil ustaraně a pronikavýma tmavýma očima neustále vyhledával kontakt. Ta jeho ustaraná tvářička prý Efraima rozesmávala – protože mu tolik připomínala sebe samého.

Posledních několik let na Zacka doléhalo břemeno rodičovského rozchodu, rozvodu a bitvy o svěření do péče. Chvíli mu trvalo, než se ujistil, že nic z toho není jeho vina. Jenže v hloubi duše byl přesvědčený o opaku: věděl, že kdyby kutal dost hluboko, všechen ten vztek ho dostihne. Roky vzteklého šeptání za jeho zády… ozvěny hádek pozdě v noci… probuzení do tlumeného bušení do stěn… To všechno si vybralo svou daň. Zack ve zralém věku jedenácti let trpěl nespavostí.

Někdy v noci přehlušoval zvuky v domě iPodem a se sluchátky na uších zíral z okna ložnice. Jiné noci si pootevřel okno a poslouchal všechny zvuky, které nocí zazněly, a poslouchal tak soustředěně, až mu v uších hučela proudící krev.

Fantazíroval jako spousta chlapců, že jeho ulice v noci ztrácí ostražitost a vydává svá tajemství. Duchy, vraždu, chlípnosti. Ale než slunce znovu vyšlo na obzoru, viděl jenom hypnoticky modré blikání vzdálené televize v domě na druhé straně ulice.

Ve světě nebylo hrdinů ani příšer, i když Zack po nich ve fantazii pátral. Nedostatek spánku si vybral u chlapce daň, takže přes den poklimbával. Ve škole byl duchem nepřítomný a ostatní děti, které nejsou nikdy natolik laskavé, aby ponechaly odlišnost bez povšimnutí, mu okamžitě vymyslely osobité přezdívky. Různily se od obyčejného „kreténa“ po tajuplného „nekromaníka“. Každá parta si vybrala svou oblíbenou.

Zack prožíval dny plné ponížení v útlumu, dokud nepřišla chvíle, kdy ho měl znovu navštívit táta.

S Efraimem se cítil svůj. I když mlčeli – zvlášť když mlčeli. Jeho máma byla příliš dokonalá, příliš si ho všímala, byla až moc laskavá – její mlčky nastavená měřítka, všechna samozřejmě „pro jeho dobro“, byla prostě nesplnitelná, a Zack nějak věděl, že už ve chvíli, kdy se narodil, ji zklamal. Tím, že je chlapec – že se tolik podobá tátovi.

S Efraimem se cítil živý. Povídal tátovi věci, které máma vždycky chtěla znát. Ona jen dychtila, aby se dozvěděla o nějakých tajnostech. Nešlo o nic závažného – jenom soukromého. Dost důležitého, aby si to Zack nechával pro sebe. Dost důležitého, aby si to schovával pro otce, a přesně tak to dělal.

Když teď ležel na pokrývkách, přemýšlel o budoucnosti. Byl si jistý, že už nikdy nebudou pohromadě jako rodina. V žádném případě. Ale uvažoval, o kolik horší to může být. Tohle byl prostě celý Zack. Vždycky se ptal: O kolik to může být horší?

Mnohem horší, tak pokaždé zněla odpověď.

Doufal, že teď už aspoň ta armáda ustaraných dospělých vypochoduje z jeho života pryč. Terapeuti, soudci, sociální pracovnice, matčin přítel. Všichni ho drželi jako rukojmí pro svoje potřeby a stupidní cíle. Všichni se o něj „starali“, o jeho dobro, a přitom na něj zvysoka kašlali.

My Bloody Valentine v iPodu ztichla a Zack si vytáhl sluchátka z uší. Nebe se venku ještě neprojasňovalo, ale konečně se cítil unavený. Ten pocit teď miloval. Hrozně se mu líbilo nepřemýšlet.

Přichystal se ke spánku. Ale jakmile se uvelebil, zaslechl kroky.

Plesk, plesk, plesk. Jako bosé nohy na asfaltu. Zack se podíval z okna a uviděl nějakého pána. Byl nahý.

Šel ulicí, kůži měl bledou jako měsíc, do noci mu svítily strije křižující splasklé břicho. Ten pán byl určitě kdysi tlustý – ale natolik zhubl, že se mu kůže bohatě řasila a vlnila, takže bylo skoro nemožné zjistit, jakou má vlastně pod těmi převisy postavu.

Byl starý, ale věk se nedal určit. Oplešatělá hlava se špatně nabarvenými vlasy a křečové žíly na nohou naznačovaly, že je mu kolem sedmdesátky, ale krok měl pevný a pružnou chůzí připomínal mladého muže. Tohle všechno si Zack pomyslel, toho všeho si všiml, protože se tolik podobal Efraimovi. Matka by mu řekla, aby od toho okna odešel a zavolal na policii, kdežto Efraim by ho upozornil na všechny podrobnosti, které dávaly dohromady obrázek toho divného pána.

To bledé zjevení obcházelo dům na druhé straně ulice. Zack slyšel tiché zasténání a potom rachot plotu vzadu. Muž se vrátil a zamířil k sousedovým dveřím. Zacka napadlo, že zavolá na policii, ale tím by způsobil příval otázek, které by na něj máma měla: musí před ní nespavost tajit, jinak ho čekají celé dny a týdny chození po doktorech a testování, nemluvě o tom, že by jí způsobil starost.

Muž došel doprostřed ulice a tam se zastavil. Paže s ochablým svalstvem mu visely u boků, hrudník měl splasklý – dýchá vůbec? – vlasy mu čechral mírný noční větřík a odhaloval kořínky mizerného zrzavě hnědého přelivu značky „Pouze pro pány“.

Podíval se k Zackovu oknu a na přízračný okamžik si hleděli do očí. Zackovi se rozbušilo srdce. To bylo poprvé, kdy toho pána uviděl zepředu. Zatím ho pokaždé viděl jenom z boku nebo jeho záda s prověšenou kůží, ale teď viděl jeho hrudník a bledou jizvu ve tvaru ypsilonu, která se přes celý hrudník táhla.

A ty jeho oči – byly z mrtvé tkáně, skelné, a vypadaly zakalené i v bledém měsíčním světle. Ale nejhorší bylo, že z nich sršela horečná energie, protože poletovaly sem a tam a pak se zaměřily na Zacka – hleděly vzhůru na něj a z toho pohledu čišelo cosi, co bylo těžké uhodnout.

Zack se přikrčil a odtáhl se od okna, k smrti vystrašený tou jizvou a prázdnýma očima, které na něj civěly. Co ten výraz znamená…?

Tu jizvu znal, věděl, z čeho pochází. Takové se dělají při pitvě. Ale jak je to možné?

Odvážil se znovu nakouknout přes parapet, velmi opatrně, ale ulice už byla prázdná. Posadil se, aby viděl líp, ale muž zmizel.

Byl tam vůbec? Možná se projevují následky nevyspání. Vidět nahou mrtvolu muže kráčející po ulici: o něčem takovém si dítě rozvedených rodičů nechce s terapeutem povídat.

A pak to Zackovi došlo: hlad. To bylo ono. Ty mrtvé oči se na něj dívaly strašně hladově…

Zack se zakutal pod deku a zabořil tvář do polštáře. To, že neznámý muž zmizel, ho nijak neuklidnilo, spíš naopak. Muž byl pryč, ale teď mohl být kdekoli. Mohl být u nich v přízemí, protože rozbil okno do kuchyně. Za chvilku začne pomalinku stoupat nahoru – už slyšíš jeho kroky? A pak se ocitne na chodbě před dveřmi Zackova pokoje. Potichu zašramotí zámkem – polámaná západka vůbec nedrží. A za chvilku se ocitne u Zackovy postele a potom – co? Bál se hlasu a strnulého pohledu toho muže. Protože měl strašlivou jistotu, že i když se hýbal, vůbec nebyl živý.

Zombie…

Zack se schoval pod deku. Myšlenky i srdce mu uháněly o závod, strašlivě se bál a modlil se, aby už vyšlo slunce a zachránilo ho. Jak se jindy školy bál, tak se dnes modlil, aby už bylo ráno.

Na druhé straně ulice bylo okno v sousedním domě rozbité a světlo televize zhaslo.

Ansel Barbour přecházel nahoře po domě a šeptal si pro sebe. Měl na sobě stejné tričko a boxerky, ve kterých se snažil spát, a vlasy mu trčely v prapodivných úhlech, jak se za ně neustále tahal a mačkal si je. Nevěděl, co se s ním děje. Ann-Marie měla podezření na horečku, ale když k němu přišla s teploměrem, Ansel nesnesl představu, že má tu sondu s ocelovou špičkou zastrčenou pod jazykem, který jen hoří. Měli ušní teploměr pro děti, ale on nevydržel sedět v klidu dost dlouho, aby se pořádně změřil. Zkušená ruka Ann-Marie na jeho čele rozeznala horkost – velkou horkost – ale to poznal i bez ní.

Bylo mu jasné, že manželka je jako ochromená. Nesnažila se to skrývat. Pro ni byla každá nemoc útokem na jejich posvátné rodinné pouto. Dětské žaludeční virózy vítala temnou hrůzou v očích, kterou by si jiný vyhradil řekněme pro špatný krevní test nebo objevení nevysvětlitelné bulky. Je to tady. Počátek strašlivé tragédie, o níž si byla jistá, že ji jednoho dne postihne.

Jeho tolerance vůči výstřednostem Ann-Marie byla na bodě mrazu. On se tu potýká s čímsi vážným a potřebuje od ní pomoc, ne aby mu ještě nakládala další stres. Teď nemohl být tím silným on. Potřeboval, aby na chvíli velela ona.

Dokonce i děti se od něj držely dál, polekal je ten nepřítomný pohled v otcových očích nebo snad – matně si to uvědomoval – chorobný odér nemoci, který jemu samotnému připomínal pach zkaženého tuku na smažení, který stál moc dlouho v plechovce rezavějící pod dřezem. Chvilkami je zahlédl, jak se schovávají za zábradlím u paty schodiště a pozorují, jak prochází po podestě v patře. Chtěl jejich obavy rozehnat, ale bál se, že by mohl při vysvětlování ztratit trpělivost a tím všechno jenom zhoršit. Nejjistější způsob, jak je uklidnit, bude uzdravit se. Přečkat tenhle záchvat zmatku a bolesti.

Zastavil se v dceřině ložnici, zjistil, že fialové zdi jsou příliš fialové, a vycouval znovu na chodbu. Stál docela tiše na podestě – co nejtišeji – aby to zaslechl znovu. Ten dusot. Tlukot – zněl tiše a odněkud zblízka. Bylo to něco úplně jiného než bolest, která mu pulsovala v lebce. Skoro jako… jako v kině na maloměstě, tam člověk může během tichých chvilek zaslechnout cvakání filmu, který probíhá promítačkou. Což člověka rozptyluje a neustále vás to nutí, abyste si uvědomovali, že to na plátně je jenom jako a že si toho jste na celém světě vědomi jenom vy.

Prudce potřásl hlavou a zašklebil se, protože to hrozně zabolelo… snažil se tu bolest využít jako bělidlo, aby si vyčistil myšlenky… Ale toho dusotu se nezbavil. Dunění. Bylo všude, obklopovalo ho.

A navíc ti psi. Chovali se v jeho přítomnosti divně. Pap a Gertie, velicí dobráčtí bernardýni. Vrčeli, jako když na dvůr zabrousí cizí zvíře.

Ann-Marie později přišla nahoru, sama, a zastihla ho usazeného na kraji postele s hlavou v dlaních, jako by to bylo křehké vajíčko. „Měl by ses vyspat,“ řekla.

Chytil si vlasy jako otěže splašeného koně a ovládl se, aby jí nevynadal. Měl něco s krkem, a když si lehl třeba jenom na chvilku, hrtanová příklopka se zavřela a odřízla mu přívod vzduchu a dusila ho, dokud se neprokašlal znovu k dechu. Takže se bál, že ve spánku umře.

„Co mám udělat?“ zeptala se a lelkovala mezi dveřmi. Dlaň a prsty si tiskla k čelu.

„Přines mi trochu vody,“ požádal ji. Hlas mu zdrsnělým krkem prosyčel jako vřelá pára. „Vlažnou. Rozpusť v ní pár advilů nebo ibuprofenů – co najdeš.“

Nepohnula se. Civěla na něj plná obav. „Copak ti není ani trošku líp…?“

Její plachost, která v něm obvykle budila ochranitelské instinkty, ho teď jenom rozzuřila. „Ann-Marie, přines mi sakra trochu vody a pak vezmi děti ven nebo něco, ale hlavně je sakra drž ode mě dál!“

V slzách odcupitala.

Když Ansel uslyšel, jak vycházejí na ztemnělý dvorek vzadu, odvážil se dolů, i když jednou rukou musel křečovitě svírat zábradlí. Nechala mu sklenici na lince vedle dřezu, postavenou na složeném ubrousku, vodu v ní kalily rozpuštěné tablety. Uchopil sklenici do obou rukou, donesl ji ke rtům a donutil se pít. Nalil si vodu do úst a nedal svému krku na výběr, než že musel polknout. Trochu do sebe dostal, než se zbytkem začal dusit a kašlat na okno nad dřezem, odkud bylo vidět dozadu. Vyjekl, když zpozoroval chrchel, který stékal po skle a zastíral mu výhled na Ann-Marii. Stála za dětmi na houpačkách, civěla do ztemnělého nebe, a jen chvilkami rozpletla paže založené na hrudi a strčila do maličko se houpající Haily.

Sklenice mu vyklouzla z ruky a vylila se do dřezu. Odešel z kuchyně do obýváku a dopadl na pohovku jako zdřevěnělý. Krk měl napuchlý a bylo mu hůř než předtím.

Musí se vrátit do nemocnice. Ann-Marie to prostě bude muset chvíli vydržet sama. Zvládne to, když nebude mít na vybranou. Možná jí to nakonec ještě prospěje…

Snažil se soustředit, rozhodnout, co je nutné udělat, než odjede. Mezi dveřmi se objevila Gertie, potichu funěla. Pap se vynořil za ní a zastavil se u krbu, kde se uložil. Začal potichu, monotónně vrčet, a Anselovi zesílilo v uších to dunění. A teď si to Ansel uvědomil: ten hluk vycházel z nich.

Nebo ne? Sesunul se z pohovky a po čtyřech se doplazil k Papovi, aby líp slyšel. Gertie zakňučela a odtáhla se ke stěně, ale Pap zůstal sedět, i když byl napjatý. Vrčení v psím hrdle zesílilo, ale Ansel ho chytil za obojek, zrovna když se pes pokusil znovu vstát a utéct.

Drum… drum… drum…

Tak přece jen to bylo v nich, někde, nějak, něco.

Pap se odtahoval a kňučel, ale Ansel, urostlý chlap, který málokdy musel použít svou sílu, objal volnou paží bernardýna kolem krku a podržel ho jako ve svěráku. Přitiskl ucho psovi ke krku, chlupy z psího kožichu ho zalechtaly ve zvukovodu.

Ano. Dunivý puls. Byl to krevní oběh toho zvířete? Ten dělal ten hluk. Kňučící pes se snažil vyprostit, ale Ansel přimáčkl ucho pevněji psovi na krk, protože to potřeboval vědět.

„Ansele?“

Rychle se otočil – příliš rychle, na okamžik ho oslepil záblesk bolesti – a uviděl ve dveřích Ann-Marii a za ní Benjyho a Haily. Haily se držela mámy za nohu, chlapec stál kousek od ní, oba na něj civěli. Ansel povolil sevření a pes utekl.

Ansel stále klečel. „Co chceš?“ zaječel.

Ann-Marie ztuhla mezi dveřmi ochromená strachem. „Já jenom… nic… vezmu je na procházku.“

„Bezva,“ řekl. Pod upřeným pohledem dětí trochu ochabl, sevřený krk ho donutil chraptět. „Tátovi je dobře,“ řekl jim a otřel si sliny hřbetem ruky. „Tátovi bude zase dobře.“

Otočil hlavu ke kuchyni, kam utekli psi. Všechny ušlechtilé myšlenky se rozplynuly pod novým přívalem toho dusotu. Byl hlasitější než předtím. Pulsoval. Oni.

Udělalo se mu zle hanbou, otřásl se a přimáčkl si pěst ke spánku. Ann-Marie řekla: „Pustím psy ven.“

„Ne!“ Vzpamatoval se, a ještě vkleče na podlaze obýváku k ní obrátil prázdnou dlaň. „Ne,“ řekl klidněji. Snažil se popadnout dech, aspoň vypadat normálně. „Nevadí mi. Nech je uvnitř.“

Zaváhala, chtěla by říct ještě něco. Udělat něco, cokoliv. Ale nakonec se obrátila, vyšla ven a Benjyho táhla za sebou.

Ansel se opřel o zeď, aby se dokázal zvednout na nohy, a vešel do koupelny v přízemí. Zatáhl za řetízkový vypínač nad zrcadlem, protože se chtěl sám sobě podívat do očí. Zírající nažloutlá vajíčka protkaná rudými žilkami. Otřel si pot z čela a horního rtu a otevřel ústa, aby se podíval do krku. Čekal, že uvidí zapálené mandle a nějakou vyrážku s bílými vřídky, ale hrdlo vypadalo jenom tmavé. Bolelo ho, když zvedal jazyk, ale udělal to a podíval se pod něj. Patro pod ním bylo šarlatově červené a bolavé, a sálalo jako rozpálené uhlí. Dotkl se toho místa a z té bolesti se mu málem rozletěl mozek, projela mu po obou stranách čelisti a napjala provazce svalů v krku. Krk se na protest sevřel a vyšlo z něj drsné, štěkavé zakašlání, při kterém vylétly na zrcadlo černé kousky čehosi. Krve smíchané s něčím bílým, možná hlenem. Některé tečky byly černější než jiné, jako by vykašlal nějakou pevnou hmotu, možná shnilé kousky tkáně. Natáhl ruku k jedné té tmavé hrudce a rozmázl ji po skle špičkou prostředníku. Přiblížil ji k nosu, očichal a pak promnul palcem. Vypadalo to jako bezbarvý chuchvalec sražené krve. Přiblížil to ke špičce jazyka a dřív, než si to uvědomil, už ochutnával. Obracel tu maličkou, měkkou hmotu v ústech, a jakmile se rozpustila, setřel ze zrcadla další hrudku a taky ji ochutnal. Moc chuti neměla, ale na jazyku to působilo jako hojivý balzám.

Předklonil se a olízal krvavé šmouhy přímo z chladného skla. Jazyk by ho měl při tom bolet, ale naopak, bolest v ústech a krku polevila.

Dokonce i v tom nejbolavějším místě pod jazykem – bolest se tam zmenšila jenom na takové štípání. To dunění také utichlo, i když ne úplně. Podíval se na svůj obraz v zrcadle plném červených šmouh a snažil se pochopit.

Přestávka byla k zešílení krátká. Krk se mu znovu sevřel, jako by ho popadly něčí bezohledné pracky, takže odtrhl pohled od zrcadla a vyrazil na chodbu.

Gertie kňučela, couvala chodbou pryč od něj a nakonec odběhla do obývacího pokoje. Pap drápal zadní dveře, protože chtěl ven. Když uviděl, že Ansel jde do kuchyně, utekl. Ansel tam stál, krk rozbolavělý, a pak hmátl do psí krabice a vytáhl balení mléčných kostí. Zastrčil si jednu mezi prsty jako obvykle a vešel do obýváku.

Gertie ležela na dřevěné podlaze pod schody, s prackami nataženými a připravená uskočit. Ansel se posadil na stoličku a zamával pamlskem. „Pojď sem, holka,“ lákal ji lhostejným šepotem, který mu drásal duši.

Gertie rozšířila nozdry, zavětřila.

Drum… drum…

„Pojď, holka. Vezmi si dobrůtku.“

Pomalu se vytáhla na všechny čtyři. Udělala krůček, pak se znovu zastavila a zavětřila. Instinktivně věděla, že na té nabídce není něco v pořádku.

Jenomže Ansel stále pamlsek držel, což ji zřejmě uklidnilo. Pomalu přešla po rohožce, s hlavou nízko, očima pozornýma. Ansel přikývl, aby ji povzbudil, a dunění v hlavě mu zesílilo, když se přiblížila.

„Pojď sem, Gertie, hodná holka.“

Gertie přišla, olízla pamlsek tlustým jazykem a olízla mu při tom i prst. Udělala to znovu, chtěla mu důvěřovat, chtěla tu dobrotu. Ansel zvedl druhou ruku a položil ji Gertie na hlavu, a hladil ji, jak to měla ráda. Z očí mu při tom vyrazily slzy. Gertie se nahnula blíž, sevřela do zubů pamlsek a vytáhla mu ho z prstů. V tu chvíli ji Ansel chytil za obojek a plnou vahou ji zalehl.

Pes se pod ním zmítal, vrčel a snažil se ho kousnout, panika mu propůjčila sílu. Rukou Gertii odtlačil spodní čelist, záklonem hlavy jí zavřel tlamu a pak jí do chlupatého krku zabořil ústa.

Trhal. Prokousával se hedvábnou, mírně mastnou srstí a zvětšoval ránu. Pes vyl a on cítil chuť srsti, pevné měkké maso, které rychle mizelo pod přívalem horké krve. Gertie se pod ním zmítala bolestí jako šílená, ale Ansel ji udržel a zaklonil velkou psí hlavu ještě víc, takže krk byl volně přístupný.

On z toho psa pil. Nějak pil bez polykání. Krmil se. Jako by mu v krku pracoval nějaký nový mechanismus, o kterém dosud nevěděl. Nechápal to, rozuměl jenom uspokojení, které se ho zmocňovalo. Uklidňující potěšení, které mu to počínání přinášelo. A přinášelo mu také moc. Ano – moc. Moc pramenící z přečerpání života z jedné bytosti do druhé.

Do pokoje vběhl s vytím Pap. Byl to žalostný hluboký zvuk a Ansel musel toho bernardýna se smutným pohledem zarazit, než vystraší sousedy. Gertie se pod ním ochable cukala, takže vyskočil a s nově nabytou silou a rychlostí se rozběhl přes místnost za Papem, cestou kopl do stojací lampy, na chodbě skočil a velkého, nemotorného psa povalil.

Potěšení, které prožíval při pití z druhého psa, bylo přímo extatické. Cítil v sobě ten rozhodný okamžik, když se sání uvnitř sifonu chytí a je dosaženo žádoucí změny tlaku. Tekutina plynula bez námahy, naplňovala ho.

Když skončil, posadil se, na chvilku otupělý a omámený, a jen pomalu si uvědomoval, kde je. Podíval se na podlahu na mrtvého psa u svých nohou a najednou se probral, až ho zamrazilo. Okamžitě ho zaplavily výčitky.

Vstal a uviděl Gertie, pak se podíval na svůj hrudník a popadl se za tričko promáčené psí krví.

Co se to se mnou děje?

Krev na kostkovaném koberečku tvořila ohavnou černou skvrnu. Moc jí však nebylo. Teprve teď si vzpomněl, že ji vypil.

Ansel šel nejdřív ke Gertie, dotkl se její srsti, i když věděl, že je mrtvá – že ji zabil – a potom, s přemáháním, ji zabalil do zničeného koberečku. Zvedl ten balík do náručí, tou námahou pořádně zamručel, a odnesl ho z kuchyně ven, po schodech až do psí kůlny vzadu. Uvnitř padl na kolena, rozbalil koberec, těžkého bernardýna tu vyklopil a pak se vrátil pro Papa.

Položil je vedle sebe u stěny kůlny, pod desku se zavěšeným nářadím. Cítil odpor, ale jen vzdáleně, odtažitě. Krk měl napjatý, ale nebolel, v hrdle ho najednou nepálilo, hlavu měl klidnou. Podíval se na své zakrvácené ruce a musel přijmout něco, čemu nerozuměl.

Tím, co udělal, se mu ulevilo.

Vrátil se do domu a vyšel do koupelny v patře. Stáhl si zakrvácené tričko a boxerky a navlékl si starou teplákovou soupravu, protože věděl, že Ann-Marie s dětmi se každou chvíli vrátí. Když hledal v ložnici tenisky, cítil, jak se dunění vrací. Neslyšel ho – cítil. Vyděsilo ho, protože věděl, co to znamená.

U hlavních dveří zazněly hlasy.

Jeho rodina byla doma.

Seběhl ze schodů a vypadl zadními dveřmi dřív, než ho uviděli, bosky přeběhl trávu na zadním dvorku a utíkal od toho pulsování, které mu plnilo hlavu.

Zabočil k příjezdové cestě, ale na temné ulici se rozléhaly hlasy. Nechal dveře kůlny otevřené, takže v zoufalství zalezl do psí kůlny, aby se tam schoval, a zabouchl za sebou dveře. Nevěděl, co jiného si počít.

Gertie a Pap leželi mrtví u stěny. Ansel skoro vykřikl. Co jsem to provedl?

Dveře od kůlny se během dlouhých newyorských zim zkřivily, takže už moc pevně nedoléhaly. Podíval se škvírou a zahlédl Benjyho, který si napouštěl u dřezu v kuchyni sklenici vody, jeho hlava byla vidět v okně a vedle ní Hailyina ručička, která se k němu natahovala.

Co se to se mnou děje?

Byl jako pes, který se změnil. Vzteklý pes.

Chytil jsem nějaký druh vztekliny.

Znovu hlasy. Děti scházely po schodech do zadních dveří, osvětlených bezpečnostním světlem za prahem, a volaly psy. Ansel se rychle rozhlédl a popadl z rohu hrábě. Násadu protáhl madly zevnitř na dveřích, co nejtišeji a nejrychleji. Zamkl, aby děti zůstaly venku. Zamkl se uvnitř.

„Ger-tie! Pa-pe!“

V jejich hlase ještě nezněla opravdová starost, zatím ne. Psi se v posledních několika měsících už párkrát zaběhli, proto taky Ansel zasadil do země tady v kůlně železnou stojku, aby je mohl na noc bezpečně přivázat.

Jejich volání mu v uších zesláblo, protože mu v hlavě sílilo dunění: pravidelný rytmus krve obíhající jejich mladými žilami. Malá srdce pumpují tvrdě a silně.

Ježíši.

Haily přišla ke dveřím. Ansel viděl škvírou při zemi její růžové tenisky, a stáhl se. Vzala za dveře. Zarachotily, ale držely.

Zavolala na bratra. Benjy také přišel a zatřásl dveřmi vší silou osmiletého kluka. Všechny čtyři stěny se zachvěly, ale násada hrábí vydržela.

Drum… drum… drum…

Jejich krev. Volá ho. Ansel se otřásl a raději se soustředil na železný kůl před sebou. Je zapuštěný metr osmdesát hluboko, v pevném bloku betonu. Dost silném, aby udržel dva bernardýny připoutané i za letní bouřky. Ansel se podíval na police u stěn a uviděl náhradní řetězový obojek, ještě s připojenou cenovkou. Určitě tu také někde měl starý šeklový zámek.

Počkal, až byli bezpečně daleko, pak natáhl ruku a stáhl ocelový obojek z police k sobě.

Kapitán Redfern ležel v nemocniční košili na pojízdných nosítkách mezi závěsy z průhledného plastu, rty měl rozevřené, skoro jako by se šklebil, a dýchal hluboce a namáhavě. S blížící se nocí mu bylo stále hůř, takže mu dali dost sedativ, aby ho na několik hodin zklidnili. Potřebovali, aby se nehýbal, protože ho chtěli snímkovat. Efraim ztlumil v kóji světla a přepnul na svoji lumu. Znovu zamířil indigový paprsek na Redfernův krk, protože si chtěl ještě jednou prohlédnout jizvu. Ale tentokrát, když byla ostatní světla zhasnutá, uviděl ještě něco. Podivné vlnění na Redfernově kůži – vlastně spíš pod ní. Objevovaly se na ní jakési skvrny, jako mramorování nebo snad lupénka těsně pod svrchní vrstvou kůže, která tvořila na povrchu černé a šedé stíny.

Když přisunul fialové světlo blíž, aby se podíval pozorněji, stínování pod kůží zareagovalo. Kroutilo se a svíjelo, jako by se snažilo před světlem uniknout.

Efraim ustoupil a namířil baterku jinam. Když světlo z Redfernovy kůže zmizelo, vypadal spící muž normálně.

Efraim světlo vrátil a tentokrát jím přejížděl Redfernovi po tváři. Objevil se skrytý obraz, skvrnitá spodní vrstva, která tvořila jakousi masku. Jako by se pod pilotovou tváří skrývala další osoba, stará a znetvořená. Zlověstná tvář, zlo, které se v nemocném spícím muži probudilo. Efraim přiblížil lampu ještě víc… a znovu se ten vnitřní stín zavlnil, stáhl se skoro do šklebu a snažil se uhýbat.

Redfern otevřel oči, jako by ho světlo probudilo. Efraim polekaně ucukl. Pilot měl v sobě takové množství secobarbitalu, že by to složilo dva chlapy. Byl pod tolika sedativy, že se prostě nemohl probrat k vědomí.

Redfernovy oči zůstávaly nehybné a rozevřené dokořán. Civěl na strop a vypadal vystrašeně. Efraim odtáhl lampu a posunul se tak, aby se ocitl v Redfernově zorném poli.

„Kapitáne Redferne?“

Pilot pohnul rty. Efraim se naklonil blíž, aby slyšel, co se Redfern snaží ze sebe vypravit.

Ze suchých rtů toho muže zaznělo: „Je tu.“

„Kdo je tu, kapitáne Redferne?“

Redfern dál upřeně hleděl, jako by se před ním odehrávalo něco příšerného.

„Pan Pijavice,“ řekl nakonec.

Když se později vrátila Nora, zastihla Efraima na chodbě na cestě z radiologie. Promluvili si ve stoje před zdí s pověšenými kresbami vděčných malých pacientů. Efraim jí pověděl, co viděl Redfernovi pod kůží.

Nora se zeptala: „To černé světlo z našich lum – není to vlastně trochu měkčí ultrafialové světlo?“

Efraim přikývl. Také přemýšlel o tom starém pánovi před márnicí. „Chci to vidět,“ řekla Nora.

„Redfern je teď na radiologii,“ zarazil ji Efraim. „Museli jsme mu dát další sedativa, abychom ho mohli zrentgenovat.“

„Dostala jsem výsledky z toho letadla,“ pokračovala Nora, „ohledně té tekutiny, která tam byla rozstříkaná. Ukázalo se, že jsi měl pravdu. Je v tom čpavek a fosfor…“

„Já to věděl…“

„Ale také kyselina šťavelová, močová a železo. Plazma.“

„Cože?“

„Surová plazma. A spousta enzymů.“

Efraim si sevřel čelo, jako by si měřil teplotu. „Jako při zažívání?“

„Co ti to připomíná?“

„Exkrementy. Ptáky, netopýry. Něco jako guano. Ale jak…“

Nora zavrtěla hlavou, byla rozrušená a zároveň zmatená. „To, co v tom letadle bylo… se v té kabině prostě vykadilo.“

Zrovna když se Efraim snažil srovnat si to v hlavě, objevil se v chodbě muž ve zdravotnickém oblečení a spěšně volal jeho jméno. Efraim v něm poznal technika od rentgenu.

„Doktore Goodweathere – nevím, jak je to možné. Odběhl jsem si jenom na kafe. Byl jsem pryč nejvýš pět minut.“

„O čem to mluvíte? Co se stalo?“

„Váš pacient, zmizel z rentgenové místnosti.“

Jim Kent byl dole u zavřeného dárkového obchodu, stranou od ostatních, a hovořil do mobilu. „Teď ho rentgenují,“ informoval kohosi. „Zdá se, že to s ním jde rychle s kopce, pane. Ano, snímky by měli mít za pár hodin. Ne – o ostatních, co to přežili, nejsou zprávy. Myslel jsem, že byste to chtěl vědět. Ano, pane, jsem sám…“

Upoutal ho pohled na vysokého muže se světlými vlasy v nemocniční košili, který nejistě kráčel chodbou a táhl za sebou hadičky z infuze, ještě zabodnuté v paži. Pokud se Jim nepletl, byl to kapitán Redfern.

„Pane… něco se děje… ještě vám zavolám.“

Ukončil hovor, vytáhl si sluchátko z ucha, zastrčil přístroj do kapsy saka a vydal se za mužem, který byl pár desítek metrů od něj. Pacient na okamžik zpomalil a otočil hlavu, jako by si všiml, že ho někdo sleduje.

„Kapitáne Redferne?“ zavolal Jim.

Pacient pokračoval za roh a Jim se pustil za ním, ale když zahnul za roh, zjistil, že je chodba prázdná.

Jim se podíval na nápisy na dveřích. Zkusil ty s označením SCHODIŠTĚ a podíval se do úzké schodišťové šachty. Na schodech o kus níž zahlédl infuzní hadičku.

„Kapitáne Redferne?“ opakoval Jim a jeho hlas se rozlehl po schodišti. Pustil se dolů a cestou zašátral po telefonu, chtěl zavolat Efraima. Na displeji se však objevilo NENÍ SIGNÁL, protože se ocitl v podzemí. Prošel dalšími dveřmi do sklepní chodby, a protože se věnoval telefonu, vůbec si nevšiml, že z boku se na něj řítí Redfern.

Nora prohledávala nemocnici, a když prošla dveřmi od schodiště do chodby ve sklepě, našla tam Jima sedět u zdi s bezvládně roztaženýma nohama. Vypadal, že spí.

Kapitán Redfern stál nad ním, bosý a obrácený nahými zády k ní. Cosi mu viselo z úst a kapala z toho na podlahu krev.

„Jime!“ zaječela Nora, ale Jim na její hlas nijak nereagoval. Kapitán Redfern však ztuhl. Když se k ní otočil, Nora v jeho ústech nic neviděla. Šokovalo ji však, jakou má ve tváři barvu – předtím byl úplně bledý, ale teď vypadal zdravý, zarudlý. Košili měl vpředu opravdu od krve a krev měl také kolem rtů. Jako první ji napadlo, že Redfern prodělává nějaký záchvat. Bála se, že si ukousl kus jazyka a teď polyká krev.

Když se však přiblížila, nebyla si diagnózou tak jistá. Redfern měl úplně černé zornice a bělimu červenou, i když by měla být bílá. Ústa měl divně povolená, jakoby vykloubená, nebo jako by měl čelist zavěšenou na nějakém níž položeném kloubu. A sálalo z něj nezvyklé horko, rozhodně přesahovalo obvyklou, přirozenou horečku.

„Kapitáne Redferne,“ volala na něj stále znovu a snažila se ho z toho stavu vytrhnout. Blížil se k ní s výrazem dravčího hladu v kalných očích. Jim zůstával bezvládně sedět na podlaze, ani se nepohnul. Redfern byl očividně nebezpečný a Nora zalitovala, že nemá zbraň. Rozhlédla se, ale viděla jenom nemocniční telefon, ze kterého se třemi pětkami spouštěl poplach.

Strhla sluchátko ze zdi, ale sotva se jí ocitlo v ruce, Redfern zaútočil a povalil ji na podlahu. Nora sluchátko nepustila, takže šňůru vytrhla rovnou ze zdi. Redfern měl sílu jako maniak, vrhl se na ni a přimáčkl jí paže tvrdě k zemi. Strašně se šklebil a nadouval se mu krk. Napadlo ji, že ji asi pozvrací.

Nora se rozječela, ale to už ze dveří od schodů vyběhl Efraim. Vrhl se na Redferna plnou vahou a strhl ho stranou. Pak se narovnal a natáhl proti pacientovi ostražitě ruku. Při tom pomalu vstával. „Jen klid…“

Redfern vydal jakýsi syčivý zvuk. Ne jako had, vycházelo mu to z hrdla. Černé oči měl bez výrazu a prázdné, ale začal se usmívat. Aspoň to vypadalo jako úsměv, protože zapojil příslušné obličejové svaly – jenomže když rozevřel ústa, otvírala se pořád dál.

Dolní čelist mu poklesla a ven se vyplazilo cosi růžového a masitého, ale jazyk to nebyl. Bylo to delší, svalnatější a složitější… a kroutilo se to. Jako by spolkl živou oliheň a jedno chapadlo se mu pořád zoufale zmítalo v ústech.

Efraim uskočil. Chytil se stojanu na infuze, aby neupadl, ale pak stojan obrátil a použil ho jako pohrabáč, aby udržel Redferna a tu věc v jeho ústech v bezpečné vzdálenosti. Redfern chytil ocelový stojan a ta věc najednou švihla z jeho úst jako bič. Natáhla se přes celou délku stojanu, což bylo metr osmdesát, a Efraim stačil uhnout v poslední chvíli. Slyšel, jak konec chapadla – byl zúžený, jako masité žihadlo – pleskl o zeď. Redfern vytrhl stojan Efraimovi z rukou, přerazil ho napůl, a Efraim pozpátku odvrávoral do místnosti.

Redfern se ihned pustil za ním, stále s tím hladovým pohledem v rudočerných očích. Efraim horečně pátral po něčem, co by mu pomohlo udržet si toho chlapa od těla, ale našel na polici jenom trepan, chirurgický nástroj s otáčivou kuželovitou čepelí, který se obvykle používá na otevření lidské lebky při pitvě. Čepel se roztočila jako u vrtulníku a Redfern vyrazil, žihadlo měl skoro zatažené, ale stále se mu plazilo z úst a po jeho stranách pulsovaly masité váčky. Než stačil Redfern znovu zaútočit, Efraim se pokusil chapadlo uříznout.

Minul a vyřízl pilotovi z krku kus tkáně. Vyrazila bílá krev, stejná, jakou viděli v márnici. Nevytryskla jako tepenná krev, ale jen líně vytékala. Efraim upustil trepan dřív, než rozvířené čepele stačily odstříknout tekutinu i na něj. Redfern se chytil za krk a Efraim popadl nejbližší těžký předmět po ruce, což byl hasičský přístroj. Obráceným koncem jím udeřil Redferna do obličeje a mířil především na to příšerné žihadlo. Praštil ho ještě dvakrát, poslední ránou srazil Redfernovi hlavu vzad a pilotova páteř slyšitelně křupla.

Redfern se zhroutil, tělo mu vypovědělo službu. Efraim odhodil hasičák a couvl, v hrůze se díval na to, co udělal.

Přiběhla Nora s kusem rozbitého stojanu v ruce, ale pak uviděla, že Redfern už bezvládně leží. Upustila tyč a spěchala k Efraimovi, který ji chytil do náručí.

„Nestalo se ti nic?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou, ale zakryla si rukou ústa. Ukázala na Redferna, Efraim se podíval a uviděl, že mu z krku vylézají červi. Narudlí červi, jakoby nacucaní krví, proudili Redfernovi z krku jako švábi prchající z místnosti, kde se rozsvítilo. Efraim s Norou vycouvali k otevřeným dveřím.

„Co se to sakra stalo?“ vyjekl Efraim. Nora odtáhla ruku od úst. „Pan Pijavice,“ řekla. Z chodby zaslechli sténání – Jim se probral – a oba se rozběhli o něj postarat.

MEZIHRA III

POVSTÁNÍ 1943

Vládl srpen a Abraham Setrakian, který pokládal trámy pro visutou střechu, cítil jeho žár víc než ostatní. Slunce ho peklo, každý den byl jako ten dnešní. Ale i tak víc nenáviděl noc – svou pryčnu a sny o domově, které bývaly jeho jediným útočištěm před hrůzami vyhlazovacího tábora. Byl teď rukojmím dvou stejně nelítostných pánů.

Temný Sardu nakonec rozložil své návštěvy do pravidelného krmení dvakrát týdně v Setrakianových ubikacích, a pravděpodobně stejně často navštěvoval ostatní ubikace. Na úmrtích neviděli nic mimořádného ani vězni, ani stráže. Ukrajinští strážní odepsali mrtvé jako sebevrahy a pro SS to znamenalo pouze změnu položky v záznamech.

Setrakian, který byl posedlý představou, že takové zlo musí porazit, se v měsících, které následovaly od první Sarduovy návštěvy, snažil od ostatních místních vězňů dozvědět co nejvíc o jakési prastaré románské kryptě, která se nacházela kdesi v okolních lesích. Byl si nyní skoro jist, že tam je doupě toho netvora, odtamtud se každou noc vynořuje, aby uhasil svoji pekelnou žízeň.

Pokud Setrakian někdy poznal, co je to opravdová žízeň, pak to bylo toho srpnového dne. Mezi vězni neustále kolovaly nádoby s vodou, i když hodně lidí podlehlo úpalu. Do hořící jámy se toho dne vydatně přikládalo. Setrakianovi se podařilo shromáždit, co potřeboval: kus syrového bílého dubu a kousek stříbra na špičku. Brousil tu špičku celé dny, než ji okoval stříbrem. Už jenom vymyslet, jak ji vpašovat do baráku, mu zabralo skoro dva týdny. Zastrčil ji na prázdné místo přímo za svou postelí. Kdyby ji stráže našly, na místě by ho popravily, protože podle tvaru dřevce nebylo pochyb, že jde o zbraň.

Předchozí noci vešel Sardu do tábora pozdě, později než obvykle. Setrakian ležel velmi tiše a trpělivě čekal, až se netvor začne krmit na jednom zesláblém Rumunovi. Setrakianovi bylo zle a cítil výčitky, modlil se o odpuštění – ale byla to nutná součást plánu, protože napůl nacucaná nestvůra bude méně ostražitá.

Zamřížovanými okénky na východní straně baráku padalo modré světlo blížícího se úsvitu. Přesně na to Setrakian čekal. Píchl se do ukazováku a z vyschlého masa vystoupila dokonalá karmínová perla. Ale to, co se vzápětí přihodilo, ho naprosto zaskočilo.

Do té doby nikdy neslyšel, že by netvor vydal nějaký zvuk. Pojídal svůj bezbožný pokrm v naprosté tichosti. Ale teď, když ucítil krev mladého Setrakiana, zasténal. Ten ston Setrakianovi připomněl vrzání, které vydává suché dřevo při ohýbání, nebo chrchlání vody protékající ucpaným odpadem.

Během několika vteřin byl netvor u Setrakiana.

Když mladý muž opatrně sunul ruku dozadu a hmatal po kolíku, setkali se ti dva pohledem. Setrakian se nedokázal vzepřít a musel se k němu obrátit, když se Sardu ocitl u jeho pryčny.

Netvor se na něj usmál.

„Už jsou to věky, co jsme se krmili a dívali se při tom do živých očí,“ pronesl. „Věky…“

Jeho dech páchl hlínou a mědí a jazyk v ústech mlaskl. Hluboký hlas zněl jako směs mnoha hlasů a řinul se mu z úst, jako by byl promazaný lidskou krví.

„Sardu…“ zašeptal Setrakian, který nedokázal to jméno nevyslovit nahlas.

Lesklé, třpytivé oči netvora se rozšířily a na letmý okamžik vypadaly skoro lidsky.

„Není v tomto těle sám,“ zasyčel. „Jak se odvažuješ ho volat?“

Setrakian uchopil kolík schovaný za postelí a pomalu ho vytahoval…

„Člověk má právo být osloven pravým jménem, než se setká s bohem,“ vyhrkl Setrakian s horlivostí mládí.

Netvor zachrochtal radostí. „Tak mi, ty mládě, pověz to svoje…“

Setrakian v tu chvíli provedl svůj plán, ale stříbrná špička kolíku slabě zaškrábala, takže se prozradila o chviličku dřív, než se rozlétla netvorovi k srdci.

Ale ta chvilička stačila. Netvor rozevřel pařát a zastavil zbraň několik centimetrů před hrudníkem.

Setrakian ho udeřil druhou rukou, aby se vyprostil, ale netvor zastavil i druhou ruku. Špičkou žihadla rozdrásal ze strany Setrakianovi krk – byl to bleskový řez, rychlý jako mžik oka, ale stačil do něj vpravit ochromující látku.

Netvor teď držel mladého muže pevně oběma rukama a zvedl ho z pryčny do výšky.

„Jenže ty se s bohem nesetkáš,“ řekl Sardu. „Protože já ho osobně znám a vím, že odešel…“

Setrakian téměř omdléval z nelítostného tlaku, kterým pařáty mačkaly jeho dlaně. Ty ruce, které ho tak dlouho v tomto táboře udržovaly naživu. Mozek mu praskal bolestí, ústa otvíral dokořán, plíce lapaly po dechu, ale žádný výkřik nevycházel.

Netvor se v tu chvíli podíval Setrakianovi hluboko do očí a uviděl jeho duši.

„Abraham Setrakian,“ vrněl. „Tak milé, tak sladké jméno pro nadaného chlapce…“ Přiblížil k němu obličej. „Ale proč mě chceš ničit, chlapče? Čím jsem si vysloužil tvůj hněv, když kolem sebe vidíš ještě víc smrti, i když tu nejsem. Já nejsem ten největší netvor. Tím je bůh. Tvůj a můj bůh, ten nepřítomný otec, který nás všechny dávno opustil… V tvých očích vidím, čeho se bojíš nejvíc, mladý Abrahame, a nejsem to já… je to ta jáma. Takže nyní uvidíš, co se stane, když tě do ní hodím, a bůh nic neudělá, aby to zarazil.“

V tu chvíli to brutálně zapraskalo, protože netvor rozmačkal mladému Abrahamovi kosti v rukou.

Chlapec padl na podlahu, schoulený bolestí do klubíčka, rozdrcené prsty držel u hrudníku. Dopadl do kaluže slabého slunečního světla. Svítalo.

Netvor zasyčel a pokusil se k němu přiblížit ještě jednou.

Ale vězni v baráku se začali budit, a když mladý Abraham ztratil vědomí, netvor zmizel.

Abrahama našli krvácejícího a zraněného ještě před apelem. Poslali ho na ošetřovnu, odkud se zranění vězni nikdy nevraceli. Tesař se zlomenýma rukama nebyl v táboře k ničemu, a hlavní dozorce okamžitě schválil jeho likvidaci. Vyvlekli Abrahama k hořící jámě i s ostatními vyřazenými a přinutili ho, aby si klekl do řady. Hustý, mastný, černý dým stínil slunce, které tak nemilosrdně pražilo. Setrakiana svlékli a dotáhli úplně na okraj. Opatrně držel své zničené ruce, třásl se strachem a hleděl do jámy.

Do žhavé jámy. Hladové plameny se kroutily, mastný kouř stoupal v jakémsi hypnotickém tanci. A rytmus poprav – výstřel, cvaknutí závěru, tiché cinknutí nábojnice dopadnuvší na zem – to všechno ho ukolébalo do smrtelného tranzu. Hleděl do plamenů, které stravovaly maso a kosti a odhalovaly, co je člověk zač: pouhá hmota. Pytel masa, který se dá vyhodit, rozdrtit, spálit – snadno se přemění na uhlík.

Netvor byl ztělesněná hrůza, ale tato lidská hrůza byla skutečně horší než každý jiný osud. Nejen proto, že neznala milost, ale protože byla vykonávána tak racionálně a lhostejně. Byla to věc volby. To zabíjení nesouviselo s velkou válkou a nesloužilo ničemu jinému než zlu. Lidé se rozhodli, že tohle budou dělat jiným lidem, a logicky a metodicky vynalezli důvody, místa a mýty, aby své přání ospravedlnili.

Nacistický důstojník mechanicky střílel jednoho muže po druhém do týla, skopával je do nenasytné jámy a Abrahamova vůle ochabovala. Zvedal se mu žaludek, ne z toho puchu nebo pohledu, ale z vědomí – jistoty – že v jeho srdci už nesídlí bůh. Jenom tahle jáma.

Mladík plakal nad svým selháním i nad selháním své víry, a v tu chvíli ucítil ústí lugeru, které se mu přitisklo na holou kůži…

Další ústa na jeho krku…

A pak zaslechl výstřely. Na druhé straně dvora pracovní četa vězňů obsadila pozorovací věže, odkud byl výhled po celém táboře, a střílela každého uniformovaného důstojníka v dohledu.

Muž za jeho zády odběhl a nechal Setrakiana potácet se na okraji jámy.

Polák vedle něj vstal a rozběhl se – a vůle se vlila mladému Setrakianovi zpět do těla. Ruce přitiskl k hrudi, a už byl na nohou a utíkal, i když nahý, k zamaskovanému plotu z ostnatého drátu.

Všude kolem něj se střílelo. Ze strážných a vězňů stříkala krev, všichni padali. Všude byl kouř, a nejen z jámy: po celém táboře se rozhořívaly požáry. Dokázal se dostat k plotu, kde byli i další, a s pomocí neznámých rukou, které ho vysadily nahoru a tak udělaly něco, co jeho zlámané ruce nemohly, se ocitl na druhé straně.

Ležel na zemi a výstřely z pušek a kulometů se zarývaly do hlíny kolem něj – a znovu ho pomocné ruce a paže zvedly a postavily na nohy. A zatímco jeho neznámé pomocníky trhaly kulky, Setrakian běžel a běžel a při tom brečel… nad tím, že když tu nebyl bůh, našel člověka. Člověka, který jiného člověka zabíjí i mu pomáhá, a přitom žádného z nich nezná: ničení i požehnání vedle sebe.

Věc volby.

Utíkal celé míle, i když se blížily rakouské posily. Chodidla měl rozdrásaná, prsty na nohou rozbité o kameny, ale teď, když se ocitl za plotem, ho nemohlo nic zastavit. Jeho myšlenky se soustředily jen na jediný cíl, když konečně doběhl do lesů a tam se ve tmě zhroutil, přikrytý nocí.

17. policejní okrsek,

Východní 51. ulice, Manhattan

Setrakian se zavrtěl, protože se snažil najít pohodlnější polohu na lavici u stěny v cele předběžného zadržení v policejní budově. Předtím celou noc čekal na zaprotokolování v prosklené kukani, kam kromě něj nastrkali spoustu zlodějů, opilců a úchylů, a teď zůstával v cele s nimi. Během dlouhého čekání měl dost času zamyslet se nad scénou, kterou ztropil před úřadem soudního lékaře, a uvědomil si, že šanci, jak se dostat k doktoru Goodweatherovi z federální agentury pro kontrolu nemocí, prostě promrhal.

Nepochybně vypadal jako potrhlý stařík. Možná mu přece jen docházely síly. Začíná se zasekávat jako gyroskop na konci otáček. Možná si vybíraly daň dlouhé roky čekání na tuto chvíli, kdy žil na hranici mezi děsem a nadějí.

Ke stárnutí patří také to, že se člověk neustále kontroluje. Pořádně se přidržuje zábradlí. Ujišťuje se, že je to pořád on.

Ne. On dobře ví, co dělá. Zrazovala ho pouze skutečnost, že se nechává zoufalstvím dohánět k šílenství. A teď sedí v cele policejní stanice v centru Manhattanu, zatímco všude kolem…

Vzchop se, starý blázne. Najdi si odsud cestičku. Našel sis cestu z mnohem horších míst, než je tohle.

V duchu si přehrál scénu z protokolování. Právě diktoval své jméno a adresu a na oplátku si vyslechl obvinění z narušování veřejného pořádku a nedovoleného vstupu, nakonec podepsal formulář s potvrzením, že mu odebrali vycházkovou hůl („Má pro mě nesmírnou osobní hodnotu,“ upozorňoval seržanta) a prášky na srdce, když tam přivedli osmnácti – nebo devatenáctiletého Mexičana s rukama v želízkách za zády. Mladík vypadal zbědované, ve tváři byl poškrábaný, košili měl roztrhanou.

Taky měl vypálené díry v černých kalhotách a na košili, což upoutalo Setrakianův zrak.

„To je přece kravina, kámo!“ bránil se mladík, kterému detektivové přitáhli paže za zády tak pevně, až se zakláněl, a strkali ho před sebou. „Ten puto byl šílenej. Ten chlap byl loco, úplně nahej, a klidně štrádoval po ulicích. Utočil na lidi. Vrhl se i na nás!“ Detektivové ho zprudka usadili na židli. „Vy jste ho neviděli, lidi. Tomu hajzlovi tekla bílá krev. Měl v hubě takovou… hnusnou věc! Doprdele, dyť to ani nebyl člověk!“

Jeden z detektivů si otíral tvář papírovým kapesníkem a zašel do kóje, kde seržant zapisoval Setrakiana.

„Mexikánec jeden bláznivej. Dvakrát souzenej jako mladistvej, teď mu zrovna bylo osmnáct. Tentokrát zabil chlapa, ve rvačce. Měl na to ještě kámoše, chlapa museli přepadnout a sebrat mu šaty. Pokusili se ho obrat přímo na Times Square.“

Zapisující seržant obrátil oči v sloup a dál ťukal do klávesnice. Položil Setrakianovi další otázku, ale ten ho neslyšel. Byl jako na jehlách, necítil ani, že se mu staré zlámané ruce sbalily do pěstí. Skoro se ho zmocnila panika, když si představil, že znovu bude čelit něčemu nepředstavitelnému. Viděl budoucnost. Viděl rozdělené rodiny, ničení, apokalyptické utrpení. Temnota zavládne nad světlem. Peklo na zemi.

V tu chvíli se Setrakian cítil jako nejstarší člověk na planetě.

Najednou tu temnou paniku vytlačil stejně temný podnět: pomsta. Druhá šance. Odpor, boj – blížící se válka – to všechno rozpoutá on sám.

Strigoi.

Mor se šířil.

Izolační oddělení, Jamajská nemocnice

Jim Kent, který měl na sobě stále ještě civilní oblečení, ležel na nemocničním lůžku a drmolil: „To je směšné. Je mi dobře.“

Efraim a Nora stáli každý z jedné strany postele. „Tak tomu budeme říkat preventivní opatření,“ uklidňoval ho Efraim.

„Nic se nestalo. Nejspíš mě sejmul, když jsem procházel dveřmi. Myslím, že jsem o sobě chvíli nevěděl. Možná mám slabší otřes mozku.“

Nora přikyvovala. „My jenom… jsi prostě jeden z nás, Jime. Chceme mít jistotu, že jsme nic nezanedbali.“

„Ale – proč na izolaci?“

„Proč ne?“ Efraim se nuceně usmál. „Nemuseli jsme tě aspoň nikam převážet. A koukni – máš pro sebe celé křídlo nemocnice. Nejlepší pokoj v celém New Yorku.“

Jimův úsměv prozrazoval, že ho moc nepřesvědčili. „Tak dobře,“ vzdychl nakonec. „Ale můžu si nechat aspoň telefon, abych měl pocit, že jsem něco platný?“

Efraim řekl: „Myslím, že to se dá zařídit. Až uděláme pár testů.“

„A prosím vás, řekněte Sylvii, že jsem v pohodě. Určitě bude panikařit.“

„Dobře,“ řekl Efraim. „Zavoláme jí, jakmile odsud odejdeme.“

Vyšli z pokoje otřeseni, a než opustili izolační jednotku, zastavili se. Nora zaváhala: „Musíme mu to říct.“

„A co jako?“ vyjel Efraim trochu ostře. „Nejdřív musíme zjistit, co to tu vlastně máme.“

Před oddělením uviděli ženu s kudrnatými vlasy staženými pod širokou čelenkou. Seděla na plastové židličce, kterou si přinesla z chodby, ale teď vstala. Byla to Jimova přítelkyně Sylvia, autorka horoskopů pro New York Post. Bydleli s Jimem spolu na Východní osmdesáté. Ona do domácnosti přinesla pět koček a on jednu pěnkavu, což bylo zdrojem značného domácího napětí.

„Můžu jít za ním?“ zeptala se Sylvia.

„Je mi líto, Sylvio. Takové jsou předpisy na izolačním oddělení – vstupovat může jenom lékařský personál. Ale Jim říkal, že vám máme vyřídit, že se cítí dobře.“

Sylvia popadla Efraima za paži. „A co říkáte vy?“

Efraim opatrně odpověděl: „Vypadá velmi zdravě. Chceme ale pro všechny případy udělat pár testů.“

„Říkali mi, že omdlel, že se mu motala hlava. Proč je na izolaci?“

„Víte, jak pracujeme, Sylvio. Vylučujeme všechny horší možnosti. Postupujeme krok za krokem.“

Sylvia se podívala na Noru, hledala u ní podporu jako u ženy.

Nora přikývla. „Vrátíme vám ho, jak jen budeme moci.“

Ve sklepě nemocnice před dveřmi do márnice na Efraima a Noru už čekala úřednice. „Doktore Goodweathere, toto je naprosto nepřípustné. Tyhle dveře se nesmějí nikdy zamykat a nemocnice trvá na tom, abyste ji informovali, co se tu děje…“

„Je mi líto, paní Grahamová,“ řekl Efraim, který si přečetl její jméno na nemocniční průkazce, „ale takový je postup Centra pro kontrolu nemocí.“ Strašně nerad se oháněl funkcí jako nějaký byrokrat, ale být vládním zaměstnancem mělo občas své výhody. Vytáhl klíč, který si přivlastnil, otevřel dveře a vstoupil i s Norou dovnitř. „Děkuju vám za spolupráci,“ řekl a zamkl za nimi.

Automaticky se tu rozsvítilo. Redfernovo tělo leželo pod prostěradlem na ocelovém stole. Efraim si vybral rukavice z krabice u světelného vypínače a odkryl tác s pitevními nástroji.

„Efraime,“ řekla Nora, která si také natahovala rukavice. „Ještě nemáme ani úmrtní list. Nemůžeš ho prostě jen tak otevřít.“

„Na formality nemáme čas. Vzhledem k Jimovi tam nahoře. A kromě toho – ani nevím, jak vůbec vysvětlíme jeho smrt. Ať se na to podíváš, z které strany chceš, já toho chlapa zabil. Svého vlastního pacienta.“

„V sebeobraně.“

„To vím. Ty to víš taky. Ale rozhodně nemám tolik času, abych ho mohl marnit vysvětlováním u policie.“

Vzal si velký skalpel a zakrojil jím Redfernovi do hrudníku. Provedl úvodní řezy ypsilonu od levé a pravé klíční kosti, které se šikmo setkaly u horní části hrudní kosti, a pak jeden řez dolů středem trupu, přes břicho až po stydkou kost. Potom stáhl kůži a svaly pod ní, takže odhalil hrudní koš a břišní stěnu. Neměl čas provádět úplnou pitvu, ale potřeboval si ověřit několik věcí, které se objevily na Redfernových nedokončených snímcích.

Proudem vody z měkké gumové hadice vypláchl bílou tekutinu podobnou krvi a prohlédl velké orgány v hrudním koši. V hrudní dutině vládl chaos, byla přecpaná černou hroudovitou hmotou, kterou napájely tenké, cévám podobné výrůstky přirostlé ke scvrklým tělesným orgánům.

„Panebože,“ vydechla Nora.

Efraim si prohlížel ty výrůstky skrz žebra. „Úplně ho to pohltilo. Podívej se na srdce.“

Bylo znetvořené, svrasklé. Struktura tepen byla také změněna, oběhový systém zjednodušený, samotné tepny byly pokryté tmavou, kancerózní vrstvou.

Nora namítla: „To přece není možné. Od přistání letadla uplynulo jenom šestatřicet hodin.“

Efraim stáhl kůži z Redfernova krku a odhalil hrdlo. Uprostřed krku byla vkořeněná nová struktura, vyrůstala z vestibulárních záhybů. Výčnělek, který zjevně sloužil jako žihadlo, byl ve staženém stavu. Napojoval se přímo na dýchací trubici, vlastně s ní splýval, podobně jako kancerózní tkáň. Efraim se rozhodl zatím v pitvě nepokračovat, spíše doufal, že později vyjme tento sval nebo orgán, či co to je, neporušený a prostuduje ho vcelku a zjistí jeho funkci.

V tu chvíli zazvonil Efraimovi telefon. Otočil se, aby mu ho Nora mohla vytáhnout z kapsy, protože měla čisté rukavice. „Je to z úřadu hlavního soudního lékaře,“ oznámila, když se podívala na displej. Vzala to za něj, chvilku poslouchala a potom volajícímu řekla: „Hned tam jedeme.“

Úřad hlavního soudního lékaře, Manhattan

Ředitel Barnes dorazil do úřadu, který se nacházel na rohu Třicáté a První ulice, zároveň s Efraimem a Norou. Vystoupil z auta, se svou bradkou a námořnickou uniformou byl nezaměnitelný. Křižovatka byla ucpaná policejními vozy a před tyrkysovým průčelím patologie se tísnily televizní štáby.

Díky svým pověřením se dostali dovnitř a nakonec je uvedli k doktoru Juliu Mirnsteinovi, hlavnímu soudnímu lékaři New Yorku. Mirnstein byl plešatý, zbývaly mu jen chomáčky hnědých vlasů u uší a v týle, měl protáhlou tvář, zarputilou povahu a na sobě nezbytný bílý lékařský plášť, z něhož dole čouhaly šedé kalhoty.

„Myslím, že se sem v noci někdo vloupal – ale nevíme to jistě.“ Doktor Mirnstein se díval na převrácený počítačový monitor a tužky vysypané z hrnku. „Nemůžeme se dovolat nikoho z noční směny.“ Ověřil si to u asistentky, která měla telefon u ucha, a ta opravdu zavrtěla hlavou. „Pojďte za mnou.“

Ve sklepní márnici vypadalo všechno v pořádku, čisté pitevní stoly, váhy, pracovní desky a měřicí zařízení. Žádné vandalství. Doktor Mirnstein zamířil k velké lednici a počkal, až se k němu připojí Efraim, Nora i ředitel Barnes.

Chladnice na mrtvoly byla prázdná. Všechna pojízdná nosítka tam stále byla, i několik zmuchlaných prostěradel a také pár kousků oblečení. U levé stěny zůstalo několik mrtvých těl. Všechny oběti z letadla byly pryč.

„Kde jsou?“ zeptal se Efraim.

„To je právě to,“ řekl doktor Mirnstein. „Nevíme.“

Ředitel Barnes na něj chvíli civěl. „Chcete mi říct, že podle vás se sem někdo v noci vloupal a ukradl asi čtyřicet mrtvol?“

„Hádám stejně jako vy, doktore Barnesi. Doufal jsem, že by mi mohli poskytnout nějakou informaci vaši lidé.“

„Přece se ti mrtví nezvedli a jen tak neodešli,“ zahučel Barnes.

Nora nadhodila: „A jak to vypadá v Brooklynu? V Queensu?“

Doktor Mirnstein odpověděl: „Z Queensu se zatím neozvali. Ale Brooklyn hlásí totéž.“

„Totéž?“ ujišťovala se Nora. „Že mrtví pasažéři z toho letadla zmizeli?“

„Přesně tak,“ přisvědčil doktor Mirnstein. „Zavolal jsem vás, protože jsem doufal, že si ta těla snad vyzvedla bez našeho vědomí vaše agentura.“

Barnes se podíval na Efraima a Noru, ale ti jen zavrtěli hlavou.

Barnes vzdychl. „Kristepane. Okamžitě se musím spojit s Federálním leteckým úřadem.“

Efraim a Nora ho však zadrželi a odvedli kousek dál od doktora Mirnsteina. „Musíme si promluvit,“ řekl Efraim.

Ředitel se díval z jednoho na druhého. „Jak je Jimu Kentovi?“

„Vypadá dobře. Tvrdí, že je mu dobře.“

„Dobrá,“ řekl Barnes. „Tak co je mu?“

„Má perforovaný krk, zranění sahá až do hrdla. Stejné zranění jsme našli u obětí letu 753.“

Barnes se zamračil. „Jak je to možné?“

Efraim ho informoval o Redfernově útěku z rentgenu a následném útoku. Vytáhl z velké obálky rentgenový snímek, zastrčil ho do nástěnné prohlížečky a podsvítil ho. „Tohle je pilotův snímek ‚předtím‘.“

Byly vidět velké orgány, všechny vypadaly zdravě. „Ano?“ pobídl ho Barnes.

Efraim řekl: „A tohle je snímek ‚potom‘.“ Zastrčil do prohlížečky snímek Redfernova trupu plný stínů. Barnes si nasadil brýle. „Tumory?“

Efraim odpověděl: „Je to – hm – těžko se to vysvětluje, ale je to nová tkáň, která stravuje orgány, které ještě před čtyřiadvaceti hodinami byly naprosto zdravé.“

Ředitel Barnes si sundal brýle a znovu se zamračil. „Nová tkáň? Co tím sakra myslíte?“

„Myslím tím tohle.“ Efraim přešel k třetímu snímku, na kterém byl vidět vnitřek Redfernova krku. Nový výrůstek pod jazykem byl zcela zřejmý.

„Co to je?“ zeptal se Barnes.

„Něco jako žihadlo,“ odpověděla Nora. „Svalové konstrukce. Vtažitelné, masité.“

Barnes se na ni podíval, jako by se zbláznila. „Žihadlo?“

„Ano, pane,“ podpořil ji Efraim rychle. „Jsme přesvědčeni, že právě to způsobilo ten řez na Jimově krku.“

Barnes se díval z jednoho na druhého. „Vy mi tu vykládáte, že jednomu z lidí, co přežili to letecké neštěstí, narostlo žihadlo, a tím napadl Jima Kenta?“

Efraim přikývl a znovu ukázal na snímky, které to dokazovaly. „Everette, musíme ty zbývající lidi, co přežili, okamžitě dát do karantény.“

Barnes pohlédl na Noru, která celou dobu, co Efraim mluvil, důrazně přikyvovala.

Ředitel Barnes řekl: „Z toho vyplývá, že podle vás tohle… tenhle nádorový výrůstek, tahle biologická proměna… je nějak nakažlivá?“

„Přesně to předpokládáme a toho se bojíme,“ řekl Efraim. „Jim je možná infikovaný. Potřebujeme zjistit, jak ten syndrom postupuje, ať už se jedná o cokoliv, pokud chceme mít vůbec možnost to lokalizovat a Jima vyléčit.“

„Naznačujete snad, že jste viděli ten… to zatažitelné žihadlo, jak tomu říkáte?“

„Viděli jsme to oba.“

„A kde je kapitán Redfern v tuto chvíli?“

„V nemocnici.“

„Jeho prognóza?“

Efraim odpověděl dřív, než Nora stačila zareagovat. „Nejistá.“ Barnes pohlédl na Efraima. Začínal tušit, že něco není košer. Efraim pokračoval: „Nežádáme víc než příkaz k nucené léčbě těch ostatních…“

„Dát tři lidi do karantény znamená rozšířit potenciální paniku u tří set milionů dalších.“ Barnes se jim znovu zahleděl do tváře, jako by od nich chtěl získat definitivní potvrzení. „Myslíte, že tohle nějak souvisí se zmizením těch mrtvol?“

„To nevím,“ řekl Efraim. A ani to vědět nechci, uklouzlo mu málem.

„Dobře,“ uzavřel Barnes. „Zahájím patřičné postupy.“

„Zahájíte?“

„Všechno chce svoje.“

Efraim namítl: „Potřebujeme to hned. Okamžitě.“

„Efraime, ukázali jste mi něco rozhodně bizarního a znepokojivého, ale zřejmě se jedná o ojedinělý případ. Je mi jasné, že máte starost o zdraví kolegy, ale získat federální příkaz ke karanténě znamená, že si musím vyžádat a obdržet příkaz od prezidenta, a ty po kapsách nenosím. V tuto chvíli nevidím žádný náznak hrozící pandemie, takže musím postupovat obvyklým způsobem. Do té doby si nepřeji, abyste ty ostatní lidi, co přežili, nějak obtěžovali.“

„Obtěžovali?“ užasl Efraim.

„Bude dost paniky i bez toho, že budeme překračovat své povinnosti. Možná bych měl zdůraznit otázku, proč jsme ještě o těch ostatních lidech z letadla, co přežili, zatím nic neslyšeli, pokud podle vás opravdu onemocněli?“

Na to neměl Efraim odpověď.

„Ještě se ozvu.“

Barnes odešel telefonovat.

Nora se podívala na Efraima a řekla: „Nedělej to.“

„Co nemám dělat?“ Měla ho dobře přečteného.

„Nechoď hledat ty ostatní, co přežili. Zmařil bys tím naši šanci zachránit Jima, protože akorát rozzuříš tu advokátku a ty ostatní vystrašíš.“

Efraim si lámal hlavu, co dělat, když se otevřely venkovní dveře. Dva zdravotníci dovnitř vezli lůžko ze sanitky s naloženým pytlem, který od nich přebrali dva asistenti z pitevny. Další mrtví nebudou čekat, až tohle tajemství rozlousknou. Budou sem proudit pořád dál. Efraim si představoval, co se stane s New Yorkem, až ho zachvátí skutečná morová rána. Jakmile se městské zdroje zahltí – policie, hasiči, hygiena, pohřebáci – celý ostrov za pár týdnů zdegeneruje ve smradlavou hromadu kompostu.

Pitevní asistent napůl rozepjal pytel – a nezvykle vyjekl. Vycouval od nosítek a při tom mu z rukavic kapalo cosi bílého. Z černého gumového pytle vyvěrala kalná tekutina, která stékala na vozík a pak na podlahu.

„Co to sakra je?“ zeptal se asistent zdravotníků, kteří stáli u dveří a vypadali naprosto znechuceně.

„Smrťák z dopravní nehody,“ odpověděl jeden, „po rvačce. Nevím… musela to být mlíkařská cisterna nebo něco takového.“

Efraim vytáhl z krabice na pultu rukavice, přistoupil k pytli a nahlédl dovnitř. „Kde je hlava?“

„Někde uvnitř,“ odpověděl druhý zdravotník.

Efraim viděl, že mrtvola přišla o hlavu hned u ramen, a zbytky krku byly zaplavené bílou tekutinou.

„A navíc byl ten chlap nahej,“ dodal zdravotník. „To je teda noc.“

Efraim rozepjal zip až dolů. Mrtvola bez hlavy patřila muži kolem padesátky, mírně obéznímu. Pak si Efraim všiml jeho chodidel.

Uviděl, že má kolem holého palce omotaný provázek. Jako by tam byla připevněna identifikační visačka.

Nora si toho provázku všimla také a zbledla.

„Říkáte rvačka?“ ujistil se Efraim.

„To nám hlásili,“ přisvědčil zdravotník, otevřel dveře a chystal se k odchodu. „Přeju vám příjemný den a hodně štěstí.“

Efraim pytel zase zavřel. Nechtěl, aby si toho provázku všiml ještě někdo. Nechtěl, aby mu někdo pokládal otázky, na které neuměl odpovědět.

Obrátil se k Noře. „Ten starý pán.“

Nora přikývla. „Chtěl, abychom mrtvoly zničili,“ vybavila si.

„Věděl o ultrafialovém světle.“ Efraim si stáhl latexové rukavice, znovu si vzpomněl na Jima, který leží sám na izolaci – a roste v něm kdo ví co. „Musíme zjistit, co ještě ví.“

17. policejní okrsek. Východní 51. ulice, Manhattan

Setrakian spočítal, že je s ním v cele o velikosti průměrného pokoje dalších třináct mužů včetně jedné ustarané duše s čerstvými škrábanci na krku. Dřepěl v rohu, plival si na dlaně a horečně si je mnul.

Setrakian samozřejmě viděl horší případy – mnohem horší. Na jiném kontinentu, v jiném století, za druhé světové války ho zavřeli jako rumunského Žida a poslali do vyhlazovacího tábora Treblinka. Když v roce 1943 tábor rušili, bylo mu devatenáct, takže byl stále chlapec. Kdyby se dostal do tábora ve svém dnešním věku, vydržel by sotva pár dnů – a možná by nepřežil ani cestu vlakem, kterým je tam vezli.

Setrakian se díval na mexického mládence na lavici vedle sebe, toho, kterého viděl u protokolování. Byl zhruba ve stejném věku jako Setrakian na konci války. Tváře měl samou modřinu a šrám pod okem zdobila zaschlá černá krev. Ale vypadal, že není nakažený.

Setrakianovi dělal větší starosti mládencův kamarád, který ležel na lavici vedle, choulil se na boku, nehýbal se.

Pokud šlo o Guse, ten měl vztek, všechno ho bolelo a po opadnutí hladiny adrenalinu byl pěkně podrážděný, takže měl dost toho dědka, který na něj neustále civěl. „Máš problém?“

Ostatní v cele zbystřili, těšili se, že se mezi tím mexickým bouchačem a starým Židem strhne rvačka.

Setrakian mu řekl: „Opravdu mám problém, a velmi velký.“

Gus se na něj zamračil. „To máme všichni.“

Setrakian vycítil, že to ostatní přestává bavit, když to nevypadá na nějaké povyražení, a nevěnují jim tolik pozornosti. Setrakian se důkladněji podíval na schouleného přítele mladého Mexičana. Paží si zakrýval tvář a krk, kolena měl přitažená těsně k tělu, byl téměř v pozici plodu.

Gus hleděl na Setrakiana a začínalo mu to docházet. „Já vás znám.“ Setrakian přikývl, protože byl na to zvyklý. „Sto osmnáctá ulice.“

„Knickerbockerovy půjčky. Jo – sakra. Jednou jste bráchovi pořádně zvochloval prdel.“

„Kradl?“

„Zkusil to. Zlatej řetízek. Teď je z něho vypatlanej feťák, jenom takovej stín. Ale tehdy ho byl ještě kus. Je o pár roků starší než já.“

„Měl mít rozum.“

„Ale on ho měl. Proto to zkusil. Ten zlatej řetízek byla vlastně jenom taková trofej. Chtěl to celý ulici ukázat. Všichni ho varovali, ‚Toho maníka v zastávárně nenasírej.‘“

Setrakian řekl: „Hned první týden, co jsem obchod převzal, mi kdosi rozbil výlohu. Nechal jsem ji zasklít – a pak jsem hlídal a čekal. Chytil jsem další partu, co ji přišla rozbít. Poskytl jsem jim námět na přemýšlení, aby měli o čem vyprávět kamarádům. Je to už přes třicet let. Od té doby jsem s okny neměl žádný problém.“

Gus se podíval na zkroucené prsty starého muže, obalené vlněnými rukavicemi. „Ty vaše ruce,“ ukázal. „Co se stalo, taky vás někdo nachytal při čórce?“

„To ne, nekradl jsem,“ řekl starý muž a třel si prsty. „Je to staré zranění. Nemohl jsem si ho nechat pořádně ošetřit, a pak už bylo pozdě.“

Gus mu ukázal tetování na ruce a zaťal ruku v pěst, aby se vzdula kožní řasa mezi palcem a ukazovákem. Objevily se tři černé kruhy. „Jako ta značka na vašem krámě.“

„Tři koule jsou prastarým symbolem zastavárníka. Ale tvůj symbol má jiný význam.“

„Znamení gangu,“ vysvětlil Gus a znovu se pohodlně opřel. „Znamená zloděje.“

„Ale u mě jsi nikdy nekradl.“

„Nic, o čem byste věděl,“ usmíval se Gus.

Setrakian se podíval na Gusovy kalhoty a díry vypálené do černé látky. „Slyšel jsem, že jsi zabil nějakého muže.“ Gusův úsměv vyprchal.

„Nezranil tě? Ta rána na obličeji, tu ti způsobila policie?“ Gus se na něj upřeně díval, jako by ten stařík před ním mohl být vězeňský informátor. „Co je vám do toho?“

Setrakian pokračoval. „Podíval ses mu do úst?“

Gus se k němu otočil celým tělem. Starý muž se předkláněl, skoro jako by se úpěnlivě modlil. Gus se zeptal: „Co o tom víte?“

„Já jenom vím,“ řekl starý pán, aniž zvedl oči, „že toto město zachvátil mor. A brzy zachvátí celý svět.“

„Tohle nebyl žádnej mor. Tohle byl nějakej bláznívej magor s nějakým… přiblblým jazykem, co mu lezl přímo z…“ Gusovi připadalo hloupé to vyslovit nahlas. „Co to teda sakra bylo?“

Setrakian odpověděl: „Bojoval jsi s mrtvým mužem, kterého posedla nemoc.“

Gus si vzpomněl na výraz ve tváři toho tlusťocha, tupý a hladový. Na tu jeho bílou krev. „Cože – jako nějakej pinche zombák?“

Setrakian odpověděl: „Spíš bych uvažoval o muži v černé pláštěnce. S tesáky. Směšným přízvukem.“ Otočil hlavu, aby ho Gus slyšel lépe. „A teď si tu pláštěnku a tesáky odmysli. I ten směšný přízvuk. Odmysli si od něj všechno směšné.“

Gus mu visel na rtech. Musel to vědět. Starcův věcný hlas, melancholický strach, to všechno bylo nakažlivé.

„Poslouchej, co ti chci říct,“ pokračoval starý muž. „Tady tvůj přítel je nakažený. Dalo by se říct – uštknutý.“

Gus se ohlédl na nehybného Felixe. „Ne. On jenom… policajti mu pořádně nabančili.“

„Mění se. Zmocnilo se ho něco, co je mimo naše chápání. Taková nemoc, která mění lidi v nelidi. Ta osoba už není tvůj přítel. Změnil se.“

Gus si vzpomněl, jak ten tlusťoch ležel na Felixovi, na to jejich šílenecké objetí, jak muž přibližoval ústa Felixovi ke krku. A jak se Felix tvářil – to byl děs a hrůza.

„Cítíš, jak hicuje? Metabolismus mu uhání jako o závod. Proměna vyžaduje hodně energie – v jeho těle se teď odehrávají bolestivé, katastrofální změny. Rozvíjí se v něm parazitní orgánový systém, který se přizpůsobuje jeho novému stavu. Prodělává metamorfózu a stane se z něj organismus, který se neustále krmí. Brzy vstane, a to za dvanáct až třicet šest hodin od nákazy, ale nejspíš k tomu dojde už dnes v noci. Bude mít žízeň. Nezastaví se před ničím, aby tu žízeň ukojil.“

Gus na staříka zíral, jako by dočasně ochrnul.

Setrakian se zeptal: „Máš svého přítele rád?“

Gus se probral: „Cože?“

„Tím ‚rád‘ myslím úctu, respekt. Jestli máš svého přítele rád – pak ho zničíš dřív, než proměnu dokončí.“

Gusovi potemněly oči. „Mám ho zničit?“

„Zabít. Jinak promění on tebe.“

Gus pomalu zavrtěl hlavou. „Ale… když říkáte, že už je mrtvý… jak ho můžu ještě zabít?“

„Jsou jisté způsoby,“ řekl Setrakian. „Jak jsi zabil toho, který na tebe zaútočil?“

„Nožem. Ten krám, co mu trčel z huby – ušmikl jsem to svinstvo.“

„A co krk?“

Gus přikývl. „Ten taky. A nakonec do něj vrazil ten náklaďák a dodělal ho.“

„Nejjistější je oddělit hlavu od těla. Sluneční světlo také zabírá – přímé sluneční světlo. A jsou ještě další, starší metody.“

Gus se otočil a zadíval se na Felixe. Ležel tam, nehýbal se. Sotva dýchal. „Jak to, že o tom nikdo neví?“ zeptal se. Obrátil se znovu k Setrakianovi a uvažoval, kterýpak z nich se asi zbláznil. „Kdo vlastně jste, dědo?“

„Elizalde! Torrez!“

Gus byl tak zabraný do rozhovoru, že si vůbec nevšiml policistů, kteří vstoupili do cely. Zvedl hlavu, když uslyšel své a Felixovo jméno. Uviděl čtyři policisty s latexovými rukavicemi na rukou a přichystané na potyčku. Vytáhli Guse na nohy dřív, než se stačil rozkoukat.

Poklepali Felixovi na rameno, poplácali ho po koleni. Když se jim ho nepodařilo probrat, zahákli mu ruce pod pažemi a zvedli ho. Hlava mu volně visela a nohy táhl za sebou, když ho vlekli pryč.

„Prosím vás, poslouchejte.“ Setrakian za jejich zády vstal. „Ten muž – je nemocný. Má nebezpečnou chorobu. Je nakažlivá.“

„Proto máme rukavice, dědku,“ zavolal jeden policista. Zkroutili Felixovi ochablé paže, když ho protahovali dveřmi ven. „Pohlavní choroby tu jsou na denním pořádku.“

Setrakian volal: „Musíte ho izolovat, slyšíte? Zamknout na separaci.“

„Žádný strach, dědku. Vrahům vždycky poskytujeme přednostní zacházení.“

Gus nespouštěl oči ze starého pána, i když se dveře cely zavíraly a policisté ho odváděli pryč.

Stoneheart Group, Manhattan

Toto byla ložnice skutečně význačného muže.

Řízení klimatizace bylo plně automatizováno, programování přístupné na malé konzoli na dosah paže. Svištění zvlhčovačů v rohu ladilo s hučením ionizéru a ševelem vzduchových filtrů, takže dohromady připomínaly uklidňující mateřské šepotání. Eldritch Palmer si pomyslel, že každý člověk by měl večer usínat v lůně. Spát jako dítě.

Do setmění chyběla ještě spousta hodin a on byl netrpělivý. Když už se dalo všechno do pohybu – zhoubný kmen se šířil New Yorkem exponenciální rychlostí složeného úroku, který se dvojnásobí každou noc – radostně si pobrukoval jako chamtivý bankéř. Žádný finanční úspěch, a že už jich zažil nepočítaně, ho nevzpružil tolik jako tento ohromný počin.

Telefon na nočním stolku jednou zabzučel a kontrolka na sluchátku zablikala. Všechny hovory na tento telefon bral nejprve jeho ošetřovatel a asistent, pan Fitzwilliam, velmi diskrétní muž neobyčejně dobrého úsudku. „Dobré odpoledne, pane.“

„Kdo je to, pane Fitzwilliame?“

„Pan Jim Kent, pane. Prý je to naléhavé. Přepojím ho.“ Za okamžik se ozval pan Kent, jeden z mnoha užitečných členů Palmerovy společnosti Stoneheart: „Ano, haló?“

„Mluvte, pane Kente.“

„Ano. Slyšíte mě? Musím mluvit potichu…“

„Slyším vás, pane Kente. Minule jsme byli přerušeni.“

„Ano. Utekl ten pilot. Odešel během testování.“ Palmer se usmál. „A teď je pryč?“

„Ne. Nevěděl jsem co dělat, tak jsem ho sledoval po nemocnici, až nás dohnal doktor Goodweather a doktorka Martinezová. Podle nich je Redfern v pořádku, ale nemůžu jeho stav potvrdit. Slyšel jsem, jak jiná sestra říká, že jsem tu sám. A že členové projektu Kanárek zabrali jednu zamčenou místnost v suterénu.“

Palmer se zamračil. „Vy sám jste kde?“

„Na izolačním oddělení. Jenom z opatrnosti. Redfern mě musel praštit nebo co, poslal mě do bezvědomí.“ Palmer okamžik mlčel. „Chápu.“

„Kdybyste mi přesně vysvětlil, co mám hledat, mohl bych vám být k většímu užitku…“

„Říkal jste, že zabrali nějakou místnost v nemocnici?“

„Ve sklepě. Možná je to márnice. Později zjistím víc.“

„Jak?“ zeptal se Palmer.

„Jakmile se odsud dostanu. Jenom mi potřebují udělat pár testů.“

Palmer si připomněl, že Jim Kent není žádný epidemiolog, ale spíš organizátor projektu Kanárek bez lékařského vzdělání. „Mluvíte, jako by vás bolelo v krku, pane Kente.“

„No jo. Něco jsem chytil, ale to přejde.“

„Aha. Přeji vám dobrý den, pane Kente.“

Palmer zavěsil. Kentovo hlášení bylo pouhým obtěžováním, ale novinka o nemocniční márnici znamenala problém. Ačkoli při každém podniku, který stojí za to, se člověku staví do cesty překážky. Život plný obchodování ho naučil, že právě díky propadům a zdržením je konečné vítězství tak sladké.

Znovu zvedl sluchátko a zmáčkl tlačítko s hvězdičkou.

„Ano, pane?“

„Pane Fitzwilliame, přišli jsme o náš kontakt uvnitř projektu Kanárek. Další telefonáty z jeho mobilu budete ignorovat.“

„Ano, pane.“

„A potřebuji vyslat tým do Queensu. Zdá se, že v suterénu Jamajské nemocnice je něco, co potřebuje vyzvednout.“

Flatbush, Brooklyn

Ann-Marie Barbourová se znovu ujistila, že zamkla všechny dveře, pak dvakrát prošla dům – pokoj po pokoji, shora dolů – a dvakrát se dotkla každého zrcadla, aby se uklidnila. Když procházela kolem jakékoli lesklé plochy, musela se jí dotknout dvěma prsty pravé ruky a po každém doteku přikývnout, a tento rytmický obřad vypadal jako pokleknutí. Pak dům prošla potřetí a čistě otřela každou plochu leštidlem a svěcenou vodou v poměru jedna ku jedné, dokud nebyla spokojená.

Když měla pocit, že aspoň částečně nabyla rovnováhu, zatelefonovala švagrové Jeanie, která bydlela v centrálním New Jersey.

„Jsou prima,“ říkala Jeanie a myslela tím děti, které si přijela předchozího dne vyzvednout. „Jsou moc dobře vychované. Jak je Anselovi?“

Ann-Marie zavřela oči. Vytryskly jí slzy. „Já nevím.“

„Je mu líp? Dala jsi mu tu kuřecí polévku, co jsem ti přivezla?“

Ann-Marie se bála, že švagrová podle řeči pozná, jak se jí třese brada. „Dám mu ji. Já… ještě ti zavolám.“

Zavěsila a podívala se oknem na zadní dvorek, na hroby. Dva záhony zryté země. Vzpomněla si na psy, kteří tam leží.

Ansel. Co jim to udělal.

Vydrhla si ruce a pak znovu prošla domem, tentokrát však jenom dolů. Vytáhla z příborníku v jídelně mahagonovou truhličku a podívala se na stříbro, poctivé stříbro, které dostala svatebním darem. Lesklé, nablýskané. Její tajný poklad, schovaný, jako si jiné ženy schovávají třeba sladkosti nebo prášky. Sáhla na každý příbor, špičkami prstů se dotkla nejdřív stříbra a pak svých rtů. Měla pocit, že se rozpadne na kusy, jestli si nesáhne na každičkou vidličku, nůž, lžíci…

Pak odešla k zadním dveřím. Tam se vyčerpaně zastavila s rukou na klice a modlila se o podporu a sílu. Modlila se o osvícení, aby pochopila, co se to děje, a aby poznala, co má udělat, aby to bylo správné.

Otevřela dveře a sešla po schodech ke kůlně. K té kůlně, ze které odtáhla mrtvoly psů do rohu dvorku, protože nevěděla, co jiného dělat. Naštěstí byl pod přední verandou zastrčený starý rýč, takže se nemusela do kůlny vracet. Pohřbila je do mělkých jam a poplakala si nad jejich hroby. Plakala nad nimi, nad svými dětmi i nad sebou.

Přiblížila se ze strany ke kůlně, kde pod malým okénkem se čtyřmi tabulkami stál truhlík a v něm kvetly oranžové a žluté chryzantémy. Zaváhala, než nahlédla dovnitř, a pak si zastínila oči před sluncem. Uvnitř viselo na háčcích zahradní nářadí, další nářadí bylo na policích, a pak tu stál malý ponk. Slunce proudící oknem vyrýsovalo na hliněné podlaze dokonalý obdélník a stín Ann-Marie dopadal na kovovou tyč zapuštěnou do země. K tyči byl připevněný řetěz podobný tomu, jaký byl i na dveřích, a jeho konec mizel v koutě, kam z okna neviděla. Na podlaze bylo znát, že tam někdo kopal.

Vrátila se dopředu a zastavila se před dveřmi, které byly zajištěné řetězem. Naslouchala.

„Ansele?“

Nevzmohla se na víc než šepot. Znovu naslouchala, a protože nic nezaslechla, přiložila ústa přímo k centimetrové mezeře mezi zárubní a dveřmi zkřivenými po deštích.

„Ansele?“

Cosi zašustilo. Ten neurčitý zvířecí zvuk ji vystrašil… ale současně uklidnil.

Pořád byl uvnitř. Pořád byl s ní.

„Ansele… já nevím, co dělat… prosím tě… pověz mi, co mám dělat… bez tebe tohle nezvládnu. Miláčku, potřebuju tě. Prosím tě, odpověz mi. Co mám dělat?“

Znovu šustot, jako když někdo setřásá hlínu. Hrdelní zvuk jako z ucpané roury.

Kdyby ho jenom mohla vidět. Jeho tvář by ji upokojila.

Ann-Marie si sáhla za výstřih halenky a vytáhla masivní klíček, který nosila zavěšený na tkaničce od bot. Natáhla se po zámku, kterým byl zajištěn řetěz protažený madly na dveřích. Vložila do něj klíč, otočila jím, až cvakl, a vysunula zakřivenou horní západku z pevného ocelového těla zámku. Odmotala řetěz, vytáhla ho z kovových rukojetí a nechala ho padnout do trávy.

Dveře se rozevřely, samy se zhouply o několik centimetrů. Slunce viselo vysoko na nebi, takže v kůlně bylo temno až na trošku světla, které tam padalo okénkem. Stála před dveřmi a snažila se proniknout zrakem tmu.

„Ansele?“

Viděla, že se tam pohnul jakýsi stín.

„Ansele… musíš se chovat tišeji, v noci… pan Otish odnaproti už volal policii, myslel, že to jsou psi… naši psi…“

Zase se jí spustily slzy, hrozilo, že ze sebe všechno vychrlí.

„Já… skoro jsem mu o tobě řekla. Nevím, co dělat, Ansele. Co je správné? Jsem úplně ztracená. Prosím tě… potřebuju tě…“

Už sahala po dveřích, když ji vyděsil sténavý výkřik. Rozběhl se ke dveřím kůlny – na ni – a zaútočil. Řetěz připevněný ke kůlu ho strhl zpátky a zadusil mu ten zvířecí řev v krku. Jenomže když se dveře rozlétly – než sama vykřikla a než zabouchla dveře jako okenice před zuřivým hurikánem – uviděla manžela přikrčeného v hlíně, nahého, jen se psím obojkem pevně nasazeným na napjatém krku, se zčernalými ústy dokořán. Vytrhal si skoro všechny vlasy, stejně jako si strhal šaty, a jeho bledé tělo bylo protkané modrými žílami a špinavé z toho, jak spal – schovával se – pod vrstvou hlíny jako mrtvola, která se sama uložila do hrobu. Vycenil zakrvácené zuby, oči obrátil v sloup a ucukl před sluncem. Démon. Znovu provlékla řetěz madly, i když se jí ruce divoce třásly, a zacvakla visací zámek. Pak se otočila a utekla do domu.

Ulice Vestry, Tribeca

Limuzína dovezla Gabriela Bolivara do podzemní garáže přímo v budově, kde se nacházela ordinace jeho osobního lékaře. Doktor Ronald Box byl žádaný lékař mnoha newyorských celebrit od filmu, televize a hudby. Nebyl to žádný šarlatán nebo mašina na recepty – i když svým elektronickým perem nijak nešetřil. Byl školený internista, dobře obeznámený s centry pro léčbu drogově závislých, léčbou pohlavně přenosných chorob, hepatitidy C a dalších chorob spojených se slávou.

Bolivar vyjel výtahem usazený v pojízdném křesle, pouze v černém plášti a schoulený jako stařec. Dlouhé, hedvábné černé vlasy mu přeschly a vypadávaly v celých chomáčích. Zakryl si tvář hubenýma, artritickýma rukama, aby ho nikdo nepoznal. Krk měl tak napuchlý a rozbolavělý, že sotva mluvil.

Doktor Box ho okamžitě přijal. Prohlížel si snímky, které mu elektronicky poslali z kliniky. Snímky provázela omluva hlavního lékaře, který viděl pouze výsledky a nikoli pacienta. V omluvě sliboval, že své přístroje nechá rychle opravit, a navrhoval další kolo testů tak během jednoho až dvou dnů. Jenomže při pohledu na Bolivara si doktor Box pomyslel, že závada není v přístrojích. Přišel k Bolivarovi se stetoskopem, poslechl si srdce, požádal ho, aby zhluboka dýchal. Pokusil se nahlédnout mu do krku, ale pacient beze slova uhnul a jeho černorudé oči jen zasvítily bolestí.

„Jak dlouho máte nasazené ty kontaktní čočky?“ zeptal se doktor Box.

Bolivar zkřivil ústa do zubatého šklebu a zavrtěl hlavou.

Doktor Box se podíval na mohutného chlapa u dveří, který vypadal jako hokejový obránce, ale měl na sobě řidičskou uniformu. Bolivarův strážce Elijah – přes sto devadesát centimetrů, nejmíň sto dvacet kilo – vypadal velmi nervózně a doktor Box se začínal bát. Vyšetřil ruce rockové hvězdy, které vypadaly stařecké a bolavé, ale rozhodně nijak křehké. Zkusil mu prohmatat lymfatické uzliny pod čelistí, ale bolest byla příliš velká. Na klinice mu naměřili teplotu padesát stupňů, což je u člověka nemožné, ale když tak doktor Box stál u pacienta a cítil sálající vedro, docela tomu věřil. Doktor Box ustoupil.

„Opravdu nevím, jak vám to mám říct, Gabrieli. Zdá se, že vaše tělo zachvátil maligní nádor. Je to rakovina. Vidím tu karcinom, sarkom a lymfom, a všechny divoce metastázují. O podobném případu jsem nikdy neslyšel, ovšem budu trvat na tom, abychom konzultovali odborníky v tomto oboru.“

Bolivar jen seděl, poslouchal a v zčernalých očích měl zlověstný pohled.

„Nevím, co to je, ale cosi vás dostalo do spárů. To myslím doslovně. Pokud mohu soudit, vaše srdce jako takové přestalo bít. Zdá se, že ta rakovina… srdcem manipuluje. Tluče jím místo vás. Vaše plíce totéž. Jsou napadené a… skoro je to pohltilo, transformovalo. Jako by…“ Doktor Box si to právě uvědomil. „Jako byste prodělával metamorfózu. Z klinického hlediska bych vás mohl považovat za mrtvého. Zdá se, že ta rakovina vás udržuje naživu. Nevím, co jiného vám říct. Orgány vám selhávají, ale ta rakovina… no, vaší rakovině se daří skvěle.“

Bolivar seděl a civěl těma děsivýma očima kamsi do neznáma. Krk se mu mírně vydul, jako by se snažil něco říct, ale hlas nedokázal překonat překážku.

Doktor Box řekl: „Chci, aby vás okamžitě přijali na Sloan-Ketteringově institutu. Můžeme to udělat pod smyšleným jménem na falešné číslo sociálního pojištění. Je to nejlepší středisko pro léčbu rakoviny v zemi. Chci, aby vás tam pan Elijah okamžitě odvezl…“

Bolivar vydal jakési rachotivé hrudní zasténání, které však nepochybně znamenalo ne. Položil ruce na opěrky křesla, Elijah přistoupil, uchopil rukojeti vzadu a Bolivar vstal. Chvilku se potácel, než získal rovnováhu, pak bolavýma rukama uchopil pásek u pláště a rozvázal uzel.

Pod pláštěm se objevil jeho ochablý penis, zčernalý a scvrklý, který se mu chystal odpadnout od slabin jako vyschlý fík z umírajícího stromu.

Bronxville

Neeva, chůva u Lussových, byla stále velmi rozrušená vším, co se událo za posledních čtyřiadvacet hodin. Nechala děti v péči svého synovce Emila a dcera Sebastiana ji odvezla zpátky do Bronxvillu. Lussovic dětem, Keenovi a jeho osmileté sestře Audrey, naservírovala k obědu vločky a nakrájené ovoce, nic jiného z domu Lussových vzít nestačila, když prchala.

Teď se vracela pro další zásoby. Lussovic děti nebudou jíst haitská jídla a – což bylo hlavní – Neeva zapomněla Keenův pulmicort, lék na astma. Chlapec sípal a vypadal pobledle.

Zastavili na příjezdové cestě, kde pořád stálo zelené auto paní Guildové. Při tom pohledu se Neeva zastavila. Pověděla Sebastiane, aby tu na ni počkala, pak vystoupila, urovnala si kombiné pod šaty a zamířila s klíčem k bočnímu vchodu. Dveře se nehlasně otevřely, což znamenalo, že domovní alarm není nastavený. Neeva prošla dokonale zařízenou předsíní s vestavěnými přihrádkami, věšáky a vytápěnou dlažbou – tahle předsíň nikdy nezažila ani ždibec bláta – a protlačila se do francouzských dveří u kuchyně.

Zdálo se, že v místnosti nikdo nebyl od chvíle, kdy s dětmi odjela. Zůstala nehybně stát mezi dveřmi a velice pozorně naslouchala. Zadržovala dech tak dlouho, co jen vydržela. Neslyšela nic.

„Haló?“ zavolala několikrát a uvažovala, jestli se neozve paní Guildová, se kterou toho moc nenamluvily – Neeva měla podezření, že hospodyně je skrytá rasistka. Uvažovala, jestli se neozve Joan – matka natolik postrádající přirozené mateřské instinkty, že bez ohledu na všechny právnické úspěchy byla sama jako dítě. Neeva věděla, že se neozve ani jedna.

Neslyšela nic, takže přešla ke kuchyňskému pultu uprostřed a opatrně mezi dřez a sporák položila kabelu. Otevřela svačinovou skříňku a rychle, podle vlastního soudu spíš jako zlodějka, naplnila kabelu sušenkami, pytlíky s džusem a popkornem – a chvílemi se zastavila a naslouchala.

Když z lednice obkládané dřevem lovila pařený sýr a jogurtové nápoje, všimla si, že na papírku s důležitými čísly přilepeném na stěnu u kuchyňského telefonu je číslo pana Lusse. Na okamžik znejistěla. Co by mu asi tak řekla? Vaše manželka je nemocná. Není jí dobře. Tak jsem odvezla děti. Ne. Vždyť si s tím pánem sotva vyměnila lidské slovo. V tomhle honosném domě bylo něco zlého a její první a jedinou povinností – jako zaměstnankyně i matky – bylo ochránit děti.

Podívala se do skříňky nad vestavěnou vinotékou, ale krabice na pulmicort byla prázdná, přesně jak se obávala. Bude muset sejít do spíže ve sklepě. Na vrcholu točitých schodů potažených kobercem se zastavila a vytáhla z tašky černý smaltovaný krucifix. Začala po schodech sestupovat a křížek držela pro všechny případy v ruce. Ze spodního schodu to vypadalo, že ve sklepě je strašná tma na to, že je jasný den. Cvakla všemi vypínači na panelu, a když se rozsvítilo, znovu se zaposlouchala.

Říkali tomu sklep, ale ve skutečnosti to bylo další plně vybavené podlaží v domě. Instalovali tu domácí kino včetně pohodlných křesel a přístroje na pražení kukuřice. Další sklepní místnost byla přecpaná hračkami a stolními hrami. V jiné byla prádelna, kde paní Guildová prala rodině šaty a povlečení. Také tu byla čtvrtá koupelna, spíž a nedávno vybudovaný vinný sklípek s řízenou teplotou. Byl v evropském stylu, dělníci prorazili základovou desku domu, aby vytvořili čistě hliněnou podlahu.

Kotel zarachotil a naskočil se zvukem, jako by do něj někdo kopl – skutečné funkční vnitřnosti sklepa byly schované kdesi za dveřmi – a Neeva leknutím málem proskočila stropem. Otočila se znovu ke schodům, ale chlapec vůbec neměl zdravou barvu, potřeboval svůj léčivý sprej.

Odhodlaně prošla sklepem a byla právě mezi dvěma koženými křesílky, v půli cesty ke skládacím dveřím do spíže, když si všimla věcí nacpaných do oken. Proto jí připadalo, že je tu divná tma, i když je pravé poledne: hračky a staré krabice byly navršené u stěny, aby zakrývaly okénka, a staré šaty a noviny bránily každému paprsku slunce.

Neeva na to hleděla a divila se, kdo to udělal. Nakonec se vzpamatovala, odspěchala do spíže a našla Keenův lék na astma zastrčený na stejné drátěné polici jako Joaniny vitamíny a růžové pastilky na zažívání. Vyndala dvě dlouhé krabice s plastovými tubičkami, ve spěchu nechala ostatní jídlo být a vyběhla ven, ani nezavřela dveře.

Vracela se sklepením, když tu si všimla, že dveře do prádelny jsou pootevřené. Ty dveře, které nikdy otevřené nezůstávaly, ztělesňovaly narušení obvyklého pořádku, které Neeva v tomhle domě přímo hmatatelně cítila.

V tu chvíli uviděla na luxusním koberci syté tmavé skvrny, vzdálené od sebe skoro jako otisky nohou. Očima je sledovala až ke dveřím do vinného sklípku, kolem nichž bude muset projít, aby se dostala ke schodům. Všimla si, že klika je také od hlíny.

Neeva to ucítila, když se ke dveřím do vinného sklípku přiblížila. Cítila to z té místnosti s hliněnou podlahou, kde vládla tma jako v hrobce, bezduší. A přesto zevnitř nečišel chlad, naopak teplo. Žár, číhal a kypěl.

Klika na dveřích se začínala otáčet, když Neeva probíhala kolem ke schodům. Třiapadesátiletá žena se špatnými koleny se rozběhla do schodů, co jí síly stačily. Zapotácela se, musela se rukou opřít o zeď a krucifixem vyloupla kousek omítky. Cosi bylo za ní, pustilo se to za ní po schodech. Ječela cosi kreolsky, když se vynořila na prosluněném přízemí, proběhla dlouhou kuchyní, popadla kabelku a převrátila tašku se sušenkami a pitím, až se rozsypala na podlaze, ale byla příliš vystrašená, než aby se vracela.

Při pohledu na matku v dlouhých květovaných šatech a černých střevících, která s křikem prchá z domu, vyskočila Sebastiana z auta. „Ne!“‚ zaječela matka a mávala, aby se vrátila do auta. Běžela, jako by ji někdo honil, ale nikdo za ní neutíkal. Polekaná Sebastiana vskočila zase za volant.

„Mami, co se stalo?“

„Jeď!“ křičela Neeva, mohutná hruď se jí zdvíhala a vytřeštěné oči upírala na otevřený boční vchod.

„Mami,“ opakovala Sebastiana a zařadila zpátečku. „Tohle je únos. Mají na to zákony. Volala jsi jejímu manželovi? Říkala jsi, že mu zavoláš.“

Neeva rozevřela dlaň a zjistila, že jí teče krev. Svírala zdobený krucifix tak pevně, až se jí křížek zařízl do masa. Upustila ho na podlahu auta.

17. policejní okrsek. Východní 51. ulice, Manhattan

Starý profesor seděl na samém krajíčku lavice uvnitř cely, co nejdál od chrápajícího muže bez košile, který si právě ulevil, aniž se obtěžoval použít toaletu v rohu nebo si aspoň sundat kalhoty. „Setraykeen… Setarkian… Setrainiak…“

„Tady,“ ozval se, zvedl se a přistoupil ke snaživému čtenáři v policejní uniformě, který se objevil mezi dveřmi. Policista ho pustil ven a dveře za ním zavřel.

„Jsem propuštěn?“ zeptal se Setrakian.

„Asi jo. Přišel si vás vyzvednout syn.“

„Syn…“

Setrakian se kousl do jazyka. Následoval policistu do neoznačené výslechové místnosti. Policista otevřel dveře a pokynul mu, aby vešel dovnitř.

Chvilku, ale jen tak dlouho, než se dveře za ním zavřely, Setrakianovi trvalo, než poznal člověka za prázdným stolem. Byl to doktor Efraim Goodweather z Centra po kontrolu a prevenci nemocí.

Vedle něj seděla doktorka, která s ním byla i předtím. Setrakian jejich lest ocenil úsměvem, ale nijak ho nepřekvapilo, že tu jsou.

Řekl jen: „Takže to začalo.“

Doktorovi Goodweatherovi se pod očima houpaly tmavé kruhy – jako modřiny znamenající únavu a nevyspání – když si prohlížel starého muže od hlavy k patě. „Jestli chcete odsud, můžeme vás dostat ven. Ale nejdřív potřebuju něco vysvětlit. Potřebuju informace.“

„Mohu vám odpovědět na řadu vašich otázek. Ale už jsme ztratili hodně času. Musíme začít ihned – v tuto chvíli – pokud máme mít vůbec nějakou šanci, abychom ten mor udrželi v mezích.“

„Právě o tom mluvím,“ řekl doktor Goodweather a prudce udeřil pěstí do dlaně. „Co je to za mor?“

„Cestující z toho letadla,“ odpověděl Setrakian. „Mrtví povstali.“

Efraim nevěděl, co na to říct. Nemohl. Ani nechtěl.

„Budete se muset oprostit od mnoha zažitých představ, doktore Goodweathere,“ řekl Setrakian. „Zřejmě riskujete, pokud chcete důvěřovat slovu starého cizince. Ale já svým způsobem riskuji tisíckrát víc tím, že svěřuji tuto odpovědnost právě vám. Hovoříme tu totiž o osudu celé lidské rasy, ničem menším – ovšem nečekám, že tomu v tuto chvíli uvěříte nebo to pochopíte. Myslíte si, že mě zapojujete do svého případu. Pravda je ale taková, že já zatahuji vás do svého.“

Knicerbockerovy půjčky a kuriozity.

Východní 118. ulice, Španělský Harlem

Efraim strčil za čelní sklo ceduli POHOTOVOSTNÍ ROZVOZ KRVE a zaparkoval v zóně vyhrazené pro zásobování na Východní 119. ulici. Pak následoval Setrakiana a Noru o jeden blok dál na jih až do obchůdku na rohu. Dveře byly zamřížované, okna zabedněná kovovými okenicemi na zámek. Bez ohledu na cedulku ZAVŘENO, šikmo zastrčenou za sklo dveří nad vyvěšenou otvírací dobou, stál u dveří muž v potrhaném černém námořnickém kabátě a s vysokou pletenou čepicí – takové rádi nosili rastafariáni, jenomže tenhle chlapík neměl dredy, kterými by čepici vycpal, takže mu splihle visela z hlavy jako zhroucené suflé. V ruce držel krabici od bot a přešlapoval.

Setrakian přistoupil ke dveřím s klíči zavěšenými na řetízku a pustil se do odemykání zámků nahoře a dole na mříži. Jeho zkroucené prsty měly spoustu práce. „Dnes žádné zástavy,“ řekl, ale přece jen se úkosem podíval na krabici v mužově ruce.

„Podívejte se.“ Muž vytáhl z krabice uzlíček plátna, jídelní ubrousek. Rozbalil ho a ukázal devět nebo deset kousků příboru. „Dobré stříbro. Vy stříbro kupujete, to vím.“

„Ano, kupuji.“ Setrakian už mříž odemkl, takže si opřel svoji dlouhou vycházkovou hůl o rameno a vybral si jeden nůž, potěžkal ho a promnul ostří mezi prsty. Poplácal se po kapsách vesty a pak se otočil k Efraimovi. „Nemáte deset dolarů, doktore?“

Efraim to chtěl mít co nejrychleji z krku, takže sáhl do kapsy pro svazek bankovek a odloupl jednu desetidolarovku. Podal ji muži s krabicí od bot.

Setrakian muži příbory vrátil. „Vezměte si to. Není to pravé stříbro.“ Muž dar vděčně přijal a vycouval s krabicí pod paží. „Bůh vám žehnej.“

Setrakian vstoupil do obchodu a poznamenal: „To brzo zjistíme.“ Efraim sledoval, jak jeho peníze mizí ulicí, a pak zamířil za Setrakianem dovnitř.

„Světla jsou přímo tamhle na zdi,“ ukázal stařec, přitáhl půlky mříže znovu k sobě a zamkl ji.

Nora cvakla všemi třemi vypínači najednou, a tím osvětlila prosklené skříňky, výkladní skříně a vchod, kde stáli. Byl to malý rohový krámek ve tvaru L, vklíněný do městského bloku jako dřevěné kladivo. První slovo, které přišlo Efraimovi na mysl, byla „veteš“. Spousty a spousty veteše. Staré stereopřehrávače. Videorekordéry a další zastaralá elektronika. Na zdi přehlídka hudebních nástrojů včetně bendža a kytarových kláves Keytar z osmdesátých let. Náboženské sošky a sběratelské desky. Několik gramofonů a malé mixážní pulty. Zamčený stůl se skleněnou deskou plný laciných broží a nablýskaných, bezcenných cetek. Věšáky plné šatů, většinou zimních kabátů s kožešinovým límcem.

Tolik veteše, až se mu srdce sevřelo zklamáním. Že by mrhal svým vzácným časem s bláznem?

„Podívejte se,“ obrátil se na starého muže, „máme jednoho kolegu a jsme přesvědčení, že se nakazil.“

Setrakian prošel kolem něj, ale mlčel a jen ťukal svou příliš velkou hůlkou. Rukou v rukavici zvedl pult na pantech a pozval Efraima a Noru dál. „Půjdeme nahoru.“

Zadní schodiště vedlo ke dveřím v patře. Stařík se před vstupem dotkl mezuzy a opřel svoji dlouhou hůl o zeď. Byl to starý byt s nízkými stropy a prošlapanými koberci. S nábytkem se nehýbalo snad třicet let.

„Máte hlad?“ zeptal se Setrakian. „Rozhlédněte se, něco si najděte.“ Setrakian zvedl víko pěkné nádobky na cukroví a vytáhl otevřenou krabici dezertních dortíků Devil Dogs. Jeden si vzal a roztrhl celofánový obal. „Nedovolte, abyste ztratili energii. Udržujte si sílu. Budete ji potřebovat.“

Stařík se zakousl do dortíku s krémovou náplní a zamířil do ložnice, aby se převlékl. Efraim se rozhlédl po malé kuchyni a pak se podíval na Noru. Vonělo to tu čistotou, i když to tu vypadalo hrozně přecpané. Nora ze stolu s jedinou židlí zvedla zarámovaný černobílý portrét mladé ženy s havraními vlasy a v jednoduchých černých šatech. Seděla na velkém kameni na prázdné pláži, prsty měla propletené na holém koleni a příjemnou tvář ozařoval vítězný úsměv. Efraim se obrátil k chodbě, kterou sem přišli, a zadíval se na stará zrcadla, která visela na stěnách – byly jich desítky všemožných velikostí, nedokonalá a oslepla časem. U obou stěn se na podlaze vršily komínky starých knih, takže chodbu zužovaly.

Starý muž se znovu objevil, ale i když se převlékl, bylo to oblečení stejného druhu: starý tvídový oblek s vestou, šlemi a kravatou, k tomu hnědé kožené boty leštěné tak, že useň byla téměř prošoupaná. Na znetvořených rukou měl stále vlněné rukavice bez špiček.

„Vidím, že sbíráte zrcadla,“ poznamenal Efraim.

„Některé druhy. Připadá mi, že starší sklo odhaluje nejvíc.“

„Teď už nám konečně povíte, co se děje?“

Stařík mírně naklonil hlavu na stranu. „Doktore, něco takového se nedá jednoduše vyprávět. Tohle vám musím ukázat.“ Prošel kolem Efraima ke dveřím, jimiž prve vešli. „Prosím – pojďte se mnou.“

Efraim ho následoval zase po schodech dolů, Nora šla za nimi. Minuli zastavárnu v přízemí, pokračovali dalšími zamčenými dveřmi a ocitli se na dalších točitých schodech, které směřovaly tentokrát dolů. Stařík se po nich pustil jeden schod po druhém, rukou s uzlovatými prsty klouzal po chladném železném zábradlí a jeho hlas zaplňoval úzkou chodbu. „Považuji se za archiváře starých vědomostí o lidech, kteří jsou mrtví, a o knihách, které jsou dávno zapomenuty. Vědomostí, které jsem nashromáždil celoživotním studiem.“

Nora mu připomněla: „Když jste nás oslovil před tou márnicí, řekl jste spoustu věcí. Naznačil jste, že víte, že mrtví z letadla se nerozkládají normálně.“

„Správně.“

„Na čem jste svoje tvrzení založil?“

„Na vlastní zkušenosti.“

Noru tím zmátl. „Máte zkušenosti s jinými leteckými nehodami?“

„Skutečnost, že byli v letadle, je naprosto náhodná. S tím jevem jsem se už opravdu setkal dřív. V Budapešti, Basře, Praze a necelých deset kilometrů od Paříže. Viděl jsem ho v maličké rybářské vesničce na březích Žluté řeky. Viděl jsem ho v mongolském Altaji ve výšce přes dva tisíce metrů. A viděl jsem ho i na tomto kontinentu. Viděl jsem jeho stopy. Obvykle to lidé nechali být jako náhodu nebo se to vysvětlovalo vzteklinou nebo schizofrenií, šílenstvím, nebo, což byl nedávný případ, sériovou vraždou…“

„Počkat, počkat. Vy osobně jste viděl mrtvoly, které se pomalu rozkládají?“

„Ano, je to první stadium.“

Efraim opakoval: „První stadium.“

Chodbička dole se zatáčela a končila u zamčených dveří. Setrakian vytáhl klíček, který neměl pohromadě s ostatními, ale visel mu na řetízku na krku. Zkřivenými prsty vpravil klíč do dvou visacích zámků, jednoho malého, druhého většího. Dveře se otevřely dovnitř a automaticky se rozsvítila prudká světa. Vešli za ním do místnosti hluboko ve sklepě, kde to hučelo a zářilo tu ostré světlo.

První, co upoutalo Efraimovu pozornost, byla stěna s pověšenou bitevní zbrojí, od plné rytířské výstroje po kroužkovou košili a japonské samurajské pancíře na tělo a krk, včetně hrubší výstroje ze splétané kůže pro ochranu krku, hrudi a slabin. Také tu visely zbraně: meče a nože, jejichž čepele byly z nablýskané, chladné oceli. Na starém úzkém stole byla rozložena modernější zařízení, a jejich baterie byly v nabíječkách. Poznal brýle na noční vidění a upravené nastřelovací pistole. A další zrcadla, většinou kapesní, rozvěšená tak, že viděl sám sebe, jak užasle hledí na tuhle galerii… čeho vlastně?

„Obchod,“ stařík ukázal do stropu, „mi poskytoval slušnou obživu, ale do tohoto podnikání jsem se nepouštěl kvůli nějaké náklonnosti k tranzistorovým rádiím nebo zděděným šperkům.“

Zavřel za nimi dveře a světla kolem rámu dveří zhasla. Světla byla namontována v jednolitém pruhu kolem zárubní – byly to fialové zářivky, v nichž Efraim poznal ultrafialové lampy – a působila kolem dveří jako světelný energetický štít.

Aby zabránil zárodkům dostat se do místnosti? Nebo aby dovnitř nemohlo něco jiného?

„Ne,“ pokračoval, „důvod, proč jsem si vybral tuto profesi, tkvěl v tom, že mi umožňovala pohodlný přístup k pokoutnímu obchodu s ezoterickými předměty, starožitnostmi a učenými knihami. Je to sice pokoutní podnikání, nikoli však ilegální, aspoň většinou. Získával jsem ty předměty do své soukromé sbírky a za účelem svého výzkumu.“

Efraim se znovu rozhlédl. Tohle nevypadalo ani tak jako muzejní sbírka jako spíš malý arzenál. „Výzkumu?“

„Jistě. Byl jsem řadu let profesorem východoevropské literatury a folkloristiky na vídeňské univerzitě.“

Efraim se na něj znovu důkladně podíval. Rozhodně se jako vídeňský profesor oblékal. „A šel jste do důchodu, abyste se stal harlemským zastavárníkem alias kurátorem?“

„Já do důchodu neodešel. Přinutili mě odejít. S hanbou. Jisté síly se proti mně spikly. Přesto když se dnes ohlédnu, musím uznat, že odejít do ústraní mi v té době skoro jistě zachránilo život. Byla to vlastně nejlepší věc, jakou jsem mohl udělat.“ Otočil se k nim a založil si ruce za zády jako profesor. „Tato morová rána, jejichž raných stadií jsme nyní svědky, tu existuje po celá staletí, tisíciletí. Sice to nemohu dokázat, ale domnívám se, že sahá až k nejstarším počátkům času.“

Efraim přikyvoval, i když tomu muži nerozuměl, byl ale rád, že se konečně někam dostávají. „Takže mluvíme o nějakém viru.“

„Ano. Svým způsobem. Je to choroboplodný kmen, který napadá jak tělo, tak ducha.“ Starý muž stál před stěnou se zavěšenými meči, které kolem něj z Efraimova a Nořina pohledu tvořily křídla z ocelových čepelí. „Takže virus? Ano. Ale rád bych vás upozornil na jiné slovo, které začíná na v.“

„Jaké?“ zeptal se Efraim.

„Vampýr.“

Takové slovo, pokud ho někdo vysloví s plnou vážností, chvíli visí ve vzduchu v naprostém tichu.

„Vám se při takovém slově vybaví,“ pokračoval bývalý profesor Setrakian, „zachmuřený afektovaný herec v pláštěnce z černého saténu. Nebo jiná elegantní mocná postava se skrytými špičáky. Nebo nepokojná duše, kterou tíží kletba věčného života. Nebo – Bela Lugosi ve filmu s Abbottem a Costellem.“

Nora se znovu rozhlížela po místnosti. „Nevidím žádné křížky ani svěcenou vodu. Žádné věnce z česneku.“

„Česnek má jistě zajímavé imunologické účinky a může být sám o sobě užitečný. Takže jeho přítomnost v mytologii je z biologického hlediska pochopitelná, to každopádně. Ale křížky a svěcená voda?“ Pokrčil rameny. „To jsou produkty své doby. Produkty horečné irské fantazie jednoho viktoriánského autora a tehdejšího náboženského klimatu.“

Setrakiana jejich pochybovačný výraz nepřekvapil.

„Byli tu vždy,“ pokračoval. „Hnízdili, krmili se. Potají a v temnotě, protože taková je jejich povaha. Existuje sedm původních, těm se říká Prastaří. Mistři. Ne že by jeden připadal na každý kontinent. Zpravidla to nejsou samotářské bytosti, ale spíš klanové. Až do nedávné doby – poměřováno jejich otevřeným životním cyklem – byli všichni rozšíření po největší pevnině, kterou dnes všichni známe jako Evropu a Asii, Ruskou federaci, Arabský poloostrov a Africký kontinent. Tedy po Starém světě. Došlo však mezi nimi k rozkolu, konfliktu. Podstatu jejich sporu neznám. Postačí však vědět, že k němu došlo několik století před objevením Nového světa. Potom založení amerických kolonií otevřelo dveře do nové a úrodné krajiny. Ve Starém světě zůstali tři a jiní tři odešli do Nového. Obě strany respektovaly panství toho druhého, sjednané příměří bylo dodržováno.

Problémem byl sedmý Prastarý. Je to samotář, který se odvrátil od obou frakcí. Tentokrát to sice nemohu dokázat, ale právě náhlost, s jakou se zde nákaza šíří, mě vede k přesvědčení, že je za tímhle vším on.“

„Za tímhle vším,“ opakovala Nora.

„Myslím tím vpád do Nového světa. Porušení posvátného příměří. Toto narušení rovnováhy existence jejich rodu. V podstatě válečný akt.“

„Válka upírů,“ řekl Efraim.

Setrakian se usmál, ale spíš pro sebe. „Zjednodušujete to, protože tomu nemůžete věřit. Redukujete, zlehčujete. Protože jste byli vychovaní, abyste pochybovali a zkoumali. Redukovali na malý počet známých faktů, která se dají snadno strávit. Protože jste doktor, muž vědy, a protože tohle je Amerika, kde je všechno prozkoumané a pochopitelné a bůh je laskavý diktátor a budoucnost musí být vždycky zářivá.“ Sevřel ruce, jak mu to jen pokroucené prsty dovolovaly, a holými špičkami prstů se zamyšleně dotkl rtů. „Takový duch zde vládne a je to krásné. Opravdu – nevysmívám se. Je nádherné věřit jen tomu, čemu si přejete věřit, a všechno ostatní bagatelizovat. Opravdu respektuji vaši skepsi, doktore Goodweathere. A říkám vám to v naději, že vy rovněž budete respektovat mou zkušenost v této věci a dovolíte, aby se vaše vysoce civilizovaná a vědecká mysl zaobírala mými poznatky.“

Efraim řekl: „Takže vy tvrdíte, že to letadlo… že v něm byl jeden z nich. Ten samotář.“

„Přesně tak.“

„V rakvi. V nákladovém prostoru.“

„V rakvi plné prsti. Vyšli z hlíny a rádi se do ní vracejí. Jako žížaly. Červi. Zavrtávají se do ní jako do hnízda, aby odpočívali. My bychom to nazvali spánkem.“

„Ve skrytu před denním světlem,“ dodala Nora.

„Před slunečním světlem, ano. Právě při cestování jsou nejzranitelnější.“

„Jenže vy jste říkal, že je to válka vampýrů. Ale nebojují tu snad vampýři proti lidem? Podívejte se na ty mrtvé cestující.“

„S tímhle se nejspíš budete těžko smiřovat, ale my pro ně nejsme nepřátelé. Nejsme důstojní protivníci. V jejich očích nedosahujeme ani takové úrovně. Pro ně jsme kořist. Potrava a nápoj. Zvířata v ohradě. Lahve na polici.“

Efraima zamrazilo, ale vzápětí svoji obrannou reakci potlačil. „A co řeknete někomu, kdo namítne, že to příliš připomíná sci-fi?“

Setrakian na něj ukázal. „Podívejte se na to zařízení, co máte v kapse. Mobilní telefon. Zmáčknete několik čísel a okamžitě hovoříte s jiným člověkem, který je na opačné straně zeměkoule. Tohle je sci-fi, doktore Goodweathere. Sci-fi, která se stala skutečností.“ Setrakian se usmál. „Žádáte důkaz?“

Přešel k nízké lavici přistavené u delší zdi. Stál na ní jakýsi předmět zakrytý kusem tmavého hedvábí. Sáhl po něm jaksi zvláštním způsobem, s nataženou paží, sevřel do prstů nejbližší cípek látky a tělo držel co nejdál, a potom pokrývku stáhl.

Pod ní byla skleněná nádoba. Sklenice na vzorky, jaká se dá sehnat v každých laboratorních potřebách.

Uvnitř, v kalné tekutině, se vznášelo zachovalé lidské srdce.

Efraim zůstal asi metr daleko a z této vzdálenosti se předklonil, aby si je prohlédl. „Dospělá žena, soudě podle velikosti. Zdravá. Poměrně mladá. Čerstvý vzorek.“ Ohlédl se na Setrakiana. „Kde jste to vzal?“

„Vyřízl jsem ho z hrudi mladé vdovy v jedné vesnici u Skoderu v severní Albánii na jaře roku 1971.“

Efraim se usmál té bizarní povídačce a naklonil se ještě blíž, aby se podíval na sklenici lépe.

Ze srdce se vymrštilo jakési tykadlo a přísavkou na konci se uchytilo na skle ve výši Efraimových očí.

Efraim se prudce narovnal. Strnule na sklenici zíral.

Nora, která stála vedle něj, vyjekla: „Ehm… co to sakra bylo?“

Srdce se v séru začalo pohybovat.

Chvělo se.

Tlouklo.

Efraim sledoval, jak zploštěná přísavka podobná ústům ohledává sklo. Podíval se na Noru, která vedle něj upřeně hleděla na srdce. Pak se podíval na Setrakiana, který se nepohnul a ruce držel v kapsách.

Setrakian poznamenal: „Rozhýbe se pokaždé, když se poblíž objeví lidská krev.“

Efraim nevěřícně hleděl. Znovu se přiblížil, tentokrát z pravé strany bledého receptoru přísavky bez rtů. Výrůstek se oddělil od skla – a najednou se znovu vrhl proti Efraimovi.

„Ježíši!“ vykřikl Efraim. Tlukoucí orgán se tam vznášel jako masitá zmutovaná ryba. „Žije bez…“ Nebyl tam žádný přívod krve. Díval se na pahýly odřezaných žil, aorty a duté žíly.

Setrakian vysvětlil: „Není živé ani mrtvé. Jen se hýbe. Dalo by se říct, že je posedlé, míněno však doslovně. Podívejte se pořádně a sám uvidíte.“

Efraim pozoroval tlukot. Zjistil, že je nepravidelný, vůbec se nepodobal skutečnému tepu srdce. Také uviděl, že uvnitř srdce se kolem dokola cosi pohybuje. Svíjí se.

„Nějaký… červ?“ zeptala se Nora.

Tenký a bledý, barvy rtů, pět až osm centimetrů dlouhý. Pozorovali, jak krouží uvnitř srdce jako osamělá hlídka svědomitě patrolující v dávno opuštěné základně.

„Krevní červ,“ řekl Setrakian. „Kapilární parazit, který se v infikovaném těle reprodukuje. Domnívám se, i když nemám důkaz, že je vstupní branou toho viru. Skutečným nosičem.“

Efraim užasle vrtěl hlavou. „A co tohle… ta přísavka?“

„Virus na sebe bere podobu hostitele, i když životně důležité systémy si přestaví, aby vyhovovaly co nejlépe jeho potřebám. Jinými slovy, kolonizuje a adaptuje hostitele za účelem vlastního přežití. V tomto případě je hostitelem vyříznutý orgán uložený v tekutině a uzavřený ve sklenici, a virus si vyvinul vlastní mechanismus, jak získávat výživu.“

Nora opakovala: „Výživu?“

„Červ se živí krví. Lidskou krví.“

„Krví?“ Efraim přimhouřil oči a pozorně se na srdce zadíval. „Čí?“

Setrakian vytáhl z kapsy levou ruku. Z rukavice mu čouhaly vrásčité špičky prstů. Polštářek prostředníku byl zjizvený, až zmizely kapilární linie.

„Několik kapek denně jednou za pár dní postačuje. Bude mít hlad. Byl jsem pryč.“

Přešel k lavici a nadzvedl víko sklenice – Efraim couvl, ale díval se dál – a špičkou kapesního nožíku, zavěšeného na kroužku s klíči, se řízl do prstu. Neškubl sebou, byla to pro něj tak běžná věc, že už to nebolelo.

Krev skápla do séra.

Přísavka vtahovala svými rty červené kapky jako hladová ryba.

Když starý muž skončil, ošetřil si prst tekutým obvazem z lahvičky položené rovněž na lavici, a sklenici zase zavíčkoval.

Efraim pozoroval, jak tvor zčervenal. Červ uvnitř orgánu se pohyboval plynuleji a energičtěji. „A vy tvrdíte, že to tu chováte už…?“

„Od jara roku 1971. Na dovolenou moc nejezdím…“ Usmál se tomu vtípku, ale díval se na poraněný prst a mnul si již suchou špičku. „Ta žena byla po smrti, ale vrátila se. Byla infikovaná, přeměněná. Prastaří, kteří si přejí zůstat v skrytu, zabíjejí okamžitě po nakrmení, aby zabránili šíření svého viru. Jeden však jaksi unikl, vrátil se domů a zmocnil se rodiny, přátel a sousedů a usídlil se v jejich vesničce. Toto srdce mladé vdovy prošlo proměnou čtyři hodiny před tím, než jsem je získal.“

„Čtyři hodiny? Jak jste to poznal?“

„Viděl jsem jisté znamení. Znamení strigoi.“

„Strigoi?“ opakoval Efraim.

„Tak se ve Starém světě říká vampýrům.“

„A to znamení?“

„Místo, kudy pronikl do těla. Úzký řez vpředu na krku, domnívám se, že už jste nějaký viděli.“

Efraim a Nora přikyvovali. Mysleli na Jima.

Setrakian dodal: „Měl bych říct, že nejsem člověk, který má ve zvyku na potkání vyřezávat lidem srdce z těla. Byla to poněkud špinavá záležitost, ke které jsem se nachomýtl úplnou náhodou. Ale bylo to naprosto nezbytné.“

Nora řekla: „A tohle si od té doby necháváte a krmíte to jako… domácí zvíře?“

„Ano.“ Podíval se dolů na láhev skoro laskavě. „Slouží mi jako každodenní připomínka. Toho, proti čemu stojím. Proti čemu teď stojíme.“

Efraim byl zděšený. „Ale celou tu dobu… proč jste to nikomu neukázal? Nějaké lékařské fakultě nebo reportérům z televize?“

„Kdyby to bylo tak snadné, doktore, tajemství by se prozradilo už dávno. Jenomže proti nám stojí mocné síly. Tohle je prastaré tajemství a sahá hluboko. Týká se mnohých a ti nedovolí, aby se pravda vyjevila před širokým publikem, ale budou ji potlačovat a mě s ní. Proto se tu celé ty roky skrývám – jsem nenápadný. A čekám.“

Z takových řečí se Efraimovi zježily vlasy na zátylku. Pravda byla přímo tady, měl ji rovnou před nosem: lidské srdce ve sklenici, osídlené červem, který žízní po krvi toho starce.

„Na mě tedy není velké spolehnutí, pokud jde o udržení tajemství, které ohrožuje budoucnost lidské rasy. Nikdo jiný o tom neví?“

„Nu, někdo určitě ano. Někdo mocný. Mistr by necestoval bez pomocníka. Nějaký lidský spojenec mu musel zajistit stráže a dopravu. Víte, vampýři nedokážou překonat větší masu proudící vody, pokud jim nepomůže člověk. Člověk, který je pozve. A dohoda – příměří – byly narušeny. Spojenectvím mezi strigoi a člověkem. Proto je tento vpád tak drtivý. A tak fantasticky nebezpečný.“

Nora se otočila k Setrakianovi. „Kolik času máme?“

Starý muž měl už všechno propočítané. „Bude trvat necelý týden, než skoncuje s celým Manhattanem, a necelý měsíc, než zabere stát. Za dva měsíce – svět.“

„V žádném případě,“ ozval se Efraim. „To se nestane.“

„Obdivuji vaše odhodlání,“ řekl Setrakian. „Ale stále ještě nemáte tak docela představu, proti čemu stojíte.“

„Tak jo,“ řekl Efraim. „Tak mi to povězte vy – kde začneme?“

Park Place, Tribeca

Vasilij Fet zastavil se svou dodávkou technických služeb města před obytnou budovou v dolním Manhattanu. Zvenku ten dům nevypadal nic moc, ale měl nad vchodem markýzu a v hale vrátného, takže to přece jen byla Tribeca. Byl by si adresu ověřil, nebýt auta hygieniků, které s rozsvíceným žlutým majákem stálo na zákazu parkování vpředu. Ironií bylo, že v bytech a domech skoro všude ve městě vítali deratizátory s otevřenou náručí, jako policii, která dorazí na místo zločinu. Vasilij si však pomyslel, že tohle nebude zrovna ten případ.

Jeho dodávka měla vzadu nápis DDD-TSNY, což znamenalo Deratizace, dezinfekce a dezinsekce – technické služby města New York. Inspektor hygieny Bill Furber na něj čekal na schodišti uvnitř. Billy měl povislý světlý knír, na který se přenášely obličejové vlny vytvářené neustálým žvýkáním nikotinové žvýkačky. „Vazi,“ zavolal na něj, což byla americká zkratka jména Vasja, důvěrné zdrobněliny jeho křestního ruského jména. Vaz nebo prostě Vé, tak mu často říkali. Byl Rus z druhé generace usídlené v Brooklynu, což prozrazoval i jeho zemitý přízvuk. Byl to urostlý chlap, zabral skoro celou šířku schodů.

Billy ho poplácal po paži, děkoval mu, že přijel. „Mám tu neteř, má prokousnutou tvář. Já vím – není to zrovna barák podle mýho gusta, ale co můžu dělat, ta rodina má prachy v nemovitostech. Jenom abys věděl – patří ke mně do rodiny. Řekl jsem jim, že přivedu nejlepšího krysaře v širokým okolí.“

Vasilij přikývl s klidnou hrdostí typickou pro deratizátory. Krysař pracuje v tichosti. Úspěch znamená, že po sobě nezanechá žádnou stopu svého úspěchu, ani náznak, že tu existoval nějaký problém, že tu někdy snad byl nějaký škůdce nebo tu byla položena jediná past. Znamená to, že řád zůstal zachován.

Táhl za sebou kufřík na kolečkách jako opravář počítačů svoje nádobíčko. Podkrovní byt měl vysoké stropy a veliké pokoje, celkem sto sedmnáct metrů čtverečních, které měly v newyorských realitkách hodnotu klidně tři miliony dolarů. Uvnitř ultramoderního pokoje ze skla, teakového dřeva a chrómu, na malé, tvrdé pohovce oranžové jako míč na košíkovou seděla holčička, která k sobě tiskla panenku a sama se mačkala k matce. Horní ret a tvář dívenky zakrývala velká náplast. Matka měla vlasy ostříhané téměř na ježka, na očích brýle v úzkých hranatých obroučkách, a celek doplňovala hrubá zelená vlněná sukně po kolena. Vasilijovi připadala jako návštěvnice z nějaké velmi vyspělé, bezpohlavní budoucnosti. Holčička byla malá, snad pěti– nebo šestiletá, a pořád byla vystrašená. Vasilij by se na ni rád usmál, ale jeho tvář málokdy děti uklidňovala. Měl čelist jako tupý konec sekery a daleko od sebe posazené oči.

Na stěně visela panelová televize jako široký, zasklený obraz. Starosta zrovna hovořil do snopce mikrofonů. Snažil se odpovědět na otázky ohledně mrtvých z letadla, kteří zmizeli z městské márnice. Newyorská policie měla nejvyšší pohotovost a kontrolovala všechny chladírenské vozy na mostech a u tunelů. Zřídili speciální telefonní linku pro občany, kteří viděli něco podezřelého. Rodiny obětí zuřily a pohřby musely být odloženy.

Bill zavedl Vasilije do dětské ložnice. Postel s nebesy, drahokamy obložená televize Bratz a laptop ve stejném stylu, v rohu animatronický poník medové barvy. Vasilij okamžitě zalétl pohledem k obalu od jídla, který se válel u postele. Pečené krekry s burákovou náplní. Takové měl rád.

„Zrovna si zdřímla,“ řekl Billy. „Probudilo ji, že ji cosi kousalo do rtu. To zvíře bylo přímo u ní na posteli, Vazi. Potkan v posteli. To děcko nebude měsíc spát. Slyšel jsi někdy o něčem takovým?“

Vasilij zavrtěl hlavou. V každém domě a jeho okolí na Manhattanu byli potkani – ať už majitelé říkali cokoliv a nájemníci si mysleli cokoliv – ale nedávali o sobě vědět, zvlášť za bílého dne. Pokud zaútočili, pak obvykle na dítě a nejčastěji na ústa, protože na nich cítili pach potravy. Rattus norvegicus, městský potkan, má vysoce vyvinutý čich a chuť. Přední řezáky jsou dlouhé a ostré, pevnější než hliník, měď, olovo i železo. Jejich hryzání má na svědomí čtvrtinu všech poruch na elektrorozvodech ve městě a jsou pravděpodobně viníkem stejného procenta požárů, u nichž se nezjistí příčina. Jejich zuby jsou co do tvrdosti srovnatelné s ocelí a stavba čelisti podobná aligátorovi umožňuje při stisku vyvinout tlak stovek kilogramů. Dokážou se prokousat betonem a dokonce i kamenem.

Vasilij řekl: „Viděla toho potkana?“

„Nevěděla, co to bylo. Zaječela, zamávala rukama a ono to uteklo. Na pohotovosti jim řekli, že to byl potkan.“

Vasilij došel k oknu, které bylo na několik centimetrů pootevřené, aby dovnitř proudil větřík. Rozevřel okno víc a podíval se z druhého patra dolů do úzké dlážděné uličky. Požární žebřík byl asi tři nebo čtyři metry od okna, ale cihlová zeď, stará stovky let, byla hrbolatá a plná prasklin. Lidi si myslí, že potkani jsou neohrabaní a pomalí, ale oni se pohybují obratně jako veverky. Zvlášť když je žene hlad nebo strach.

Vasilij odsunul dívčinu postel od zdi a stáhl z ní lůžkoviny. Přesunul domeček pro panenky, psací stůl a knihovnu, aby za ně nahlédl, ale nečekal, že potkana najde stále v ložnici. Pouze chtěl vyloučit první možnost.

Vyšel na chodbu a svůj kufřík na kolečkách táhl po hladkém lakovaném dřevě. Potkani mají špatný zrak a řídí se hlavně hmatem. Rychle se učí opakováním, vyšlapávají si cestičky kolem zídek a málokdy putují dál než dvacet metrů od hnízda. Nedůvěřují neznámému prostředí. Tento potkan si našel dveře a zabočil za roh, pak se držel stěny vpravo, jeho drsná srst se otírala o dřevěnou podlahu. Další otevřené dveře ho zavedly do koupelny, která patřila jen dcerce. Koupelna byla vyzdobená koupelnovou předložkou ve tvaru jahody, světle růžovým sprchovým závěsem a košíkem s koupelovými pěnami a hračkami. Vasalij se rozhlédl po možných skrýších a pak zavětřil. Kývl na Billyho, který nato za ním zavřel dveře.

Billy chvilku postával a naslouchal, pak se rozhodl vrátit se do pokoje a uklidňovat matku. Už tam skoro byl, když z chodby ke koupelně zaslechl děsnou ránu – třeskot lahviček padajících do vany – pak hlasité zamručení a Vasilijův hlas, který vztekle rusky zaklel.

Matka s dcerou vypadaly polekaně. Billy k nim natáhl ruku v gestu žádajícím o trpělivost – sám leknutím spolkl žvýkačku – a pak se rozběhl chodbou ke koupelně.

Vasilij otevřel dveře. Měl navlečené pracovní rukavice s kevlarovými rukávci a držel velký pytel. Uvnitř se cosi zmítalo a škrábalo. A bylo to velké.

Vasilij pokývl hlavou a podal pytel Billymu.

Billy nemohl dost dobře odmítnout, jinak by pytel spadl na zem a potkan by utekl. Doufal, že tkanina je tak důkladná, jak vypadá, protože to zvíře uvnitř se dralo ven ze všech sil. Billy podržel pytel tak daleko od těla, jak to jen šlo, aby při tom zvíře zůstávalo viset ve vzduchu. Vasilij zatím klidně – na Billyho vkus moc pomalu – otvíral svůj kufřík. Vytáhl uzavřený balíček s houbičkou nasáklou halotanem. Vasilij si převzal pytel a Billy se ho opravdu rád zbavil. Vasilij pytel pootevřel jen natolik, aby dovnitř mohl vhodit anestetikum, a pak pytel znovu zavřel. Potkan se uvnitř zmítal pořád stejně, až po chvilce začal ochabovat. Vasilij pytlem zatřásl, aby proces urychlil.

Počkal ještě chvíli, až zvíře přestalo bojovat, potom pytel rozevřel a hmátl dovnitř. Vytáhl potkana za ocas. Byl omámený, vědomí však neztratil, předními packami s růžovými prsty a ostrými drápy stále hrabal ve vzduchu, cvakal čelistí, lesklé černé oči měl otevřené. Byl to pořádný kousek, tělo mělo takových dvacet centimetrů, ocas stejně tolik. Hustou černou srst měl na hřbetě tmavě šedou, na břiše špinavě bílou. To nebyl mazlíček, který někomu utekl, tohle byl divoký městský potkan.

Billy vycouval o spoustu kroků. V životě viděl už hodně potkanů, ale nikdy si na ně nezvykl. Vasilijovi, jak se zdálo, nevadili.

„Je to březí samička,“ poznamenal. Březost u potkanů trvá pouze jedenadvacet dnů a v jednom vrhu může být až dvacet mladých. Jedna zdravá samička může každý rok porodit dvě stě padesát mláďat – a půlka z vrhu jsou další samičky, které budou mít mladé. „Chceš z ní krev pro laborku?“

Billy zavrtěl hlavou a zatvářil se znechuceně, jako by se ho Vasilij zeptal, jestli ji nechce k obědu. „Ta holčička dostala v nemocnici všechny injekce. Koukni, jak je to velký, Vazi. Kristepane. Tohle přece není…“ Billy ztišil hlas, „tohle přece není žádnej brloh v Bushwicku, kapíruješ?“

Vasilij opravdu kapíroval. Velmi dobře. Vasilijovi rodiče se po příjezdu do Ameriky v Bushwicku usadili. Bushwick zažíval vlny přistěhovalců od poloviny devatenáctého století: Němce, Angličany, Iry, Rusy, Poláky, Italy, Afroameričany, Portorikánce. Teď to byli Dominikánci, Guyanci, Jamajčané, Ekvádorci, Indové, Korejci, Asiaté z jihovýchodu. Vasilij strávil v nejchudších čtvrtích New Yorku spousty času. Znal rodiny, kde každou noc stavěli v bytech barikády z matrací, knih a nábytku, aby na ně krysy a potkani nemohli.

Ale takovýhle útok byl opravdu mimořádný. Za bílého dne. Naprosto drze. Obyčejně jde o nejslabší kusy, které kolonie zapudí, a proto se vydají ven a shánějí potravu. Tohle byla silná, zdravá samička. Velmi neobvyklé. Potkani koexistují s lidmi v křehké rovnováze, využívají zranitelnosti civilizace, žijí ze zbytků a odpadků větší rasy, skrývají se před pohledy, za stěnami nebo pod podlahou. Když se objeví potkan nebo krysa, soustředí na sebe lidskou úzkost a strach. Každý výpad za hranice obvyklých nočních výprav k popelnicím znamená výkyv v životním prostředí. Potkani stejně jako lidé nejsou zvyklí podstupovat zbytečné riziko: něco je muselo z podzemí vypudit.

„Chceš, abych z ní vyčesal blechy?“

„Kristepane, to ne. Strč to do pytle a zbav se toho. Hlavně to neukazuj té malé. Už takhle je v šoku.“

Vasilij vytáhl z kufříku větší plastový sáček a do něj strčil potkanici s další houbičkou s halotanem, tentokrát smrtelnou dávkou. Zastrčil průhledný sáček do pytle, aby schoval důkaz, a pak pokračoval v práci. Začal v kuchyni. Odstrčil těžký sporák s osmi hořáky a myčku. Zkontroloval díry pro trubky pod dřezem. Neviděl žádný trus, žádné chodbičky, ale i tak uložil za skříňky trochu návnady, když už tam byl. Dělal to, i když obyvatelům bytu nic neříkal. Lidé jsou z jedů nervózní, zvlášť rodiče, ale pravda je, že jed na potkany je v každé budově a ulici na Manhattanu. Pokud vidíte něco, co připomíná modré bonbóny nebo zelené zrní, pak víte, že poblíž někdo viděl krysy nebo potkany.

Billy s ním šel do sklepa. Byl uklizený, v pořádku, nikde žádné krámy nebo měkký odpad vhodný pro hnízdění. Vasilij obhlédl prostor, zavětřil, jestli tu není trus. Měl na krysy dobrý nos, stejně jako krysy měly dobrý nos na lidi. Zhasl světlo, což Billovi značně vadilo, a rozsvítil baterku, kterou nosil na opasku světle modrého overalu. Baterka vydávala modré světlo místo bílého. Moč hlodavců se v ultrafialovém světle jeví indigově modrá, ale tady žádnou neviděl. Rozložil návnady na příhodná místa a položil do rohů pasti typu „domeček“, jen pro každý případ, a pak vyšel s Billym zase do haly.

Billy Vasilijovi poděkoval a pověděl mu, že mu dluží pivo, a pak šli každý po svých. Vasilijovi to však pořád nešlo na rozum, takže když vrátil kufřík a mrtvého potkana do dodávky, zapálil si dominikánskou coronu a šel na procházku. Vydal se ulicí a pak za roh do té dlážděné uličky, do které se díval z okna dívčina pokojíku. Tribeca byla jediná čtvrť na Manhattanu, kde takové úzké uličky ještě byly.

Vasilij ušel sotva pár kroků, když uviděl prvního potkana. Cupital kolem stěny budovy a hmatal si cestičku. Pak uviděl dalšího na větvi malého stromku, který bojoval o světlo u nízké cihlové zídky. A třetí dřepěl v kamenné strouze a pil hnědou tekutinu vytékající z nějakého odpadu nebo stoky.

Stál tam a díval se, a potkani začali vylézat z mezery mezi dlažebními kostkami. Doslova se drali škvírami ven, nořili se na povrch. Potkaní kostra se dá stlačit, takže se zvířata mohou protáhnout dírou, která není o nic větší než jejich lebka, což jsou asi dva centimetry na šířku. Vylézali ze škvír po dvou nebo po třech a rychle běželi pryč. Podle rozměrů dlažebních kostek Vasilij odhadl, že zvířata mají tělo dlouhé dvacet až pětadvacet centimetrů, plus stejně dlouhý ocas. Jinými slovy, zcela dospělé kusy.

Dva pytle s odpadky nedaleko něj se nadouvaly a zmítaly, potkani se prožírali jejich obsahem. Malý potkan se pokusil proběhnout kolem něj k popelnici, ale Vasilij ho odkopl špičkou pracovní boty, takže ta potvora odletěla na pět metrů daleko. Přistála uprostřed uličky a už se nepohnula. Během několika vteřin se na ni hladově vrhla ostatní zvířata a dlouhými, žlutými řezáky prokousla srst. Nejúčinnější a nejúspornější způsob, jak vyhubit potkany, je odstranit z jejich okolí zdroj potravy a pak je nechat, aby se navzájem požrali.

Tihle potkani měli hlad a byli na útěku. Vasilij nikdy neslyšel, že by byli tolik aktivní na povrchu za denního světla. Takové masové přesuny se stávaly, jenom když hrozilo zemětřesení nebo zřícení budovy.

Nebo někde probíhala velká stavba.

Vasilij pokračoval kolem dalšího bloku na jih a přešel ulici Barclay až tam, kde se zástavba otvírala k nebi, na parcelu o šestnácti akrech.

Zastavil se na vyhlídkové plošině před místem, kde stávalo Světové obchodní centrum. Pomalu dokončovali hlubokou stavební jámu, v níž měla být nová konstrukce ukotvena. Betonové a ocelové sloupy se už začínaly zdvíhat ze země. To místo bylo jizvou na tváři města – jako kousnutí na tváři té holčičky.

Vasilij si pamatoval ono apokalyptické září roku 2001. Několik dní poté, co se Dvojčata zhroutila, sem dorazil i s ostatními pracovníky technických služeb města. Začal s rozbitými restauracemi okolo zbořeniště, odkud se musely odvézt opuštěné potraviny. Pak se pustili do sklepů a podzemních místností a ani jednou neviděli živého potkana, ale spoustu důkazů o jejich přítomnosti, včetně kilometrů cestiček vyšlapaných v usazeném prachu. Velmi živě si pamatoval cukrárnu paní Fieldsové, kterou potkani vyžrali téměř do posledního drobku. Došlo k populační explozi hlodavců a největší obavy panovaly z toho, že se potkani rozlezlou z trosek za dalšími zdroji potravy a zaplaví okolní ulice a čtvrti. Takže zahájili masivní, federálně financovaný likvidační program. Položili tisíce návnad a ocelových drátěných pastí přímo na Ground Zero a v těsném okolí, a díky Vasilijově bdělosti a práci jemu podobných se hrozící invaze nikdy neuskutečnila.

Vasilij zůstal vládním zaměstnancem až do dneška a jeho úřad prováděl studii kontroly potkaní populace v Battery Parku a okolí. Proto byl mimořádně informovaný o místních zamořeních a zahajování velkých staveb. Až do dneška všechno probíhalo jako obvykle.

Pohlédl do jámy na domíchávače chrlící beton a jeřáby dávkující štěrk. Počkal tři minuty, až se jeden malý kluk dokouká vyhlídkovým dalekohledem – stejné mají nahoře na Empire State Building – pak do přístroje vhodil dva čtvrťáky a prohlédl si staveniště zblízka.

Za chvilku je viděl, drobná hnědá těla cupitala z rohu, uháněla kolem hromad kamenů a několik se jich snažilo ze všech sil, aby se vydrápala na příjezdovou cestu k ulici Liberty. Běžela kolem armatur označujících základy Věže svobody, jako by běžela překážkovou dráhu. Vasilij vyhledal pohledem místo, kde se nová stavba napojí na trasu metra PATH. Potom obrátil dalekohled výš a sledoval řadu potkanů, kteří se drápali po podpěrách ocelové platformy ve východním rohu a šplhali ven po zavěšených kabelech. Uháněli ze stavební jámy pryč a prchali všemi možnými cestami – byl to masový exodus.

Izolační oddělení, Jamajská nemocnice

Za druhými dveřmi izolačního oddělení si Efraim natahoval latexové rukavice. Byl by trval na tom, aby Setrakian udělal totéž, ale když se pořádně podíval na jeho zkřivené prsty, napadlo ho, jestli je to vůbec proveditelné.

Vešli do kóje Jima Kenta, jediné obsazené v jinak prázdném oddělení. Jim teď spal, ale stále měl na sobě civilní šaty a od hrudníku a ruky mu vedly hadičky a drátky k přístrojům, které tiše běžely. Ošetřující sestra říkala, že jeho hodnoty se zhoršily natolik, že všechny automatické alarmy – pomalý srdeční tep, krevní tlak, dech, hladina kyslíku – museli ztlumit, protože neustále pípaly.

Efraim odhrnul plastové závěsy a ucítil, jak se Setrakian za jeho zády napjal. Když se přiblížili, grafy Kentových životních funkcí se na všech obrazovkách vylepšily – což bylo naprosto neobvyklé.

„Jako ten červ ve sklenici,“ řekl Setrakian. „Cítí nás. Cítí, že je blízko krev.“

„To není možné,“ namítl Efraim.

Postoupil blíž. Jimovy životní funkce a mozková aktivita vzrostly. „Jime,“ oslovil pacienta Efraim.

Jim měl tvář ochablou jako ve spánku, jeho tmavá kůže získala našedlou barvu tmelu. Efraim viděl, že zornice pod zavřenými víčky se rychle pohybují, jako by prodělával manickou spánkovou fázi REM.

Setrakian odhrnul poslední vrstvu průhledného závěsu stříbrnou vlčí hlavou na rukojeti své dlouhé vycházkové hole. „Nechoďte moc blízko,“ varoval. „Proměňuje se.“ Setrakian sáhl do kapsy kabátu. „Vaše zrcátko. Připravte si ho.“

Efraimovu vnitřní kapsu vpředu na saku tížilo zrcátko ve stříbrném rámečku, velké deset krát sedm centimetrů, jeden z mnoha předmětů, které starý muž vzal s sebou ze své sklepní protivampýrské zbrojnice.

„Vidíte se v něm?“

Efraim uviděl ve starém skle svůj obraz. „Jistě.“

„Prosím, podívejte se jím na mě.“

Efraim zrcátko naklonil, aby v něm viděl starcovu tvář. „Dobré.“

Nora řekla: „Vampýři se v zrcadle neodrážejí.“

Setrakian řekl: „Je to trošku jinak. Prosím, teď se jím podívejte na jeho tvář – ale opatrně.“

Zrcátko bylo hodně malé, takže Efraim musel přistoupit k posteli blíž. S nataženou paží podržel zrcátko šikmo nad Jimovou hlavou.

Nejdřív nemohl Jimův obraz zachytit. Vypadal, jako by se Efraimovi hrozně třásla ruka. Ale pozadí, polštář a rám postele, byly jasné a zřetelné.

Jimova tvář byla rozmazaná. Vypadala, jako by se jeho hlava třásla ohromnou rychlostí nebo vibrovala takovou silou, že se jeho rysy nedaly zobrazit.

Efraim rychle odtáhl ruku.

„Postříbření,“ řekl Setrakian a poklepal na své zrcátko. „To je klíčem. Dnešní masově vyráběná zrcadla mají chromovou stříkanou vrstvu, takže nic neukáží. Ale postříbřená zrcadla vždycky prozradí pravdu.“

Efraim se znovu na sebe v zrcátku podíval. Normální. Až na to, že se mu mírně klepala ruka.

Znovu naklonil zrcátko nad Jimovou tváří, snažil se ruku udržet v klidu – a spatřil rozmazanou šmouhu, která měla být Jimovým obrazem. Jako by se jeho tělo zmítalo v strašných bolestech a celá bytost se pohybovala příliš prudce a rychle, než aby se dala zrakem zachytit.

Jenomže nevyzbrojenému zraku se jevil klidný, nehybný.

Efraim podal zrcátko Noře, která po chvíli užasla a zděsila se stejně jako on. „Takže to znamená… že se přeměňuje v… v totéž co kapitán Redfern.“

Setrakian řekl: „Při normálním průběhu infekce dokončují svou proměnu a aktivují krmení po uplynutí jednoho dne a noci. Trvá sedm nocí, než se jedinec zcela promění, protože nemoc musí strávit tělo a přetvořit ho do konečného stavu – nového parazita. Pak zbývá asi třicet nocí do naprosté dospělosti.“

„Naprosté dospělosti?“ ozvala se Nora.

Starý muž řekl: „Modlete se, abychom tu fázi neviděli.“ Ukázal na Jima. „Tepny v lidském krku představují nejrychlejší přístupovou cestu do krevního řečiště, i když stehenní tepna je další přímá cesta.“

Rána na krku byla tak malá, že v té chvíli nebyla vidět. Efraim se zeptal: „Proč krev?“

„Kyslík, železo a spousta dalších živin.“

„Kyslík?“ opakovala Nora.

Setrakian přikývl. „Jejich hostitelská těla se mění. Část proměny spočívá v tom, že se oběhová a trávicí soustava prolnou, spojí se v celek. Podobně jako u hmyzu. Jejich vlastní krevní substance postrádá sloučeniny železa a kyslíku, které zodpovídají za červenou barvu lidské krve. Jejich produkt je tedy bílý.“

„A co orgány?“ vyptával se Efraim. „Redfernovy vypadaly jako zachvácené rakovinou.“

„Tělo je tráveno a proměňuje se. Virus přebírá kontrolu. Už nedýchají. Respirují, což je pouhý zbytkový reflex, ale už neokysličují. Nepotřebné plíce se nakonec scvrknou a jsou adaptovány.“

Efraim řekl: „Když Redfern zaútočil, v ústech byl vidět mohutně vyvinutý výrůstek. Jako dobře vyvinuté svalnaté žihadlo, pod jazykem.“

Setrakian přikývl, jako by souhlasil s Efraimovým názorem na počasí. „Naplní se krví, když se krmí. Jejich tkáň zrudne skoro do karmínova, včetně očních bulev, kutikuly. Jejich žihadlo, jak tomu říkáte, je ve skutečnosti konverze, přestavěný hltan, dýchací trubice a plicní laloky s nově narostlou tkání. Něco jako když se obrátí naruby rukáv kabátu. Vampýr dokáže vysunout ten orgán z hrudní dutiny a střelit jím na vzdálenost metr dvacet až metr osmdesát. Při pitvě dospělé oběti najdete svalovinu, lalok, který mechanismus pohání při krmení. Vyžadují pouze pravidelné trávení čisté lidské krve. Možná jsou v tomto ohledu jako diabetici. Nevím. Vy jste lékař.“

„To jsem si myslel,“ zamumlal Efraim. „Až do dneška.“

Nora řekla: „Domnívala jsem se, že upíři pijí panenskou krev. Že lidi hypnotizují… mění se v netopýry…“

Setrakian řekl: „Představy o nich jsou velmi romantické. Ale pravda je víc… jak bych to měl říct?“

„Zvrácená,“ napověděl Efraim.

„Nechutná,“ přidala se Nora.

„Ne,“ opravil je Setrakian. „Banální. Našel jste čpavek?“ Efraim přikývl.

„Mají velmi kompaktní zažívací systém,“ pokračoval Setrakian. „Nemají místo pro uskladnění potravy. Všechna nestrávená plazma a jiné zbytky musejí být vypuzeny, aby udělaly místo pro další výživu. Hodně se v tom podobají klíšťatům – ta rovněž vyměšují zároveň s krmením.“

Najednou se teplota v kóji změnila. Setrakianův hlas klesl do mrazivého šepotu.

„Strigoi,“ zasyčel. „Je tu.“

Efraim se podíval na Jima. Jim měl otevřené oči, zornice temné, bělima kolem nich získávala našedle oranžovou barvu, skoro jako nebe na sklonku dne. Civěl na strop.

V Efraimovi klíčil strach. Setrakian ztuhl, jeho znetvořená ruka se vznášela poblíž stříbrné rukojeti vycházkové hole – byl připraven udeřit. Efraim cítil energii, která z odhodlaného starce čišela, a vyděsila ho nesmírná, prastará nenávist, kterou uviděl v jeho očích.

„Profesore…“ řekl Jim, ale byl to jenom slabý sten, který mu vyšel ze rtů. Pak se víčka znovu zavřela a Jim opět upadl do tranzu podobného fázi REM.

Efraim se otočil ke starci. „Jak to… že vás zná?“

„On mě nezná,“ opravil ho Setrakian stále v pohotovosti, připravený udeřit. „Je teď jako dálkově řízený automat, stal se částí roje. Skládá se z mnoha součástí, ale jediné vůle.“ Podíval se na Efraima. „Tu věc musíme zničit.“

„Cože?“ lekl se Efraim. „Ne.“

„Už to není váš přítel,“ řekl Setrakian. „Už je z něj váš nepřítel.“

„I když je to pravda, je to stále můj pacient.“

„Ten muž není nemocný. Hranice nemoci už překročil. Během několika hodin z něj nezůstane vůbec nic. Kromě toho – je nesmírně nebezpečné ho tu nechávat. Bude to stejné jako s tím pilotem, velmi ohrozíte ostatní lidi v této budově.“

„Co když… co když nedostane krev?“

„Bez výživy začne kolabovat. Po osmačtyřiceti hodinách bez krmení jeho tělo začne selhávat, systém začne spotřebovávat svaly lidského těla a tukové buňky, a pomalu a bolestivě se bude konzumovat. Až zůstanou pouze vampýrské systémy.“

Efraim prudce vrtěl hlavou. „Já musím zformulovat nějaký protokol pro léčbu. Jestli tuhle chorobu působí virus, potřebuju se dopracovat nějakého léku.“

Setrakian řekl: „Existuje jenom jeden lék. Smrt. Zničení těla. Milosrdná smrt.“

Efraim vyjel: „My nejsme veterináři. Nemůžeme prostě uspat lidi, kteří jsou příliš nemocní, než aby přežili.“

„S pilotem jste to udělal.“

Efraim zakoktal: „To bylo něco jiného. Zaútočil na Noru a Jima – zaútočil i na mě.“

„Vaše filosofie sebeobrany, pokud je správně aplikována, je pro tuto situaci naprosto vhodná.“

„Stejně by se hodila filosofie genocidy.“

„A pokud je tohle jejich cílem – totální porobení lidské rasy – jak odpovíte?“

Efraim se nechtěl zaplétat do nějakých abstrakcí. Hleděl na ležícího kolegu. Přítele.

Setrakian viděl, že v tuto chvíli jejich názor nezmění, zatím.

„Tak mě zaveďte k pozůstatkům toho pilota. Snad vás dokážu přesvědčit.“

Nikdo nepromluvil, když sjížděli výtahem do suterénu. Tam místo zamčených dveří do márnice našli dveře dokořán a u nich hlouček policistů a úřednici z nemocnice.

Efraim se přihnal k nim. „Co to tu vyvádíte…?“

Uviděl, že dveřní zárubně jsou poškrábané, kovový rám dveří zprohýbaný a vypáčený, zámek rozbitý zvenčí.

Úřednice dveře neotevřela. Někdo se do nich vloupal.

Efraim rychle nahlédl dovnitř.

Stůl byl prázdný. Redfernovo tělo zmizelo.

Efraim se obrátil k úřednici, chtěl další informace, ale jen užasle sledoval, jak před ním couvá, ohlíží se po něm a hovoří s policisty.

Setrakian navrhl: „Měli bychom okamžitě jít.“

Efraim řekl: „Ale já musím zjistit, kde je jeho tělo.“

„Je pryč,“ řekl Setrakian. „Nikdy se nenajde.“ Stařec popadl Efraima za paži překvapivě silně. „Jsem přesvědčený, že posloužil svému účelu.“

„Účelu? Jakému zase?“

„Nepochybně měl odvést pozornost. Protože není o nic víc mrtvý než ti cestující, kteří kdysi také leželi v márnicích.“

Sheepshead Bay, Brooklyn

Čerstvá vdova Glory Muellerová právě hledala na internetu, jaký je postup v případě, že manžel zemře bez poslední vůle, když tu si všimla zprávy o ztracených mrtvolách z letu 753. Klikla na odkaz a přečetla si text označený AKTUALIZUJEME. Federální úřad pro vyšetřování prý bude za hodinu pořádat tiskovou konferenci, kde oznámí novou a vyšší odměnu za jakoukoli informaci o tělech obětí tragédie Regis Air, která zmizela z márnice.

Tahle zpráva v ní probudila hluboko zasutý strach. Z nějakého důvodu si právě v té chvíli vzpomněla, že když se včera v noci probudila ze sna, zaslechla z podkroví jakési zvuky.

Ze sna, kvůli kterému se probudila, si pamatovala jen to, že Hermann, její právě zesnulý manžel, vstal z mrtvých a vrátil se k ní. Došlo k nějakému omylu a ta divná tragédie letu 753 se vlastně nikdy nestala, a Hermann dorazil k zadním dveřím jejich domu v Sheepshead Bay s tím svým úsměvem, kterým říkal Už sis myslela, že ses mě zbavila, a dožadoval se večeře.

Na veřejnosti hrála Glory roli tiše truchlící vdovy a byla odhodlaná v tom pokračovat i během jakéhokoli vyšetřování nebo soudů, které jí přijdou do cesty. Ale byla možná jediná, která tragickou událost, jež si po třinácti letech společného života vyžádala manželův život, považovala za velký dar.

Třináct let manželství. Třináct let neustálého bití. Stupňovalo se s každým uplynulým rokem a docházelo k tomu stále častěji i před chlapci, kterým teď bylo devět a jedenáct. Glory žila v neustálém strachu z jeho proměnlivých nálad a dokonce se uchýlila – pouze ve fantazii, protože pokoušet se o to ve skutečnosti bylo příliš nebezpečné – k úvahám, jaké by to bylo sbalit kluky a odjet, až bude manžel na týdenní návštěvě u matky v Heidelbergu. Ale kam by se vrtla? A hlavně – co by s ní a s chlapci provedl, až by ji našel, což by se nepochybně stalo?

Ale bůh je dobrý, protože nakonec vyslyšel její modlitby. Glory – i její chlapci – byli vysvobozeni. Ten černý mrak násilí nad jejich domem se nakonec zvedl.

Došla ke schodům a pohlédla do patra, kde byla ve stropu padací dvířka s kusem lana na otvírání.

Mývalové. Vrátili se. Prvního chytil v podkroví Hermann. Odnesl strachem šíleného vetřelce na zadní dvorek a provedl exekuci přímo před svými syny…

Už nikdy nic takového. Už se neměla čeho bát. Chlapci se vrátí domů nejdřív za hodinu, takže se rozhodla, že vyleze nahoru hned. Stejně měla v plánu začít přebírat Hermannovy věci. V úterý jezdili popeláři a ona chtěla mít všechny ty krámy do té doby pryč.

Potřebovala nějakou zbraň a první, co ji napadlo, byla Hermannova mačeta. Přivezl si ji před několika lety a uchovával ji zabalenou ve voskovaném plátně v zamčené plastové kůlničce na nářadí u domu. Když se ho zeptala, proč si něco takového vůbec pořizoval – nářadí do džungle tady, v Sheepshead Bay – zavrčel jenom: „Člověk nikdy neví.“

Ty neustálé zastřené výhrůžky patřily k jeho každodennímu zastrašování. Stáhla klíč z háčku za dveřmi do spíže, vyšla ven a odemkla zámek. Voskované plátno našla zahrabané pod zahradním nářadím a starou, třískami se ježící soupravou na kroket, kterou dostali jako svatební dar (a teď z ní udělá třísky na podpal). Odnesla balíček do kuchyně, položila ho na stůl a na chvilku se zastavila, než ho rozbalila.

S tím předmětem si vždycky spojovala zlo. V jejích představách vždycky nějak ovlivňoval osud této domácnosti a možná byl nástrojem, kterým se Hermann chystal nakonec Glory zahubit. Proto mačetu rozbalovala velmi opatrně, jako by to byla zavinovačka spícího démonka. Hermann nikdy neměl rád, když mu sahala na osobní věci.

Čepel byla dlouhá, široká a plochá. Rukojeť byla omotaná koženými řemínky, které předchozí vlastník ohmatal do měkké hnědi. Zvedla ji, obrátila, potěžkala tu zvláštní věc v ruce. Zahlédla svůj odraz ve dvířkách mikrovlnky a ten pohled ji vyděsil. Žena v kuchyni třímá mačetu.

Hermann ji dohnal k šílenství.

Vyšla nahoru s mačetou v ruce. Zastavila se pod dvířky ve stropě a hmátla po dolním uzlu bílého lana, které viselo dolů. Pružiny zasténaly a dvířka se otevřela dolů v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Ten hluk by měl zahnat všechny tvory, kteří tu nemají co dělat. Napínala uši, jestli nezaslechne cupitání nožiček, ale neslyšela nic.

Hmátla po vypínači, ale nahoře se nerozsvítilo. Několikrát vypínačem cvakla, ale pořád nic. Nebyla nahoře od Vánoc a žárovka se mohla od té doby vypálit. Mezi trámy byl však proříznutý malý světlík, takže světla tam bude dost.

Stáhla skládací schůdky a vydala se nahoru. Třemi kroky se ocitla očima v úrovni podlahy v podkroví. Nebylo dokončené, mezi nezakrytými nosníky byla vidět izolace, růžová skelná vata podložená fólií. Křížem byla na půdě položená překližka, která tvořila chodníčky do všech čtvrtin půdy, kam ukládali různé věci.

Byla tu větší tma, než čekala, a pak si všimla, že dva regály se starým šatstvem jsou přestěhované tak, že kvůli nim dovnitř nepadá skoro žádné světlo zvenčí. Byly to její šaty z dob před Hermannem, uložené v plastových obalech už třináct let. Vydala se po překližkovém chodníčku a přesunula regály tak, aby nebránily světlu. Při tom ji napadlo, že by šaty mohla roztřídit a zavzpomínat na staré časy. Ale pak si všimla, že kus za chodníčkem je vidět mezi dvěma dlouhými nosníky holý kus podlahy, protože tam z nějakého důvodu izolace chybí.

Pak si všimla dalšího holého místa.

A dalšího.

Ztuhla. Najednou vycítila, že za ní někdo stojí. Bála se otočit – ale pak si vzpomněla, že má v ruce mačetu.

Za ní, v nejvzdálenějším a nejtmavším koutě půdy, ležely bez ladu a skladu na hromadě pruhy vytahané izolace. Některé kusy skelné vaty byly roztrhané, jako by si tam nějaké zvíře stavělo obrovské hnízdo.

Žádný mýval. Něco většího. Mnohem většího.

Hromada se ani nepohnula a vypadala, že je v ní něco schováno. Skrýval tu Hermann nějakou podivnost, o které se neměla dozvědět? Jaké temné tajemství tu zahrabal?

Pozvedla ruku s mačetou, chytila konec jednoho izolačního pruhu a stáhla ho z hromady. Byl to dlouhý pruh a pod ním…

… nic.

Takže odtáhla druhý pruh – a zarazila se, když se pod ním ukázala chlupatá mužská paže.

Glory tu paži znala. Také znala dlaň, která k ní patří. Znala je velmi důvěrně.

Nemohla uvěřit vlastním očím.

Mačetu stále držela před sebou, když odtáhla další kus izolace.

Jeho košile. Jedna z těch s krátkými rukávy, v nichž chodil nejraději, i v zimě. Hermann byl marnivý, pyšný na své chlupaté paže. Hodinky a snubní prsten byly pryč.

Glory stála jako uhranutá a pomalu jí prosakoval strach. Ale musela se přesvědčit. Sáhla po dalším kusu izolace, a když ho odtáhla, sesunula se stranou skoro celá hromada.

Na půdě tu spal její mrtvý manžel Hermann. Na lůžku z rozcupované růžové skelné vaty, úplně oblečený až na boty – chodidla měl špinavá, jako by chodil bos.

Nedokázala ten šok zpracovat. Nemohla to nijak pochopit. Manžel, o němž se domnívala, že se ho zbavila. Toho tyrana, rváče, násilníka.

Stála nad jeho spícím tělem s mačetou jako Damoklovým mečem, který je připraven dopadnout, jestli se byť jenom pohne.

Potom pomalu paži spustila, ostří mačety se ocitlo u jejího boku. Uvědomila si, že Hermann je jenom duch. Člověk, který vstal z mrtvých, se tu objevil, aby ji strašil až do smrti. Nikdy se ho nezbaví.

Zrovna když si to pomyslela, Hermann otevřel oči.

Víčka se odsunula z bulev a zahleděla se přímo vzhůru.

Glory ztuhla. Chtěla utéct a křičet, ale nedokázala ani jedno.

Hermannova hlava se začala otáčet, až se strnulý pohled upřel na ni. Stejný posměšný pohled jako vždy. Ten úšklebek. Ten pohled, který vždycky věštil něco zlého.

A pak jí v hlavě cosi cvaklo.

Ve stejném okamžiku, o čtyři domy dál v ulici, stála tříletá Lucy Needhamová na příjezdové cestě u domu a krmila svoji milovanou panenku oblíbenými sýrovými sušenkami. Lucy přestala jíst, protože ji hlasité křupání rušilo, a zaposlouchala se do tlumeného křiku a prudkých ran, jako by někdo do čehosi sekal… někde blízko. Zvedla hlavu a podívala se na jejich dům, pak na sever a nakrčila nosík, jak byla upřímně zmatená. Stála docela tiše, z otevřené pusy jí vylézal jazyk pokrytý oranžovou vrstvou rozkousaných sýrových čipsů, a poslouchala ty nejdivnější zvuky, s jakými se zatím v životě setkala. Chystala se to říct tatínkovi, až vyjde ven s telefonem, ale najednou se jí pytlík čipsů rozsypal, takže si dřepla a začala je ze země sbírat a pojídat, a když na ni zaječeli, ať toho okamžitě nechá, na celou věc zapomněla.

Glory stála na půdě s mačetou pevně sevřenou v rukou, prudce oddychovala a snažila se ovládnout žaludek. Hermann ležel rozsekaný na kusy mezi ulepenou růžovou izolací a stěna na půdě byla pocákaná čímsi bílým.

Bílým?

Glory se klepala, zhnusená do morku kostí. Obhlížela škodu, kterou natropila. Dvakrát se jí mačeta zasekla do dřevěného trámu a ona s ní musela divoce viklat sem a tam, aby ji vyprostila a mohla dál sekat do jeho masa, a v duchu při tom viděla, jak se jí Hermann snaží mačetu vykroutit.

Couvla o krok. Měla přízračný pocit, že není ve svém těle. To, co udělala, bylo šokující.

Hermannova rozšklebená hlava se odkutálela mezi dva trámy a zůstala obličejem dolů. Na tvář měl přilepený chomáč růžové izolace jako cukrovou vatu. Trup měl posekaný a probodaný, stehna rozříznutá až na kost, z rozkroku mu vybublávala bílá tekutina.

Bílá?

Ucítila, že jí něco ťuká na sandál, ťuk-ťuk-ťuk. Uviděla na sandálu krev – červenou – a uvědomila si, že se sama nějak zranila, na levé paži, ale žádnou bolest necítila. Zvedla ruku, aby si ji prohlédla, a na překližku pleskaly tučné, červené krůpěje.

Bílá?

Uviděla, jak se zahemžilo cosi malého a tmavého. Viděla rozmazaně, takže divoce zamrkala, stále z ní ještě nevyprchal ten vražedný vztek. Nemohla se na zrak spolehnout.

Cosi ji zasvědilo na kotníku, pod zakrváceným sandálem. Svědění postupovalo po noze nahoru, takže se plácla po stehně plochou stranou bíle ulepené mačety.

Potom ji cosi zalechtalo vpředu na druhé noze. A navíc v pase. Uvědomila si, že prodělává nějakou hysterickou reakci, má pocit, že na ni lezou brouci. Couvla o další krok a z překližkového chodníčku skoro upadla.

Potom měla příšerný pocit, že se jí cosi svíjí kolem rozkroku, a najednou ji zasvědilo v konečníku. Jako by jí do něj cosi vklouzlo, což ji přinutilo nadskočit a stisknout hýždě, jako by se jí strašně chtělo na velkou. Svěrač se však roztáhl a Glory tak dlouho stála jako ochrnutá, až ten pocit začal slábnout. Dovolila si povolit sevření a uvolnit se. Musí do koupelny. Vyrušilo ji však další svědění, tentokrát v rukávu halenky. A najednou ji v ráně na paži hrozně pálilo.

Následovala svíravá bolest hluboko v břiše, až se zlomila v pase. Mačeta upadla na překližku a z úst Glory vyšel zmučený výkřik znásilňované ženy. Cítila, jak se jí po paži cosi dere vzhůru – tentokrát masem, vlnila se jí kůže – a zatímco jí z otevřených úst vycházel jekot, další vlásečnicový červ se jí sesmykl ze zátylku po čelisti až ke rtům, pronikl lícní stěnou a vplazil se jí do krku.

Freeburg, New York

Efraim ujížděl na východ po dálnici Cross Island do okresu Nassau, a noc se rychle blížila.

Ptal se: „Takže vy mi říkáte, že mrtví z letadla, co byli uložení v márnicích ve městě a teď je hledá celé město, se prostě sebrali a šli domů?“

Starý profesor seděl na zadním sedadle s kloboukem na klíně. „Krev žádá krev,“ řekl. „Jakmile se mrtví promění, vydají se nejdřív hledat rodinu a přátele, kteří ještě nejsou nakažení. V noci se vracejí k těm, se kterými je pojilo nějaké citové pouto. Ke svým milovaným. Nejspíš je to něco jako instinktivní hledání domova. Stejný animální pud, který vede ztracené psy stovky kilometrů zase k majiteli. Tyhle tvory pohání pudy. Aby se nakrmili, schovali, usadili se.“

„Vracejí se k lidem, kteří je oplakávají,“ řekla Nora, která seděla vpředu vedle Efraima. „Aby na ně zaútočili a nakazili je?“

„Aby se nakrmili. Nemrtví mají v povaze mučit živé.“

Efraim mlčky odbočil z dálnice. Tahle vampýrská záležitost byla pro jeho hlavu to, co zkažené jídlo pro žaludek: mozek to prostě odmítal strávit. Přežvykoval to pořád dokola, ale poradit si s tím nedokázal.

Když ho Setrakian požádal, aby vybral nějakého cestujícího ze seznamu obětí letu 753, jako první ho napadla ta malá holčička, Emma Gilbartonová. Ta, kterou v letadle našel, jak se stále drží s matkou za ruku. Připadalo mu, že to bude dobrý test Setrakianovy hypotézy. Jak by mohla jedenáctiletá mrtvá holčička docestovat v noci z márnice v Queensu až do rodinného domu ve Freeburgu?

Jenomže když teď Efraim zastavoval před domem Gilbartonových – důstojným georgiánským domem na široké ulici s rozlehlými zahradami – uvědomil si, že pokud se pletou, tak budou rušit ze smutku muže oplakávajícího rodinu, ztrátu manželky a jediného dítěte.

A to nebyl Efraimův obor.

Setrakian vystoupil z exploreru, posadil si klobouk na hlavu a do ruky vzal dlouhou vycházkovou hůl, o kterou se nepotřeboval opírat. Ulice byla v tuto večerní hodinu tichá, v některých vedlejších domech svítila světla, ale nikdo nebyl venku, žádná auta tudy neprojížděla. Ve všech oknech u Gilbartonových byla tma. Setrakian podal Efraimovi i Noře baterky s tmavými žárovkami, které vypadaly jako jejich služební lumy, jenomže byly těžší.

Došli ke dveřím a Setrakian hlavicí hole stiskl zvonek. Když nikdo neotvíral, vzal za kliku, o kterou se opřel jenom dlaní schovanou v rukavici, a špičky prstů držel ve vzduchu. Nenechával otisky.

Efraim si uvědomil, že stařík něco takového nedělá poprvé.

Hlavní dveře byly pevně zamčené. „Pojďte,“ pobídl je Setrakian.

Sešli po schodech zase dolů a vydali se na druhou stranu domu. Zahradu vzadu tvořila prostorná mýtina zaříznutá do okraje vzrostlého lesa. Měsíc, který vyšel brzo, vrhal docela dost světla, takže se po trávníku táhly náznaky jejich stínů.

Setrakian se zastavil a kamsi ukázal holí.

Nad vchodem do sklepa se zvedala šikmá vchodová nástavba a její dveře zely do noci dokořán.

Starý muž pokračoval k nástavbě a Efraim a Nora šli za ním. Do tmavého sklepa vedly kamenné schody. Setrakian obhlédl vysoké stromy obklopující dvorek.

Efraim namítl: „Nemůžeme jen tak vlézt dovnitř.“

„Po západu slunce je to nesmírně riskantní,“ souhlasil Setrakian. „Ale nemůžeme si dovolit ten luxus a čekat.“

Efraim odporoval: „Tak jsem to nemyslel – ale tohle je nedovolené vniknutí. Měli bychom nejdřív zavolat policii.“

Setrakian vzal Efraimovi lampu a káravě se na něj podíval. „To, co tu musíme udělat… pro to by neměli pochopení.“

Rozsvítil lampu a dvě purpurové žárovky se rozzářily černým světlem. Byly podobné forenzním baterkám, jaké používal Efraim, ale svítily jasněji a ostřeji a napájely je větší baterie.

„Černé světlo?“ zeptal se Efraim.

„Černé světlo je pouze dlouhovlnné ultrafialové světlo, neboli UVA. Leccos ukáže, ale je neškodné. UVB má střední vlnovou délku a může způsobit spáleniny od slunce nebo rakovinu kůže. Tohle…“ Dával pozor, aby paprskem nemířil na ně ani na sebe. „… tohle je krátkovlnné UVC. Zabíjí zárodky a používá se na sterilizaci. Excituje a rozbíjí vazby DNA. Přímá expozice je pro lidskou kůži velmi škodlivá. Ale u vampýra – tohle světlo je proti němu zbraň.“

Starý muž s rozsvícenou lampou se vydal po schodech dolů, v druhé ruce držel svou hůl. Ultrafialové spektrum osvětluje jen málo a UVC spíš šero zhoršuje než rozptyluje. Když z chladné noci vcházeli do studeného betonového sklepa, na kamenných zdech u schodů svítil mech jako bílý přízrak.

Uvnitř Efraim rozeznal tmavý obrys schodiště, které stoupalo do přízemí. Byla tu ještě prádelna a starý stroj na pinball.

A na podlaze leželo tělo.

Muž v kostkovaném pyžamu. Efraim, profesionální lékař, k němu ihned reflexivně zamířil – ale pak se zarazil. Nora zašátrala po zdi u vnitřních dveří a našla tam vypínač, ale když jím cvakla, nerozsvítilo se.

Setrakian se přiblížil k muži a přistrčil mu lampu těsně ke krku. Zvláštní indigová zář odhalila malou, dokonale rovnou štěrbinu, kousek nalevo od středu hrdla. Modře zazářila.

„Proměnil se,“ řekl Setrakian.

Stařík strčil lampu zase Efraimovi do rukou. Nora rozsvítila svoji baterku a posvítila jí tomu muži do obličeje. Ukázalo se, že pod kůží se cosi horečně pohybuje, jakási chmurná maska smrti, která se svíjí a přesunuje a působí zlověstně, i když se nedalo přesně říct proč.

Setrakian obešel sklep a u pracovního stolu v rohu našel opřenou novou sekeru s naleštěným dřevěným topůrkem a lesklým červeno-stříbrným ocelovým ostřím. Vzal ji do sukovatých prstů a vrátil se s ní k ostatním.

„Počkejte,“ zarazil ho Efraim.

Setrakian řekl: „Prosím, ustupte, doktore.“

„On tu jenom leží,“ naléhal Efraim.

„Brzy vstane.“ Stařec ukázal ke kamenným schodům, které vedly k otevřeným dveřím ven, ale nespouštěl oči z muže na podlaze. „Ta dívka je už venku. Krmí se na jiných.“ Setrakian si připravil sekeru. „Nežádám, abyste mi odpouštěl, doktore. V tuto chvíli jen žádám, abyste ustoupil stranou.“

Efraim viděl, jak je Setrakian odhodlaný, a věděl, že se stařec tou sekerou rozmáchne, ať už mu bude stát v cestě nebo ne. Efraim tedy couvl. Sekera byla na Setrakianův vzrůst i věk velká, protože když ji zvedl oběma rukama nad hlavu, tupý konec se mu skoro dotýkal beder.

Pak však ruce uvolnil a spustil je k tělu.

Otočil hlavu k otevřeným vnějším dveřím a zaposlouchal se.

Efraim to konečně uslyšel také. Šustot suché trávy, v níž něco našlapuje.

Nejdřív ho napadlo, že je to nějaké zvíře. Ale nebylo. Šustění mělo jednoduchou kadenci typickou pro dvounožce.

Kroky. Lidské – nebo kdysi lidské. A blížily se.

Setrakian spustil sekeru. „Postavte se ke dveřím. Potichu. Jakmile vstoupí, zavřete za ní.“ Vzal si od Efraima lampu a výměnou mu do rukou vtiskl sekeru. „Nesmí uniknout.“

Stáhl se ke zdi, o niž měl opřenou hůl, tedy na opačné straně, než byly dveře. Potom lampu zhasl a zmizel v naprosté tmě.

Efraim stál vedle otevřených dveří do sklepa zády přitisknutý ke zdi. Nora byla vedle něj a oba se v tom cizím sklepě třásli. Kroky se blížily, kdosi zlehka a tiše došlapoval na trávu.

Kroky se zastavily nad schody. Na podlahu ve sklepě dopadl jemný stín, vykreslený měsícem: hlava a ramena.

Kroky se vydaly dolů.

Pod schody, těsně přede dveřmi, se zastavily. Efraim – ani ne metr daleko, se sekerou přimáčknutou k hrudi – byl jako uhranutý dívčiným profilem. Malá a s blond vlasy, které jí spadaly na ramena obyčejné noční košile dlouhé po lýtka. Byla bosá, paže jí volně visely k bokům a stála podivně nehybně. Hrudník se jí zdvíhal a klesal, ale v měsíčním světle bylo vidět, že jí od úst nestoupá žádná pára.

Později se Efraim dozví mnohem víc. Že se jí nesmírně zlepšil sluch a čich. Že slyšela pulsování krve v jeho, Nořině i profesorově těle, a cítila kysličník uhličitý z jejich dechu. Zjistí, že zrak je z jejích smyslů nejméně přesný. Byla nyní ve stadiu, kdy ztrácela barevné vidění, přičemž termální zobrazování – schopnost „číst“ tepelné stopy jako monochromatické aury – se ještě plně nevyvinulo.

Udělala několik kroků a vyšla z obdélníku slabého měsíčního světla do úplné tmy ve sklepě. Do sklepa vstoupil duch. Efraim měl zavřít dveře, ale dívčina přítomnost ho prostě ochromila.

Obrátila se k místu, kde stál Setrakian, a zaměřila se na něj. Starý muž rozsvítil lampu. Dívka se dívala do světla úplně bez výrazu. Pak k ní muž vykročil. Cítila žár lampy a obrátila se ke dveřím, aby unikla.

Efraim je zabouchl. Těžké dveře jen zaduněly a otřásly celými základy. Efraim měl pocit, že se dům na ně zřítí.

Mladá dívenka, Emma Gilbartonová, je už spatřila. Z boku ji osvětlovalo fialové světlo a Efraim viděl zářící stopy indiga na rtech a drobné, pěkné bradě. Vypadala divně, jako by se vydala na večírek s fosforeskujícím líčením.

Vzpomněl si: v ultrafialovém světle svítí krev indigově.

Setrakian držel rozzářenou lampu před sebou a s její pomocí dívku odháněl od sebe. Její reakce byla animální a zmatená, odtahovala se, jako by jí hrozili zapálenou pochodní. Setrakian ji bezohledně pronásledoval, až ji dotlačil ke zdi. Z hloubi hrdla se jí vydral jakýsi tichý zvuk, úzkostný sten.

„Doktore,“ zavolal Setrakian na Efraima. „Doktore, pojďte. Rychle!“

Efraim se přiblížil k dívce, vzal od Setrakiana lampu a podal mu sekeru – celou dobu držel světlo namířené na dívku.

Setrakian couvl. Odhodil sekeru, která se s řinčením svezla po podlaze. Uchopil do rukou svoji dlouhou vycházkovou hůl a podržel ji těsně pod rukojetí s vlčí hlavou. Jediným pevným otočením zápěstí oddělil rukojeť od zbytku.

Z dřevěné pochvy Setrakian vytáhl meč ukovaný ze stříbra.

„Honem,“ pobízel ho Efraim, který nespouštěl oči z dívky, která se svíjela u zdi, kde ji držely vražedné paprsky lampy.

Když dívka spatřila ve starcových rukou čepel, která zářila skoro bíle, v obličeji se jí objevilo cosi jako strach. Potom ten strach zesílil.

„Rychle!“ naléhal Efraim, který to chtěl mít už za sebou. Dívka zasyčela a uvnitř, pod kůží, se jí objevil temný stín, démon, který se chtěl prodrat ven.

Nora pozorovala dívčina otce, který stále ležel na podlaze. Jeho tělo se začalo škubat, oči se otvíraly. „Profesore?“ ozvala se Nora. Ale starý muž měl plno práce s tou dívkou.

Nora pozorovala, jak si Gary Gilbarton sedá, pak se zvedá na nohy. Mrtvý muž, bosý a v pyžamu, tu najednou stál s otevřenýma očima.

„Profesore?“ znervózněla Nora a rozsvítila svou lampu.

Lampa zapraskala. Nora s ní zatřásla a zabušila do dna, kudy se vkládají baterie. Purpurové světlo zablikalo, pak zhaslo – a znovu zamrkalo.

„Profesore!“ zaječela.

Mihotavé světlo upoutalo Setrakianovu pozornost. Otočil se k muži, který vypadal zmateně a nejistý v nohou. Setrakian ho spíš díky obratnosti než síle zneškodnil několika bodnutími do břicha a hrudi. Z děr v pyžamovém kabátku začala proudit bílá tekutina.

Efraim, který zůstal na dívku sám, pozoroval, jak v ní přebírá vládu démon, a jelikož nevěděl, co se za ním děje, zavolal: „Profesore Setrakiane!“

Setrakian mířil rány do podpažních jamek muže, aby ho přinutil připažit, pak mu prosekl šlachy pod koleny a tím ho dostal na všechny čtyři. Gilbarton měl zvednutou hlavu a nechráněný krk, takže Setrakian pozvedl meč, vyrazil jakási slova v cizím jazyce – znělo to jako pochmurný rozsudek – pak čepel projela muži krkem, oddělila hlavu od trupu a tělo se zhroutilo na podlahu.

„Profesore!“ opakoval Efraim, který držel dívku světlem lampy v šachu a mučil ji – dívku zhruba v Zackově věku. Její oči měly stále sytější indigovou barvu – ronila krvavé slzy – a ta bytost v ní zuřila.

Otevřela ústa, jako by chtěla promluvit. Skoro jako by chtěla zpívat. Ústa se však otvírala stále víc a pak se vynořila ta věc, žihadlo z měkkého patra pod jazykem. Výrůstek se prodlužoval, zatímco výraz v dívčiných očích se měnil ze smutku v hlad, skoro začínaly svítit očekáváním.

Starý muž se k ní otočil s napřaženým mečem. „Ustup, strigoi!“ pronesl.

Dívka se otočila ke starci, oči jí stále svítily. Setrakianův stříbrný meč byl kluzký bílou krví. Odříkal stejná slova jako předtím a meč podržel v obou rukou nad ramenem. Efraim uskočil ve chvíli, kdy čepel zasvištěla vzduchem.

V poslední chvíli pozvedla paži na protest a meč jí uřízl ruku v zápěstí, než jí oddělil hlavu od krku. Řez byl čistý a dokonale rovný. Na zeď vyšplíchla bílá krev – nebyl to tepenný výtrysk, jenom odporné cáknutí – a tělo se zhroutilo na zem, hlava a ruka dopadly na ně a hlava se odkutálela.

Setrakian spustil meč, vyprostil z Efraimových rukou lampu a podržel skomírající paprsek těsně u dívčina otevřeného krku, skoro jako ve vítězném gestu. Ale o žádný triumf tu nešlo: Efraim viděl, jak se rozšiřující se kaluž husté bílé krve čímsi hemží.

Byli to parazitičtí červi. Když na ně dopadlo světlo, křečovitě se zkroutili a znehybněli. Starý muž celé místo ozařoval.

Efraim uslyšel na kamenných schodech kroky. Byla to Nora, vybíhala ven. Rozběhl se za ní, skoro zakopl o bezhlavé tělo dívčina otce, ale pak se také vynořil na trávník a noční vzduch.

Nora utíkala ke kymácejícím se tmavým stromům. Dohnal ji dřív, než se k nim dostala, přitáhl ji k sobě a pevně ji objal. Zakřičela s ústy přimáčknutými k jeho hrudníku, jako by se bála zakřičet volně do noci, a on ji tak držel, dokud se na dvorku neobjevil i Setrakian.

V chladném nočním vzduchu se jeho dech srážel do páry, hrudník se mu po tom výkonu prudce vzdouval. Přitiskl si prsty na srdce. Bílé vlasy měl rozcuchané a v měsíčním světle mu jen svítily, takže vypadal jako šílený – šílené však v tu chvíli připadalo Efraimovi všechno.

Setrakian si otřel meč o trávník a pak ho zastrčil do pochvy ve své holi. Pevně oba kusy spojil otočením závitu a příliš dlouhá vycházková hůl byla zase jako dřív.

„Teď je vysvobozená,“ řekl. „Ta dívenka s otcem už mají klid.“

V měsíčním světle si prohlížel boty a manžety kalhot, jestli je nemá od vampýrské krve. Nora se na něj dívala vytřeštěnýma očima. „Kdo jste?“

„Jenom poutník,“ odpověděl. „Stejně jako vy.“

Vrátili se k Efraimovu autu. Efraim si připadal na prostranství před domem jako nahý a byl hrozně nervózní. Setrakian otevřel dveře auta a vytáhl rezervní balení baterií. Vyměnil baterie v Efraimově lampě a krátce zkušebně posvítil fialovým světlem na bok dodávky.

Setrakian řekl: „Počkejte tady, prosím.“

„Na co?“ zeptal se Efraim.

„Viděli jste, že má krev na rtech a bradě. Byla zarudlá. Nakrmená. Tohle ještě neskončilo.“

Starý muž se vydal k sousednímu domu a Efraim se za ním díval. Nora poodešla od Efraima a opřela se o dodávku. Ztěžka polykala, jako by se jí chtělo zvracet. „Zrovna jsme zabili dva lidi, přímo ve sklepě jejich domu.“

„Tuhle nemoc šíří lidé. Nelidé.“

„Vampýři, panebože…“

Efraim řekl: „Pravidlo číslo jedna pokaždé zní – bojuj s chorobou, ne s jejími oběťmi.“

„Přece nebudeš ty nemocné démonizovat,“ namítla Nora.

„Jenomže teď… teď z těch nemocných opravdu jsou démoni. Infikovaní jsou aktivní přenašeči nemocí a my je musíme zastavit. Zabít. Zničit.“

„Co na to řekne ředitel Barnes?“

Efraim rozhodl: „Nemůžeme na něj čekat. Už jsme čekali až moc dlouho.“

Zmlkli. Setrakian se brzy vrátil s vycházkovou holí-mečem na vampýry a ještě horkou lampou. „Hotovo,“ oznámil.

„Hotovo?“ ozvala se Nora, stále vyděšená tím, co právě viděla. „A co teď? Uvědomujete si, že v tom letadle bylo přes dvě stě lidí?“

„Je to mnohem horší. Máme tu druhou noc. Právě probíhá druhá vlna infekce.“

Patricie si energicky prohrábla vlasy, jako by chtěla vytřást promarněné hodiny dalšího uplynulého dne. Zjistila, že se vyloženě těší, až se Mark vrátí domů, a nejen kvůli pocitu uspokojení, až mu konečně vrazí děti a řekne: „Tu máš.“ Chtěla ho zpravit o jediné pořádné novince dnešního dne, totiž že chůva Lussových – kterou Patricie špehovala mezi žaluziemi v oknech jídelny, odkud byl výhled na ulici – vyběhla z domu Lussových ani ne pět minut po příjezdu, navíc děti nejsou nikde v dohledu a ta stará černoška běžela, jako by ji někdo honil.

No jó, Lussovi. Sousedé se dokážou člověku pořádně dostat pod kůži. Kdykoli pomyslela na Joan, která je kost a kůže, jak ledabyle utrušuje popisy svého „vinného sklípku v čistě hliněnou podlahou v evropském stylu“, Patricie automaticky směrem k Lussovým vytrčovala prostředník. Nemohla se dočkat Markových zpráv o Rogeru Lussovi, jestli je stále za mořem. Chtěla si porovnat pozorování. Jediné chvíle, kdy byli s manželem na stejné vlně, nastávaly, když cupovali na hadry své přátele, rodinu a sousedy. Možná když se pásli na manželských problémech a rodinných trampotách jiných lidí, nevypadaly její a Markovy potíže tak tragicky.

Skandál se vždycky lépe vychutnával se sklenicí pinotu a ona si dávala už druhou. Podívala se na kuchyňské hodiny s upřímným předsevzetím držet se na uzdě, protože Mark těžce snášel, když dorazil domů a zjistil, že ona je o dvě skleničky napřed. Ať se jde vycpat, je zalezlý v kanceláři ve městě celý den, chodí si na ty svoje obědy a zajde si, kam chce, a v nočním vlaku domů si poklábosí s kdekým. Ona tu zatím trčí s miminem a Marcusem a chůvou a zahradníkem…

Nalila si další sklenici a uvažovala, jak dlouho bude trvat, než Marcus, ten malý žárlivý démon, vleze ke své spící sestře a probudí ji. Chůva uložila Jacquelinu, ještě než odjela, a malá se zatím neprobudila. Patricie se znovu podívala na hodiny a podivila se, že je v domě tak dlouho ticho. Páni – ta spí jako pařez. Posilněná dalším douškem pinotu a v plné pohotovosti před tím nezbedným čtyřletým teroristou odložila časopis Domov přecpaný reklamami a vydala se po zadním schodišti nahoru.

Podívala se nejdřív na Marcuse, který ležel tváří dolů na koberečku s nápisem New York Rangers vedle postele ve tvaru saní a s přenosnou počítačovou hrou, kterou ani nevypnul, stále v natažené ruce. Prostě odpadl. Samozřejmě za tuhle opožděnou chrupku všichni draze zaplatí, až bude čas toho rozjíveného derviše uložit do postele – ale to už bude Markova starost.

Prošla chodbou – překvapeně se zamračila, protože na běhounu našla několik hrudek tmavé hlíny (ten malý démon) – k zavřeným dveřím, z jejichž kliky visel na nařasené krajkové stuze hedvábný polštářek ve tvaru srdíčka s nápisem TIŠE! SPÍ TU ANDÍLEK. Pootevřela do pokoje, kde bylo šero a teplo, a lekla se, když uviděla kohosi dospělého sedět na houpací židli vedle kolébky. Byla to žena, pohupovala se a držela v náručí jakýsi uzlíček.

„Kdo…?“ Když Patricia vešla dál, cosi v držení těla pohupující se ženy jí kohosi připomnělo. „Joan? Joan – jsi to ty?“ Patricia přišla blíž. „Co to…? Tys sem přišla přes garáž?“

Joan – opravdu to byla ona – se pomalu přestala houpat a z židle vstala. Lampa s růžovým stínidlem byla za ní, takže Patricie stěží rozeznávala divný výraz na Joanině tváři – zvlášť jak se jí divně zkroutila ústa. Páchla špínou a Patricie si okamžitě vzpomněla na svou sestru a naprosto příšerné Díkůvzdání, které loni prožili. Že by se Joan taky nervově zhroutila?

A proč je teď tady a drží malou Jacquelinu?

Joan natáhla ruce, aby dítě vrátila Patricii. Patricie dítě přijala, ale za okamžik poznala, že něco není v pořádku. Dcera byla až příliš klidná, děti až takhle ochablé ve spánku nejsou.

Patricie s obavami vzala do prstů pokrývku zakrývající Jackie tvář.

Dítě mělo růžové rtíky rozevřené. Očka mělo tmavá a strnule upřená. Pokrývka byla kolem krčku mokrá. Když Patricie prsty odtáhla, lepily se jí krví.

Výkřik, který vyšel Patricii z hrdla, k žádným uším nedolehl.

Ann-Marie Barbourová byla doslova s rozumem v koncích. Stála v kuchyni, odříkávala modlitby a svírala okraj dřezu, jako by dům, kde prožila celý manželský život, byl lodičkou, jíž se zmocnilo rozbouřené černé moře. Modlila se stále dokola o radu, o úlevu. O jiskru naděje. Věděla, že její Ansel není zlý. Není takový, jak se zdá. Byl jenom hrozně moc nemocný. (Ale zabil psy.) Ta nemoc, jakou má, přejde jako zlá horečka, a všechno bude zase normální.

Vyhlédla ven, kde na potemnělém zadním dvorku stála zamčená kůlna. Bylo v ní ticho.

Pochyby se vrátily, stejně jako ve chvíli, kdy v televizi hlásili, že mrtví lidé z letu 753 zmizeli z márnic. Něco se dělo, něco strašného (zabil psy) a hrůza, která ji zaplavovala, se dala zmenšit jenom opakovanými výlety k zrcadlům a dřezu. Umývat a dotýkat se, strachovat se a modlit se.

Proč se Ansel přes den zahrabával do hlíny? (Zabil psy.) Proč se na ni tak chtivě díval? (Zabil je.) Proč nic neříká, jenom mručí a vyje (jako ti psi, které zabil)?

Po nebi se znovu rozprostřela noc – té se bála celý den.

Proč je Ansel teď tak potichu?

Než se stačila zamyslet nad tím, co dělá, než stačila ztratit rozvahu, vyšla ze dveří ven a už scházela po schůdcích na dvůr. Nepodívala se do rohu na hroby psů – nepodléhala tomu šílenství. Teď musí být tou silnou ona. Jenom ještě chvilku…

Dveře do kůlny. Zámek a řetěz. Stála a naslouchala, pěst přimáčknutou pevně k ústům, až ji přední zuby začaly bolet.

Co by udělal Ansel? Otevřel by ty dveře, kdyby uvnitř byla ona? Přinutil by se podívat se jí do tváře?

Ano. Udělal by to.

Ann-Marie odemkla zámek klíčem, který nosila na krku. Vyvlékla pevný řetěz a tentokrát couvla tak daleko, aby na ni nedosáhl – couvla dál, než kam dosáhl řetěz připevněný ke kůlu uprostřed – a dveře se rozevřely.

Strašlivý puch. Bezbožný smrad. Až jí vyhrkly slzy do očí. Uvnitř byl její Ansel.

Nic neviděla. Zaposlouchala se. Nedá se nalákat dovnitř. „Ansele?“

Sotva to zašeptala. V odpověď se nic neozvalo. „Ansele.“

Šustot. Pohyb v hlíně. Proč si jenom nevzala baterku?

Natáhla ruku jen tak daleko, aby mohla dloubnout do dveří a ty se otevřely trochu víc. Aby dovnitř padalo trochu víc měsíčního světla.

Byl tam. Ležel napůl zahrabaný ve svém hliněném loži, tvář obrácenou ke dveřím, oči zapadlé a plné bolesti. Okamžitě poznala, že umírá. Její Ansel umírá. Znovu si vzpomněla na psy, kteří tu spávali, na Papa a Gertie, roztomilé bernardýny, které milovala víc než obyčejné domácí mazlíčky, a on je zabil a dobrovolně zaujal jejich místo… ano… aby zachránil Ann-Marii a děti.

V tu chvíli pochopila. Musel ublížit někomu jinému, aby se mu vrátila síla. Aby žil.

Roztřásla se v tom měsíčním světle před tváří trpícího netvora, v něhož se proměnil její manžel.

Chtěl, aby se mu vydala. Věděla to. Cítila to.

Ansel jaksi podivně zasténal, jako by ten zvuk nevyšel z hrdla, ale z hlubin prázdného břicha.

Nemohla to udělat. Ann-Marie plakala, když za ním zavírala dveře kůlny. Přitiskla k nim rameno a zavřela ho jako mrtvolu, která není ani dost živá, ani úplně mrtvá. Byl už moc slabý, než aby se proti dveřím vrhl. Slyšela jenom další nespokojené zamručení.

Zrovna protahovala první smyčku řetězu madly u dveří, když zaslechla na štěrku za sebou krok. Ann-Marie ztuhla, protože si představovala, že se vrátil ten policista. Uslyšela další krok a prudce se otočila.

Byl to starší muž s počínající pleší, měl na sobě košili s naškrobeným límečkem, rozepnutý svetr a volné manšestráky. Jejich soused přes ulici, který včera volal policii: pan Otish, vdovec. Takový ten soused, co vyhrabe listí ze své zahrady na ulici, aby ho vítr nafoukal k vám. Muž, který o sobě nedával vědět, pokud se neobjevil problém, z něhož podezíral je nebo jejich děti.

Pan Otish spustil: „Ti vaši psi si fakt dávají záležet, aby mě nenechali v noci vyspat.“

Objevil se tu jako duch uprostřed noční můry a Ann-Marii docela zmátl. Psi?

Mluvil o Anselovi, v noci dělal hrozný kravál.

„Jestli máte nemocné zvíře, musíte ho vzít k veterináři a nechat ho ošetřit nebo uspat.“

Byla tak ohromená, že ani nedokázala odpovědět. Přišel blíž, sešel z příjezdové cestičky a vstoupil na okraj trávníku. Pohrdavě se podíval na kůlnu.

Zevnitř zazněl chraptivý sten.

Pan Otish znechuceně zkrabatil obličej. „Buď s těmi čokly něco uděláte, nebo zase zavolám policajty, okamžitě.“

„Ne!“ vyhrkla strachy dřív, než se stačila zarazit.

Usmál se, taková úzkost ho překvapila a líbil se mu pocit moci, který mu poskytovala. „Tak co máte v plánu udělat?“

Otevřela ústa, ale nedokázala nic vymyslet. „Já… postarám se o to… i když ještě nevím jak.“

Podíval se na zadní zápraží, zajímalo ho světlo v kuchyni. „Je doma váš muž? Raději bych si promluvil s ním.“

Zavrtěla hlavou.

Z kůlny se znovu ozvalo bolestné mručení.

„No, radím, abyste se o ty zablešené potvory nějak postarali – nebo to udělám sám. Každý, kdo vyrostl na farmě, vám řekne, že psi jsou na práci a ne na mazlení, paní Barbourová. Pro ně je mnohem lepší, když je člověk přetáhne rákoskou, než když je hladí. Zvlášť takové nemotorné plemeno jako bernardýna.“

Cosi v jeho řeči se jí dotklo. Cosi o jejích psech…

Přetáhne rákoskou.

Jediný důvod, proč v té kůlně zabetonovali ten sloupek s řetězem, tkvěl v tom, že Pap a Gertie několikrát utekli… a jednou, není to tak dávno… Gertie, důvěřivý miláček, se vrátila domů se hřbetem a nohama úplně rozbitýma…

… jako by na ni někdo vzal klacek.

Jindy stydlivá a nesmělá Ann-Marie Barbourová v tu chvíli docela zapomněla na strach. Podívala se na toho muže – na tu odpornou svrasklou napodobeninu muže – jako by jí z očí spadl závoj.

„Vy,“ řekla. Třásla se jí brada, už ne ustrašeností, ale vzteky. „To jste udělal vy. Gertie. Vy jste ji zmlátil…“

Oči mu neklidně zakmitaly, protože nebyl zvyklý, aby se mu někdo postavil – a tím přiznal vinu.

„Pokud jsem to udělal,“ protáhl nakonec povýšeně jako obvykle, „tak si to ten pes určitě zasloužil.“

Ann-Marie najednou vzkypěla nenávistí. Vším, co v sobě dusila posledních několik dnů. Musela poslat pryč děti… pohřbít své mrtvé psy… starat se o postiženého manžela…

„Ona,“ vyjela Ann-Marie.

„Cože?“

„Ona. Gertie. Je to ona.“ Z kůlny se ozvalo další roztřesené zasténání. Ansel něco potřebuje. Přímo po tom dychtí… Roztřeseně couvla. Vylekala se, ne kvůli němu, ale tím vztekem, který byl pro ni tak nový. „Chcete se podívat sám?“ slyšela sebe samu.

„Na co?“

Kůlna se krčila za ní také jako zvíře. „Klidně můžete. Chcete je zkrotit? Uvidíme, jak to zvládnete.“

Pobouřeně se na ni zahleděl. Nějaká ženská mu odmlouvá. „To přece nemyslíte vážně?“

„Chcete s tím něco udělat? Chcete ticho a klid? No, to já taky!“ Utřela si slinu z brady a namířila na něj mokrý prst. „Já taky!“

Pan Otish se na ni dlouho díval. „Lidi mají pravdu,“ řekl nakonec. „Fakt jste blázen.“

Divoce, souhlasně se na něj zašklebila. Pan Otish došel k řadě stromů, které lemovaly jejich dvůr. Přitáhl si tenkou větev a kroutil s ní a tahal za ni, až ji ulomil. Vyzkoušel prut, poslouchal, jak sviští vzduchem jako rapír, a spokojeně se vrátil ke dveřím.

„Chci, abyste věděla,“ oznámil jí pan Otish, „že to dělám spíš pro vaše dobro než svoje.“

Ann-Marie se třásla, když se dívala, jak vyvléká řetěz z madel u dveří kůlny. Dveře se začaly rozvírat a pan Otish stál dost blízko, aby k němu řetěz na kůlu dosáhl.

„Tak,“ řekl, „kde jsou ty mrchy?“

Ann-Marie zaslechla nelidské zavrčení, řetěz se rychle pohnul a zařinčel jako rozsypané mince. Pak se dveře rozlétly dokořán, pan Otish udělal krok blíž a jeho ohromený výkřik vzápětí cosi uťalo. Rozběhla se a vrhla se proti dveřím kůlny ze všech sil, aby je zavřela, i když se pan Otish uvnitř zmítal a dobýval se ven. Protlačila řetěz madly a omotala ho dokola, pevně zacvakla zámek… a pak utekla do domu, pryč od otřásající se kůlny a té nemilosrdné věci, kterou právě udělala.

Mark Blessige stál v hale svého domu s přístrojem značky Black-Berry v ruce a nevěděl, kam se vrtnout. Manželka mu nenechala vzkaz. Telefon nechala ve své kabelce značky Burberry, stejšn značky Volvo stál na příjezdové cestě, dětský košík v předsíni. Na kuchyňské lince neležel žádný lístek se zprávou, jenom tam zůstala nedopitá sklenice vína. Patricia, Marcus a malá Jackie byli pryč.

Podíval se do garáže. Auta a kočárky tam zůstaly. Podíval se na kalendář na chodbě – nic nebylo v plánu. Nakrkla se na něj, že se znovu zpozdil, a rozhodla se pro mírný pasivně-agresivní trest? Mark zkusil zapnout televizi a prostě počkat, ale pak si uvědomil, že má opravdu obavy. Dvakrát zvedl telefon, aby zavolal policii, ale měl pocit, že by nepřežil veřejný skandál, až by k jeho domu zajelo policejní auto. Vyšel ven, zastavil se na dlážděném zápraží a díval se na trávník a bujné květinové záhony. Rozhlédl se ulicí oběma směry, napadlo ho, jestli nezaskočila k sousedům – a pak si všiml, že skoro ve všech domech je tma. Odnikud nevycházela teplá žlutá zář, jakou vydávají vzácné lampy postavené na leštěných příbornících. Nikde neprobleskoval ručně šitými záclonami svit monitorů nebo plazmových obrazovek.

Podíval se na dům Lussových přímo naproti přes ulici. Na pyšnou patricijskou fasádu a starobylé bílé zdivo. Tam taky zřejmě nebyl nikdo doma. Blížila se snad nějaká přírodní katastrofa, o které nevěděl? Byla nařízena evakuace?

Potom si všiml, že se někdo vynořil z křovisek tvořících ozdobný plot mezi domem Lussových a Perryových. Byla to žena a ve skvrnitém stínu, který vrhalo dubové listí, vypadala rozcuchaně. Zdálo se mu, že v náručí drží spící dítě, tak pěti– nebo šestileté. Žena šla přímo přes příjezdovou cestu, na chvilku ji zakryl Lexus SUV Lussových, potom vešla do postranního vchodu vedle garáže. Než zmizela, otočila hlavu a všimla si, že Mark stojí přede dveřmi. Nezamávala ani nedala jinak najevo, že ho poznává, ale její pohled – i když krátký – ho zamrazil u srdce.

Uvědomil si, že to není Joan Lussová. Možná to však byla jejich hospodyně.

Čekal, že se uvnitř rozsvítí. Nestalo se to. To bylo hodně zvláštní, ale v každém případě neviděl už nikoho jiného, i když byl příjemný večer. Takže zamířil přes silnici – nejdřív po chodníku k příjezdové cestě, vyhýbal se trávě – a potom, s rukama nedbale zasunutýma do kapes oblekových kalhot, zamířil po cestičce Lussových k onomu postrannímu vchodu.

Vnější dveře byly zavřené, ale vnitřní byly dokořán. Místo aby zvonil na zvonek, pořádně zaklepal na sklo, vstoupil a zavolal: „Haló?“ Přešel dlážděnou předsíní do kuchyně a rozsvítil. „Joan? Rogere?“

Podlaha byla umazaná špinavými šlápotami očividně bosých nohou. Některé skříňky a okraje linky byly plné šmouh od zabahněných rukou. V drátěném košíku na stole uprostřed kuchyně hnily hrušky.

„Je někdo doma?“

Vsadil by se, že Joan i Roger odjeli, ale chtěl mluvit aspoň s hospodyní. Ta nebude roztrušovat po okolí, že Blessigeovi nevědí, kde mají děti, nebo že Mark Blessige nedokáže udržet na uzdě svoji rozpitou manželku. A jestli se plete a Joanie je přece jen doma, tak se jí na rodinu zeptá jen tak mimochodem, jako by měl na rameni tenisovou raketu. Děti mají hrozně napilno, jak to zvládáš? A pokud někdy uslyší od někoho jiného o své vzpurné rodince, bude muset připomenout tu hordu bosých farmářů, kteří Lussovým evidentně produsali kuchyní.

„Tady je Mark Blessige odnaproti. Je někdo doma?“

Nebyl v jejich domě od května, kdy pořádali narozeninový večírek pro synka. Rodiče mu koupili elektrické závodní autíčko, ale jelikož postrádalo zařízení k připojení přívěsu – kluk byl očividně takovým zařízením posedlý – vjel s autem rovnou do stolu s občerstvením, sotva najatý číšník v klaunském kostýmu nalil do všech kelímků džus. „No,“ komentoval to tehdy Roger, „aspoň ví, co má rád.“ Narážka vyvolala nucený smích a další rundu džusu.

Mark prošel lítacími dveřmi do obývacího pokoje, odkud se mu naskytl dobrý výhled na vlastní dům. Chvíli se tou vyhlídkou kochal, protože neměl často možnost podívat se na svůj dům sousedovýma očima. Fakticky pěkný barák. I když ten pitomý Mexičan zase ostříhal plot na západní straně křivě.

Po schodech ze sklepa se blížily kroky. Víc než jedny – a dokonce mnohem víc než jedny. „Haló?“ ozval se a uvažoval o těch bosých hordách. Nejspíš se choval v sousedově domě příliš domácky. „Ahoj, tady je Mark Blessige odnaproti.“ Neodpověděl mu žádný hlas. „Promiňte, že jsem sem tak vpadnul, ale chtěl jsem vědět…“

Zatlačil do lítacích dveří a zastavil se. Stálo před ním snad deset lidí. Z toho dvě děti, které se vynořily zpoza kuchyňského ostrůvku uprostřed místnosti – ani jedno z nich nebylo jeho. Mark několik lidí poznával, bydleli také v Bronxvillu nebo je viděl u Starbucks nebo na nádraží či v klubu. Například Carole byla matkou jednoho Marcusova kamaráda. Tamhle stál doručovatel od UPS, ve služební hnědé košili a šortkách. Docela pestrá sešlost. Nebyl mezi nimi nikdo od Lussových ani Blessigeových.

„Omlouvám se. Neruším…?“

Teď je konečně viděl lépe, jejich pleť a oči, které na něj beze slova zíraly. V životě na něj takhle nikdo nezíral. Cítil z nich sálat horko, které s tím civěním naprosto neladilo.

Za nimi stála hospodyně. Vypadala brunátná, pleť měla rudou a upřené oči šarlatové, a vpředu na halence měla červenou skvrnu. Vlasy měla ucourané, nemyté a šaty a kůži by nemohla mít špinavější, i kdyby spala v hromadě hlíny.

Mark si odhodil kadeř vlasů z očí. Ucítil, že se rameny opírá o lítací dveře, a uvědomil si, že couvá. Ostatní vykročili k němu, kromě hospodyně, která tam prostě stála a dívala se. Jedno z dětí, s trhavými pohyby a rozježeným černým obočím, si stouplo na vysunutý šuplík a vylezlo na kuchyňský ostrůvek, takže se ocitlo o hlavu výš než ostatní. Pak se chlapec rozběhl po žulové desce a vrhl se do vzduchu k Marku Blessigeovi, který neměl na vybranou, než natáhnout paže a chytit ho. Chlapec ještě ve skoku rozevřel ústa a ve chvíli, kdy chytil Marka za ramena, žihadlo už bylo venku. Těsně předtím, než vystřelilo přímo dopředu, se prohnulo jako u škorpióna, a pak probodlo Markovi krk. Prořízlo kůži a sval, uchytilo se v jeho krční tepně a ta bolest byla taková, jako by se mu do krku zabodl rozžhavený špíz.

Pozpátku padl na dveře a nakonec až na podlahu. Chlapec se ho stále pevně držel, seděl mu rozkročmo na hrudníku a byl napojený na jeho hrdlo. Pak začal tahat. Čerpat. Sát. Vykrvovat.

Mark se snažil promluvit, snažil se křičet, ale slova mu vázla v krku a dusil se jimi. Byl jako paralyzovaný. Cosi v jeho srdečním tepu se změnilo – přerušilo se to – a on nemohl vydat ani hlásku.

Chlapcův hrudník se k němu tiskl a Mark cítil slabý tlukot jeho srdce – nebo čeho. Jak krev unikala Markovi z těla, cítil, jak chlapcův rytmus zrychluje a sílí – dus, dus, dus – až dosahuje horečného, intimního cvalu, který se blíží slasti.

Chlapcovo žihadlo se při krmení nadouvalo a bělmo očí, upřených na Marka, se zalévalo karmínem. Metodicky zaplétal zahnuté, kostnaté prsty Markovi do vlasů. Držel svou kořist stále pevněji…

Ostatní se také prodrali dveřmi, sesypali se na oběť a strhali jí šaty. Žihadla pronikala Markovi masem a on ucítil, že směr tlaku v jeho těle se mění, už to nebylo odčerpávání, ale opravdu tlak. Zhroucení vakua, jako když člověk vycucá karton džusu.

A současně se kolem rozšířil jakýsi pach, který mu stoupal do nosu a očí jako mrak čpavku. Hrudník mu zaplavila teplá vlhkost jako čerstvě ohřátá polévka a ruce, kterými svíral tělo toho malého ďábla, najednou nahmataly horké mokro. Chlapec se na Markovi pokadil, vyprázdnil se současně s krmením – i když ty výkaly vypadaly spíš chemické než lidské.

Šílená bolest. V celém těle, špičkách prstů, hrudníku, mozku. Tlak v krku povolil a z Marka zbyl jenom uzlíček vyzařující oslnivou bolest.

Neeva pootevřela na škvírku dveře do ložnice, aby zjistila, jestli už děti konečně usnuly. Keene a Audrey Lussovi leželi ve spacácích na zemi vedle postele, v níž spala Neevina vnučka Narushta. Lussovy děti byly skoro celou dobu klidné – přece jen se Neeva o ně jako jediná starala celý den od doby, kdy byly Keenovi čtyři měsíce – ale dnes večer oba plakali. Stýskalo se jim po vlastní postýlce. Chtěli vědět, kdy budou moci jet domů, kdy je Neeva odveze zpátky. Sebastiana, Neevina dcera, se neustále vyptávala, kdy jim policie začne bušit na dveře. Ale Neeva neměla obavy z toho, že si pro ně přijde policie.

Sebastiana se narodila ve Spojených státech, chodila do zdejších škol a načichla americkou arogancí. Neeva svou dceru každý rok vozila zpátky na Haiti, ale pro ni to nebyl domov. Zavrhla svou starou vlast a její staré způsoby. Zavrhla staré znalosti, protože ty nové byly tak nablýskané a uhlazené. Ale když Sebastiana označila matku za pověrčivou bláznivku, Neeva se téměř neovládla. Zvlášť od chvíle, kdy svým jednáním zachránila ty dvě rozmazlené děti, které se ale stále daly napravit, a vystavila tím nebezpečí členy vlastní rodiny.

Neevu sice vychovali jako římskou katoličku, ale dědeček z matčiny strany byl vúdú a vesnický bokor, což je druh houngana neboli kněze – někdo jim říká čarodějové – který praktikuje magii, a to jak bílou, tak černou. I když se o něm povídalo, že má v sobě hodně ashe (vládne velkou duchovní silou) a často se obíral hojením astrálních konstelací u zombie – to znamenalo lapání ducha do fetiše (neživého předmětu) – nikdy se nesnažil praktikovat nejtemnější umění, tedy oživovat mrtvolu, udělat zombie z mrtvého těla, jehož duše už odešla. Nikdy to nedělal, protože, jak říkal, měl před temnotou velký respekt a překročení pekelné hranice je přímou urážkou loa neboli duchů náboženství vúdú, kteří podobně jako svatí nebo andělé působí jako prostředníci mezi člověkem a nestranným Stvořitelem. Přesto se však účastnil vymítacích obřadů v zapadlých koutech země, kterými napravoval špatné skutky jiného svéhlavého houngana, a Neeva ho provázela a tam spatřila tvář nemrtvého.

Když se Joan té první noci zavřela ve svém pokoji – luxusně zařízené ložnici, krásné jako pokoje v hotelech na Manhattanu, které Neeva uklízela, když přijela do Ameriky – a sténání konečně utichlo, Neeva k ní nakoukla, aby ji zkontrolovala. Joaniny oči vypadaly mrtvé a vzdálené, srdce jí uhánělo jako o závod, pokrývky byly promáčené a čpěly potem. Na polštáři byly skvrny bělavé, vykašlané krve. Neeva už ošetřovala nemocné i umírající, takže při pohledu na Joan Lussovou věděla, že zaměstnavatelka nepropadá jen nemoci, ale také zlu. V tu chvíli popadla děti a odjela.

Neeva znovu obešla okna a obhlédla okolí. Bydleli v přízemí domu pro tři rodiny a na ulici a sousední domy se mohla podívat jen skrz železné mříže. Bezpečnostní mříže byly dobré proti lupičům, ale jestli i proti něčemu jinému, tím už si Neeva nebyla jistá. Odpoledne obešla celý dům kolem dokola a pořádně za mříže zatahala, a připadaly jí silné. Jako zvláštní opatření (Sebastiane o tom neřekla, protože by si tím jen vysloužila přednášku o požární bezpečnosti) přitloukla rámy oken k parapetům a výhled z dětského pokoje zatarasila knihovničkou jako provizorní barikádou. Navíc (moudře o tom nikomu neřekla) pomazala všechny železné mříže česnekem. Měla schovanou také lahvičku svěcené vody z kostela, posvěcené zdejším knězem – i když si pamatovala, jak neúčinný byl její krucifix ve sklepě u Lussových.

Byla nervózní, ale nijak nejistá. Zatáhla všechny závěsy a rozsvítila všechna světla, potom si přitáhla židli a položila si na ni nohy. Nechala si obuté černé střevíce s širokým podpatkem (byly ortopedické – měla špatnou klenbu) pro případ, že bude muset někam nahonem vyběhnout, a musela být připravená hlídkovat další noc. Potichu si pustila televizi, jen aby měla společnost. Programu věnovala Neeva míň pozornosti, než kolik televize spotřebovala elektřiny.

Dceřina blahosklonnost jí dělala větší starosti, než by asi bylo zdrávo. Každý imigrant má zájem na tom, aby potomek přijal adoptivní kulturu i na úkor přirozeného dědictví. Jenomže Neevin strach byl mnohem hlubší: bála se, že přílišná sebedůvěra její amerikanizované dceři nakonec ublíží. Pro Sebastianu znamenala temná noc pouze nepohodlí, nedostatek světla, který se dá okamžitě napravit, jakmile otočíte vypínačem. Noc pro ni byla volný čas, který mohla věnovat hrám a odpočinku. Mohla se uvolnit, přestat být ostražitá. Pro Neevu byla elektřina sotva něčím víc než talismanem proti tmě. Noc je skutečná. Noc není jen nějakou absencí světla, naopak den je krátkým oddechem v nepřetržitém útoku temnoty…

Z dřímání ji prudce vytrhlo jakési škrábání. Klesající brada se jí odrazila od hrudníku a Neeva uviděla, že v televizi dávají reklamu na houbový mop, který je zároveň vysavač. Ztuhla a zaposlouchala se. Od hlavních dveří se ozývalo jakési cvakání. Nejdřív ji napadlo, že se domů vrací Emil – její synovec jezdil v noci s taxíkem – ale pokud si zase zapomněl klíče, určitě by zazvonil.

Někdo byl u dveří, ale nezaklepal ani nezazvonil.

Neeva vyskočila na nohy co nejrychleji. Proplížila se chodbou a zůstala stát před dveřmi. Zaposlouchala se. Od toho, kdo – nebo co – byl venku, ji dělila jenom dřevěná deska dveří.

Cítila, že tam někdo je. Napadlo ji, že kdyby se dveří dotkla – což neudělala – ucítila by horko.

Byly to obyčejné venkovní dveře s bezpečnostním zámkem, bez vnějšího síťového rámu, bez skleněných panelů. V dolní části, asi třicet centimetrů nad podlahou, byla jenom staromódní škvíra na poštu.

Pantík na krytce škvíry zavrzal. Mosazná krytka se pohnula – a Neeva rychle utekla. Na chvilku se zastavila – do chodby neviděla a zmocňovala se jí panika – ale pak vyběhla do koupelny ke košíku s hračkami. Popadla vnuččinu stříkací pistoli, odšroubovala lahvičku se svěcenou vodou a nalila ji do maličkého otvoru, ale spoustu jí rozlila, když plastovou nádržku plnila.

Vzala si hračku ke dveřím. Bylo za nimi ticho, ale cítila, že tam někdo je. Neohrabaně si klekla na oteklé koleno, i když si o třísku trčící z dřevěné podlahy zatrhla punčochu. Byla tak blízko, že slyšela, jak mosaznou škvírou se sykotem táhne chladný noční vzduch – a na jejím okraji viděla stín.

Pistolka měla dlouhou hlaveň. Neeva si vzpomněla, že musí dole natáhnout píst, aby pistolku natlakovala, a pak špičkou ústí nadzvedla krytku. Když pantík zase nespokojeně zavrzal, vrazila pistoli hlouběji a zmáčkla spoušť.

Neeva pálila naslepo, nahoru dolů a vpravo i vlevo, stříkala svěcenou vodu všemi směry. Představovala si, jak to Joan Lussovou pálí, že se jí ta voda propaluje tělem jako Ježíšův zlatý meč – ale neslyšela žádný nářek.

Potom se ze škvíry vynořila ruka. Popadla ústí pistolky a pokusila se ji vytrhnout. Neeva reflexivně ucukla a díky tomu si mohla cizí prsty dobře prohlédnout. Byly špinavé, jako by se jimi někdo hrabal z hrobu. Nehtová lůžka byla krvavě červená. Svěcená voda tekla po kůži a jenom rozmáčela špínu, vůbec se z ní nekouřilo a nepropalovala se.

Neměla vůbec žádný účinek.

Ruka prudce škubla hlavní a zaklesla ji do škvíry na dopisy. Neeva si uvědomila, že se ta ruka snaží na ni dostat. Takže pistoli pustila a ruka tahala a kroutila, až plastová hračka praskla a zbytek vody cákl na zem. Neeva se od dveří odstrčila po rukou a po zadnici, protože návštěva začala lomcovat dveřmi. Vrhala se proti nim celým tělem a otáčela klikou. Panty se třásly a připojené stěny se chvěly, z hřebíku spadla fotografie pána s chlapcem na lovu a ochranné sklo se roztříštilo. Neeva se nohama odstrkala až na konec krátké chodby. Ramenem převalila stojan na deštníky, ve kterém stála baseballová pálka. Neeva pálku popadla a v sedě ji uchopila za rukojeť omotanou černou páskou.

Dřevo vydrželo. Staré dveře, které nesnášela, protože v létě trochu bobtnaly a vázly ve futrech, byly dost pevné, aby ty rány vydržely, stejně jako bezpečnostní zámek a dokonce i ohlazená železná klika. Bytost za dveřmi nakonec ztichla. Možná odešla pryč.

Neeva se podívala na loužičku Kristových slz na podlaze. Když selže i Ježíšova moc, pak víš, že tě štěstí nadobro opustilo.

Musí počkat do rána. Nic jiného nemůže dělat.

„Neevo?“

Keene, malý Lussovic chlapec, stál za ní v trenýrkách a tričku. Neeva se vymrštila rychleji, než by věřila, že je schopná, přimáčkla ruku chlapci na pusu a strhla ho s sebou za roh. Zůstala tam stát zády ke stěně a chlapce tiskla k sobě.

Slyšel ten netvor u dveří synův hlas?

Neeva napínala uši. Chlapec se kroutil a snažil se promluvit. „Tiše, chlapče.“

Pak to zaslechla. Znovu cosi vrzlo. Chytila chlapce ještě pevněji, naklonila se vlevo a odvážila se nakouknout za roh.

Škvíru na dopisy rozvíral špinavý prst. Neeva se prudce stáhla za roh, ale ještě předtím stačila zahlédnout svítící červené oči, které nahlížely dovnitř.

Manažer Gabriela Bolivara Rudy Wain odjel taxíkem k domu svého klienta na ulici Hudson po pozdní obchodní večeři v restauraci Mr. Chow s lidmi od BMG. Nemohl dostat Gabriela k telefonu, ale kolovaly různé fámy o jeho zdraví kvůli té nehodě letu 753 a nějaký paparazzi uveřejnil jeho fotku na kolečkovém křesle. Rudy se prostě musel přesvědčit na vlastní oči. Když se objevil u dveří domu na ulici Vestry, nebyl v dohledu žádný fotograf a na chodníku posedávalo a pokuřovalo jenom několik otupělých gotických fanoušků.

Jaksi nedočkavě vstali, když Rudy vyšel po schodech ke vchodu. „Co je?“ zeptal se Rudy.

„Slyšeli jsme, že pouští lidi dovnitř.“

Rudy se podíval nahoru, ale nikde v propojených domech se nesvítilo, dokonce ani v podstřeší. „Vypadá to, že večírek skončil.“

„To není žádnej večírek,“ řekl jeden oplácaný kluk, kterému ze zavíracího špendlíku ve tváři visely barevné plastové fáborky. „Pouští dovnitř i novináře.“

Rudy pokrčil rameny a vyťukal kód, vstoupil a zavřel za sebou dveře. Hlavně že je Gabrielovi líp. Rudy prošel kolem černých mramorových panterů do tmavé haly. Stavební světlomety byly zhasnuté a normální vypínače ještě nebyly napojené. Rudy chvilku přemýšlel, pak vytáhl svoji BlackBerry a zapnul displej. Posvítil si modrým světlem dokola a všiml si u nohou okřídleného anděla pod schody hromady nejmodernějších digitálů a videokamer, novinářských zbraní. Ležely tu na hromadě jako střevíce před bazénem.

„Haló?“

Jeho hlas se hluše rozlehl několika nedokončenými poschodími. Rudy se vydal po točitých mramorových schodech, nechal se vést louží elektronického modrého světla z BlackBerry. Potřeboval Gabriela namotivovat kvůli představení v Roselandu příští týden a taky měl kolem Halloweenu šňůru po Státech, na kterou by se měl připravit.

Vyšlapal do horního patra, kde měl Bolivar apartmá, ale všechna světla tu byla zhasnutá.

„Hej, Gabrieli? To jsem já, chlape. Nerad bych tu do něčeho šlápl.“

Bylo tu nějak moc ticho. Strčil do dveří hlavní ložnice, přejel ji paprskem světla z telefonu a zjistil, že lůžkoviny jsou rozházené, ale žádný ožralý Gabriel se tu nevyskytoval. Nejspíš pařil někde venku jako obvykle. Tady nebyl.

Rudy si odskočil do koupelny, aby se vymočil. Na poličce uviděl otevřenou lahvičku vicodinu na předpis a křišťálovou koktejlovou sklenici, která páchla chlastem. Rudy se chvilku rozmýšlel, ale pak si posloužil dvěma vicodiny, opláchl sklenici v umyvadle a zapil prášky vodou z kohoutku.

Když vracel sklenici na polici, zahlédl kdesi vedle sebe pohyb. Rychle se otočil, a byl to Gabriel, vynořil se ze tmy a vešel do koupelny. Zrcadlové stěny na obou stranách působily dojmem, že je tu stovka Gabrielů.

„Gábo, šmarjá, tys mě vyděsil,“ vyjekl Rudy. Bodrý úsměv mu na tváři pohasl, protože Gabriel tam jen stál a zíral na něj. Modré světlo z telefonu bylo slabé a rozptýlené, ale Gabrielova kůže vypadala tmavá a oči zarudlé. Měl na sobě tenký černý plášť po kolena, bez košile. Paže mu visely volně podle těla a svého manažera nepozdravil ani slovem. „Co se děje, chlape?“ Ruce a hrudník měl špinavé. „Nocoval jsi v uhláku?“

Gabriel pořád jen stál a zrcadla ho nekonečně násobila.

„Teda ale fakt smrdíš,“ poznamenal Rudy a přidržel si nos. „Cos to sakra vyváděl?“ Rudy cítil, že z Gabriela vychází divné horko. Podržel telefon blíž u Gabrielova obličeje. Jeho oči se ve světle vůbec nestáhly. „Frajere, necháváš si ten mejkap až moc dlouho.“

Vicodiny začínaly působit. Místnost se zrcadlovými plochami se roztáhla jako akordeon. Rudy opsal světlem z telefonu oblouk a celá koupelna zazářila.

„Koukni, kamaráde,“ řekl Rudy, kterého Gabrielova mlčenlivost znervózňovala, „jestli na něčem jedeš, můžu přijít jindy.“

Pokusil se proklouznout kolem Gabriela ven, ten ale neustoupil. Zkusil to znovu, jenomže Gabriel se nepohnul ani o píď. Rudy ukročil a posvítil si telefonem na svého dlouholetého klienta. „Gabrieli, člověče, co se…?“

Bolivar v tu chvíli rozevřel plášť, doširoka rozpřáhl paže jako křídla a nechal padnout oblek na podlahu.

Rudy vyjekl. Gabrielovo tělo bylo šedé a celé vyhublé, ale nejhůř se Rudymu zatočila hlava z pohledu na Gabrielovy slabiny.

Byly docela holé a hladké jako u panáka. Po genitáliích ani stopy.

Gabrielova ruka tvrdě zacpala Rudymu ústa. Rudy se začal bránit, ale bylo pozdě. Rudy uviděl, že se Gabriel usmívá – jenomže pak ten úsměv zmizel a v ústech se mu zavrtěl jakýsi bič. Do třaslavého modrého světla z telefonu – horečně a naslepo mačkal číslo policie – se vynořilo žihadlo. Lehce naznačené váčky po stranách se nadouvaly a splaskávaly jako dvojice masitých pružných vaků, doplněných průduchy jako žábrami, které se doširoka rozvíraly a zavíraly.

Rudy to všechno spatřil v posledním okamžiku, než mu žihadlo vyrazilo ke krku. Telefon dopadl na podlahu pod jeho kopající nohy a tlačítko ODESLAT zůstalo nedotčené.

Devítiletá Jeanie Millsomová nebyla vůbec unavená, když jela domů s maminkou. Vidět Malou mořskou vílu na Broadwayi bylo úžasné a určitě nikdy v životě nebyla tak nadšená. Teď konečně věděla, co z ní bude, až vyroste. Žádná instruktorka baletní školy (poté, co si Cindy Veelyová zlomila při výskoku dva prsty). Už žádná olympijská gymnastka (kůň našíř ji příliš děsil). Bude z ní (prosím fanfáry…) herečka na Broadwayi! A nabarví si vlasy zářivě červeně a bude hvězdou Malé mořské víly obsazenou do hlavní role Ariel, a na konci bude mít největší a nejpůvabnější děkovačku všech dob, a až dohřmí potlesk, půjde pozdravit své mladé fanoušky, kteří budou čekat u šatny, a všem podepíše program a bude se usmívat, až se s ní budou společně fotit mobilem – a potom, jednoho úplně nejzvláštnějšího večera, si vybere nejzdvořilejší a nejupřímnější devítiletou holčičku v hledišti a pozve ji, aby byla její žákyní a současně nejlepší přítelkyní až do smrti. Její matka jí bude dělat kadeřnici a tatínek, který zůstal doma s Justinem, jí bude dělat manažera, přesně jako tatínek Hannah Montany. A Justin… no, Justin by mohl klidně zůstat doma takový, jaký je.

A tak seděla s bradou opřenou o ruku na sedadle v metru, které ujíždělo pod městem na jih. Otočila se a uviděla svůj obraz v okně i s rozzářeným vagonem za sebou, ale světla občas blikala a v jednom tom temném okamžiku se najednou zahleděla ven do rozlehlého prostoru, protože se tam na jejich trasu napojoval jiný tunel. Pak cosi spatřila. Byl to jen takový podprahový záblesk, jako jediné znepokojivé okénko v jinak nudném filmu. Bylo to tak rychlé, že vědomí devítileté dívky nestačilo ten obraz zpracovat, nerozuměla mu. Nedokázala ani říct, proč jí vyhrkly slzy, které probudily dosud dřímající matku, tak hezkou ve svátečním kabátě a šatech, a ta ji teď utěšovala a snažila se vyzvědět, co ji rozplakalo. Jeanie dokázala jenom ukázat z okna. Zbytek cesty domů jela schoulená pod matčinou paží.

Ale Mistr ji viděl. Mistr viděl všechno. Dokonce i když se krmil – zvlášť když se krmil. Měl neobyčejně dobře vyvinuté noční vidění, téměř teleskopický zrak zobrazující v různých odstínech šedé, a zdroje tepla registroval jako zářivě bílou.

Když skončil, i když se nenasytil – nikdy nebyl sytý – nechal kořist bezvládně sklesnout k zemi, jeho velké ruce upustily infikovaného člověka na vrstvu štěrku. V tunelech kolem něj svištěl vítr, který mu nadouval tmavou pláštěnku, v dálce skřípala kola vlaků, železo doráželo na ocel, a znělo to jako výkřik světa, který si najednou uvědomil, že Mistr přichází.

Ústředí projektu Kanárek,

roh Jedenácté avenue a Dvacáté sedmé ulice

Třetího rána po přistání letu 753 vzal Efraim profesora Setrakiana na ústředí projektu Kanárek, které sídlilo na západním okraji Chelsea, jeden blok východně od řeky Hudson. Předtím, než v té kanceláři o třech místnostech Efraim zahájil svůj projekt, vedla tu místní pobočka Centra pro kontrolu nemocí program pro zdravotní screening profesionálních a dobrovolných pracovníků, kteří se podíleli na likvidaci katastrofy Světového obchodního centra. Zkoumala se zde možná souvislost mezi pracovním nasazením po 9. září a chronickými nemocemi dýchacího ústrojí.

Efraimovi se zvedla nálada, když zastavoval na Jedenácté ulici. Před vchodem parkovaly dva policejní vozy a několik neoznačených sedanů s vládními poznávacími značkami. Ředitel Barnes konečně prorazil. Dostane se jim pomoci, kterou potřebují. V žádném případě nemohli Efraim, Nora a Setrakian bojovat s tímhle morem osaměle.

Když se dostali do druhého patra, dveře do kanceláře byly otevřené a Barnes diskutoval s mužem v civilu, který se představil jako zvláštní agent FBI. „Everette,“ spustil Efraim, kterému se ulevilo, že se nadřízený osobně angažuje. „Nemohl jste to načasovat líp. Jste přesně ten člověk, kterého jsem toužil vidět.“ Přesunul se k malé lednici u dveří. Když hmátl po kartonu plnotučného mléka, uvnitř zacinkaly zkumavky. Odšrouboval uzávěr a rychle se napil. Potřeboval vápník stejně jako kdysi alkohol. Uvědomil si, že svoje závislosti jenom měníme. Například zrovna minulý týden byl Efraim naprosto závislý na vědeckých a přírodních zákonech. Dnes byly jeho drogou stříbrné meče a ultrafialové světlo.

Odtrhl poloprázdnou láhev od úst, když si uvědomil, že právě ukojil svou žízeň produktem jiného savce.

„Kdo je to?“ zeptal se ředitel Barnes.

Efraim si otřel mléčný knír z horního rtu. „To je profesor Abraham Setrakian.“ Setrakian držel klobouk v ruce a alabastrově bílé vlasy mu pod zářivkami na nízkém stropě jasně zářily. „Hodně se toho stalo, Everette,“ pokračoval Efraim a znovu si lokl mléka, aby uhasil oheň v břiše. „Vůbec nevím, kde začít.“

Barnes navrhl: „Začneme třeba těmi těly, která zmizela z městských márnic.“

Efraim spustil ruku s kartonem. Jeden z policistů přistoupil blíž ke dveřím za Efraimem. Druhý muž z FBI seděl u Efraimova laptopu a cosi psal. „Hele, promiňte,“ ozval se Efraim.

Barnes řekl: „Efraime, co víš o těch zmizelých mrtvolách?“

Efraim se okamžik snažil něco vyčíst z výrazu svého ředitele. Ohlédl se po Setrakianovi, ale starý muž mu nijak nepomohl, jen tam nehybně stál s kloboukem v pokroucených prstech.

Efraim se obrátil znovu k šéfovi. „Odešly domů.“

„Domů?“ opakoval Barnes a nachýlil hlavu, jako by špatně slyšel. „Do nebe?“

„Ke svým rodinám, Everette.“

Barnes se podíval na agenta FBI, který nespouštěl z Efraima oči. „Jsou mrtví,“ upozornil ho Barnes.

„Nejsou mrtví. Aspoň ne ve smyslu, jak ho chápeme my.“

„Mrtví můžou být jenom v jednom smyslu, Efraime.“

Efraim zavrtěl hlavou. „Už ne.“

„Efraime.“ Barnes k němu přátelsky popošel. „Já vím, že jsi byl v poslední době pod hrozným tlakem. Vím, že máš rodinné problémy…“

Efraim ho zarazil: „Počkejte. Myslím, že nechápu, co se tady sakra děje.“

Agent FBI řekl: „Jde o vašeho pacienta, doktore. Jednoho z pilotů společnosti Regis Air, z letu 753, kapitána Doyla Redferna. Máme několik otázek ohledně jeho léčby.“

Efraim se snažil nedat najevo, že ho zamrazilo. „Sežeňte si soudní příkaz a já vám odpovím na všechny otázky.“

„Možná byste rád vysvětlil tohle.“

Otevřel přenosný videopřehrávač postavený na okraji stolu a zmáčkl tlačítko. Objevil se záznam z bezpečnostní kamery v nemocničním pokoji. Redfern byl vidět zezadu. Potácel se, nemocniční košile se mu na zádech rozvírala. Vypadal spíš zraněný a zmatený, než jako rozzuřený dravec. Uhel kamery byl takový, že žihadlo švihající z úst nebylo vidět.

Byl však vidět Efraim, který proti němu stál s trepanem s roztočenou čepelí, kterou sekal Redfernovi po krku.

Najednou střih a v pozadí se objevila Nora, která si zakrývala ústa, Efraim stál u dveří, prudce oddechoval a Redfern ležel bezvládně na zemi.

Pak následovaly další záběry. Jiná kamera snímala stejnou suterénní chodbu o kus dál, z vyššího úhlu. Byli vidět dva lidé, muž a žena, kteří se dobývali do zamčené márnice, kde bylo uloženo Redfernovo tělo. Pak bylo vidět, že odcházejí s těžkým pytlem na těla.

Ti dva lidé se velmi podobali Efraimovi a Noře.

Záznam se zastavil. Efraim se podíval na Noru – ta byla v šoku – a pak na agenta FBI a Barnese. „To bylo… ten útok sestříhali, aby to vypadalo špatně. Byl tam střih. Redfern měl…“

„Kde jsou pozůstatky kapitána Redferna?“

Efraim nedokázal přemýšlet. Nemohl pochopit, jakou lež právě viděl. „To jsme nebyli my. Kamera byla moc vysoko, než aby…“

„Takže tvrdíte, že jste to nebyl vy a doktorka Martinezová?“

Efraim se podíval na Noru, která vrtěla hlavou. Oba byli tak zaskočení, že se nedokázali okamžitě nějak smysluplně bránit.

Barnes řekl: „Dovol, abych se zeptal ještě jednou, Efraime. Kde jsou ta těla, co zmizela z márnic?“

Efraim se ohlédl na Setrakiana, který stál u dveří. Potom na Barnese. Nevymyslel nic, co by řekl.

„Efraime, ruším projekt Kanárek. S okamžitou platností.“

„Cože?“ probral se Efraim. „Everette, počkejte přece…“

Efraim rychle vykročil k Barnesovi. Ostatní policisté přiskočili, jako by byl nebezpečný, a jejich reakce Efraima zastavila a vylekala ještě víc.

„Doktore Goodweathere, musíte jít s námi,“ řekl agent FBI. „Všichni… hej!“

Efraim se otočil. Setrakian byl pryč. Agent za ním poslal oba policisty.

Efraim se podíval zase na Barnese. „Everette. Přece mě znáte. Víte, kdo jsem. Poslouchejte, co chci říct. Městem se šíří mor – prudce nakažlivá choroba, jakou jsme ještě nezažili.“

Agent FBI řekl: „Doktore Goodweathere, chci vědět, co jste píchl Jimu Kentovi.“

„Cože jsem… cože?“

Barnes řekl: „Efraime, mám s nimi dohodu. Vynechají Noru, pokud budeš spolupracovat. Ušetříme ji skandálu se zatčením, takže si nepoškodí kariéru. Vím, že vy dva… jste si blízcí.“

„A jak jste se to přesně dozvěděl?“ Efraim se rozhlédl po mužích, kteří ho chtěli zavřít, a úžas se měnil ve vztek. „To je přece blbost, Everette.“

„Na videu je vidět, že jsi zaútočil na pacienta a zavraždil ho, Efraime. Hlásil jsi neuvěřitelné výsledky testů, které se nedaly vysvětlit nijak racionálně, byly nepodložené a velmi pravděpodobně lékařsky zmanipulované. Copak bych tu byl, kdybych měl na vybranou? Kdybys ty měl na vybranou?“

Efraim se obrátil k Noře. Ji z toho vynechají. Snad by mohla bojovat dál.

Barnes měl pravdu. Aspoň pro tuto chvíli, v místnosti plné mužů zákona, neměl na vybranou.

„Nedovol, aby tě to zastavilo,“ řekl Efraim Noře. „Možná zbýváš jediná, kdo ví, co se doopravdy děje.“

Nora zavrtěla hlavou. Obrátila se k Barnesovi. „Pane, došlo tu ke spiknutí, ať už se ho účastníte vědomě nebo ne…“

„Prosím vás, doktorko Martinezová,“ přerušil ji Barnes. „Už se neztrapňujte.“

Druhý agent zabavil Efraimův a Nořin laptop, a zamířili s Efraimem po schodech dolů.

Na chodbě v prvním patře potkali dva policisty, kteří vyběhli za Setrakianem. Stáli vedle sebe, spíš zády k sobě. Byli navzájem připoutaní želízky.

Setrakian se objevil za celou skupinou s taseným mečem. Namířil jeho špičku na krk hlavního agenta FBI. V druhé ruce držel menší dýku, také ze stříbra. Tu přidržel u krku Barnesovi.

Starý profesor řekl: „Pánové, jste pěšáci v plánu, který přesahuje vaše chápání. Doktore, vezměte tu dýku.“

Efraim vzal zbraň za střenku a podržel její špičku šéfovi na krku.

Barnes vydechl: „Kristepane, Efraime. Copak ses zbláznil?“

„Everette, tohle je horší, než si umíte představit. Daleko to přesahuje možnosti našeho úřadu – dokonce i policejních sil. V tomhle městě propukla katastrofální nákaza, podobnou jsme nikdy nezažili. A teprve to začalo.“

Nora se postavila vedle něj a vzala druhému agentovi FBI z rukou oba laptopy. Řekla: „Posbírala jsem z kanceláře všechno, co potřebujeme. Vypadá to, že se nebudeme muset vracet.“

Barnes vykřikl: „Panebože, Efraime, vzpamatuj se!“

„Tohle je práce, na kterou jste si mě najal, Everette. Spustit poplach, když se prokáže krizové ohrožení zdraví veřejnosti. Jsme na pokraji světové pandemie. Lidstvu hrozí vyhubení. A někdo se někde sakra snaží, aby se to povedlo.“

Stoneheart Group, Manhattan

Eldritch Palmer zapnul řadu monitorů, na kterých běželo šest televizních zpravodajských kanálů. Ten vlevo dole ho zajímal nejvíc. Natočil židli o několik stupňů, vybral si tento kanál a zvýšil hlasitost.

Reportér stál před budovou 17. policejního okrsku na Východní padesáté první a právě si vyslechl „bez komentáře“ od policisty, který měl na starosti příval hlášení o pohřešovaných osobách, jež sem proudila v posledních několika dnech z celého New Yorku. Byla vidět fronta lidí čekajících před okrskem, protože jich bylo příliš mnoho, než aby je pustili dovnitř, takže vyplňovali formuláře na chodníku. Reportér zdůraznil, že se množí také hlášení o jiných nevysvětlitelných incidentech, například o vloupání do domu, odkud zřejmě nebylo nic ukradeno a nikdo zřejmě nebyl doma. Nejpodivnější byl fakt, že ani za pomoci moderní technologie se nedařilo vypátrat pohřešované osoby: mobilní telefony se zabudovanými vyhledávacími GPS patrně zmizely i se svými majiteli. To vedlo ke spekulacím, že ti lidé možná úmyslně opustili své rodiny a zaměstnání, a reportér zdůraznil, že nejvíc jich zmizelo těsně po nedávném zatmění slunce, a naznačoval, že je mezi oběma událostmi souvislost. Jakýsi psycholog pak komentoval možnost, zda se v návaznosti na jisté neobvyklé astronomické události může do jisté míry šířit masová hysterie. Celé to končilo tím, že reportér poskytl vysílací čas jakési uplakané ženě, která držela barvotiskový portrét zmizelé matky dvou dětí.

Program pokračoval reklamou na krém „proti stárnutí“, který „vám pomůže žít déle a lépe“.

Oligarcha s vrozenou chorobou pak vypnul zvuk, takže jediné, co bylo v místnosti slyšet kromě přístroje na dialýzu, bylo pobzukování usměvavých úst.

Na jiné obrazovce se objevil graf znázorňující pokles finančních trhů a pád dolaru. Těmi trhy hýbal sám Palmer, plynule se zbavoval akcií a kupoval kovy: zlaté, stříbrné, paladiové a platinové pruty.

Komentátor dále naznačil, že nedávná recese představuje příležitosti pro budoucí obchody. Palmer silně nesouhlasil. On budoucnost eliminoval. U všech kromě sebe.

Pan Fitzwilliam mu ke křeslu přepojil hovor. Spřízněný úředník z Federálního úřadu pro vyšetřování ho informoval, že ten epidemiolog z projektu Kanárek, doktor Efraim Goodweather, unikl.

„Unikl?“ opakoval Palmer. „Jak je to možné?“

„Byl s ním nějaký starší muž, který byl zřejmě lstivější, než se zdál. Měl s sebou dlouhý stříbrný meč.“

Palmer mlčel po celý jeden dlouhý nádech. Potom se pomalu usmál.

Spojují se proti němu síly. Jen tak dál. Jen ať se dají dohromady. Bude pak lehčí je odstranit z cesty.

„Pane?“ ozval se volající.

„Ach – to nic,“ řekl Palmer. „Jenom jsem si vzpomněl na jednoho dávného přítele.“

Knickerbockerovy půjčky a kuriozity,

Východní 118. ulice, Španělský Harlem

Efraim a Nora stáli se Setrakianem za zamčenými dveřmi jeho zastavárny. Oba epidemiologové byli ještě pořádně otřesení.

„Prozradil jsem jim, jak se jmenujete,“ vyhrkl Efraim a vyhlížel oknem ven.

„Dům je na jméno mé zemřelé manželky. Prozatím bychom tu měli být v bezpečí.“

Setrakian se chtěl co nejdřív vydat do své sklepní zbrojnice, ale doktoři byli pořád nervózní. „Půjdou po nás,“ upozorňoval Efraim.

„Vyklízejí cestu infekci,“ přikývl Setrakian. „Nákaza se bude šířit rychleji v klidné společnosti než v takové, která je ve stavu nejvyšší pohotovosti.“

„Kdo ji vyklízí?“ zeptala se Nora.

„Ten, kdo má takový vliv, že mohl dostat tu rakev na zaoceánský let i v době plné terorismu,“ řekl Setrakian.

Efraim přecházel sem a tam. „Ušili to na nás. Poslali tam někoho, aby ukradl Redfernovy pozůstatky… někoho, kdo vypadal jako my?“

„Jak jste řekl, jste hlavní autoritou pro kontrolu nemocí, která může spustit všeobecný poplach. Buďte rád, že se vás pokusili pouze zdiskreditovat.“

Nora vzdychla: „Když za námi nestojí Centrum pro kontrolu nemocí, žádnou autoritu nemáme.“

Setrakian řekl: „Musíme pokračovat na vlastní pěst. Tohle je kontrola šíření nemocí v pravém slova smyslu.“

Nora se na něj podívala. „Myslíte… vraždu.“

„Co byste na jejich místě chtěla vy? Zůstat tak… nebo aby vás někdo vysvobodil?“

Efraim se ozval: „To je pořád zdvořilý eufemismus pro vraždu. A snadněji se to řekne než udělá. Kolik hlav musíme uříznout? Jsme tu jenom tři.“

Setrakian upozornil: „Jsou jiné způsoby než přerušit míchu. Například slunce. To je náš nejsilnější spojenec.“

Efraimovi zavibroval v kapse telefon. Ostražitě ho vytáhl a podíval se na displej.

Předčíslí Atlanty. Ústředí Centra pro kontrolu nemocí. „Pete O’Connell,“ řekl Noře a hovor vzal.

Nora se otočila k Setrakianovi. „Takže kde teď jsou, když je den?“

„Pod zemí. Ve sklepech a stokách. V nejtemnějších útrobách domů, jako jsou komory, vytápěcí a chladicí systémy. Někdy ve dvojitém ostění. Ale obvykle v hlíně. Tam se zahrabávají nejraději.“

„Takže přes den spí, je to tak?“

„To by bylo nejpříhodnější, viďte? Pár rakví ve sklepě, plné dřímajících vampýrů. Jenomže oni vůbec nespí. Ne tak, jak spánek chápeme my. Na chvíli ustrnou, když se nasytí. Když musejí trávit hodně krve, unaví je to. Ale nikdy ne na dlouho. Přes den se uchylují do podzemí pouze proto, aby unikli před vražednými slunečními paprsky.“

Nora byla hrozně bledá a vypadala ohromená jako holčička, které řekli, že mrtvým lidem ve skutečnosti nenarostou křídla a neodletí rovnou do nebe, kde se z nich stanou andělé, ale místo toho zůstávají na zemi, pod jazykem jim narostou žihadla a promění se ve vampýry.

„Něco jste říkal,“ vzpomněla si. „Než jste je podřízl. Cosi v nějakém cizím jazyce. Jakoby rozsudek nebo nějakou kletbu.“

Starý muž sebou trhl. „Někdy to říkám jen proto, aby se uklidnil. Abych měl pevnou ruku pro poslední ránu.“

Nora čekala, že uslyší, co to je. Setrakian viděl, že to z nějakého důvodu potřebuje vědět.

„Říkám ‚Strigoi, můj meč zpívá stříbrem‘.“ Setrakian sebou znovu trhl, nelíbilo se mu, že to pronáší v takovou chvíli. „V tom starém jazyce to zní líp.“

Nora pochopila, že starý zabiják upírů je v podstatě mírný člověk. „Stříbrem,“ opakovala.

„Stříbro je od pradávna proslulé svými antiseptickými a germicidními vlastnostmi. Můžete do nich řezat ocelí nebo je střílet olovem, ale jenom stříbro jim skutečně ublíží.“

Efraim si volnou rukou zakrýval druhé ucho, aby lépe slyšel Peta, který jel v autě někde kousek od Atlanty. Právě říkal: „Co se tam u vás děje?“

„No… co jsi slyšel?“

„Prý s tebou nemám mluvit. Že máš průšvih. Že jsi nějak utekl z rezervace nebo co.“

„Tady je zmatek, Pete. Nevím, co ti na to říct.“

„No, stejně jsem ti musel zavolat. Věnoval jsem se těm vzorkům, cos mi poslal.“

Efraim cítil, jak se mu útroby mění znovu v balvan. Doktor Peter O’Connell byl jednou z vůdčích osobností projektu pro nevysvětlená úmrtí v celostátním středisku jejich úřadu pro zoonozní, přenosné a střevní choroby. Projekt tvořila mezioborová skupina složená z virologů, bakteriologů, epidemiologů, veterinářů a klinických odborníků jak z centra, tak mimo ně. Každý rok dojde ve Spojených státech k velkému počtu úmrtí bez cizího zavinění, ale bez stanovené příčiny, a jejich zlomek – asi sedm set ročně – se předává centru k dalšímu zkoumání. Z těchto sedmi set je uspokojivě vysvětleno pouhých patnáct procent a ze zbytku se uchovávají vzorky pro opětovné zkoumání v budoucnosti.

Každý badatel v tomto projektu zaujímá v rámci Centra pro kontrolu nemocí jinou pozici a Pete byl šéfem patologie infekčních nemocí, expertem na to, jak a proč virus působí na hostitele. Efraim zapomněl, že mu poslal původní bioptické a krevní vzorky odebrané kapitánu Redfernovi při vstupním vyšetření.

„Je to virový kmen, Efraime. O tom není pochyb. Pozoruhodný vzorek genetické kyseliny.“

„Pete, počkej, poslouchej…“

„Ten glykoprotein má úžasné vazbové charakteristiky. Vyloženě univerzální klíč. Úžasné. Ten malý parchant nejenže svého hostitele zabere a přemluví ho, aby začal reprodukovat jeho kopie. Ne – on se navíc napojí na RNA. Splyne s ní. Zkonzumuje ji… ale přitom ji nevyužije. On udělá to, že vyrobí svoji kopii spojenou s hostitelskou buňkou. A vezme si jenom ty části, které potřebuje. Nevím, co vidíš u toho svého pacienta, ale teoreticky se ta věc může replikovat pořád dokola, a o mnoho milionů generací později – a ten parchant je fakt rychlý – by dokázal reprodukovat svoji vlastní orgánovou strukturu. Systémově. Mohl by svého hostitele změnit. Nevím teda v co – ale hrozně rád bych to zjistil.“

„Pete.“ Efraimovi se točila hlava. Dávalo to smysl až moc. Ten virus přemohl a transformoval buňku – přesně jako vampýr přemohl a transformoval svou oběť.

Tihle vampýři byli ztělesněné viry.

Pete pokračoval: „Hrozně rád bych udělal tu genetiku osobně, fakt bych chtěl zjistit, jak to funguje…“

„Pete, poslouchej mě. Chci, abys to zničil.“

Efraim v následujícím tichu slyšel, jak v Peteově autě běží stěrače. „Cože?“

„Ulož si ty nálezy, těch se nevzdávej, ale ten vzorek okamžitě znič.“ Další bzučení stěračů, jako metronomy Peteovy nejistoty. „Myslíš zničit ten, na kterém pracuju? Protože víš, že vždycky nějaké ukládáme do banky, pro všechny případy…“

„Pete, potřebuju, abys okamžitě zajel do laboratoře a ten vzorek zničil.“

„Efraime.“ Slyšel, že Pete dal blinkr a zajíždí na krajnici, aby ten hovor dokončil. „Víš přece, jak opatrně zacházíme s potenciálními patogeny. Všechno je čisté a bezpečné. A máme velmi přísný laboratorní protokol, který nemůžu porušit jenom kvůli tobě…“

„Udělal jsem příšernou chybu, když jsem to pustil za hranice New Yorku. Nevěděl jsem, co vím teď.“

„V jakém přesně jsi průšvihu, Efraime?“

„Zalij to chlorem. Jestli to nezabere, použij kyselinu. Zapal to, jestli budeš muset, je mi to jedno. Přebírám plnou odpovědnost…“

„Tady nejde o odpovědnost, Efraime. Tady jde o pořádnou vědu. Teď ke mně musíš být upřímný. Někdo říkal, že o tobě mluvili ve zprávách.“

Efraim to musel ukončit. „Pete, udělej, co žádám – a slibuju, že ti všechno vysvětlím, až budu moct.“

Zavěsil. Setrakian a Nora si konec rozhovoru vyslechli.

Setrakian se zeptal: „Vy jste ten virus někam posílal?“

„Pete ho zničí. Je velmi opatrný – znám ho moc dobře.“ Efraim se díval na televize na prodej, seřazené u zdi. Mluvili o tobě ve zprávách… „Funguje některá?“

Zjistili, že jedna ano. A zanedlouho se ta zpráva objevila zas.

Ukazovali Efraimovu fotografii z jeho služební průkazky. Potom rozmazaný útržek z jeho potyčky s Redfernem a pak té dvojice, která odnášela pytel s tělem z márnice. Říkali, že doktora Efraima Goodweathera hledají v souvislosti ze zmizením mrtvol cestujících z letu 753.

Efraim se ani nepohnul. Vzpomněl si na Kelly, která se na to dívá. Na Zacka.

„Ti parchanti,“ zasyčel.

Setrakian televizi vypnul. „Jediná dobrá zpráva na tom je, že vás stále považují za hrozbu. To znamená, že ještě máme čas. Pořád máme naději. Šanci.“

Nora řekla: „Mluvíte, jako byste měl plán.“

„Žádný plán. Strategii.“

„Tak povídejte,“ vybídl ho Efraim.

„Vampýři mají svoje zákony, divošské a prastaré. Jedno takové přikázání, které přetrvává, zní, že vampýr nemůže překročit tekoucí vodu. Pokud mu člověk nepomůže.“

Nora potřásla hlavou. „Proč ne?“

„Důvod možná souvisí s jejich samotným vznikem, k němuž došlo před dávnými časy. Tato poučka existuje v každé známé kultuře na planetě, odjakživa. U Mezopotámců, starověkých Řeků a Egypťanů, Židů, Římanů. Sice jsem starý, ale ne zas tolik, abych to věděl přesně. Ale ten zákaz přetrval do dneška. Takže nám poskytuje jistou výhodu. Víte, co je New York?“

Nora ihned pochopila. „Ostrov.“

„Souostroví. V tuto chvíli jsme ze všech stran obklopeni vodou. Ti cestující z letadla byli rozvezeni do márnic ve všech pěti čtvrtích?“

„Ne,“ odpověděla Nora. „Jenom do čtyř. Na Staten Island ne.“

„Takže do čtyř. Queens a Brooklyn jsou od pevniny oddělené řekou East River a úžinou Long Island. Bronx je jediná čtvrť, která je se Spojenými státy přímo spojená.“

Efraim řekl: „Kéž bychom mohli ty mosty nějak přerušit. Založit ohnivé hranice severně od Bronxu, východně od Queensu v Nassau…“

„V tomto ohledu jde o zbožné přání,“ řekl Setrakian. „Ale jak vidíte, nemusíme je ničit každého zvlášť. Všichni uvažují stejně, mají mentalitu roje. Řídí je jediná inteligence, a ta se velmi pravděpodobně usídlila někde tady na Manhattanu.“

„Mistr,“ pochopil Efraim.

„Ten, který sem přiletěl v břiše letadla. Majitel té zmizelé rakve.“ Nora se zeptala: „Jak víte, že se nevrátil k letišti? Když nemůže překonat East River vlastními silami.“

Setrakian se smutně usmál. „Jsem si docela jist, že nepodnikl cestu do Ameriky jen proto, aby se schovával v Queensu.“ Otevřel zadní dveře ke schodům, které vedly do jeho podzemní zbrojnice. „My ho teď musíme ulovit.“

Ulice Liberty, bývalé Světové obchodní centrum

Vasilij Fet, pracovník newyorského deratizačního úřadu, stál u plotu kolem staveniště s obrovskou základovou „vanou“ v místě, kde kdysi stávalo Světové obchodní centrum. Svůj kufřík na kolečkách nechal v dodávce odstavené na parkovišti s dalšími stavařskými vozidly. V jedné ruce nesl jed na krysy a černočernou sportovní tašku Puma s lehkou tunelovou výstrojí. V druhé držel svoji věrnou železnou tyč, kterou našel kdysi na staveništi. Byl to metr dlouhý kus ocelové armatury, který se perfektně hodil na prohrabování potkaních hnízd a zastrkování návnad – a občas i na obranu proti agresivním nebo zpanikařeným potvorám.

Stál mezi úředními bariérami a stavařským plotem na rohu ulic Church a Liberty, mezi oranžovobílými kužely, které oddělovaly široký chodník. Lidé chodili kolem, mířili k dočasnému vchodu do metra na opačném konci bloku. Vládlo tu ovzduší naděje, teplé jako slunce, které štědře zalévalo tuto poničenou část města. Nové budovy po letech plánování a výkopů konečně rostly a všem připadalo, jako by se ta hrozná černá rána začínala konečně hojit.

Jenomže Fet si všiml olejnatých šmouh na kolmých hranách obrubníku. Trusu kolem bariér u parkoviště. Stop hryzání lemujících víko kontejneru na smetí na rohu. Všechno to byly výmluvné stopy povrchové aktivity potkanů.

Jeden z krtků ho odvezl po přístupové cestě až do stavební jámy. Zastavil před úpatím struktury, ze které bude nová stanice WTC trasy PATH, s pěti kolejemi a třemi podzemními nástupišti. Prozatím stříbrné vlaky projížděly po dně stavební jámy otevřeným prostranstvím na denním svede a zastavovaly o kus dál u dočasných nástupišť.

Vasilij vystoupil z dodávky mezi betonové základy a podíval se vzhůru do výšky sedmi pater, kde byla ulice. Stál v jámě, kam se zřítily věže. Už to mu stačilo sebrat dech.

Vasilij poznamenal: „Je to posvátný místo.“

Krtek měl huňatý prošedivělý knír, na sobě volnou flanelovou košili a pod ní další flanelku, ale zastrčenou do kalhot – obě s tlustou vrstvou uschlého bahna a potu – a džíny, za jejichž opasek byly zastrčené zabahněné rukavice. Přilbu měl pokrytou samolepkami. „To jsem si vždycky myslel,“ řekl, „ale poslední dobou si nejsem jistej.“

Fet se na něj podíval. „Kvůli potkanům?“

„To s tím souvisí, jasně. Posledních pár dnů se hnali ven z tunelů, jako by jim za patama hořelo. Ale teď už to přestalo.“ Zavrtěl hlavou a podíval se vzhůru na mokrou zabahněnou zeď vztyčenou pod ulicí Vesey, jedenadvacet příkrých metrů betonu pobitého kramlemi.

Fet se zeptal: „Tak kvůli čemu?“

Chlapík pokrčil rameny. Krtci jsou hodně hrdá sorta dělníků. Postavili New York, jeho metro a stoky, každý tunel, základy každé věže, mrakodrapu a mostu. Každá sklenice čisté vody vytéká z kohoutku jen díky některému krtkovi. Tohle řemeslo se v rodinách dědí, na jednom staveništi se vždycky sejdou různé generace. Je to špinavá práce, kterou odvádějí čistě. Takže tenhle chlapík nechtěl vypadat, že něco tají. „Všichni jsou nějak zaražení. Měli jsme tu dva chlapy, kteří prostě zmizeli. Píchli si příchod na šichtu, vlezli do tunelů, ale už si nikdy neodpíchli. Jsme tu čtyřiadvacet hodin dennodenně, ale nikdo už nechce na noční šichty. Nikdo nechce lízt do podzemí. A přitom jsou to mladí kluci, žádní sráči.“

Fet se podíval do ústí tunelu, kde se podzemní stavba posléze napojí pod ulicí Church na dopravní systém. „Takže posledních pár dnů se tu nezačínala žádná nová stavba? Nebagrovalo se tu?“

„Co jsme vyvezli tuhle jámu, tak nic.“

„A všechno to začalo s těma potkanama?“

„Zhruba v tý době. Něco se tady prostě stalo, je to pár dní.“ Krtek pokrčil rameny, aby tu starost zahnal. Podal Vasilijovi bílou přilbu bez nálepek. „A to jsem si myslel, že mám špinavou práci. Proč vlastně chce někdo být krysařem?“

Vasilij si nasadil přilbu a cítil, že se u ústí tunelu změnil vítr. „Nejspíš se mi zalíbila ta sláva.“

Krtek se podíval Vasilijovi na boty, tašku Puma a ocelovou tyč. „Už jsi to někdy dělal?“

„Musím tam, kde ta havěť žije. Pod tímhle městem je další město.“

„To mi povídej. Doufám, že máš baterku? A drobky, abys měl co trousit?“

„Myslím, že budu v pohodě.“

Vasilij potřásl krtkovi rukou a pak zamířil dovnitř.

Tunel byl na začátku, kam ještě dopadalo světlo, čistý. Vasilij mířil hlouběji, pryč ze slunce. Zhruba po deseti metrech tu byla rozvěšená žlutá světla a označovala mu cestu. Byl pod místem, kde se nacházela původní hala metra. Až bude všechno hotovo, tahle velká nora propojí novou stanici s dopravním uzlem WTC umístěným mezi věžemi dvě a tři, asi půl bloku odsud. Další pomocné tunely se napojovaly na městský vodovod, elektřinu a stoku.

Čím byl hlouběji, tím častěji si všímal jemného prachu, který dosud pokrýval stěny původního tunelu. Tohle bylo posvátné místo, stále spíš hřbitov. Lidé a budovy se tu obrátili v prach, rozpadli na atomy.

Viděl hnízda, cestičky a bobky, ale žádné potkany. Zašťoural v norách holí a naslouchal. Neslyšel nic.

Rozvěšená pomocná světla končila v zatáčce vpředu a dál se prostírala hluboká, sametová tma. Vasilij měl v tašce reflektor o síle milionu svíček – velkou žlutou Garrity s masivní rukojetí – a kromě toho dvě záložní mini Maglity. Ale umělé světlo v temném uzavřeném prostoru zhoršuje člověku zrak a při lovu zůstával Vasilij rád ve tmě a potichu. Raději si vytáhl monokulár pro noční vidění, což byla věcička, která se dala pěkně připnout na přilbu a sklopila se rovnou před levé oko. Když zavřel pravé oko, tunel zezelenal. Vasilij tomu říkal krysovid, protože pak jejich oči viděl jako svítivé korálky.

Nic. Přestože tu bylo tolik důkazů o jejich přítomnosti, potkani byli pryč. Něco je vyhnalo.

To ho vyvedlo z míry. Vyhnat odněkud krysy a potkany není jen tak. Dokonce i když jim seberete zdroj potravy, může trvat týdny, než se člověk dočká změny. Ale ne dny.

Na tunel se napojovaly starší trasy a Vasilij přecházel přes koleje pokryté vrstvou špíny, které se nepoužívaly spoustu let. Podloží se změnilo a on poznal už podle zrnitosti, že přešel z „nového“ Manhattanu – zavážky, kterou navozili na bahno a postavili na ní Battery Park – do „starého“ Manhattanu s původním suchým skalnatým podložím ostrova.

U jedné křižovatky se zastavil, aby se ujistil, že neztratil směr. Když se podíval do tunelu, který mu křižoval cestu, uviděl krysovidem pár očí. Zasvítily na něj jako potkaní oči, ale byly větší a mnohem výš od země.

Ty oči rázem zmizely z dohledu.

„Hej!“ křikl Vasilij a jeho hlas se rozlehl ozvěnou. „Hej, vy tam!“ Po chvilce mu odpověděl jakýsi hlas, který se také odrážel od stěn. „Kdo je to?“

Vasilij postřehl v tom hlase náznak strachu. Objevilo se světlo baterky, kterou nesl kdosi na konci tunelu, mnohem dál, než kde Vasilij zahlédl ty oči. Nadzvedl monokular právě včas, aby si zachránil sítnici. Zahulákal své jméno, vytáhl malou baterku, aby posvítil na pozdrav, a pak vykročil vpřed. V místě, kde podle svého odhadu zahlédl oči, se odděloval starý přístupový tunel s jinými kolejemi, které se zřejmě stále používaly. Monokular mu nic neukázal, žádné svítící oči, takže pokračoval zatáčkou až k další křižovatce.

Našel tam tři krtky s ochrannými brýlemi na očích a helmou na hlavě, ve flanelkách, džínách a pevných botách. Běželo tu jímkové čerpadlo, kterým vysušovali průsak. Vysoce výkonné halogenové žárovky na trojnožkách osvětlovaly nový tunel jako film o kosmické příšeře. Stáli těsně u sebe celí napjatí, než si Vasilije pořádně prohlédli.

„Zrovna jsem tamhle někoho viděl, ten patří k vám?“ zeptal se.

Tři chlapi se po sobě podívali. „Co jsi viděl?“

„Měl jsem dojem, že někoho vidím.“ Ukázal směr. „Přecházel přes koleje.“

Tři krtci se znovu na sebe podívali a pak dva z nich začali balit nádobíčko. Třetí se zeptal: „Ty jsi ten, co tu hledá krysy?“

„Jo.“

Krtek zavrtěl hlavou. „Tady už žádný nejsou.“

„Ne že bych vám odporoval, ale to prostě není možný. Proč si to myslíte?“

„Možná mají víc rozumu než my.“

Vasilij se podíval do osvětleného tunelu směrem, kam mizela hadice čerpadla. „Tam podzemka končí?“

„Je tam východ.“

Vasilij ukázal opačným směrem. „Co je tímhle směrem?“

Krtek odpověděl: „Tam se radši nepouštěj.“

„Proč?“

„Koukni, vykašli se na krysy. Pojď s náma ven. My to tu balíme.“

Voda stále vtékala do hluboké kaluže. Vasilij řekl: „Půjdu za chvilku.“

Chlapík se na něj zpříma zadíval. „Jak je libo.“ Zhasl lampu na trojnožce, hodil si vercajk na záda a vydal se za ostatními.

Vasilij se díval, jak světla mihotají tunelem a v zatáčce postupně slábnou. Uslyšel skřípot podzemního vlaku, tentokrát tak blízko, že zbystřil. Sel dál, překročil novější koleje a čekal, až si oči znovu zvyknou na tmu.

Sklopil zase monokulár před oko a všechno zezelenalo jako v jeskyni. Ozvěna jeho kroků se měnila, protože tunel se rozšířil na prostor, kde se spojovaly různé trasy a válela se tu spousta odpadků. V pravidelných rozestupech se tu tyčily nýtované nosníky jako pilíře v tanečním stále industriálního stylu. Napravo od Vasilije stála opuštěná údržbářská bouda počmáraná vandaly. Na bortících se cihlových zdech bylo jakési neumělé graffiti kolem obrázku Dvojčat v plamenech. Jedno bylo označené „Saddám“ a druhé „Gamera“.

Na starém nosníku viselo prastaré varování dělníkům:

POZOR

PROVOZ VLAKŮ

Od té doby nápis někdo přetvořil, některá písmena vymazal, přidal nebo přelepil izolepou, takže z toho vzniklo

POZOR

PROVOZ KRYS

Na tomhle bohem zapomenutém místě by se to opravdu mělo krysami jen hemžit. Rozhodl se, že vyzkouší černé světlo. Vytáhl z tašky Puma malou baterku a rozsvítil. Žárovka se ve tmě rozzářila chladnou modří. Moč hlodavců obsahuje bakterie, takže pod černým světlem fosforeskuje. Přejel světlem po zemi kolem nosníků, kde byla měsíční krajina plná suchých odpadků a špíny. Všiml si několika matných, starých skvrn od moči, ale ničeho čerstvého. Změna nastala, teprve když přejel světlem kolem zrezavělého naftového barelu, který tu ležel na boku. Barel a zem pod ním zasvítily mnohem jasněji a na větší ploše než u dosavadních nálezů. To byl pořádný cákanec. Podle toho, co obvykle nacházel, by tenhle potkan musel být velký metr osmdesát.

Byl to čerstvý tělesný odpad nějakého většího zvířete, možná člověka.

Větrnými tunely se neslo kapání vody na staré koleje. Vycítil vzdálený pohyb, šustot, nebo se mu možná dostávala zdejší atmosféra pod kůži. Odložil černé světlo a prohlédl si to místo monokulárem. Za ocelovým nosníkem znovu spatřil pár svítících očí, které na něj zíraly – ale pak se otočily a zmizely.

Nedokázal odhadnout, jak blízko byly. Kvůli tomu, že se díval jedním okem a všechny nosníky byly identické a geometricky rozestavěné, nedokázal pořádně vnímat hloubku prostoru.

Tentokrát na nikoho nehalekal. Neřekl nic, jenom pevněji sevřel svoji železnou tyč. Když narazíte na bezdomovce, málokdy mají chuť se prát – ale tohle mu připadalo nějak jiné. Zřejmě se ozval krysařský šestý smysl. Podobně uměl zvětřit potkaní trus. Vasilije se najednou zmocnil pocit, že proti němu stojí přesila.

Vytáhl velký světlomet a paprskem objel prostor. Než vycouval, hmátl do kabely, odtrhl růžek na kartonu s kontaktním jedem v prášku a důkladně tam všechno posypal. Kontaktní prášek zabírá pomaleji než čistě požerová návnada, ale byl jistější. Navíc měl výhodu, že prozrazoval cestičky vetřelců, takže usnadňoval následné kladení návnad.

Vasilij spěšně vyprázdnil tři kartony, pak se i s lampou otočil a zamířil tunely zpátky. Přešel přes používané koleje a třetí kolej s bedněním, a potom minul čerpadlo a dlouhou hadici. Na jednom místě ucítil, že průvan změnil směr, a když se otočil, uviděl, že v zatáčce za ním se jasní. Rychle zalezl do výklenku ve stěně a obrnil se proti ohlušujícímu rachotu. Vlak proskřípěl kolem a Vasilij, než si zakryl oči před dusivým vírem štěrku a prachu, zahlédl v oknech cestující.

Vlak projel a Vasilij šel po kolejích dál, až se ocitl na osvětlené stanici. Vynořil se ze tmy s kabelou a tyčí a vytáhl se nahoru na poloprázdné nástupiště hned vedle nápisu POKUD VIDÍTE NĚCO NEOBVYKLÉHO, OHLASTE TO. Nikdo nic neohlásil. Vystoupal po schodech do mezipatra, protáhl se turnikety a vyšel opět na ulici do hřejivého slunce. Zamířil k nedalekému plotu a zjistil, že je zpátky nad stavební jámou Světového obchodního centra. Zapálil si modrým plamenem plynového zapalovače Zippo doutníček a dychtivě vdechl svůj jed, aby zaplašil strach, který cítil pod ulicemi. Vrátil se pěšky přes ulici ke staveništi a cestou narazil na dva ručně vyráběné letáky připíchnuté na plot. Byly to oskenované barevné fotografie dvou krtků, jeden měl ještě helmu a ušpiněný obličej. Modré záhlaví nad oběma fotografiemi hlásalo: POHŘEŠUJÍ SE.

POSLEDNÍ MEZIHRA

TROSKY

V následujících dnech po povstání v Treblince většinu uprchlíků pochytali a popravili. Setrakianovi se však podařilo v lesích přežít, i když se stále držel v dosahu puchu vyhlazovacího tábora. Žvýkal kořínky a cokoliv, co dokázal chytit zlámanýma rukama, a z mrtvol ostatních si posbíral jakés takés oblečení a roztrhané boty, i když každou jinou.

Ve dne se vyhýbal pátracím hlídkám a štěkajícím psům – ale v noci hledal.

V táboře slyšel povídat domorodé Poláky o nějakých románských troskách. Skoro celý týden chodil sem a tam, až jednou pozdě odpoledne, kdy už se snášelo šero, se ocitl na mechem porostlých schodech na vrcholu starověké ruiny.

Většina toho, co z ní zbývalo, se nacházelo pod zemí, zvenčí bylo vidět jenom několik zarostlých kamenů. Na hromadě balvanů stál mohutný sloup. Rozeznal na něm shluk písmen, ale vyhladila se už tak dávno, že bylo nemožné vyluštit nějaký smysl.

Když stál v tmavém ústí do katakomb, nedokázal se ovládnout, aby se netřásl.

Abraham měl jistotu: tam dole má Sardu pelech. Věděl to. Zaplavil ho strach a cítil, jak ho v hrudi pálí hořící jáma.

Ale odhodlání v srdci bylo silnější. Protože věděl, že jeho posláním je toho netvora, tu hladovou příšeru najít a zabít. Aby zmizela z povrchu zemského. Povstání v táboře jeho vražedný plán zhatilo – po týdnech a měsících shánění bílého dubu na ostrý kůl – ale jeho touhu po pomstě neovlivnilo. Ze všeho, co bylo na světě špatně, mohl aspoň tuhle věc napravit. Mohl tím dát své existenci smysl. A teď se to chystal provést.

Pomocí ostrého kamene si nahrubo ohobloval nový kůl, který vybral z nejtvrdších větví, jaké našel. Nebyl to sice bílý dub, ale bude muset stačit. Pracoval znetvořenými prsty, dál si ničil své rozbité ruce. Teď se jeho kroky rozlehly kamennou komnatou, která tvořila sklepení. Strop měla docela nízko – zvláštní, když se vezme v úvahu nepřirozená výška toho netvora – a kořeny se provrtávaly mezi kameny, které vratce držely klenbu pohromadě. První komnata vedla do druhé a ta kupodivu ještě do třetí. Každá byla menší než ta předchozí.

Setrakian s sebou neměl nic, čím by si svítil na cestu, ale rozdrolené kameny propouštěly do temnoty slabé paprsky pozdního slunce. Opatrně procházel komnatami a srdce mu prudce bušilo, protože se chystal k vraždě. Jeho hrubý dřevěný kůl vypadal jako naprosto nedostatečná zbraň pro boj s temnotou, s tím hladovým netvorem. Zvlášť když sám má zlámané prsty. Co to provádí? Jak tu příšeru zabije?

Když vešel do poslední komnaty, v krku ho už kysele pálilo strachem. Po zbytek života bude trpět pálením žáhy. Místnost byla prázdná, ale tesař Setrakian si všiml, že uprostřed hliněné podlahy zůstal obrys rakve, jako by ho tam někdo vyrýsoval. Obrovská bedna, dva a půl metru na metr a čtvrt, takovou mohly z tohoto pelechu odnést jenom ruce netvora s nadpřirozenou silou.

Potom – za sebou – zaslechl na kamenné podlaze šouravé kroky. Setrakian se prudce otočil a napřáhl dřevec. Netvor ho zaskočil v nejvzdálenější komnatě. Přišel se domů uložit, ale v ložnici našel číhat svou budoucí oběť.

Předcházel ho náznak stínu, ale kroky zněly tiše a šouraly se. V kamenném vchodu se neobjevil hrůzný obr, ale muž obvyklé lidské velikosti. Německý důstojník s potrhanou a ušpiněnou uniformou. Oči měl rudé a uslzené, a plné hladu, který přerostl v řezavou, šílenou bolest. Setrakian ho poznal: byl to Dieter Zimmer, mladý důstojník jen o málo starší než Setrakian a skutečný sadista, dozorce, který se chlubil tím, že si každý večer leští boty, protože z nich musí setřít nános židovské krve.

Teď po ní toužil – po Setrakianově krvi. Jakékoli krvi. Aby se nasytil.

Setrakian se však nedá. Teď byl mimo táborové zdi a přesvědčený, že nepřežil peklo jen kvůli tomu, aby tady padl a podvolil se bezbožné moci tohoto prokletého nácka.

Rozběhl se proti němu s namířeným kůlem, ale netvor byl rychlejší, než Setrakian čekal, uchopil dřevěnou zbraň, vykroutil mu ji z neužitečných rukou a při tom zlomil Setrakianovi loketní i vřetenní kost. Odhodil klacek stranou, ten se odrazil od kamenné zdi a padl do hlíny.

Netvor zamířil k Setrakianovi a vzrušeně sípal. Setrakian couval, až si uvědomil, že se ocitl uprostřed obdélníkového obrysu rakve. Vlila se do něj nevysvětlitelná síla, rozběhl se proti netvorovi a tvrdě ho přimáčkl ke zdi. Kolem uvolněných kamenů se drolila hlína a padala jako pramínky kouře. Netvor se snažil chytit ho za hlavu, ale Setrakian se znovu na něj vrhl, vrazil mu zlomenou paži pod bradu a obrátil tak ten rozšklebený obličej vzhůru, takže nemohl bodnout a pít.

Netvor se vzchopil a Setrakiana setřásl. Ten přistál vedle svého kůlu. Popadl ho, ale netvor se jen usmíval a chystal se mu ho znovu sebrat. Setrakian však dřevec zabodl pod opěrnou kamennou zeď. Zaklínil ho pod uvolněný kámen a nohama ten kámen vylomil, zrovna když netvor začal otvírat ústa.

Kameny povolily, postranní zeď u vchodu do komnaty se zhroutila a Setrakian se v poslední chvíli stačil odplazit pryč. Řev byl hlasitý, ale krátký, komnata se naplnila prachem a ten pohltil zbývající světlo. Setrakian poslepu přelézal kameny, když tu ho pevně popadla jakási ruka. Prach se natolik rozptýlil, aby Setrakian viděl, že velký balvan rozdrtil netvorovi lebku od temene po čelist – ale on přesto ještě nezemřel. Jeho temné srdce, nebo co měl místo něj, nepřestávalo hladově tlouct. Setrakian kopal do té paže, až sevření povolilo, a při tom ten kámen poodvalil. Horní půlka hlavy byla rozštípnutá, lebka popraskaná jako vajíčko vařené naměkko.

Setrakian chytil zbývající zdravou paží netvora za nohu a vlekl jeho tělo ven. Vyvlekl ho na povrch, pryč z trosek, a vystavil ho posledním paprskům slunce, které sem padaly mezi stromy. Podvečerní světlo bylo oranžové a slabé, ale stačilo. Netvor se bolestně svíjel, ale rychle se upekl a vsákl do země.

Setrakian pozvedl tvář k zapadajícímu slunci a zavyl jako zvíře. Nebylo to moudré, protože byl stále na útěku – ale výkřik vytryskl přímo z jeho zmučené duše, truchlící nad vyvražděnou rodinou, hrůzami zajetí a dalšími děsy, se kterými se setkal… a nakonec křičel kvůli bohu, který ho i jeho lid opustil.

Až příště některého z těch netvorů potká, bude mít připravené patřičné nástroje. Postará se, aby měl víc než slušnou šanci. Se stejnou jistotou, s jakou věděl, že stále žije, také věděl, že v následujících letech bude sledovat stopu té zmizelé rakve. Třeba desítky let, pokud to bude nutné. Právě tato jistota mu dala nový smysl života a vyslala ho na výpravu, ze které se nevrátí až do smrti.

Jamajská nemocnice

Efraim a Nora blýskli svými průkazy před ostrahou a dostali Setrakiana vchodem na pohotovost, aniž upoutali nežádoucí pozornost. Na schodech, které vedly nahoru na izolační oddělení, Setrakian zabručel: „Je to nerozumně riskantní.“

Efraim namítl: „Víte, my s Norou jsme s Jimem Kentem pracovali bok po boku celý rok. Nemůžeme ho jenom tak opustit.“

„Proměnil se. Co pro něj můžete udělat?“

Efraim zpomalil. Setrakian supěl a odfukoval za nimi a zastávku ocenil, opřel se o svou vycházkovou hůl. Efraim se podíval na Noru, dohodli se beze slov.

„Můžu ho vysvobodit,“ řekl Efraim.

Opustili schodiště a zadívali se na vchod na izolační oddělení o kus dál na chodbě.

„Bez policie,“ dodala Nora.

Setrakian se rozhlížel. Nebyl si tak jistý.

„Je tam Sylvia,“ upozornil Efraim, který si všiml Jimmovy kudrnaté přítelkyně, která seděla na skládací židličce před oddělením. Nora sama pro sebe přikývla, připravila se. „Tak jo.“ Vyrazila. Šla k Sylvii sama. Ta vstala z židle, když ji viděla přicházet. „Noro!“

„Jak je Jimovi?“

„Nic mi neřekli.“ Sylvia se podívala za ni. „Efraim s vámi není?“ Nora zavrtěla hlavou. „Odjel.“

„Přece není pravda, co se říká, že ne?“

„V žádném případě. Vypadáte unaveně. Pojďte, půjdeme vám sehnat něco k snědku.“

Zatímco Nora zjišťovala, jak se dostanou do bufetu, a tím zaměstnávala sestry, Efraim a Setrakian proklouzli na izolaci. Efraim výjimečně minul stolek s rukavicemi a plášti, protože dnes tu nebyl jako lékař, a odhrnul vrstvy plastu obklopující Jimovu kóji.

Lůžko bylo prázdné. Jim byl pryč.

Efraim rychle obhlédl ostatní kóje. Nikde nikdo.

„Museli ho přestěhovat,“ domníval se Efraim.

Setrakian ho upozornil: „Jeho přítelkyně by nebyla za dveřmi, kdyby věděla, že je jinde.“

„Takže…?“

„Určitě ho dostali.“

Efraim hleděl na prázdnou postel. „Oni?“

„Pojďte,“ vybídl ho Setrakian. „Tohle je velmi nebezpečné. Nemáme čas.“

„Počkejte.“ Přešel k nočnímu stolku, protože si všiml, že ze spodní zásuvky visí Jimovo sluchátko. Našel Jimův telefon a přesvědčil se, že je nabitý. Vytáhl svůj telefon a uvědomil si, že ten teď slouží jako stopovací zařízení. FBI ho pomocí GPS dokáže lokalizovat.

Vhodil svůj telefon do zásuvky a vzal si ten Jimův.

„Doktore.“ Setrakian byl stále netrpělivější.

„Prosím vás, říkejte mi Efraim.“ Cestou ven si strčil Jimův telefon do kapsy. „Poslední dobou se jako doktor moc necítím.“

Dálnice West Side, Manhattan

Gus Elizalde seděl v zadní části policejního antonu s rukama připoutanýma za želízka k ocelové tyči za zády. Felix seděl šikmo naproti němu s hlavou svěšenou, kýval se, když auto poskočilo, a každou minutou byl bledší. Museli být na dálnici West Side, když jeli v Manhattanu takhle rychle. Seděli tu s nimi ještě dva vězni, jeden naproti Gusovi, druhý po jeho levici, naproti Felixovi. Oba spali. Pitomec dokáže prospat všechno.

Gus ucítil z kabiny bez oken, skrz zavřenou přepážku, cigaretový kouř. Když je nakládali, začínalo se stmívat. Gus nespouštěl oči z Felixe, který visel za želízka jako pytel brambor. Přemýšlel o tom, co mu říkal starý zastavárník. A čekal.

Dočkal se brzy. Felixova hlava začala cukat, pak se otáčela sem a tam. Felix najednou seděl docela vzpřímeně a obhlížel okolí. Pak se podíval na Guse, upřeně na něj zažíral, ale nic v jeho očích nenaznačovalo, že svého celoživotního compadre poznává.

V očích měl naprostou tmu. Prázdnotu.

V tu chvíli venku zahoukal klakson a chlapík vedle Guse se s trhnutím probudil. „Sakra,“ ulevil si chlap a zalomcoval želízky za zády. „Do který prdele to jedem?“ Gus neodpověděl. Chlapík se díval na Felixe, který mu vracel pohled. Chlapík ho kopl do nohy. „Ptám se, do který prdele jedem, mladíku?“

Felix se na něj chvilku díval prázdným pohledem jako idiot. Otevřel ústa, jako by chtěl odpovědět – a ven vyrazilo žihadlo a propíchlo bezmocnému chlapovi krk. Přes celou šířku náklaďáku, a chlap nemohl nic dělat, jenom dupat a kopat. Gus začal dělat totéž, protože tu uvízl s bývalým Felixem, ječel a mlátil do korby, až probudil vězně naproti sobě. Všichni řvali a křičeli a dupali, zatímco chlap vedle Guse ochabl a Felixovo žihadlo, předtím průhledné, krvavě zrudlo.

Mezi vězeňským oddělením a přední kabinou se odsunula přepážka. Na místě spolujezdce se k nim otočila hlava s policajtskou čepicí. „Držte tam vzadu kurva hubu nebo…“

Uviděl, že Felix už pije z dalšího vězně. Viděl, jak se napuchající žihadlo natahuje přes korbu a všude působí děsný svinčík, protože se Felix odtrhl a žihadlo se mu vrátilo do úst. Krev tryskala chlapovi z krku a kapala Felixovi vpředu na košili.

Policajt vyjekl a otočil se.

„Co se děje?“ zakřičel řidič a snažil se nahlédnout dozadu. Felixovo žihadlo prolétlo přepážkou a přisálo se řidiči na krk.

Kabina se rozvibrovala jekotem a náklaďák se bláznivě rozkýval. Gus se chytil mříže s želízky právě včas, aby si nezlomil zápěstí, a náklaďák se stáčel vlevo a vpravo, pak se prudce obrátil a přistál na boku.

Vůz pokračoval v pohybu, až narazil do svodidel, odrazil se, stočil se a nakonec zastavil. Gus zůstal ležet na boku, vězeň naproti němu visel na zlomených pažích a hekal bolestí a strachem. Karabina, kterou byl připoutaný Felix, praskla, a jeho žihadlo bylo svěšené a cukalo se jako živý elektrický drát. Kapala z něho krev.

Jeho mrtvé oči se pozvedly a spočinuly na Gusovi.

Gus zjistil, že jeho tyč se zlomila, takže překotně vyvlékl pouta a kopal do zkřivených dveří, až se otevřely. Rychle se vykutálel ven, na okraj silnice. V uších mu hučelo, jako by tu vybuchla bomba.

Ruce měl stále spoutané na zády. Kolem projížděla auta s rozsvícenými světlomety a řidiči zpomalovali, aby si bouračku prohlédli. Gus se rychle odkutálel pryč a protáhl si zápěstí pod chodidly, takže dostal ruce před tělo. Nespouštěl oči z vyvrácených zadních dveří náklaďáku a čekal, kdy za ním vyleze Felix.

Potom Gus zaslechl křik. Rozhlédl se po nějaké zbrani, ale musel se spokojit s promáčknutou poklicí od kola. Chopil se jí a postavil se ze strany k otevřeným dveřím převráceného náklaďáku.

Uvnitř byl Felix a napájel se krví vytřeštěného vězně, který zůstal připoutaný k tyči.

Gus zaklel, udělalo se mu z toho pohledu zle. Felix se odpojil a bez váhání vystřelil žihadlo po Gusově krku. Gus včas nastavil poklici a ránu odrazil, a okamžitě se odtáhl z dohledu.

Felix ho však nepronásledoval. Gus tam chvíli stál a snažil se vzpamatovat – snažil se pochopit, proč za ním Felix nejde – a pak si všiml slunce. Vznášelo se krvavě rudé mezi dvěma budovami na druhé straně Hudsonu a rychle klesalo za obzor.

Felix se v náklaďáku schovával, čekal na západ slunce. Za tři minuty bude moci vyjít.

Gus se divoce rozhlédl. Uviděl na silnici rozbité čelní sklo, ale to nebude k ničemu. Vyšplhal po šasi náklaďáku na bok, který se teď ocitl nahoře. Doklouzal ke dveřím u řidiče a kopl do bočního zrcátka. Odlomilo se a Gus už tahal za dráty, aby je uvolnil, když tu na něj zevnitř zaječel policista. „Nech toho!“

Gus se na něj podíval. Policejní řidič krvácel z krku, držel se horního madla na střeše, a mířil pistolí. Gus ale zrcátko uvolnil pořádným trhnutím a seskočil zase na silnici.

Slunce mizelo jako propíchnutý žloutek. Gus odhadl úhel a podržel zrcátko nad hlavou, aby zachytil poslední paprsky. Uviděl, jak se odraz chvěje na zemi. Vypadal nezřetelný a příliš slabý, než aby něco zmohl. Klouby prstů proto rozmáčkl krycí sklo, ale tak, aby kousky držely na odrazné plošce pod sklem. Zkusil to znovu a odražené paprsky byly trochu výraznější.

„Řekl jsem nech toho!“

Policista vylezl z náklaďáku s namířenou pistolí. Volnou rukou se držel za krk v místech, kam ho Felix dostal, a z uší mu po nárazu tekla krev. Obešel náklaďák a nahlédl dozadu.

Felix se krčil uvnitř, pouta mu visela na jedné ruce. Druhá ruka byla pryč, pouta mu při bouračce utrhla zápěstí. Nezdálo se, že by mu chybějící ruka dělala starosti. Ani bílá krev, která mu kapala z otevřeného pahýlu.

Felix se usmál a policista na něj zahájil palbu. Kulky pronikly Felixovi hrudí a nohama, trhaly mu maso a tříštily kosti. Sedm, osm ran a Felix padl dozadu. Další dvě rány do trupu. Policista pistoli sklonil, ale v tu chvíli se Felix posadil, stále s úsměvem a stále žíznivý. Věčně žíznivý.

Gus v tu chvíli policistu odstrčil a pozvedl zrcátko. Poslední paprsky skomírajícího oranžového slunce právě prolétly nad domy za řekou. Gus naposledy vykřikl Felixovo jméno, jako by ho oslovením mohl probudit, zázračně Felixe vrátit…

Jenomže to už nebyl Felix. Byl to zkurvenej vampýr. Gus si to připomněl, když zamířil zrcátko tak, aby zářivé oranžové paprsky odraženého slunce vlétly do útrob převráceného náklaďáku.

Felixovy mrtvé oči se naplnily hrůzou, když ho paprsky zasáhly. Propíchly ho jako lasery, vypálily do něj díry a zapalovaly mu maso. Z útrob se pozvedlo zvířecí vytí jako výkřik bytosti, která se tříští na atomy, a paprsky pustošily jeho tělo.

Ten výkřik se propaloval Gusovi do mozku, ale nepřestával mířit, dokud z Felixe nezbyla zuhelnatělá hromada kouřícího popela.

Slunce pobledlo a Gus spustil paži.

Pohlédl za řeku.

Noc.

Gusovi se chtělo brečet – srdce měl plné všemožného smutku a bolesti – a pak se ta bolest proměnila ve vztek. Pod náklaďákem byla kaluž paliva, sahala mu skoro k nohám. Gus došel k policistovi, který pořád civěl z krajnice na to, co se stalo. Prohrabal mu kapsy a našel zapalovač Zippo. Gus cvakl uzávěrem, škrtl kolečkem a plamínek poslušně vyskočil.

„Lo siento, ‚mano.“

Dotkl se rozlitého paliva a náklaďák vzplál jako ohnivá koule, až se Gus i policista zapotáceli.

„Chingado – bodl vás,“ řekl Gus policistovi, který se pořád držel za krk. „Teď budete jeden z nich.“

Vzal policistovi pistoli a zamířil na něj. Už se blížily sirény.

Policista se podíval na Guse a za vteřinu měl hlavu pryč. Gus mířil kouřící zbraní na tělo, dokud se neocitl za svodidly. Potom pistoli zahodil a teprve pak si vzpomněl na klíčky k poutům, ale už bylo pozdě. Blížila se blikající světla. Otočil se a utekl ze silnice do noci.

Ulice Kelton, Woodside, Queens

Kelly měla na sobě stále své pracovní školní šaty, tmavé tílko pod zavinovací blůzou a dlouhou rovnou sukni. Zack seděl nahoře ve svém pokoji, kde údajně psal úkoly, a Matt byl doma, protože dnes pracoval jenom půl dne, jelikož večer měli v obchodě inventuru.

Z té zprávy o Efraimovi, kterou hlásili v televizi, se Kelly zhrozila. A teď jí nebral mobil.

„Tak je to konečně tady,“ prohodil Matt a cípy džínové košile s nápisem Sears měl domácky vykasané. „Konečně mu přeskočilo.“

„Matte,“ řekla Kelly jen napůl káravě. Ale – opravdu se Efraim zbláznil? A co z toho pro ni vyplývá?

„Megalomanský blud, velký lovec virů,“ pokračoval Matt. „Je jako ti hasiči, co zakládají požáry, aby z nich byli hrdinové.“ Matt se uvelebil hluboko v křesle. „Nepřekvapilo by mě, kdyby to všechno dělal kvůli tobě.“

„Mně?“

„Aby získal pozornost, co já vím. ‚Koukni se na mě, jsem důležitý.‘“

Prudce zavrtěla hlavou, jako by plýtval jejím časem. Někdy ji překvapovalo, jak se Matt dokáže v lidech mýlit.

Zazvonil zvonek u dveří a Kelly přestala přecházet sem a tam. Matt vyskočil z křesla, ale Kelly to stihla ke dveřím první.

Byl to Efraim, za ním Nora Martinezová a nakonec jakýsi stařík v dlouhém tvídovém kabátě.

„Co tu děláš?“ vyhrkla Kelly a rozhlédla se po ulici.

Efraim se vtlačil dovnitř. „Přišel jsem se podívat na Zacka. Vysvětlit to.“

„On nic neví.“

Efraim se rozhlédl, ale Matta, který stál přímo před ním, vůbec nevzal na vědomí. „Píše si nahoře úkoly na svém laptopu?“

„Ano,“ odpověděla Kelly.

„Jestli je napojený na internet, tak to ví.“

Efraim přešel ke schodům a bral je nahoru po dvou.

Noru nechal u dveří s Kelly. Nora prudce vydechla, situace jí byla velmi nepříjemná. „Promiňte,“ omlouvala se. „Takhle k vám vtrhnout.“

Kelly mírně zavrtěla hlavou a trochu zvědavě si ji prohlížela. Věděla, že mezi Norou a Efraimem něco je. Pro Noru byl dům Kelly Goodweatherové poslední místo, kde by chtěla být.

Kelly pak zaměřila pozornost na staříka s vycházkovou holí, opatřenou rukojetí ve tvaru vlčí hlavy. „Co se děje?“

„Domnívám se, že jste bývalá paní Goodweatherová?“ Setrakian jí podal ruku se starosvětskou zdvořilostí. „Abraham Setrakian. Rád vás poznávám.“

„Nápodobně,“ vyhrkla zaskočená Kelly a nejistě se ohlédla po Mattovi.

Nora řekla: „Potřeboval vás vidět. Vysvětlit to.“

Matt se ozval: „Nedělá z nás tahle drobná návštěva něco jako spolupachatele trestného činu?“

Kelly musela Mattovu hrubost nějak zmírnit. „Nechcete se něčeho napít?“ obrátila se na Setrakiana. „Trochu vody?“

Matt zasténal: „Šmarjá – oba bychom mohli za tu sklenku vody vyfasovat dvacet let…“

Efraim seděl na okraji Zackovy postele, Zack u stolu s otevřeným laptopem.

Efraim řekl: „Zapletl jsem se do něčeho, čemu pořádně nerozumím. Ale chtěl jsem, abys to slyšel ode mě. Nic z toho, co o mě říkají v televizi, není pravda. Až na to, že ti lidi po mně jdou.“

Zack se zeptal: „Copak tě sem nepřijdou hledat?“

„Možná.“

Zack ustaraně sklopil oči, musel si to přebrat. „Musíš se zbavit svého telefonu.“

Efraim se usmál. „Už se stalo.“ Sevřel svému spikleneckému synovi rameno. Všiml si, že chlapec má vedle laptopu videokameru, kterou mu Efraim koupil k Vánocům.

„Pořád pracuješ s kamarády na tom filmu?“

„Už jsme se vlastně dostali ke stříhání.“

Efraim ji vzal do ruky, byla malá a lehká, takže by se mu vešla do kapsy. „Myslíš, že bych si ji mohl na chvíli půjčit?“

Zack pomalu přikývl. „Je to tím zatměním, tati? To kvůli němu se lidi proměňují v zombie?“

Efraima to překvapilo – uvědomil si, že pravda není o mnoho uvěřitelnější. Pokusil se na to podívat z hlediska velmi perspektivního a občas přecitlivělého jedenáctiletého chlapce. Ta představa v něm probudila cosi z hluboko uložených citů a vytáhla to na světlo. Vstal a svého chlapce objal. Zvláštní chvilka mezi otcem a synem, křehká a krásná. Efraim to cítil naprosto jasně. Prohrábl chlapci vlasy a nemusel víc říkat.

Kelly a Matt se zatím šeptem dohadovali v kuchyni. Nechali Noru a Setrakiana o samotě v proskleném slunečním pokoji v zadní části domu. Setrakian tam stál s rukama v kapsách zády k Noře a díval se ven na zářící nebe počínající noci – už třetí od přistání toho proklatého letadla.

Hodiny na polici tikaly tik, tik, tik. Setrakian slyšel ťuk, ťuk, ťuk.

Nora vycítila, že je netrpělivý. „On totiž, hm, má s rodinou spoustu problémů. Po rozvodu.“

Setrakian zajel prsty do kapsičky na vestě, kde měl svoji krabičku s léky. Kapsička byla blízko srdce, jako by mu jaksi prospívala už prostá blízkost nitroglycerinu u jeho staré pumpy. Tloukla pravidelně, i když nijak mohutně. Kolik ještě úderů pro něj má? Doufal, že dost, aby tuhle práci dokončil.

„Já nemám děti,“ řekl. „S mojí manželkou Annou, už je sedmnáct let po smrti, se nám nedostalo toho požehnání. Člověk by řekl, že touha po dětech časem pohasne, ale ve skutečnosti se s věkem prohlubuje. Měl jsem hodně co učit, ale žádného žáka.“

Nora se podívala na jeho vycházkovou hůl, která stála opřená o stěnu poblíž její židle. „Jak jste… jak jste se k tomu vůbec dostal?“

„Myslíte, kdy jsem objevil jejich existenci?“

„A pak se tomu věnoval celý život.“

Chvíli mlčel, rovnal si vzpomínky. „Byl jsem tehdy mladý. Za druhé světové války mě internovali v okupovaném Polsku, kde jsem rozhodně nebyl dobrovolně. V jednom malém táboře severovýchodně od Varšavy, v Treblince.“

Nora chápala jeho zamlklost. „V koncentráku.“

„Byl to vyhlazovací tábor. My tu teď máme brutální stvoření, má drahá. Mnohem brutálnější, než je jakýkoli dravec, se kterým by se mohl člověk na tomto světě potkat. Odporní oportunisté, kteří tyjí z mladých a nepevných. V táboře jsme s mými spoluvězni byli hubenou hostinou, kterou mu tam nevědomky uchystali.“

„Jemu?“

„Mistrovi.“

Z toho slova Noru zamrazilo. „Byl to Němec? Nacista?“

„Ne, ne. Nemá s nimi nic společného. Nepřísahal věrnost nikomu a ničemu, nepatří žádné zemi. Chodí si, kam chce. Krmí se tam, kde je potrava. Tábor byl pro něj jako laciný výprodej. Snadná kořist.“

„Ale vy… vy jste přežil. Copak jste to nemohl někomu říct…?“

„Kdo by věřil blouznění vychrtlého muže? Trvalo mi týdny, než jsem přijal to, s čím se vy teď potýkáte, a to jsem byl svědkem těch zvěrstev. Je to víc, než mysl dokáže strávit. Rozhodl jsem se, že se nenechám označit za šílence. Mistrův zdroj potravy vyschl, takže se prostě přestěhoval. Ale v tom táboře jsem si něco slavnostně slíbil, a na ten slib jsem nikdy nezapomněl. Sledoval jsem Mistra mnoho let. Po střední Evropě a Balkánu, po Rusku, střední Asii. Tři desítky let. Někdy jsem mu byl těsně v patách, ale nikdy ne dost blízko. Stal jsem se profesorem na vídeňské univerzitě, studoval jsem staré texty. Začal jsem shromažďovat knihy, zbraně a nástroje. Celou dobu jsem se připravoval na setkání s ním. Na příležitost, které jsem se dočkal po více než šedesáti letech.“

„Ale… kdo to tedy je?“

„Měl spoustu podob. Momentálně pobývá v těle jednoho polského šlechtice, který se jmenoval Jusef Sardu a ztratil se při jedné lovecké výpravě na severu Rumunska na jaře roku 1873.“

„Tak dávno?“

„Sardu byl obr. V době, kdy na výpravu vyjeli, měřil už přes dva metry. Byl tak vysoký, že svaly neudržely jeho dlouhé těžké kosti. Říkalo se, že kapsy u kalhot má velké jako pytel na turín. Při chůzi se musel ztěžka opírat o hůl, jejíž rukojeť nesla rodinný znak.“

Nora se znovu ohlédla na Setrakianovu příliš dlouhou vycházkovou hůl se stříbrnou rukojetí. Rozšířily se jí oči. „Vlčí hlavu.“

„Pozůstatky ostatních Sarduových mužů se našly po mnoha letech a s nimi deník mladého Sardua. Podrobně popisoval, jak jejich loveckou výpravu stopoval nějaký neznámý dravec, který jednoho po druhém odvlekl a zabil. Poslední záznam naznačoval, že Jusef objevil mrtvá těla u vchodu do podzemní jeskyně. Pohřbil je a pak se vrátil k jeskyni, aby se tomu zvířeti postavil a pomstil rodinu.“

Nemohla odtrhnout oči z vlčí hlavy. „Jak jste k té holi přišel?“

„Našel jsem tuhle vycházkovou hůl u soukromého obchodníka v Antverpách v létě roku 1967. Sardu se nakonec po mnoha týdnech vrátil na rodinné sídlo v Polsku, i když zůstal sám a hodně se změnil. Stále nosil svou hůl, ale už se o ni neopíral, a časem ji přestal vůbec nosit. Nejenže se očividně vyléčil z bolestí, které mu gigantismus působil, ale prý také získal velkou sílu. Brzy se začali ztrácet vesničané, vesnice prý byla prokletá a nakonec docela zpustla. Dům Sarduových se rozpadl a mladého pána už nikdo nikdy neviděl.“

Nora si měřila hůl pohledem. „V patnácti byl tak vysoký?“

„A stále rostl.“

„Ta rakev… ta měřila nejméně dva a půl metru na metr dvacet.“ Setrakian chmurně přikývl. „Já vím.“ Nora také přikývla. Pak se zarazila: „Počkat – jak to víte?“

„Jednou jsem ji viděl – tedy otisk, který zanechala v hlíně. To už je dávno.“

Kelly a Efraim stáli naproti sobě v kuchyni, kterou měla Kelly zařízenou zcela jednoduše. Měla teď světlejší a kratší vlasy, vypadala jako zaměstnaná žena. Možná víc jako máma. Opírala se o okraj linky a on si všiml na jejích prstech drobných řezných ranek od papíru, což je riziko spojené s učitelským povoláním.

Podala mu neotevřený půllitr mléka z lednice. „Pořád kupuješ plnotučné?“ zeptal se.

„Zack ho má rád. Chce být jako jeho otec.“

Efraim se napil a mléko ho ochladilo, i když ho neuklidnilo jako jindy. Viděl, že Matt se zdržuje na druhé straně průchodu do obýváku, kde sedí v křesle a předstírá, že se nedívá jejich směrem.

„Je ti moc podobný,“ prohodila. Myslela Zacka.

„Já vím,“ přitakal Efraim

„A s věkem čím dál víc. Posedlý, tvrdohlavý. Náročný. Geniální.“

„To je na jedenáctiletého kluka tvrdý osud.“

Široce se usmála. „Zdá se, že ten kříž ponesu celý život.“

Efraim se také usmál. Byl to divný pocit, takové cvičení nezažil jeho obličej už několik dní.

„Podívej se,“ začal, „nemám moc času. Jenom jsem… chci, aby bylo všechno v pořádku. Nebo aspoň aby to bylo mezi námi v pohodě. To opatrovnictví, celý ten zmatek – vím, že se to na nás podepsalo. Jsem rád, že je to za námi. Nepřišel jsem sem přednášet proslovy, jenom… zdá se, že je vhodná chvíle pročistit vzduch.“

Kelly užasla, marně hledala slova.

Efraim řekl: „Nemusíš nic říkat, já jenom…“

„Ne,“ přerušila ho, „já chci. Je mi to líto. Nikdy se nedozvíš, jak hrozně je mi to líto. Je mi líto, že to všechno takhle musí být. Opravdu. Vím, že jsi to nikdy nechtěl. Vím, že jsi chtěl, abychom zůstali pohromadě. V Zackově zájmu.“

„Samozřejmě.“

„Víš, já to nemohla udělat – prostě nemohla. Tys ze mě přímo vysával život, Efraime. A to ostatní… prostě jsem ti chtěla ublížit. Chtěla. Přiznávám to. A na jiný způsob jsem prostě nepřišla.“

Zhluboka vydechl. Kelly konečně přiznávala něco, co vždycky věděl. Ale necítil se nijak vítězoslavně.

„Já Zacka potřebuju, to přece víš. On je… prostě je. Myslím, že bez něj bych to nebyla já. Ať už je to zdravé nebo ne, tak to prostě je. On je pro mě všechno… jako jsi kdysi byl ty.“ Odmlčela se, aby mu to došlo, jim oběma. „Bez něj bych byla ztracená, byla bych…“

Přestala, protože se začala zamotávat.

Efraim dořekl za ni. „Byla bys jako já.“ Strnula. Zadívali se na sebe.

„Podívej se,“ řekl Efraim, „beru na sebe část viny. Za nás, za tebe i za sebe. Vím, že nejsem… co já vím, naprosto bezproblémový mládenec, ideální manžel. Měl jsem taky svoje mouchy. A Matt – vím, že jsem v minulosti řekl pár věcí…“

„Jednou jsi ho nazval cenou útěchy.“

Efraim sebou trhl. „Víš co? Možná, že kdybych řídil nějaký Sears, kdybych měl nějakou podobnou práci, normální práci a ne další manželství na plný úvazek… možná by ses necítila tak odstrčená. Tak podvedená. Tak… druhořadá.“

Chvíli mlčeli a Efraim si uvědomil, jak z maličkostí ráda vylézají vážnější témata. Jak skutečný spor způsobí, že osobní problémy jdou rychle stranou.

Kelly řekla: „Já vím, co chceš říct. Že jsme si měli takhle promluvit před rokem.“

„To měli,“ souhlasil. „Ale nemohli jsme. Nešlo by to. Museli jsme si nejdřív projít tím svinstvem. Věř mi, zaplatil bych nevím co, abychom nemuseli – nemuseli prožívat ani vteřinu z toho všeho – ale teď jsme tu. Jako staří známí.“

„Život vůbec nedopadá tak, jak si člověk představuje.“

Efraim přikývl. „Po tom, čím si prošli moji rodiče, čemu mě vystavili, jsem si vždycky říkal, že tohle já nikdy, nikdy, nikdy nedopustím.“

„Já vím.“

Přiložil uzávěr na karton s mlékem. „Takže zapomeň, co kdo udělal. Teď mu to musíme vynahradit.“

„Přesně tak.“

Kelly přikývla. Efraim přikývl. Zatočil mlékem v kartonu a cítil, jak mu do dlaně narážejí chladné vlny.

„Kristepane, to byl den,“ vzdychl. Znovu si vzpomněl na tu holčičku ve Freeburgu, co se v letadle držela za ruku s matkou. Byla v Zackově věku. „Víš, jak jsi mi vždycky říkala, že jestli něco udeří, nějaká biologická hrozba, že jestli ti to neřeknu jako první, rozvedeš se se mnou? No – teď už je na to pozdě.“

Popošla blíž, snažila se vyznat v jeho výrazu. „Vím, že máš potíže.“

„Tady nejde o mě. Já jenom chci, abys mě vyslechla, a nerozčilovala se. Ve městě řádí jeden virus. Je to něco… neobyčejného… asi nejhorší věc, jakou jsem kdy viděl.“

„Nejhorší?“ zbledla. „Je to SARS?“

Efraim se skoro usmál nesmírné absurditě toho všeho. Tomu šílenství.

„Chci, abys vzala Zacka a odjela z města. Matt taky. Co nejdřív – teď večer, okamžitě – a co nejdál se dostanete. Pryč od obydlených oblastí. Tvoji rodiče… vím, jak nerada od nich cokoli žádáš, ale pořád ještě mají tu chatu ve Vermontu, že? Na tom kopci?“

„Co to povídáš?“

„Jeďte tam. Aspoň na pár dní. Sledujte zprávy, počkej, až ti zavolám.“

„Počkat,“ přerušila ho. „Královnou paranoiků jsem tady já, ne ty. Ale… co moje vyučování? Zackova škola?“ Přimhouřila oči. „Proč mi nechceš říct, co to je?“

„Protože pak bys neodjela. Prostě mi důvěřuj a odjeď,“ řekl. „Odjeď a doufej, že to dokážeme nějak zahnat a že to všechno rychle pomine.“

„Mám doufat?“ opáčila. „Teď mě opravdu děsíš. Co když to nedokážete zahnat? A… co když se ti něco stane?“

Nemohl tam s ní stát a zahlcovat ji vlastními pochybnostmi. „Kelly – musím jít.“

Pokusil se vyjít ven, ale ona ho chytila za paži, pohlédla mu do očí, aby zjistila, jestli mu to nevadí, a pak ho objala. To, co začalo jako zdvořilé objetí, se proměnilo v něco víc, a ke konci ho pevně svírala. „Je mi to moc líto,“ zašeptala mu do ucha a pak ho políbila na zarostlou stranu neholeného krku.

Ulice Vestry, Tribeca

Eldritch Palmer seděl a čekal na nepolstrované židli na střešním patiu a opájel se nocí. Jediné přímé světlo tu vydávala venkovní benzínová lampa, která hořela v rohu. Terasa byla nahoře na nižší ze dvou sousedících budov. Podlahu pokrývaly čtvercové keramické dlaždice, věkovité a opotřebované živly. Na severní straně byl nízký schůdek, za nímž byly ve vysoké cihlové zdi dva průchody velké jako dveře a kryté tepanou mříží. Vrchol zdi pokrývaly obklady z rýhované terakoty s převisy na obou stranách. Nalevo se nacházely obrovské dveře do rezidence s ještě širšími dekorativními klenbami. Za Palmerem, před jižní betonovou bílou zdí, stála socha ženy bez hlavy a ve vířících šatech, a její ramena a paže byly ošlehané větry a dešti. Kolem paty podstavce se ovíjel břečťan. I když na severu a východě bylo vidět několik vyšších budov, patio si zachovávalo značnou míru soukromí, protože střecha byla před cizími pohledy krytá natolik, jak jen může člověk v dolním Manhattanu doufat.

Palmer seděl a poslouchal zvuky města, které k němu stoupaly z ulic. Ty zvuky brzy ustanou. Kdyby to tam dole věděli, dnešní noc by si pořádně užili. V blízkosti smrti se i banality tohoto světa zdají vzácnější. Palmer to důvěrně znal. Byl nemocný odmalička a potýkal se se zdravím celý život. Někdy se ráno probudil užaslý, že vidí další svítání. Většina lidí neví, jaké to je, odpočítávat život podle východů slunce. Jaké to je, když přežití závisí na strojích. Dobré zdraví je pro většinu vrozené právo a život je jen řadou dnů, které je třeba využít. Nikdy nezažili blízkost smrti. Hrozící definitivní temnotu.

Eldritch Palmer brzy pozná, jaké to je blaho. Prostře se před ním nekonečné menu dní. Brzy pozná, jaké to je, nestrachovat se o zítřek nebo pozítřek…

Vítr zašuměl ve větvích stromů v patiu a zašustěl některými rostlinami. Palmer, který seděl tváří k vyšší budově vedle malého kuřáckého stolku, zaslechl šustot. Jako když lem pláště zametá podlahu. Lem černého pláště.

Myslel jsem, že chceš nechat uplynout aspoň týden.

Z toho hlasu – známého a přízračného zároveň – přeběhlo Palmerovi po ohnutých zádech mrazení. Kdyby nebyl schválně obrácený tváří ven z patia – jak z úcty, tak z prosté lidské averze – byl by viděl, že Mistrova ústa se vůbec nepohnula. Nocí nezazněl žádný hlas. Mistr promlouval přímo do mysli.

Palmer ucítil, že vysoko nad jeho ramenem se kdosi tyčí, ale udržel pohled upřený na klenuté dveře do rezidence. „Vítejte v New Yorku.“

Znělo to příliš jako vyjeknutí a to se mu moc nelíbilo. Nic tak nezlomí lidskou sílu jako nečlověk.

Když Mistr nic neříkal, Palmer se pokusil prosadit. „Musím říct, že toho Bolivara neschvaluji. Nevím, proč jste si ho vybral.“

Nezáleží mi na tom, kdo to je.

Palmer okamžitě pochopil, že má pravdu. No a co, že byl Bolivar našminkovaná rocková hvězda? Palmer uvažoval jako člověk. „Proč jste nechal čtyři z nich při vědomí? Způsobilo to spoustu problémů.“

Ty mě vyslýcháš?

Palmer polkl. V tomto životě dosazoval krále na trůn, nepodřizoval se žádnému člověku. Pocit, že někomu podléhá jako poslední sluha, byl pro něj stejně cizí jako omamný.

„Někdo po vás jde,“ pokračoval Palmer rychle. „Lékař a vědec, pátrá po původu nemocí. Je tu v New Yorku.“

Co mi záleží na jednom člověku?

„On – jmenuje se doktor Efraim Goodweather – je odborník na kontrolu epidemií.“

Vy opice se tak přeceňujete. To vaše rasa je epidemie – ne moje.

„Tomu Goodweatherovi někdo radí. Člověk, který vaši rasu podrobně zná. Vyzná se ve starém učení a dokonce se trochu vyzná v biologii. Policie už ho hledá, ale myslím, že je nutné podniknout účinnější opatření. Jsem přesvědčený, že by to mohlo znamenat rozdíl mezi rychlým, rozhodným vítězstvím, a prodlužovaným bojem. Čeká nás spousta bitev, jak na lidské frontě, tak na jiné…“

Zvítězím.

O tom Palmer vůbec nepochyboval. „Ano, jistě.“ Palmer chtěl toho staříka pro sebe. Chtěl se přesvědčit, zda je to on, než prozradí Mistrovi nějaké informace. Takže se aktivně snažil na staříka nemyslet – protože věděl, že v přítomnosti Mistra si člověk musí hlídat myšlenky…

Už jsem se s tím staříkem setkal. Když ještě nebyl tak starý.

Palmer ochladl, ohromený takovou porážkou. „Nezapomeň, že mi trvalo dlouho, než jsem tě našel. Cestoval jsem do všech koutů světa a musel jsem prozkoumat mnoho slepých uliček a zbytečných odboček – musel jsem se setkat se spoustou lidí. On byl jedním z nich.“ Pokusil se plynule změnit téma, ale mozek mu připadal zatemněný. Být v přítomnosti Mistra bylo jako být olejem v přítomnosti zapáleného doutnáku.

Setkám se s tím Goodweatherem. A postarám se o něj.

Palmer už měl připravený číslovaný seznam informací o dotyčném epidemiologovi. Vytáhl ten papír z kapsy saka a rozložil ho na stolek. „Všechno je tady, Mistře. Jeho rodina, pravděpodobní společníci…“

Po dlaždici na stolku to zaškrábalo a kus papíru zmizel. Palmer zahlédl jen koutkem oka ruku. Prostředník, zahnutý a s ostrým nehtem, byl delší a tlustší než ostatní prsty.

Palmer řekl: „Teď potřebujeme už jen několik dnů.“

V útrobách dvojdomu rockové hvězdy, nedokončené rezidence, kterou měl Palmer to pochybné potěšení projít, aby se dostavil nahoru do patia na schůzku, se ozvaly jakési zvýšené hlasy. Palmer projevil obzvláštní znechucení nad jedinou dokončenou částí této domácnosti, což byla horní ložnice přeplácaná dekoracemi, z nichž přímo čišel primitivní chtíč. Palmer nikdy nebyl s ženou. V mládí kvůli nemoci a kázání dvou tet, které ho vychovávaly. Když byl starší, bylo to jeho rozhodnutí. Došel k závěru, že čistotu jeho smrtelného já nikdy neposkvrní tělesná touha.

Hádka uvnitř byla stále hlasitější a do toho se ozvaly nezaměnitelné zvuky rvačky.

Tvůj člověk má problém.

Palmer se napřímil. V domě byl pan Fitzwilliam. Palmer mu přece výslovně zakázal, aby na patio vstupoval. „Říkal jste, že jeho bezpečnost je tu zaručena.“

Palmer zaslechl dusot běžících nohou. Zaslechl mručení a lidský výkřik.

„Zastavte je,“ řekl Palmer.

Mistrův hlas byl jako vždy lhostejný a nevzrušený. Jeho nechtějí.

Palmer v panice vstal. Myslel snad Mistr jeho? Byla to nějaká past? „Máme dohodu!“

Jen na tak dlouho, jak mi bude vyhovovat.

Palmer zaslechl další výkřik, tentokrát blízko – a po něm rychle po sobě dva výstřely z pistole. Pak se jedny klenuté dveře prudce otevřely dovnitř a ozdobná brána se rozletěla ven. Pan Fitzwilliam, stodvacetikilový bývalý mariňák v obleku značky Savile Row, vběhl na patio, v pravé ruce svíral zbraň a z očí mu svítil strach. „Pane – jsou hned za mnou…“

V tu chvíli se jeho zrak přesunul od Palmera k té neuvěřitelně vysoké postavě, která stála za ním. Pistole vyklouzla panu Fitzwilliamovi z ruky a zarachotila na dlažbě. Z tváře pana Fitzwilliama vyprchala barva a on se chvíli kymácel jako viselec, a pak padl na kolena.

Za ním se objevili příchozí. Vampýři v nejrůznějších civilních šatech, od pracovních obleků po gotické kostýmy až nedbalou novinářskou eleganci. Všichni páchli a byli špinaví a potrhaní z toho, jak se zahrabávali do hlíny. Vtrhli na patio jako zvířata, která přivolal neslyšný hvizd.

V jejich čele byl sám Bolivar, vyhublý a skoro plešatý, v černém plášti. Jako vampýr první generace byl dospělejší než ostatní. Jeho tělo bylo bezkrevně, alabastrově bledé, až skoro svítilo, a oči měl jako dva mrtvé měsíce.

Za ním stála bývalá fanynka, kterou pan Fitzwilliam v návalu paniky střelil do obličeje. Lícní kost měla roztříštěnou až k uchu, které jí viselo nakřivo, takže vypadala, že se široce usmívá.

Ostatní také klopýtali do nové noci, vzrušení a povzbuzení přítomností svého Mistra. Zastavili se a zahleděli se na něj uctivýma černýma očima.

Děti.

Palmera – stál přímo mezi nimi a Mistrem – si vůbec nevšímali. Mistrova přítomnost měla takovou sílu, že je stačila udržet na uzdě. Shromáždili se před ním jako divoši před chrámem.

Pan Fitzwilliam zůstal na kolenou, jako by dostal ránu.

Mistr pak promluvil na Palmera a ten věřil, že hovoří pouze s ním.

Přivedl jsi mě až sem. Copak se vůbec nepodíváš?

Palmer už kdysi Mistra viděl, v jednom temném sklepě na jiném kontinentu. Nijak zřetelně, ale stačilo mu to. Ten obraz se mu nikdy nevytratil z mysli.

Teď neměl možnost se mu vyhnout. Palmer zavřel oči, aby se vzchopil, a pak je otevřel a přinutil se otočit. Jako by měl pohlédnout do slunce a riskovat, že oslepne.

Jeho pohled putoval z Mistrovy hrudi až…

… k obličeji.

Ta hrůza. A nádhera.

Jak je bezbožný. A skvělý.

Divoký. A posvátný.

Nepřirozený děs protáhl Palmerovu tvář do masky strachu a nakonec mu stočil koutky úst do vítězného úsměvu, v němž skřípaly zuby. Hrůzný šlechtic. Hle, Mistr.

Ulice Kelton, Woodside, Queens

Kelly rychle prošla obývacím pokojem s náručí čistého oblečení a baterií. Matt a Zack se dívali v televizi na zprávy.

„Odjíždíme,“ upozornila je Kelly a vhodila svůj náklad do plátěné tašky na židli.

Matt se k ní s úsměvem otočil, ale Kelly neměla náladu. „Ale no tak, zlato,“ chlácholil ji.

„Copak jsi mě neposlouchal?“

„Ale ano, velmi trpělivě.“ Vstal z křesla. „Podívej se, Kelly, tvůj bývalý nám to už zase dělá. Vhodil granát do našeho spokojeného života. Copak to nevidíš? Jestli jde opravdu o něco vážného, vláda nám to řekne.“

„No to jistě. Poslanci nikdy nelžou.“ Oddusala k šatně vpředu a vytáhla ostatní zavazadla. Kelly měla připravené i evakuační zavazadlo podle doporučení krizového štábu města New York pro nenadálé situace. Byla to pořádná plátěná kabela nacpaná lahvemi vody, tyčinkami müsli, maličkým rádiem Grundig na krátké a velmi krátké vlny, baterkou Faraday, lékárničkou, sto dolary v hotovosti a kopiemi všech důležitých dokumentů ve vodotěsném obalu.

„Tohle je případ proroctví, které se samo postará o naplnění,“ pokračoval Matt a šel za ní do šatny. „Copak to nevidíš? Dobře tě zná. Ví přesně, který knoflík zmáčknout. Proto jste se navzájem tak ničili.“

Kelly se zakutala do hlubin šatny a odhodila z cesty dvě staré tenisové rakety. Jednou praštila Matta do nohy za to, že takhle mluví před Zackem. „Tak to není. Věřím mu.“

„Hledá ho policie, Kelly. Prodělává nějaké zhroucení, kolaps. Všichni ti takzvaní géniové jsou v podstatě labilní. Jako ty slunečnice, které pořád sázíš u zadního plotu – mají příliš velkou hlavu, takže se vlastní tíhou hroutí.“ Kelly odhodila zimní botu, která Mattovi proletěla těsně kolem holení, ale tentokrát se uhnul. „To všechno dělá jenom kvůli tobě. Chová se patologicky. Nedokáže se tě vzdát. Snaží se tě prostě dál k sobě poutat.“

Zastavila se, na všech čtyřech se otočila a zahleděla se na něj zpod zavěšených kabátů. „Fakticky ti to vůbec nedochází?“

„Muži neradi prohrávají. Nechtějí se vzdát.“

Vycouvala a vyvlekla s sebou velký cestovní kufr. „Proto teď nechceš odjet?“

„Neodjedu, protože musím do práce. Kdybych si myslel, že bych mohl využít tu pitomou povídačku tvého manžela o konci světa, abych se vyhnul roční inventuře, udělal bych to, to mi věř. Ale ve skutečném světě platí, že když se neukážeš v práci, vyhodí tě.“

Otočila se a jen zuřila nad jeho tvrdohlavostí. „Efraim řekl, abychom odjeli. Takhle se nikdy nechoval, nikdy tak nemluvil. Nic si nevymýšlí.“

„Je to hysterie ze zatmění, mluvili o tom v televizi. Lidi prostě blbnou. Kdybych měl utéct z New Yorku kvůli všem zdejším cvokům, už bych práskl do bot před lety.“ Matt ji chtěl chytit za ramena. Nejdřív jeho ruce setřásla, ale pak mu dovolila, aby ji chvilku držel. „Když budu mít chvilku, zaskočím do oddělení elektroniky. Jsou tam televize, takže uvidím, jestli se něco neděje. Ale svět se točí dál, ano? Pro ty z nás, kdo mají opravdovou práci. Ty chceš svoji školu jen tak opustit?“

Potřeby jejích studentů jí nebyly lhostejné, ale všichni a všechno bylo ve srovnání se Zackem až na druhém místě. „Možná že za pár dní školu zavřou. Když se nad tím tak zamyslím, měla jsem dneska spoustu neomluvených absencí…“

„Jsou to přece děti, Kelly. Řádí chřipka.“

„Myslím, že ve skutečnosti je to tím zatměním,“ ozval se Zack z druhé strany pokoje. „Říkal mi to ve škole Fred Falin. Všichni, kdo se dívali na ten měsíc bez brýlí, si upekli mozek.“

Kelly se zeptala: „Je to zase nějaká reklama na film o zombácích?“

„Jsou venku,“ řekl vážně. „Musíme se připravit. Vsadím se, že ani nevíte, jaké jsou dvě nejdůležitější věci, pokud chcete přežít invazi zombií.“ Kelly si ho nevšímala. Matt řekl: „Vzdávám se.“

„Mačeta a vrtulník.“

„Takže mačeta?“ Matt zavrtěl hlavou. „Já bych asi dal přednost brokovnici.“

„Chyba,“ poučil ho Zack. „Mačetu nemusíš nabíjet.“ Matt uznal, že na tom něco je, a obrátil se ke Kelly. „Ten Fred Falin se fakticky vyzná.“

„Pánové – mám toho dost!“ Nebyla zrovna zvyklá, aby se proti ní spikli, i když jindy by možná byla ráda, že Zack a Matt táhnou za jeden provaz. „Zacku – povídáš nesmysly. Tohle je virus a je opravdový. Potřebujeme odsud vypadnout.“

Matt se nehýbal, zatímco Kelly táhla k ostatním taškám prázdný kufr. „Kelly, uklidni se, jo?“ Vytáhl z kapsy klíče od auta a zatočil jimi na prstu. „Vykoupej se, dej si pauzu. Chovej se, prosím tě, rozumně. Vezmi v úvahu zdroj té tvé důvěrné informace.“ Zamířil k hlavním dveřím. „Později se ti ozvu.“

Odešel. Kelly zůstala stát a dívala se na zavřené dveře.

Zack došel k ní s hlavou mírně nachýlenou na stranu, jak to dělával, když se chtěl zeptat, co znamená smrt nebo proč se někteří muži drží za ruce. „Co ti o tom tatínek povídal?“

„On jenom… chce pro nás to nejlepší.“

Kelly si mnula čelo, takže jí nebylo vidět do očí. Má plašit i Zacka? Měla by Zacka sbalit a odjet čistě kvůli Efraimově zprávě, bez Matta? Měla by? A jestli Efraimovi věří, nemá morální povinnost varovat i ostatní?

Vedle u Heinsonů se rozštěkal pes. Nebylo to obvyklé zlostné ňafání, ale pronikavé, skoro ustrašené kvílení. Stačilo Kelly přivábit zpátky do obývacího pokoje, odkud viděla, že lampa reagující na pohyb po zadní zahradě se rozsvítila.

Postavila se k oknu se založenýma rukama a dávala pozor, jestli zahlédne pohyb. Všechno vypadalo klidné. Ale ten pes nepřestával, dokud paní Heinsonová nevyšla ven a nevpustila naříkající zvíře dovnitř.

„Mami?“

Syn se jí dotkl a Kelly polekaně nadskočila, docela ztrácela hlavu. „Je ti něco?“ zeptal se Zack.

„Vůbec se mi to nelíbí,“ ucedila a zavedla ho zpátky do obývacího pokoje. „Prostě se mi to nelíbí.“ Sbalí věci pro sebe, Zacka i Matta. A bude hlídat. A čekat.

Bronxville

Půl hodiny cesty na sever od Manhattanu seděl Roger Luss v barové místnosti obložené dubem ve venkovském klubu Siwanoy a ťukal do iPhonu. Řidiči taxíku přikázal, aby ho vysadil raději v klubu, než aby ho vezl rovnou domů. Potřeboval se trochu aklimatizovat. Jestli je Joan nemocná, což naznačoval chůvin vzkaz v hlasové schránce, pak už to děti chytly nejspíš taky a on by se mohl vrátit přímo doprostřed hrozného zmatku. Víc než dostatečný důvod prodloužit si služební cestu o jednu či dvě hodinky.

Jídelna s výhledem na golfové hřiště byla teď, v době večeře, zcela prázdná. Číšník mu nesl martini se třemi olivami na tácku přikrytém bílým ubrouskem. Tohoto číšníka neznal. Byl to Mexičan, jako ti maníci, kteří vpředu parkovali auta. Košili měl vzadu vykasanou a neměl žádný opasek. Navíc ty špinavé nehty. Roger si bude muset hned ráno promluvit se správcem klubu. „Tady to mám,“ řekl Roger. Olivy ležely na dně vysoké koktejlové sklenice jako oči zavařené ve vinném nálevu. „Kde všichni dnes večer jsou?“ zeptal se rázným hlasem jako obvykle. „Co je, mají dovolenou? Burza zavřela? Zemřel prezident?“

Číšník pokrčil rameny.

„Kde je obsluha, co tu bývá obvykle?“

Zavrtěl hlavou. Roger si teprve teď všiml, že ten muž vypadá vystrašeně.

Pak ho Roger poznal. Barmanská uniforma ho zmátla. „Vy jste zahradník, že? Jindy stříháte trávník.“

Zahradník v barmanské uniformě nervózně přikývl a odšoural se do vstupní haly.

To bylo hrozně divné. Roger pozvedl sklenici s martini a rozhlédl se, ale nebyl tu nikdo, s kým by si připil nebo na koho by kývl, nebylo s kým navazovat kontakty a kout obecní pikle. Takže když se na Rogera Lusse neupíraly žádné oči, věnoval se koktejlu a dvěma pořádnými doušky půlku vypil. Tekutina dopadla do žaludku a on ji uvítal s tichým zamručením. Nabodl olivu na párátko, oklepal ji o okraj sklenice, zastrčil ji do úst a chvíli ji tam zamyšleně převaloval, než ji stoličkami rozdrtil.

V dřevěném obložení nad barovým zrcadlem vězela televize, tentokrát puštěná bez zvuku, a zrovna v ní běžela nějaká tisková konference. Starosta a z každé strany nějaký zachmuřený radní. Potom – ilustrační záběry na letadlo Regis Airu z letu 753 na ploše JFK.

Ticho v klubu ho přimělo, aby se rozhlédl. Kde sakra všichni jsou?

Něco se dělo. Něco se semlelo a Roger Luss nic neví.

Znovu rychle upil martini – a ještě – a pak odložil sklenku a vstal. Došel do haly a nahlédl do vedlejší místnosti s restaurací – taky prázdno. Dveře do kuchyně byly hned vedle baru, vypolstrované a černé a s kukátkem nahoře uprostřed. Roger nahlédl dovnitř a uviděl, že barman-zahradník je tam úplně sám, kouří cigaretu a griluje si steak.

Roger vyšel ven, kde si nechal zavazadlo. Nebyl tam žádný sluha, který by mu zavolal taxi, takže hmátl po mobilu, našel si na internetu firmu, která byla nejblíž, a zavolal si auto.

Čekal u zářivě osvětleného vjezdu s vysokými sloupy, ale chuť martini v ústech mu kysla. Najednou zaslechl výkřik. Jediný, pronikavý výkřik ze tmy, nedaleko odsud. Spíš v Bronxvillu než Mount Vernonu. Možná to zaznělo odněkud přímo z golfového hřiště.

Roger nehybně čekal. Ani nedýchal a poslouchal, jestli uslyší ještě něco.

Víc než ten výkřik ho vystrašilo ticho, které se pak rozhostilo.

Přijelo taxi. Řidič byl muž středního věku ze středního Východu, s propiskou za uchem. S úsměvem vhodil Rogerovo zavazadlo do kufru a vyjel.

Na dlouhé soukromé silnici z klubu se Roger rozhlížel po golfové dráze a měl dojem, že vidí v měsíčním světle někoho chodit po trávníku.

Domů to byly tři minuty cesty. Na silnici nepotkali žádné auto, v domech, kolem nichž projížděli, se většinou nesvítilo. Když zabočili na Midland, uviděl Roger na chodníku chodce – zvláštní, takhle v noci, zvlášť když ani nevenčil psa. Byl to Hal Chatfield, postarší soused, jeden ze dvou členů klubu, kteří doporučili Rogera do Siwanoy, když tu s Joan kupovali dům. Hal šel nějak divně, ruce měl spuštěné volně k bokům, kolem lýtek mu plácal nezapnutý župan a měl jen tričko a trenýrky.

Hal se otočil a zadíval se na projíždějící taxi. Roger mu zamával. Když se ohlédl, aby zjistil, jestli ho Hal poznal, uviděl, že Hal se toporným krokem rozběhl za ním. Šedesátník v županu, který mu vlaje jako pláštěnka, honí taxi uprostřed ulice v Bronxvillu.

Roger se obrátil, aby zjistil, jestli to řidič viděl také, ale muž za jízdy cosi čmáral do bloku.

„Poslyšte,“ oslovil ho Roger. „Netušíte, co se tu děje?“

„Ano,“ řekl řidič s úsměvem a přikývl. Neměl ponětí, co Roger povídá.

Auto ještě dvakrát zabočilo a byli u Rogerova domu. Řidič otevřel kufr a vyskočil i s Rogerem ven. V ulici byl klid, v Rogerově domě byla tma jako jinde.

„Víte co? Počkejte tu. Počkáte?“ Roger ukázal na dlážděný obrubník. „Můžete počkat?“

„Vy platit.“

Roger přikývl. Sám pořádně nevěděl, proč chce, aby tu taxikář zůstal. Mělo to něco společného s tím, že se cítil velmi osaměle. „Mám hotovost v domě. Počkáte. Oukej?“

Roger nechal zavazadlo v předsíni u postranního vchodu, vešel do kuchyně a zavolal: „Haló?“ Sáhl po vypínači, ale když jím otočil, nic se nestalo. Viděl, že hodiny na mikrovlnce pořád zeleně září, takže elektřina šla. Po hmatu se dostal ke kuchyňské lince, nahmatal třetí zásuvku a zašátral uvnitř po baterce. Cítil jakousi hnilobu, mnohem odpornější puch než z nevynesených hnijících odpadků, což jen zesílilo jeho úzkost a zrychlilo pohyb rukou. Popadl baterku a okamžitě ji rozsvítil.

Přejel paprskem dlouhou kuchyni, uviděl centrální ostrůvek, za ním stůl, sporák a dvojitou troubu. „Haló?“ zavolal znovu a zastyděl se za strach, který v jeho hlase zazněl a poháněl ho k rychlejší akci. Na prosklených skřínkách uviděl jakýsi tmavý šplíchanec, vypadalo to jako pozůstatky nějaké kečupové nebo majonézové války. Posvítil si a ten binec ho pořádně rozzuřil. Uviděl převrácené židle a na středovém pultíku s žulovou deskou otisky nohou. Nohou?

Kde je hospodyně, paní Guildová? Kde je Joan? Roger se přiblížil k tomu šplíchanci a posvítil si na sklo zblízka. Něco bílého, nevěděl, co to je – ale to červené nebyl kečup. Nebyl si jistý… ale možná to byla krev.

Ve skle uviděl odraz čehosi, co se za ním pohnulo. Prudce tam zamířil baterku. Zadní schody byly prázdné. Uvědomil si, že sám pohnul dvířky u skříňky. Nelíbilo se mu, jak mu fantazie pracuje, takže vyběhl nahoru a s baterkou nahlédl do všech pokojů. „Keeny? Audrey?“ V Joanině kanceláři našel hromádku poznámek ohledně letu s Regis Airem. Jakýsi časový plán, i když ji inspirace v několika posledních nesrozumitelných větách zradila. Poslední slovo, načmárané v pravém dolním rohu bloku, znělo: „Hummmmm.“

V ložnici byly pokrývky odhozené na zem a v koupelně, v nespláchnutém záchodě, plavalo cosi, co mu připadalo jako sražené, den staré zvratky. Zvedl z podlahy ručník, roztáhl ho a objevil na něm tmavé skvrny sražené krve, jako by ten froťák použil tuberák místo kapesníku na kašlání.

Seběhl dolů po hlavních schodech. Strhl ze stěny v kuchyni telefon a vytočil číslo policie. Zazvonilo to jednou a ozval se automatický hlas, který ho žádal, aby nezavěšoval. Zavěsil a vytočil číslo znovu. Jediné zazvonění a stejná nahrávka.

Odtáhl telefon od ucha, protože ve sklepě pod sebou uslyšel jakousi ránu. Rozrazil dveře, už se chystal dolů do tmy zavolat – ale cosi ho zarazilo. Zaposlouchal se a uslyšel… cosi.

Šouravé kroky. Byly víc než jedny, stoupaly po schodech a blížily se do poloviny, kde se schodiště stáčelo v devadesátistupňovém úhlu k němu.

„Joan?“ zavolal. „Keene? Audrey?“

Ale to už couval. Upadl po zádech, udeřil do dveřní zárubně, a pak už se hnal zpátky kuchyní, kolem svinstva na zdech do předsíně. Jeho jedinou myšlenkou bylo odsud vypadnout.

Prolétl venkovními dveřmi na příjezdovou cestu, vyběhl na ulici a zaječel na řidiče, který seděl za volantem a nerozuměl anglicky. Roger otevřel zadní dveře a vskočil dovnitř.

„Zamkněte dveře! Zamkněte dveře!“

Řidič otočil hlavu. „Ano. Osm dolarů a třicet.“

„Zamkněte krucinál dveře!“

Roger se znovu podíval na příjezdovou cestu. Tři cizinci, dvě ženy a muž, vyšli z jeho předsíně a vydali se rovnou přes trávník. „Jeďte! Jeďte! Honem!“

Řidič poklepal na škvíru na peníze v přepážce mezi předními a zadními sedadly. „Vy platit, já jet.“

Už byli čtyři. Roger ohromeně hleděl na povědomého muže v roztržené košili, který se prodral mezi ostatními, aby se dostal k taxíku první. Byl to jejich zahradník Franco. Pohlédl okénkem ve dveřích na Rogera. Jeho upřené oči byly uprostřed bledé, ale na okrajích krvavě rudé, jako korona šílence. Otevřel ústa, jako by chtěl na Rogera zařvat – a pak mu z úst cosi vylezlo a udeřilo to do okna, jen to mlasklo, přímo v místech, kde měl Roger obličej. Pak se to stáhlo.

Roger ohromeně civěl. Co jsem to sakra právě viděl?

Stalo se to znovu. Roger pochopil – na nějaké prazákladní úrovni, hluboko pod vrstvami strachu, paniky a vzteku – že Franco, nebo ten tvor, který jím býval, nezná nebo zapomněl nebo špatně odhadl vlastnosti skla. Zdálo se, že ho mate skutečnost, že se nemůže dostat k tomu, co vidí.

„Jeďte!“ zaječel Roger. „Jeďte!“

Dva už stáli těsně u nich, před autem. Muž a žena, světlomety je osvětlovaly do pasu. Celkem jich bylo sedm nebo osm, a všichni byli kolem nich a ze sousedních domů přicházeli další.

Řidič zakřičel cosi ve vlastním jazyce a nalehl na klakson.

„Jeďte!“ ječel Roger.

Řidič místo toho hmátl pro cosi na podlaze. Vytáhl taštičku velikosti toaletky, rozepnul na ní zip, vysypal z ní několik oříškových tyčinek a pak popadl maličký stříbrný revolver. Zamával zbraní proti čelnímu sklu a zavyl strachy.

Frankův jazyk právě ohmatával čelní sklo. Jenomže to vůbec nebyl jazyk.

Řidič rozkopl dveře. Roger přes přepážku řval: „Ne!“, ale řidič už byl venku. Pálil zpoza dveří a trhal zápěstím, jako by ty kulky vlastnoručně vrhal. Střílel pořád dál, dvojice před autem sebou škubala, jak do nich malorážní kule pronikaly, ale k zemi nešli.

Řidič ještě dvakrát divoce vystřelil a zasáhl muže do hlavy. Tomu odlétl skalp a svalil se na zem.

Jiný muž však řidiče zezadu popadl. Byl to Hal Chatfield, Rogerův soused, v modrém županu visícím na ramenou.

„Ne!“ křičel Roger, ale bylo pozdě.

Hal otočil řidiče k silnici. Z úst mu vylezla ta věc a propíchla řidiči krk. Roger oknem sledoval, jak se řidič zmítá a řve.

Před světlomety se objevil další. Ne, nebyl to další – byl to stejný muž, který dostal ránu do hlavy. Ze zranění mu teklo cosi bílého a kapalo mu to po straně obličeje. Musel se opírat o auto, ale stále se blížil.

Roger chtěl utéct, ale byl v pasti. Napravo, za zahradníkem Frankem, uviděl z vedlejší garáže vycházet jakéhosi muže ve služební hnědé košili a šortkách UPS, s rýčem přes rameno, jako by se chystal s baseballovou pálkou k odpalu.

Muž s prostřelenou hlavou se došátral k otevřeným dveřím řidiče a vlezl na přední sedadlo. Podíval se plastovou přepážkou na Rogera. Přední pravý mozkový lalok měl nadzvednutý jako masitou loknu. Tvář a čelist mu pokrývala vrstva čehosi bílého.

Roger se otočil právě včas, aby uviděl, jak se chlapík z UPS rozehnal rýčem. Odrazil se od zadního okna a zanechal ve tvrzeném sklu jen dlouhý škrábanec. Světlo z pouliční lampy se zatřpytilo v pavučinové prasklině.

Roger zaslechl na přepážce škrábání. Muž se zraněnou hlavou vyplázl jazyk a snažil se ho protáhnout přihrádkou na peníze v podobě otočného popelníku. Vykoukla masitá špička, napnula se, skoro jako by větřila, a snažila se dostat k Rogerovi.

Roger s výkřikem kopl do přihrádky, aby ji zavřel. Muž vpředu zvířecky zakvičel a uražená špička toho… kdo ví čeho spadla Rogerovi přímo do klína. Roger to smetl pryč a muž za přepážkou se celý zalil bílou tekutinou a zmítal se bolestí nebo snad čirou kastrační hysterií.

Buch! Další rána rýčem otřásla zadním sklem za Rogerovou hlavou a netříštivé sklo praskalo a prohýbalo se, ale odmítalo povolit.

Dus, dus, dus. Střecha se prohýbala pod něčími kroky.

Čtyři byli na chodníku, tři na kraji ulice a další přicházeli zepředu. Roger se ohlédl a viděl, jak se vyšinutý doručovatel UPS rozmachuje rýčem ze všech sil proti oknu. Teď nebo nikdy.

Roger hmátl po dvířkách a rozkopl je do ulice vší mocí. Rýč dopadl a zadní okno se rozletělo ve spršce střípků. Rýč těsně minul Rogerovu hlavu, ale ten ještě stačil vyklouznout na ulici. Kdosi – byl to Hal Chatfield s rudě podlitýma očima – ho popadl za paži a prudce ho otočil, ale Roger se vyvlékl ze saka jako had z kůže a nezastavoval se, uháněl dál ulicí a neohlížel se, dokud nedoběhl na roh.

Pár se jich za ním belhavě rozběhlo, jiní se pohybovali rychleji a koordinovaněji. Někteří byli staří a také tam byly tři usměvavé děti. Jeho sousedé a přátelé. Tváře, které znal z vlakového nádraží, oslav narozenin a z kostela.

Všichni po něm šli.

Flatbush, Brooklyn

Efraim stiskl zvonek u bytu Barbourových. Ulice byla tichá, i když v ostatních domech bylo živo, svítila televize a u chodníků stály pytle s odpadky. Efraim stál u dveří s kriminalistickou baterkou v ruce a setrakianovsky upravenou nastřelovací pistolí zavěšenou na popruhu na rameni.

Nora stála za ním, dole pod cihlovými schody, a také si nesla lumu. Setrakian držel zadní voj s holí, jejíž stříbrná hlavice svítila v měsíčním světle.

Dvě zazvonění, nic. Nic nečekaného. Efraim vzal za kliku, než se poohlédne po jiném vchodu, a klika povolila. Dveře se otevřely.

Efraim šel první a zmáčkl vypínač světla. Obývací pokoj vypadal normálně, stejně jako nábytek a dekorativní polštáře, zakryté protiprachovými povlaky.

Zavolal: „Haló!“ Oba společníci vklouzli za ním. Zvláštní, vejít takhle do domu. Efraim potichu popošel po koberci, jako lupič nebo vrah. Chtěl věřit, že je stále lékař, ale každou hodinou to bylo těžší.

Nora zamířila po schodech nahoru. Setrakian šel za Efraimem do kuchyně. Efraim prohodil: „Co myslíte, že tu zjistíme? Říkal jste, že ti, co přežili, měli jenom odvést pozornost…“

„Řekl jsem, že posloužili tomuto účelu. Pokud jde o Mistrovy záměry – ty neznám. Možná mezi nimi a Mistrem existuje zvláštní souvislost. V každém případě musíme někde začít. Ti, co přežili, jsou jenom naším vodítkem.“

V dřezu stála miska a lžíce. Na stole ležela rodinná bible nacpaná úmrtními oznámeními a fotkami, otevřená na poslední kapitole. Čísi roztřesená ruka podtrhla červeným inkoustem pasáž ze Zjevení 11:7-8:

… vynoří se z propasti dravá šelma, svede s nimi bitvu, přemůže je a usmrtí. Jejich těla zůstanou ležet na náměstí toho velikého města, které se obrazně nazývá Sodoma…

Vedle otevřené bible ležely jako nástroje na oltáři krucifix a skleněná lahvička, v níž podle Efraima byla svěcená voda.

Setrakian pokývl hlavou k náboženským předmětům. „Není to o nic rozumnější než instalatérská páska a penicilin. A o nic účinnější.“

Pokračovali do zadního pokoje. Efraim řekl: „Manželka ho musela krýt. Proč by jinak nevolala doktora?“

Prozkoumali komoru a Setrakian poklepal na stěny špicí hole. „Věda za mého života hodně pokročila, ale dosud nevynalezla instrument, který by dokázal nahlédnout do manželství muže a ženy.“

Zavřeli komoru. Efraim si uvědomil, že už tu další dveře nejsou. „Co když tu není sklep?“

Setrakian potřásl hlavou. „Prozkoumávat prostory mezi stěnami je mnohokrát horší.“

„Pojďte nahoru!“ volala je úzkostně Nora stojící na schodech.

Ann-Marie Barbourová napůl seděla, napůl ležela na podlaze mezi nočním stolkem a lůžkem. Byla mrtvá. Mezi nohama měla střepy nástěnného zrcadla, které roztříštila o podlahu. Vybrala si nejdelší, nejšpičatější střep a jím si přeřezala obě tepny na levé paži. Přeříznout si zápěstí je nejméně účinný způsob sebevraždy, jeho úspěšnost je menší než pět procent. Je to pomalá smrt, protože paže je u zápěstí úzká a je možno si přeříznout pouze jedno zápěstí: hluboký řez přeruší nervy a ruka se pak nedá použít. Je to také nesmírně bolestivé a úspěchu proto dosáhnou pouze lidé trpící hlubokou depresí nebo šílenci.

Ann-Marie Barbourová řízla hodně hluboko, přerušené arterie i kožní vrstvy se rozchlíply, takže byly vidět obě kosti u zápěstí. V sevřených prstech znehybněné ruky měla zapletenou zakrvácenou tkaničku od bot, na niž byl navlečený klíč od visacího zámku.

Kaluž její krve byla červená. Přesto Setrakian vytáhl postříbřené zrcátko a podržel ho šikmo před její skloněnou tváří, jen aby měl jistotu. Žádné mihotání – obraz byl jasný. Ann-Marie Barbourová se neproměnila.

Setrakian se pomalu narovnal, takový vývoj událostí ho znepokojil. „Zvláštní,“ pronesl.

Efraim nad ní stál tak, že viděl odraz její tváře – s výrazem zmatku a vyčerpání – ve střepech rozbitého zrcadla. Všiml si, že pod dvojitým rámečkem s fotografiemi malého chlapce a dívky, který stál na nočním stolku, je zastrčený přeložený papír. Vytáhl ho, chvíli váhal a pak ho opatrně rozložil.

Rukopis měla roztřesený a psala červeným inkoustem, stejným, jakým si podtrhávala v bibli. Malá i měla místo tečky kroužky, takže písmo vypadalo téměř dětsky.

„‚Mému milému Benjaminovi a nejdražší Haily,‘“ začal číst.

„To ne,“ přerušila ho Nora. „Nečti to. Není to pro nás.“

Měla pravdu. Přelétl stránku, jestli se na ní nenajdou důležité informace – „Děti jsou u sestry jejich otce v Jersey, v bezpečí,“ – přeskočil až k závěrečnému odstavci a tuto část přečetl: „Je mi to tak líto, Anseli… tento klíč, který držím, nemůžu použít… teď vím, že bůh tě proklel, aby mě potrestal, opustil nás a oba jsme zatraceni. Pokud moje smrt vyléčí tvou duši, pak ať se stane Jeho vůle…‘“

Nora si klekla, hmátla po klíči a stáhla zakrvácenou tkaničku Ann-Marii ze strnulých prstů. „Takže… kde je?“

Zaslechli tiché skučení, které přešlo téměř ve vrčení. Byl to zvířecí, hrdelní zvuk, který mohl vydat jenom tvor bez lidského hlasu. A přicházel zvenčí.

Efraim přešel k oknu. Pohlédl dolů na zadní dvorek a uviděl velkou kůlnu.

Mlčky vyšli na dvůr a zůstali stát před dvoudílnými dveřmi, jejichž madla byla zavřená na řetěz. Tam se zaposlouchali.

Uvnitř cosi škrábalo. Zazněly hrdelní zvuky, tiché a tlumené.

Pak dveře zaduněly nárazem. Cosi se proti nim vrhlo. Zkoušelo, jestli řetěz vydrží.

Nora měla klíč. Rozhlédla se, jestli ho nechce někdo jiný, a pak přešla k řetězu, vložila klíč do zámku a rázně jím otočila. Zámek cvakl a západka vyskočila.

Uvnitř se rozhostilo ticho. Nora vyvlékla zámek z článků řetězu, Setrakian a Efraim se za ní připravili – stařík už vytahoval z dřevěné pochvy stříbrný meč. Nora začala odmotávat těžký řetěz. Protáhla ho dřevěnými madly… čekala, že se dveře okamžitě rozrazí dokořán…

Nic se však nestalo. Nora vytáhla zbývající konec řetězu a couvla. Ona i Efraim zapnuli UVC lampy. Stařík upřeně hleděl na dveře, takže Efraim se zhluboka nadechl, hmátl po madlech a dveře otevřel.

Uvnitř byla tma. Jediné okno bylo čímsi zakryté a dveře se otvíraly ven, takže stínily skoro všechno světlo, které sem dopadalo od prahu domu.

Uplynulo několik napjatých okamžiků, než rozeznali jakýsi přikrčený obrys.

Setrakian vykročil, ale zastavil se dva kroky před dveřmi. Zdálo se, že obyvateli kůlny ukazuje svoji stříbrnou čepel.

Netvor zaútočil. Vyrazil proti Setrakianovi a skočil po něm, ale ten byl se svým mečem připraven – jenže poutací řetěz nepovolil a strhl netvora zpět.

Teď ho uviděli – jeho tvář. Rozšklebenou a s dásněmi tak bílými, že se zprvu zdálo, že vyceněné zuby pronikají vysoko do čelisti. Rty byly bledé žízní a zbytky vlasů u kořínků zbělaly. Netvor se krčil na všech čtyřech na hliněném podloží, s obojkem pevně utaženým kolem krku, až se mu zarýval do masa.

Setrakian z něj nespouštěl oči. „Je to ten muž z letadla?“

Efraim si ho upřeně prohlížel. Ten netvor byl jako démon, který sežral Ansela Barboura a napůl převzal jeho podobu.

„Byl to on.“

„Někdo ho chytil,“ poznamenala Nora. „Přivázal ho tu. Zamkl.“

„Ne,“ opravil ji Setrakian. „Přivázal se sám.“ Efraim v tu chvíli pochopil. Důvod, proč jeho manželka a děti vyvázly.

„Držte se zpátky,“ varoval je Setrakian. A právě v tu chvíli vampýr rozevřel ústa a švihl žihadlem po Setrakianovi. Stařec neucukl, protože vampýr na něj nemohl dosáhnout, i když žihadlo bylo hodně dlouhé. Neúspěšně se stáhlo a ten odporný výčnělek zůstal viset vampýrovi na bradě, a cukal sebou kolem rozevřených úst jako slepé růžové chapadlo nějaké hlubinné ryby.

Efraim vyjekl: „Ježíšikriste…“

Vampýr Barbour se zazmítal. Dřepl si na zadní a zasyčel na ně. Ten neuvěřitelný pohled Efraima tak šokoval, že si vzpomněl na Zackovu kameru v kapse. Podal Noře svou lampu a vytáhl přístroj.

„Co to děláš?“ nechápala Nora.

Zašátral po vypínači a zachytil toho tvora do hledáčku. Druhou rukou odjistil nastřelovací pistoli a zamířil s ní na zvíře. Cvak-prask. Cvak-prask. Cvak-prask.

Efraim vystřelil z pistole, toho nástroje s dlouhou hlavní a značným zpětným rázem, tři stříbrné hřebíky. Projektily vjely do vampýra, propálily se do jeho nemocných svalů a způsobily mu bolest, která ho srazila na kolena a z hrdla mu vyloudila chraptivé zavytí.

Efraim nepřestával natáčet.

„Dost,“ řekl Setrakian. „Zůstaňme milosrdní.“

Netvor se vzpínal bolestí a natahoval krk. Setrakian pronesl větu o svém zpívajícím meči – a pak jím proťal vampýrovi hrdlo. Tělo se zhroutilo, paže a nohy se ještě třásly. Hlava se odkutálela, až se zastavila, oči několikrát zamžikaly, žihadlo se zazmítalo jako přeseknutý had, a pak také znehybnělo. Z pahýlu krku vytékala horká bílá tekutina, v chladném nočním vzduchu z ní stoupala řídká pára. Kapilární červi se zavrtávali do hlíny jako krysy opouštějící loď, a hledali nového hostitele.

Nora si rychle přimáčkla ruku na ústa a zadržela výkřik, který se jí dral z krku.

Efraim s odporem přihlížel, ale na hledáček kamery zapomněl.

Setrakian ustoupil s mečem spuštěným k zemi, ze stříbrné čepele se kouřilo a bílá tekutina odkapávala do trávy. „Tam vzadu. Pod stěnou.“

Efraim uviděl díru vyhrabanou pod zadní stěnou kůlny.

„Něco tu bylo s ním,“ řekl stařík. „Něco se vyplížilo ven a uteklo.“

Ulici z obou stran lemovaly domy. Mohl být v kterémkoli z nich. „Ale po Mistrovi není ani stopy.“

Setrakian zavrtěl hlavou. „Tady není. Možná u toho dalšího.“

Efraim se podíval do útrob kůlny a snažil se ve světle Nořiných lamp rozeznat krevní červy. „Mám tam jít a ozářit je?“

„Existuje bezpečnější způsob. Vidíte tu červenou plechovku vzadu na polici?“

Efraim se podíval. „S benzínem?“

Setrakian přikývl a Efraim okamžitě pochopil. Odkašlal si, znovu pozvedl nastřelovací pistoli, zamířil a dvakrát zmáčkl spoušť.

Na takovou vzdálenost to byla přesná zbraň. Z proděravělého kanystru vybublalo palivo a rozlilo se z dřevěné police do hlíny.

Setrakian rozevřel lehký svrchník a vylovil z kapsy v podšívce krabičku zápalek. Jedním obzvlášť zkřiveným prstem vytáhl dřevěnou zápalku a škrtl s ní o proužek na krabičce. Do noci zazářil oranžový plamínek.

„Pan Barbour je volný,“ prohlásil.

Potom vhodil hořící zápalku dovnitř a kůlna vzplála.

Rego Park Center, Queens

Matt prošel celý regál zboží pro děti školou povinné, pak si zastrčil čtečku čárových kódů do pouzdra – inventurní zbraň – a zamířil dolů na svačinu. Inventura po pracovní době nebyla nakonec tak zlá. Jako manažerovi skladových zásob u Searse se mu přesčasy započítávaly na vrub obvyklé pracovní doby. A celý obchoďák byl zavřený a pozamykaný, bezpečnostní rolety stažené, takže tu nebyli žádní zákazníci, žádné davy. A nemusel nosit kravatu.

Dojel eskalátorem do oddělení pro vyzvedávání nákupů, kde byly nejlepší prodejní automaty. Vracel se pak kolem pultů se šperky v přízemí a pojídal želé bonbóny (ve vzestupném pořadí podle obliby: lékořicové, citrónové, limetkové, pomerančové, třešňové), když tu zaslechl cosi přímo v budově. Došel k široké ocelové bráně a uviděl, že po podlaze se plazí jeden strážný. Byl o tři oddělení dál.

Strážný se držel za krk, jako by se dusil nebo byl vážně zraněný.

„Hej!“ křikl Matt.

Strážný ho uviděl a natáhl k němu ruku, ne aby zamával, ale prosil o pomoc. Matt vylovil kroužek s klíči, ten nejdelší zastrčil do zdířky ve stěně. Zvedl bránu pouze na metr, jen aby se pod ní protáhl, a rozběhl se k muži.

Strážný ho popadl za paži a Matt ho dovlekl na nedalekou lavici hned vedle fontány splněných přání. Muž sotva sípal. Matt si všiml, že mu mezi prsty na krku prosakuje krev, ale nebylo jí tolik, aby to ukazovalo na bodné zranění. Také na košili uniformy měl krvavé skvrny a měl mokrý rozkrok, protože se pomočil.

Matt toho chlapa znal jen od vidění, rozeznával ho podobně jako druh sprchového šampónu. Ozbrojený chlap, který hlídkuje v obchoďáku s palci za opaskem jako nějaký jižanský šerif. Když teď neměl klobouk, bylo vidět, že už začíná plešatět a černé mastné prameny má přilepené na lebku jako pomádou. Chlap byl jako klíště, až Matta bolela paže. Připadalo mu to značně nemužné.

Matt se neustále ptal, co se stalo, ale strážný zrychleně dýchal a pořád se rozhlížel. Matt zaslechl jakýsi hlas a uvědomil si, že je to vysílačka, kterou má strážný u boku. Odtrhl mu vysílačku z opasku. „Haló? Tady je Matt Sayles, manažer Searsu. Hele, mám tu jednoho vašeho chlapa, v přízemí – je zraněný. Krvácí na krku a je celý zelený.“

Na druhém konci se ozval hlas: „Tady je jeho dozorčí. Co se tam děje?“

Strážný se ze všech sil snažil něco říct, ale z poraněného krku mu jenom hvízdal vzduch.

Matt hlásil: „Někdo na něj zaútočil. Má pohmožděný krk a navíc nějaké rány… je pořádně vyděšený. Ale nikoho jiného tu nevidím…“

„Sejdu za vámi po služebním schodišti,“ řekl dozorčí. Matt uslyšel ve vysílačce jeho dusot. „Kde jste říkal, že…“

V tu chvíli přerušil spojení. Matt chvilku čekal, až se ozve, pak zmáčkl volací tlačítko. „Na co jste se to ptal?“

Pustil tlačítko, poslouchal. Nic.

„Haló?“

Ve vysílačce na vteřinu zapraskalo. Byl slyšet tlumený jekot: „Gar-gahráá…“

Strážný se z lavice překulil a lezl po čtyřech pryč, vlekl se dovnitř obchodu. Matt vyskočil s vysílačkou v ruce a zamířil k toaletám, protože vedle nich byly dveře na služební schodiště.

Uslyšel rány, jak někdo dusal dolů.

Pak známé bzučení. Otočil se znovu ke vchodu a uviděl, že ocelová bezpečnostní roleta se spouští k podlaze. Nechal klíčky viset v ovládání.

Vystrašený strážný se uvnitř zamykal. „Hej – hej!“ zařval Matt.

Ale než se stačil rozběhnout, vycítil, že za ním někdo je. Uviděl, jak strážný vytřeštěně couvá, poráží stojan se šaty a plazí se pryč. Matt se otočil a uviděl dva kluky v pytlovitých džínách a volných kašmírových bundách s kapucemi, kteří vycházeli z chodby od toalet. Vypadali zdrogovaní, hnědou kůži měli zažloutlou, v rukou nic nenesli.

Feťáci. Mattem projel strach, pomyslel si, že třeba bodli strážného infikovanou jehlou. Vytáhl peněženku a hodil ji jednomu z nich. Kluk se vůbec nepohnul, aby ji chytil, peněženka ho zasáhla do břicha a spadla na podlahu.

Matt couval až k bezpečnostní roletě, zatímco oba kluci se blížili.

Ulice Vestry, Tribeca

Efraim zastavil naproti Bolivarově rezidenci, dvojici městských domů obložených lešením až do druhého patra. Došli ke dveřím a zjistili, že jsou zabedněná. Nijak fušersky nebo provizorně, ale zakrývala je tlustá prkna přitlučená na zárubeň. Tudy nikdo neprojde.

Efraim se podíval nahoru podle průčelí až do nočního nebe. „Co tam schovávají?“ Položil nohu na příčel lešení a začal šplhat. Zastavila ho však Setrakianova ruka.

Byli tu svědkové. Na chodníku sousedních budov. Stáli tu a vyhlíželi do tmy.

Efraim přešel k nim. Vylovil z kapsy saka postříbřené zrcátko a jednoho z nich v něm zachytil. Žádný třas. Kluk – nebylo mu víc než patnáct a měl smutný gotický make-up a černou rtěnku – se Efraimovi vykroutil.

Setrakian prověřil svým zrcátkem i ostatní. Nikdo z nich nebyl přeměněný.

„Fanoušci,“ poznamenala Nora. „Drží hlídku.“

„Vypadněte,“ zavrčel Efraim. Jenomže tohle byla newyorská mládež, která věděla, že se nemusí hnout.

Setrakian se podíval nahoru na Bolivarův dům. Okna v průčelí byla temná, ale v noci se nedalo poznat, jestli jsou zatemněná závěsy nebo za nimi prostě probíhá rekonstrukce.

„Vylezeme po tom lešení,“ rozhodl Efraim. „Rozbijeme některé okno.“

Setrakian zavrtěl hlavou. „V žádném případě se teď nemůžeme dostat dovnitř, protože by okamžitě někdo volal policii a vás by zatkli. Hledají vás, pamatujete?“ Setrakian se opřel o svou hůl a díval se na dům. Po chvíli zamířil pryč. „Ne – nemáme na vybranou, musíme čekat. Zjistíme si o této budově víc, i o jejím majiteli. Možná nám pomůže, když se poučíme dřív, než do ní vstoupíme.“

Bushwick, Brooklyn

Vasilij Fet hned druhý den ráno zamířil do jednoho domu v Bushwicku nedaleko míst, kde vyrůstal. Odevšad ho volali na obhlídku a obvyklá čekací lhůta dvou až tří týdnů se rychle zdvojnásobila. Vasilij stále vyřizoval objednávky z minulého měsíce a tomuhle chlapovi slíbil, že k němu během dneška zaskočí.

Zastavil za stříbrným sablem, z korby dodávky si vzal výstroj, svoji věrnou tyč a kouzelnický kufřík s pastmi a jedy. Okamžitě si všiml čůrku vody, který protékal uličkou mezi dvěma řadami domů. Byl to čistý potůček a tekl pomalu, jako z prasklého potrubí. Ne tak výživný jako hustá hnědá břečka ze stoky, ale bohatě by stačil napojit celou potkaní kolonii.

Jedno sklepní okénko bylo rozbité, ucpané hadry a starými ručníky. Mohl to být obvyklý městský binec, ale taky to mohla být ruční práce „půlnočních instalatérů“, nové odrůdy zlodějů mědi, kteří vytrhávali potrubí a prodávali je ve sběrných surovinách.

Oba domy teď patřily bance, byly to sousedící investiční nemovitosti, které se kvůli zhroucení hypotečního trhu přestaly majitelům vyplácet a oni o ně přišli kvůli platební neschopnosti. Vasilij se tu měl setkat se správcem. Dveře prvního domu byly odemčené, ale Vasilij zaklepal a zavolal. Strčil hlavu do první místnosti před schodištěm a obhlédl podlahové lišty, jestli u nich nejsou cestičky a bobky. Z jednoho okna visela rozbitá okenice, která vrhala šikmý stín na prošlapanou dřevěnou podlahu. Ale žádný správce nebyl v dohledu.

Vasilij měl příliš naspěch, než aby se tu zdržoval čekáním. Kromě přeplněného pracovního plánu se včera v noci pořádně nevyspal a chtěl se hned ráno vrátit na místo, kde stálo Světové obchodní centrum, aby si tam promluvil s někým, kdo to tam má na starost. Na třetím schodě mezi sloupky zábradlí našel zapadlou kovovou psací podložku. Jméno společnosti na navštívenkách přicvaknutých k podložce souhlasilo s tím, které měl Vasilij na pracovním rozpise.

„Haló!“ zavolal znovu, ale pak to vzdal. Našel dveře ke schodům do sklepa a rozhodl se, že začne sám. Ve sklepě byla tma – za to mohlo ucpané okno, které zahlédl zvenčí – a elektřinu tu dávno odpojili. Pochyboval, že je na stropě vůbec nějaká žárovka. Vasilij nechal kufřík na kolečkách mezi dveřmi, aby je zaklínil otevřené, a s železem v ruce sešel dolů.

Druhá část schodiště se obracela vlevo. Nejdřív zahlédl pantofle a potom nohy oblečené v khaki: správce seděl opřený o kamennou zeď, schlíplý, jako by si šlehnul, s hlavou na bok, s očima sice otevřenýma, ale jinak skelnýma a otupělýma.

Vasilij už prošel spoustu opuštěných domů ve spoustě drsných čtvrtí, takže měl dost rozumu, aby se k chlapovi ihned nerozběhl. Ze spodního schodu se rozhlédl kolem, jeho oči si pomalu zvykaly na tmu. Sklep nebyl ničím zvláštní, až na dvě uříznuté měděné trubky, které ležely na podlaze.

Napravo od schodů byl základ komína, který se napojoval na kotel. Vasilij viděl, že za vzdálený roh komínového zdiva jsou těsně u země zaháknuté čtyři špinavé prsty.

Někdo schovaný se tam krčil a číhal na něj.

Už se otočil zpátky ke schodům, aby zavolal policii, když si všiml, že světlo nad schody zmizelo. Dveře někdo zavřel. Nahoře na schodech byl někdo další.

Vasilij se v první chvíli chtěl rozběhnout, což také udělal, utekl od schodů přímo ke komínu, kde se krčil majitel těch špinavých prstů. S bojovým výkřikem se rozmáchl železnou tyčí po prstech a rozdrtil ty kosti o zeď.

Útočník se na něj rychle vrhl, bez ohledu na bolest. Crack tohle dělá, pomyslel si Vasilij. Byla to dívka, nebylo jí víc než dvacet, a byla celá špinavá, na hrudníku a kolem úst od krve. To všechno viděl v rozmazaném záblesku, protože se na něj vrhla s přízračnou rychlostí a ještě přízračnější silou, prudce ho odhodila k opačné zdi, přestože byla oproti němu poloviční. Nezvučně vztekle zasyčela, a když otevřela ústa, vyjel z nich odporně dlouhý jazyk. Vasilij okamžitě vykopl okovanou botou proti ní, zasáhl ji do hrudníku a srazil ji na zem.

Zaslechl, že po schodech se blíží kroky, a poznal, že ve tmě tu rvačku nevyhraje. Šťouchl železnou tyčí do zataraseného okna a napíchl špinavé hadry, které tam byly nacpané, tahal za ně a namotával je, až vypadly jako špunt ze sudu, ze kterého se místo vody vyřinulo sluneční světlo.

Otočil se právě včas, aby uviděl, jak se její oči zaplnily hrůzou. Ležela naplno ve světle, vydávala jakési zmučené vytí a její tělo se okamžitě hroutilo do sebe, při tom se z něj kouřilo a bortilo se. Takhle nějak si představoval, že působí jaderné záření na člověka – upeče ho a současně rozpustí.

Stalo se to ráz na ráz. Dívka – nebo co to bylo – zůstala ležet vysušená na špinavé podlaze sklepa.

Vasilij na ni civěl. Zděšení nebylo to pravé slovo. Docela zapomněl na toho, kdo scházel ze schodů, dokud si ten chlap nevšiml světla a nezasténal. Neznámý začal couvat, poblíž správce zakopl, ale udržel rovnováhu a zamířil po schodech nahoru.

Vasilij se vzpamatoval právě včas, aby se pod schody dostal. Prostrčil tyč mezi prkny ve schodišti, podrazil chlapovi nohy a ten spadl po zádech tvrdě na podlahu. Vasilij ho obešel s tyčí připravenou, protože chlap se začal zvedat. Kdysi měl hnědou kůži, ale teď byla nechutně zažloutlá. Otevřel ústa a Vasilij viděl, že v nich nemá jazyk, ale něco mnohem horšího.

Vasilij ho přes tu tlamu přetáhl tyčí. Náraz muže otočil a srazil na kolena. Vasilij po něm hmátl, chytil ho za zátylek, jak by to udělal se syčícím hadem nebo chňapající krysou, a držel tu tlamu odvrácenou od sebe. Ohlédl se po obdélníku slunečního světla, v němž vířil prach z anihilované dívky. Cítil, jak se chlapík vzpírá a brání. Vasilij ho praštil tyčí tvrdě přes kolena a donutil ho jít ke světlu.

Strachem šílený Vasilij Fet si uvědomil, že to chce vidět znovu. Ten vražedný trik, jaký umí světlo. Kopancem boty do beder chlapíkovi pomohl, aby vklopýtal do slunce – a pak sledoval, jak se hroutí a současně drolí, jak ho propalují paprsky a mění v popel a páru.

South Ozone Park, Queens

Limuzína Eldritche Palmera zajela do skladiště v průmyslové zóně zarostlé plevelem necelou míli od starého závodiště Aqueduct Racetrack. Palmer cestoval ve skromné koloně vozidel, za jeho autem jela druhá, prázdná limuzína pro případ, že by se ta jeho porouchala, a za ní třetí vůz, černá dodávka postavená na zakázku, která byla vlastně soukromou ambulancí s umělou ledvinou.

Ve stěně skladiště se otevřela vrata a vozy vpustila. Pak se vrata zavřela. Čekali tu na něj čtyři členové společnosti Stoneheart, nepatrná část jeho mocného mezinárodního investičního konglomerátu Stoneheart Group.

Pan Fitzwilliam otevřel Palmerovi dveře a ten vystoupil před uctivé obecenstvo. Audience u prezidenta společnosti byla vzácnou výsadou a jejich tmavé obleky tomu odpovídaly. Palmer byl zvyklý, že se lidé k němu chovají s nábožnou úctou. Investoři v jeho skupině ho považovali za mesiáše, jehož burzovní předvídavost z nich udělala boháče. Ale pokud šlo o učedníky – ti by ho následovali až do pekla.

Palmer se dnes cítil osvěžený a dokázal stát pouze za pomoci své mahagonové hůlky. Bývalé skladiště přepravní společnosti bylo skoro prázdné. Stoneheart Group ho příležitostně používala pro garážování vozů, ale dnes bylo cenné díky své starodávné, ručně ovládané, podzemní výkonné peci, do které vedla velká dvířka ve zdi.

Vedle členů společnosti Stoneheart ležel na nemocničním vozíku izolační kokon. U něj stál pan Fitzwilliam.

„Nějaké potíže?“ zeptal se Palmer.

„Žádné, pane prezidente,“ odpověděli. Dva z nich, kteří byli podobní doktoru Goodweatherovi a doktorce Martinezové, předali panu Fitzwilliamovi zfalšovaná pověření Centra pro kontrolu a prevenci nemocí.

Palmer se podíval skrz průhledný kryt izolačního kokonu na zchátralé tělo Jima Kenta. Vyprahlý vampýr se scvrkl, vypadal spíš jako podobizna démona vyřezaná z uschlé břízy. Struktura svalů a oběhového systému mu vyvstávala z rozpadlého masa, jen krk zůstával nateklý a zčernalý. Oči měl otevřené, hleděly z hlubokých důlků v propadlé tváři.

Palmer soucítil s tímto vampýrem, který vyhladověl až do zkamenění. Věděl, jaké to pro tělo je, když touží po prosté údržbě, zatímco duše trpí a mysl vyčkává.

Věděl, jaké to je, být zrazen svým stvořitelem.

Nyní to byl Eldritch Palmer, kdo se ocitl na prahu vysvobození. Narozdíl od této ubohé trosky čekala Palmera svoboda a nesmrtelnost.

„Zničte ho,“ řekl a ustoupil. Převezli vozík k otevřeným dvířkům pece a strčili tělo do plamenů.

Pennsylvania Station

Cestu do Westchesteru, kde chtěli najít Joan Lussovou, třetí cestující z letu 753, jim přerušily ranní zprávy. Newyorská policie uzavřela Bronxville a nasadila tam týmy pro likvidaci nebezpečných materiálů kvůli „úniku plynu“. Letecké záběry ze zpravodajského vrtulníku ukazovaly městečko, kde se za svítání téměř nic nehýbalo a jediná auta na silnici patřila policii. V následující reportáži ukázali budovu úřadu hlavního soudního lékaře na Třicáté a První ulici, která měla zabedněný vchod, a reportér spekuloval o zmizení dalších lidí z této oblasti a o panice propukající mezi místním obyvatelstvem.

Penn Station bylo jediné místo, kde podle jejich názoru určitě budou staromódní telefonní automaty. Efraim stál u řady přístrojů s Norou a Setrakianem, zatímco ranním nádražím proudili lidé do práce.

Efraim se probral seznamem posledních hovorů v Jimově mobilu, kde hledal přímé spojení na ředitele Barnese. Jim měl každý den ke stovce hovorů a Efraim si je nepřestával prohlížet, i když Barnes svůj telefon s pevnou linkou zvedl.

„Fakticky se vytasíš s tím gambitem o úniku plynu, Everette?“ začal Efraim. „Jak dlouho myslíš, že ti to v dnešní době vydrží?“

Barnes poznal Efraimův hlas: „Efraime, kde jsi?“

„Byl jsi v Bronxvillu? Viděl jsi ho dnes?“

„Byl jsem tam… ještě nevíme, co to tam máme…“

„Nevíme! To na mě nezkoušej, Everette.“

„Našli dnes ráno prázdnou policejní stanici. Vypadá to, že celé městečko je pusté.“

„Není pusté. Jsou pořád tam, jenom se schovávají. Jakmile zapadne slunce, bude to v okresu Westchester jako někde v Transylvánii. Ty potřebuješ úderné týmy, Everette. Vojáky. Aby prošli dům od domu, jako by byli v Bagdádu. Je to jediná možnost.“

„My rozhodně nechceme vyvolávat paniku…“

„Panika už začala. Panika je v tomhle případě přiměřená reakce, rozhodně přiměřenější než popírání.“

„Newyorská zdravotní služba a její systém sledování syndromů vůbec nenaznačuje, že by někde něco propuklo.“

„Monitorují šíření choroby podle návštěv na pohotovosti, výjezdů sanitek a prodeje léků. Nic z toho se v našem scénáři neprojeví. Celé tohle město se promění v Bronxville, jestli to nerozjedeš.“

Ředitel Barnes spustil: „Chci vědět, co jsi provedl Jimu Kentovi.“

„Šel jsem ho navštívit a už byl pryč.“

„Řekli mi, že máš v jeho zmizení prsty.“

„Everette, copak jsem nějaký přízrak? Vyskytuju se všude najednou. Jsem geniální zloduch. Jako bys mě neznal.“

„Efraime, poslouchej…“

„Ty poslouchej. Já jsem doktor – doktor, kterého sis najal na určitou práci. Abych identifikoval a lokalizoval nemoci, které se objeví ve Spojených státech. Já ti volám, abych ti řekl, že ještě pořád není moc pozdě. Teď už máme čtvrtý den od příletu toho letadla a počátku šíření choroby – ale pořád máme šanci, Everette. Můžeme je udržet tady ve městě New York. Poslouchej – vampýři nedokážou překročit širší úsek tekoucí vody. Takže dáme ostrov do karantény, uzavřeme všechny mosty…“

„Nemám tu takové pravomoci – to přece víš.“

Z tlampačů u stropu zaznělo hlášení o přijíždějícím vlaku. „Mimochodem, jsem na Penn Station, Everette. Pošli sem FBI, jestli chceš. Budu dávno pryč, než dorazí.“

„Efraime… vrať se sem. Slibuju ti férovou příležitost, abys mě přesvědčil, abys přesvědčil každého. Pojďme na tom pracovat společně.“

„Ne,“ odpověděl Efraim. „Právě jsi řekl, že takové pravomoci nemáš. Ti vampýři – a přesně to jsou, Everette – jsou ztělesněné viry a budou se propalovat tímhle městem, dokud bude někdo zbývat. Jediná odpověď je karanténa. Jestli ve zprávách uvidím, že jdeš tímhle směrem, možná zvážím, že se vrátím a pomůžu. Do té doby, Everette.“

Efraim zavěsil. Nora a Setrakian čekali, až něco řekne, ale Efraima zaujal jeden záznam v Jimově telefonu. Jim měl všechny kontakty označené nejdřív příjmením, kromě jednoho. Bylo to místní číslo a Jim na ně posledních pár dnů několikrát volal. Efraim znovu vzal sluchátko pozemní linky, zmáčkl nulu a počkal, až ho automaty přepojí ke skutečné operátorce Verizonu.

„Ano, mám v telefonu jedno číslo a nemůžu si vzpomenout, na koho to je, a rád bych si ušetřil pořádný trapas, než tam zavolám. Je to na telefonní ústřednu 212, takže je to určitě pevná linka. Můžete se na to mrknout?“

Přečetl číslo a uslyšel, jak operátorce cvakají prsty po klávesnici.

„To číslo je registrované v sedmdesátém sedmém poschodí Stoneheart Group. Chtěl byste adresu budovy?“

„To bych rád.“

Zakryl mluvítko a řekl Noře: „Proč Jim volal někomu ze Stoneheart Group?“

„Stoneheart?“ podivila se Nora. „Myslíš investiční společnost toho starce?“

„Je to investiční guru,“ opravil ji Efraim. „Druhý nejbohatší člověk v zemi. Nějaký Palmer.“

„Eldritch Palmer,“ řekl Setrakian.

Efraim se na něj podíval. Všiml si, že se profesor tváří udiveně. „Co je s ním?“

„Ten muž, Jim Kent,“ řekl Setrakian. „Nebyl váš přítel.“

Nora se ohradila: „Jak to myslíte? Jistěže byl…“

Efraim zavěsil, jakmile získal adresu. Potom si označil číslo na displeji Jimova telefonu a zmáčkl volání.

Telefon zvonil. Žádná odpověď, žádný záznamník.

Efraim zavěsil a zamyšleně na telefon hleděl.

Nora řekla: „Pamatuješ na tu úřednici na izolačním oddělení, když ti cestující odešli z izolace? Říkala, že Jimovi volala, Jim naopak tvrdil, že nevolala – a pak řekl, že měl nějaké zmeškané hovory?“

Efraim přikývl. Nedávalo to žádný smysl. Podíval se na Setrakiana. „Co víte o tom Palmerovi?“

„Před mnoha lety za mnou přišel, abych mu pomohl někoho najít. Někoho, o koho jsem se taky nesmírně zajímal.“

„Sardua,“ hádala Nora.

„On měl zdroje, já znalosti. Ale dohoda skončila už po několika měsících. Nakonec jsem pochopil, že pátráme po Sarduovi z velmi odlišných důvodů.“

Nora se zeptala: „To on vás znemožnil na univerzitě?“

Setrakian odpověděl: „Vždycky jsem měl takové podezření.“

Jimův telefon zabzučel Efraimovi v ruce. Telefon číslo neidentifikoval, ale bylo místní, newyorské. Možná volal někdo ze Stoneheartu. Efraim to vzal.

„Haló,“ řekl cizí hlas, „to je Centrum po kontrolu nemocí?“

„Kdo volá?“

Hlas byl chraptivý a hluboký. „Hledám jednoho chlapa přes choroby z projektu Kanárek, co má ten průser. Nemůžete mě s ním nějak spojit?“

Efraim větřil past. „Co od něj chcete?“

„Stojím před jedním barákem v Bushwicku, tady v Brooklynu. Ve sklepě mám dva mrtvý hysteriky, co se zbláznili ze zatmění. Moc se jim nelíbilo slunce. Neříká vám to něco?“

Efraima se zmocnilo vzrušení. „Kdo volá?“

„Jmenuju se Fet. Vasilij Fet. Dělám u městský hygieny deratizátora, pracuju taky na jednom pilotním programu pro kontrolu škůdců v dolním Manhattanu. Z Centra pro kontrolu nemocí jsme dostali grant sedm set padesát tisíc dolarů. Takhle jsem se dostal k tomuhle číslu. Hádám správně, že mluvím s Goodweatherem?“

Efraim na okamžik zaváhal. „Správně.“

„Myslím, že se dá říct, že dělám pro vás. Nenapadá mě, za kým jiným bych s tímhle mohl jít. Ale po celým městě se dějou zvláštní věci.“

Efraim řekl: „Není to zatměním.“

„Mně je to jasný. Myslím, že byste sem měli zajet. Protože tu mám něco, co byste měli vidět.“

Stoneheart Group, Manhattan

Efraim musel cestou vykonat dvě návštěvy. Na jednu se vydal sám a na druhou i s Norou a Setrakianem.

Služební pověření dostalo Efraima přes ostrahu v hlavní hale budovy Stoneheart, ale už ne přes ostrahu v sedmdesátém sedmém patře, kde bylo nutné přestoupit do jiného výtahu, který vyjížděl do posledních deseti pater budovy Midtown.

Na rozměrném mosazném logu Stoneheart Group, vsazeném do onyxové podlahy, stáli dva obrovští strážní. Za nimi procházeli halou stěhováci v overalech a vozili na elektrických vozících velká lékařská zařízení.

Efraim se zeptal, zda smí navštívit Eldritche Palmera.

Větší z obou strážných se skoro usmál. Pod sakem se mu nápadně rýsovalo podpažní pouzdro. „Pan Palmer nepřijímá návštěvy, pokud si předem nesjednáte schůzku.“

Efraim poznal, že jeden stroj právě demontují a ukládají do přepravky. Byla to umělá ledvina firmy Fresenius. Hodně drahý lékařský přístroj.

„Vy tu balíte,“ poznamenal Efraim. „Stěhujete se. Padáte z New Yorku, dokud to jde. Ale nebude pan Palmer svoji umělou ledvinu potřebovat?“

Strážní neodpověděli, dokonce se ani neotočili.

Efraim v tu chvíli pochopil. Aspoň si to myslel.

Znovu se setkali před bytem Jima a Sylvie, ve věžáku na Upper East Side.

Setrakian vyprávěl: „To Palmer přivezl Mistra do Ameriky. Proto je ochoten riskovat všechno – dokonce i budoucnost lidské rasy – jen aby dosáhl svého cíle.“

„Což je?“ zeptala se Nora.

„Jsem přesvědčen, že Eldritch Palmer má v úmyslu žít navěky,“ odpověděl Setrakian.

Efraim vybuchl: „To teda ne, pokud s tím můžeme něco udělat.“

„Chválím vaše odhodlání,“ řekl Setrakian. „Ale se svým bohatstvím a vlivem má můj starý známý všechny výhody. Tohle je jeho závěrečná hra, uvědomte si to. Pro něj už nebude cesty zpátky. Udělá všechno, jen aby svého cíle dosáhl.“

Efraim si nemohl dovolit přemýšlet v celkových souvislostech, jinak by mohl zjistit, že bojuje předem prohranou bitvu. Zaměřil se na bezprostřední úkol. „Tak na co jste přišli?“

Setrakian odpověděl: „Má krátká návštěva v newyorské historické společnosti přinesla ovoce. Dotyčnou nemovitost kompletně přestavěl jeden pašerák, který během prohibice nadělal jmění. Jeho domov mnohokrát prohledala policie, ale nikdy nenašla víc než pintu nedovoleného alkoholu, údajně díky síti tunelů a podzemních palíren – některé z těch tunelů později rozšířili a umístili do nich metro.“ Efraim se podíval na Noru. „A co ty?“

„Souhlasím. A Bolivar koupil tu nemovitost výslovně proto, že to byl starý pašerácký zapadák a protože se povídalo, že předchozí majitel z přelomu dvacátého století byl satanista, který sloužil černé mše před oltářem na střeše. Bolivar tu budovu renovoval a spojoval s tou vedlejší, dělal to celý loňský rok. Stavěl jednu z největších soukromých rezidencí v New Yorku.“

„Dobře,“ řekl Efraim. „Kde jsi to zjistila, v knihovně?“

„Ne,“ odpověděla a podávala mu vytištěné fotografie původního interiéru městského domu a současné fotografie Bolivara v uměleckém nalíčení. „Mám to z internetového časopisu People.“

Sylvia je pustila bzučákem do malého bytu v osmém patře. Otevřela jim ve splývavých plátěných šatech, vhodných pro autorku horoskopových sloupků, a vlasy měla stažené širokou stuhou. Překvapilo ji, že vidí Noru, a dvojnásob ji šokovalo, když poznala Efraima.

„Co tu děláte…?“

Efraim vešel dovnitř. „Sylvio, máme několik velmi důležitých otázek a jenom málo času. Co víte o Jimovi a Stoneheart Group?“

Silvia si přitiskla ruku k hrudníku, jako by nerozuměla. „O čemže?“

Efraim uviděl v rohu stůl a mourovatou kočku dřímající na zavřeném laptopu. Přešel ke stolu a začal otvírat zásuvky. „Nevadí vám, když nahlédnu do jeho věcí?“

„Ne,“ řekla, „jestli si myslíte, že to k něčemu bude. Klidně se do toho pusťte.“

Setrakian zůstal u dveří, zatímco Efraim a Nora prohledávali obsah stolu. Sylviu očividně ten starý muž silně zaujal. „Dáte si někdo něco, třeba k pití?“

„Ne,“ usmála se Nora a pokračovala v hledání.

„Budu hned zpátky.“ Sylvia odešla do kuchyně.

Efraim odstoupil od přecpaného stolu celý zmatený. Ani nevěděl, co hledá. Jim pracoval pro Palmera? Jak dlouho to trvalo? A jaký měl Jim motiv? Peníze? Že by se proti nim tak obrátil?

Šel položit Sylvii delikátní otázku ohledně jejich financí, takže z pokoje zamířil do kuchyně. Když zabočil za roh, Sylvia zrovna pokládala telefon. Couvla před Efraimem a tvářila se divně.

Efraim zpočátku nechápal proč. Sylvia zašátrala po zdi za sebou, pak se posadila na židli.

Efraim se zeptal: „Sylvio – co se děje?“

Nehýbala se a s přízračným klidem v rozšířených, nenávistných očích pronesla: „Prohrajete.“

PS 69, Jackson Heights

Kelly obvykle během vyučování nikdy nezapínala mobil, ale teď ho nechala ležet na levé půlce podložky na stole, i když ztlumený. Matt zůstal venku celou noc, což nebylo při nočních inventurách nic neobvyklého. Často pak bral personál na snídani. Ale vždycky zavolal, aby neměla starost. Ve škole se telefonování mobilem nepovolovalo, ale ona mu potajmu přece jen několikrát zavolala, jenže pokaždé dostala jen hlasovou schránku. Možná byl mimo signál. Snažila se nedělat si starosti, ale nešlo jí to. Dnešní docházka ve škole byla nízká.

Litovala, že poslechla Matta a podvolila se jeho zpupnému rozhodnutí, že neopustí město. Jestli tím Zacka nějak ohrozil…

Pak se její telefon rozsvítil a ona uviděla ikonku obálky. Z jeho mobilu přišla zpráva.

Stálo v ní: PŘIJEĎ DOMŮ.

To bylo vše. Dvě slova, malá písmena, žádná interpunkce. Zkusila mu zavolat. Telefon zvonil a pak přestal, jako by ho vzal. Ale nic neříkal. „Matte? Matte?“

Její čtvrťáci se na ni divně dívali. Nikdy nezažili, že by paní Goodweatherová telefonovala při vyučování.

Kelly zkusila zavolat na domácí telefon, ale tam bylo obsazeno. Porouchalo se snad spojení? Kdy naposledy slyšela obsazovací tón?

Rozhodla se odjet. Nechá otevřené dveře k Charlottě ve vedlejší třídě, aby na její žáky dohlédla. Kelly přemýšlela o tom, že to pro dnešek zabalí a dokonce vyzvedne Zacka uprostřed vyučování, ale nakonec se rozhodla jinak. Bleskově zajede domů, zjistí, co se děje, pak vyhodnotí možnosti a podle nich se zařídí.

Bushwick, Brooklyn

Muž, který na ně čekal u prázdného domu, zaplňoval skoro celé dveře. Stín na vyčnívající čelisti prozrazoval vynechané ranní holení a připomínal poprašek sazí. Muž držel v ruce velký bílý pytel, nahoře pevně stažený. Vypadal jako povlak na velký polštář s něčím těžkým uvnitř.

Po vzájemném představování hmátl chlap do kapsy u košile a rozložil umolousaný průvodní dopis s hlavičkou Centra pro kontrolu nemocí. Ukázal dopis Efraimovi.

„Říkal jste, že nám musíte něco ukázat?“ pobídl ho Efraim.

„Dvě věci. Nejdřív tohle.“

Fet uvolnil smyčky na pytli a vyklopil obsah na zem. Na hromadě přistáli čtyři chlupatí hlodavci, mrtví. Efraim uskočil a Nora vyjekla.

„Vždycky říkám, že když chceš upoutat pozornost, přines pytel krys.“ Fet jedno zvíře zdvihl za dlouhý ocas a tělo se pak pomalu otáčelo pod jeho dlaní sem a tam. „Po celým městě vylézají z doupat. Dokonce i ve dne. Něco je žene ven. Což znamená, že něco není v pořádku. Vím, že v době moru krysy taky lezly ven a chcípaly na ulicích. Jenomže tihle potkani nelezou ven, aby umřeli. Jsou krásně živoučcí a strašně hladoví. Dejte na mě, když vidíte nějakou velkou změnu v chování potkanů, znamená to, že se blíží špatný zprávy. Když potkani začnou panikařit, je čas prodat i ty nejpevnější akcie. Prásknout do bot. Rozumíte mi?“

Setrakian přikývl: „Rozhodně ano.“

Efraim řekl: „Něco mi tady uniká. Co mají potkani společného s…?“

„Je to znamení,“ odpověděl Setrakian, „přesně jak pan Fet správně uvádí. Je to ekologický symptom. Stoker popularizoval mýtus o tom, že vampýr může měnit podobu, přeměňovat se v nějaké noční zvíře jako třeba netopýra nebo vlka. Tato falešná představa má reálný základ. Předtím, než měla obydlí sklepy a suterény, se vampýři zdržovali v jeskyních a doupatech kolem vesnic. Jejich rozkladná přítomnost vypudila ostatní zvířata, netopýry a vlky, kteří pak vesnicemi probíhali – a pokaždé došlo k časové shodě s šířením nemoci a zkázou duší.“

Fet staříka pozorně poslouchal. „Víte co? V tom, co jste právě říkal, jsem dvakrát zaslechl slovo ‚vampýr‘.“

Setrakian mu klidně oplácel pohled. „To tedy slyšel.“

Fet chvíli zamyšleně mlčel a dlouze se díval na ostatní, ale pak řekl: „Tak jo.“ Jako by konečně přešel k tomu hlavnímu. „Tak teď bych vám ukázal tu druhou věc.“

Zavedl je do sklepa. Páchlo to tu zkaženým kadidlem, jako by tu někdo spálil nějakou mršinu. Ukázal jim na podlaze rozpadlé maso a kosti, z nichž už zůstal jenom vychladlý popel. Obdélník světla padajícího oknem se prodloužil a přesunul, takže teď svítil na zeď. „Ale předtím svítilo rovnou sem, a když se v tom slunci octli, v tu ránu je to upeklo. Ale ještě předtím na mě šli s jakýmsi… vercajkem, kterej vystřelovali zpod jazyka.“

Setrakian mu stručně všechno pověděl. O vzpurném Mistrovi, který se sem potajmu dopravil na palubě letu 753. O zmizelé rakvi. O mrtvých v márnici, kteří vstali a vrátili se ke svým milovaným. O brlozích, které si doma založili. O Stoneheart Group. Stříbru a slunci. Žihadlu.

Fet poznamenal: „Vždycky zaklonili hlavu a otevřeli hubu… připomínalo mi to jedny bonbóny, takový dětský – prodávají se s hlavičkama postav z Hvězdných válek.“

Nora si po chvilce vzpomněla: „Dávkovač Pezu.“

„Přesně tak. Odtlačíte jim bradu a z krku vyskočí bonbón.“ Efraim přikývl. „Až na ty bonbóny je to přesný popis.“ Fet se podíval na Efraima. „Tak proč jste veřejnej nepřítel číslo jedna?“

„Protože jejich zbraní je mlčení.“

„Tak s tím ať jdou do prdele. Někdo musí udělat randál.“

„Přesně tak,“ souhlasil Efraim.

Setrakian zahlédl baterku připevněnou ze strany na Fetově opasku. „Dovolte, abych se vás na něco zeptal. Ve vaší profesi se používá černé světlo, pokud se nemýlím.“

„Jasně. Líp si všimneme stop potkaní moči.“

Setrakian pohlédl na Efraima a Noru.

Fet se znovu zahleděl na staříka ve vestě a obleku. „Vy se taky vyznáte v hubení potkanů?“

Setrakian řekl: „Získal jsem jisté zkušenosti.“ Přešel ke správci, který se odplazil nebo odvlekl pryč od světla a teď se choulil ve vzdáleném rohu. Setrakian provedl zkoušku postříbřeným zrcátkem a výsledek ukázal Fetovi. Krysař se díval střídavě na správce vlastníma očima a pak na rozvibrovanou šmouhu v zrcátku. „Ale vy mi připadáte jako vyložený odborník na tvory, kteří žijí v norách a skrývají se. Na tvory, kteří tvoří kolonie. Kteří parazitují na lidech. Vaše práce je takové škůdce vyhnat?“

Fet se díval na Setrakiana a ostatní jako člověk, který stojí v rychlíku, který vyjíždí ze stanice a nabírá rychlost, a najednou si uvědomuje, že nasedl na špatný vlak. „Do čeho mě tu chcete zatáhnout?“

„Tak nám to prosím vysvětlete. Pokud se na vampýry budeme dívat jako na škůdce – kteří rychle zamořují město – jak byste je zastavil?“

„Když vezmu normální postup při hubení škůdců, tak můžu říct, že trávení a chytání do pastí jsou krátkodobý řešení, který dlouhodobě nefungujou. Sbírat ty krasavce po jednom nikam nevede. Jediní potkani, který vidíte, jsou totiž ty nejslabší. Nejhladovější. Ti chytřejší umějí přežít. Zabere jenom systematický hubení. Musí se zasáhnout do jejich přirozenýho prostředí, rozvrátit jim ekosystém. Odstranit zásoby potravy a vyhladovět je. Pak se můžete dostat ke kořenům toho zamoření a vyčistit ho.“

Setrakian pomalu přikyvoval a pak se ohlédl na Efraima. „Mistr. To je kořen zdejšího zla. Je teď někde na Manhattanu.“ Stařec se znovu podíval na nešťastníka schouleného na podlaze, který po setmění ožije a stane se vampýrem, škůdcem. „Ustupte, prosím,“ řekl a tasil meč. Pronesl své prohlášení a úderem vedeným oběma rukama srazil muži na místě hlavu. Když vytekla bledě růžová krev – hostitel ještě nebyl zcela proměněný – Setrakian si otřel čepel o mužovu košili a zasunul ji zpět do hole. „Kdybychom tak jen mohli odhadnout, kde má Mistr doupě. To místo určitě předem schválil a možná i vybral. Musí to být doupě hodné jeho postavení. Je tam tma a poskytuje mu před lidským světem na povrchu úkryt, ale zároveň je tam snadný přístup.“ Otočil se znovu k Fetovi. „Nemáte nějakou představu, odkud ti potkani vylézají? Kde je epicentrum toho jejich stěhování?“

Fet okamžitě přikývl, ale hleděl kamsi do dálky. „Myslím, že to vím.“

Ulice Church a Fulton

Dva epidemiologové, zastavárník a krysař stáli v ubývajícím denním světle na vyhlídkové plošině na horním okraji staveniště Světového obchodního centra. Stavební jáma byla na jeden blok široká a jedenadvacet metrů hluboká.

Fetův průkaz z radnice a jedna drobná lež – Setrakian přece jen nebyl světoznámý rodentolog, který sem přijel až z Omahy – je dostaly do podzemního tunelu bez doprovodu. Fet je zavedl ke stejné nepoužívané trati, kde byl už předtím, a světlem baterky jim ukazoval, že tu potkani nejsou. Stařík opatrně překračoval pražce a vybíral si cestu po kamenech v podloží pomocí své příliš velké vycházkové hole. Efraim a Nora si nesli lumy.

„Vy nejste z Ruska,“ prohodil Setrakian k Fetovi.

„Ale moji rodiče a jméno jo.“

„V Rusku se jim říká vurdalak. Je tam hodně rozšířený mýtus, že člověk se před nimi ochrání tím, že smíchá krev vurdalaka s moukou, z těsta upeče chleba a ten pak sní.“

„Zabírá to?“

„Jako každý jiný lidový lék. Tedy vůbec.“ Setrakian se držel co nejdál od třetí elektrické kolejnice. „Ta železná tyč vypadá šikovně.“

Fet se na ten kus železa podíval. „Je to taková obyčejná palice. Asi se ke mně hodí. Ale svoji práci odvede. Taky jako já.“

Setrakian ztišil hlas, aby se tolik nerozléhala ozvěna. „Mám ještě další nářadí, které by vám možná připadalo přinejmenším stejně účinné.“

Fet zahlédl hadici čerpadlové pumpy, se kterou tu pracovali krtci. O kus dál vpředu se tunel zatáčel a rozšiřoval a Fet okamžitě poznal zaneřáděnou křižovatku. „Tady je to,“ posvítil baterkou kolem, ale držel paprsek nízko.

Zastavili se a poslouchali kapající vodu. Fet pomalu přejížděl paprskem světla po zemi. „Posledně jsem tu rozsypal kontaktní prášek. Vidíte?“

V prášku byly lidské otisky. Střevíců, tenisek a bosých nohou. Fet se podivil: „Kdo chodí bosky do tunelu v podzemce?“ Setrakian zvedl ruku ve vlněné rukavici. Tunelem se nesly zvuky jako potrubím a dolehlo k nim vzdálené mručení. Nora vydechla: „Ježíšikriste…“

Setrakian zašeptal: „Prosím vaše lampy. Rozsviťte je.“

Efraim a Nora poslechli a silné paprsky UVC rozzářily podzemní temnotu, takže se objevil šílený vír barev. Bezpočet skvrn divoce rozcákaných po podlaze, stěnách, železných podpěrách… všude.

Fet znechuceně couvl. „To všechno je…?“

„Jsou to exkrementy,“ řekl Setrakian. „Tito tvorové vyměšují současně s krmením.“

Fet se užasle rozhlížel. „Mám dojem, že vampýr dost kašle na hygienu.“

Setrakian už ustupoval. Držel teď vycházkovou hůl jinak, horní půlku povytáhl o několik centimetrů, takže se ukázala zářivá, ostrá čepel. „Musíme odsud odejít. Okamžitě.“

Fet poslouchal zvuky, které k nim z tunelů doléhaly. „Nejsem proti.“

Efraim do čehosi kopl, ale rychle uskočil, protože čekal potkany. Posvítil dolů UVC lampou a objevil v rohu hromadu jakýchsi předmětů.

Byly to mobilní telefony. Stovka nebo možná víc se tu vršila, jako by je do rohu někdo naházel.

„Páni,“ podivil se Fet. „Někdo tu dělá mobilovou skládku.“

Efraim sebral několik přístrojů z vršku hromady. První dva, které vyzkoušel, byly vybité. Třetímu blikala poslední čárka ukazující stav baterie. Ikonka X nahoře na displeji ukazovala, že tu není signál.

„Proto policie nemůže všechny ty nezvěstné lidi najít podle mobilů,“ poznamenala Nora. „Všechny jsou v podzemí.“

„Soudě podle tohohle,“ řekl Efraim a hodil telefony zpátky na hromadu, „je většina z nich tady.“

Efraim a Nora se chvilku dívali na telefony, ale pak přidali do kroku.

„Rychle,“ pobízel je Setrakian, „než si nás všimnou.“ Při ústupu z tunelu byl v čele. „Musíme se připravit.“

Ulice Worth, Čínská čtvrť

Začínala čtvrtá noc, když Efraim projížděl kolem domu se svým bytem. Byli na cestě k Setrakianovi, aby se řádně vyzbrojili. Efraim neviděl před domem hlídkovat žádného policistu, takže zastavil. Sice riskoval, ale už několik dní se nepřevlékl a bude mu stačit jenom pět minut. Ukázal ostatním, které okno ve druhém patře je jeho, a řekl, že jakmile bude uvnitř a zjistí, že je všechno v pořádku, spustí rolety.

Do haly v přízemí se dostal bez problémů, pak vyšel po schodech nahoru. Zjistil, že dveře do bytu jsou pootevřené, takže se před nimi zastavil a zaposlouchal se. Otevřené dveře moc nenaznačovaly přítomnost policistů.

Strčil do nich a zavolal: „Kelly?“ Žádná odpověď. „Zacku?“ Byli jediní, kdo měl klíče.

Ten pach ho nejdřív vylekal, ale pak si uvědomil, že je to čínské jídlo, které nechal v odpadkovém koši. Zůstalo tu od Zackovy návštěvy – což mu připadalo jako před celými roky. Vešel do kuchyně, aby zjistil, jestli se mléko v lednici nezkazilo… a pak se zarazil.

Díval se, ale chvíli mu trvalo, než pochopil, co to je.

Na podlaze v kuchyni, u stěny, leželi dva uniformovaní policisté.

Bytem se rozeznělo drnčení a rychle zesílilo do jakéhosi křiku, připomínajícího sbor mučených hlasů.

Dveře bytu se zabouchly. Efraim se k nim prudce otočil.

Stáli tam dva muži. Dvě bytosti. Dva vampýři.

Efraim to na nich okamžitě poznal. Z jejich držení těla, bledé kůže.

Jeden byl cizí, ale v druhém identifikoval Bolivara z letadla. Vypadal, že je velmi mrtvý, velmi nebezpečný a velmi hladový.

Potom Efraim vycítil, že je v místnosti ještě větší nebezpečí. Protože z těchto dvou to drnčení nevycházelo. Než otočil hlavu a znovu se zahleděl do obývacího pokoje, uplynula věčnost, ale současně jen vteřina.

Stála tam obrovská bytost v dlouhém tmavém plášti. Dosahovala ke stropu a vlastně ještě výš, protože musela ohýbat krk, takže na Efraima shlížela.

Ta tvář…

Efraimovi se zatočila hlava, protože kvůli té nadlidské výšce vypadal pokoj maličký, on sám se cítil maličký. Při tom pohledu mu zeslábla kolena, ale přece jen se pokusil obrátit a utéct ke dveřím na chodbu.

Ta bytost však už stála před ním a bránila mu v únikové cestě, jediné možné. Jako by se Efraim ani neotočil, ale zarotovala pod ním podlaha. Druzí dva vampýři lidské velikosti stáli obrovi po boku.

Ta bytost se přiblížila, až se tyčila přímo nad Efraimem. Pohlížela na něj.

Efraim padl na kolena. Už pouhá přítomnost takového obra ochromovala a Efraim měl pocit, jako by dostal fyzickou ránu. Hmmmmmmmm.

Efraim to cítil. Stejně jako člověk cítí v hrudníku živou hudbu. Hučení drnčící až v mozku. Odvrátil oči a zadíval se na podlahu. Strach ho zmrzačil. Už nechtěl tu tvář nikdy vidět.

Podívej se na mě.

Zprvu byl Efraim přesvědčený, že ho ta bytost telepaticky škrtí. Ale to, že nemohl dýchat, byl výsledek čiré hrůzy a paniky, jíž propadla jeho duše.

O kousek pozvedl oči. Roztřeseně se podíval na lem Mistrova pláště, potom na ruce v rukávech. Byly odporně bledé, bez nehtů a nelidsky velké. Prsty měly všechny stejnou délku, ovšem nadměrnou, až na prostředník, který byl ještě delší a tlustší než ostatní – a na konci zahnutý jako dráp.

Mistr. Přišel pro něj. Aby ho proměnil.

Podívej se na mě, prase.

Efraim poslechl a zvedl hlavu, jako by ho nějaká ruka chytila za bradu.

Mistr na něj shlížel s hlavou schýlenou pod stropem. Uchopil strany kapuce mohutnýma rukama a stáhl si ji z lebky. Hlava byla zcela holá, bledá. Oči, rty a ústa měly stejný odstín, vybledlý a vyšisovaný jako obnošené prádlo. Nos byl propadlý jako u prastaré sochy, zbýval z něj pouhý výstupek tvořený dvěma černými dírami. Hrdlo mu tepalo hladovým napodobováním dechu. Kůži měl tak bledou, až byla průhledná. Pod ní bylo vidět maso jako rozmazaná mapa prastaré zdevastované krajiny, v níž žílami už dávno nekolovala krev. Cévy pulsovaly rudě. Obíhali v nich krevní červi. Kapilární paraziti putující Mistrovou průzračnou tkání.

Teď přijde zúčtování.

Ten hlas děsivě zaburácel Efraimovi hlavě. Efraim cítil, jak ochabuje. Všechno kolem se kalilo a nořilo do šera.

Mám tvoji prasečí manželku. Brzy dostanu i tvého prasečího syna.

Efraimovi pukala hlava odporem a zuřivostí. Připadala mu jako balon, který se sám nafukuje k prasknutí. Kradmo podsunul nohu pod tělo. Nejistě se před tím obrovským démonem zvedl na nohy.

Vezmu ti všechno a nenechám ti nic. Tak to dělám vždy.

Mistr prudce natáhl paži, tak rychlým pohybem, až byl stěží postřehnutelný. Efraim ucítil tupý tlak na vršku hlavy, jako pacient vrtačku v zubu po znecitlivující injekci, a pak se ocitl chodidly ve vzduchu. Rozmáchl se pažemi a zakopal nohama. Mistr držel jeho hlavu jako basketbalový míč a zvedal ho jednou rukou ke stropu. Do roviny svých očí, dost blízko, aby bylo možno zahlédnout, jak se v něm jako morové spermie hemží krevní červi.

Já jsem okultace a zatmění.

Zvedal Efraima k ústům jako zralou švestku. Ústa měl uvnitř tmavá, hrdlo byla holá jeskyně, přímá cesta do pekla. Efraim, kterému se od krku dolů houpalo tělo, skoro propadal šílenství. Cítil v zátylku dlouhý prostřední dráp, tlačil mu nahoře na míchu. Mistr zaklonil Efraimovi hlavu, jako by otevíral plechovku piva. Jsem piják lidí.

Mlaskavé křupnutí a pak se Mistrova ústa začala rozvírat. Čelist se mu stáhla, jazyk svinul dozadu a vynořilo se odporné žihadlo.

Efraim zařval, vzdorně si chránil krk lokty a ječel do Mistrova bezbožného obličeje.

A potom cosi… nebyl to Efraimův řev… cosi přimělo Mistrovu mohutnou hlavu, aby se nepatrně pootočila.

Nozdry ve tváři pulsovaly, démon větřil, aniž dýchal.

Onyxové oči se obrátily znovu k Efraimovi. Zíraly na něj jako dvě mrtvé koule. Hleděly na Efraima – jako by se odvážil Mistra nějak podvést.

Nejsi sám.

Setrakian, který se hnal po schodech k Efraimovu bytu dva kroky za Fetem, v tu chvíli prudce sevřel zábradlí a ramenem se opřel o zeď. V hlavě mu vybuchla bolest jako oslepující aneurisma a jakýsi hlas – zlý, škodolibý a rouhavý – zaduněl jako bomba odpálená v přeplněné symfonické síni.

SETRAKIANE.

Fet se zastavil a ohlédl, ale Setrakian přimhouřil oči a mávl na něj, aby pokračoval. Vzmohl se jen na šepot: „Je tady.“

Noře potemněl pohled a Fetovy boty oddusaly vzhůru k odpočívadlu. Nora pomohla Setrakianovi, vyvlekla ho za Fetem ke dveřím a pak do bytu.

Fet se bez rozmýšlení vrhl na prvního, kdo mu stál v cestě, podrazil mu nohy nízkým chvatem jako na hřišti a protivníka povalil na zem. Vzápětí už byl na nohou v bojovém postoji, aby protivníkovi čelil. Viděl vampýrovu tvář, která se neusmívala, ale ústa se podobně roztahovala – chystala se krmit.

Potom Fet spatřil na druhé straně místnosti obra. Mistra a v jeho rukou Efraima. Monstrózní. Uhrančivé.

Nejbližší vampýr se na Feta vrhl a zatáhl ho zpět do kuchyně, kde ho přimáčkl ke dveřím lednice.

Nora vběhla dovnitř a podařilo se jí rozsvítit lumu právě ve chvíli, kdy po ní skočil Bolivar. Zasyčel v nezvučném výkřiku a odpotácel se. Pak Nora spatřila Mistra a zátylek jeho hlavy, schýlené pod stropem. Uviděla Efraima, který mu visel za hlavu z rukou jako loutka. „Efraime!“

Vstoupil Setrakian s tasenou zbraní. Na okamžik strnul, když uviděl Mistra, obra, démona. Stál tu před ním, po tolika letech.

Setrakian se rozehnal svým stříbrným mečem. Nora, která se blížila z jiného úhlu, zaháněla Bolivara dopředu ke zdi bytu. Mistr se ocitl v rohu. Zaútočit na Efraima na tak malém prostoru byla kardinální chyba.

Setrakianovi bušilo srdce v hrudi, když zamířil špičkou zbraně a bodl hrotem proti démonovi.

Drnčení znějící bytem najednou zesílilo a v hlavě mu způsobilo téměř explozi. Totéž se stalo Noře, Fetovi i Efraimovi. Ochromující zvuková vlna přinutila starce na okamžik couvnout – ale to stačilo.

Uviděl, jak se Mistrovi po tváři roztahuje úsměv jako černý had. Obří vampýr hodil bezvládným Efraimem přes celou místnost, až narazil do vzdálené zdi a tvrdě dopadl na podlahu. Mistr pak zaťal Bolivarovi do ramene pařáty jedné ruky a vrhl se do velkého okna nad ulicí Worth.

Budovou otřásla tříštivá rána a Mistr unikl v dešti skleněných střepů.

Setrakian se rozběhl proti závanu větru, k oknu lemovanému zubatými střepy. Skleněná sprška právě dopadala na chodník o tři patra níž a zatřpytila se ve světle pouliční lampy.

Mistr díky své nadpřirozené rychlosti už byl na opačné straně ulice a šplhal po průčelí jiné budovy. Bolivar mu visel na volné paži, ale nepřekážel mu, takže se lehce přehoupl přes zábradlí nahoře a zmizel na vyšší střeše do noci.

Setrakian na okamžik sklesl, nedokázal pochopit fakt, že Mistr byl právě ve stejném pokoji jako on, a přesto unikl. Srdce mu v hrudníku pracovalo jako šílené, jako by chtělo puknout.

„Hej – pomozte mi trochu!“

Otočil se a uviděl, že Fet na podlaze zadržuje druhého vampýra. Nora mu asistovala lampou. Setrakiana znovu zaplavil vztek, takže k nim přešel se stříbrným mečem po boku.

Fet viděl, jak se blíží, a vytřeštil oči. „Ne, počkejte…“

Setrakian se rozmáchl a čepelí přeťal vampýrovi krk několik centimetrů nad Fetovýma rukama. Pak skopl bezhlavé tělo Fetovi z hrudi, než mu bílá krev stačila potřísnit kůži.

Nora se rozběhla k Efraimovi, který ležel bezvládně na podlaze. Byl pořezaný na tváři a oči měl rozšířené a vyděšené – ale zdálo se, že infikovaný není.

Setrakian před něj prudce přistrčil zrcátko, aby se přesvědčil. Držel je před Efraimovým obličejem, ale nezjistil žádné deformace. Nora posvítila lampou Efraimovi na krk. Nic – žádná rána.

Nora mu pomohla usednout, ale Efraim ucukl bolestí, když mu sáhla na pravou paži. Vzala ho za bradu pod rozříznutou tváří a nejradši by ho objala, ale nechtěla mu působit další bolest. „Co se stalo?“ zeptala se.

„Dostal Kelly,“ odpověděl.

Ulice Kelton, Woodside, Queens

Efraim uháněl v autě po mostě do Queensu. Za jízdy zkoušel volat z Jimova telefonu na Kellyin mobil.

Ani nezazvonil a okamžitě se ozvala hlasová schránka.

Ahoj, tady je Kelly. V tuto chvíli nemůžu brát telefon…

Efraim znovu bleskově vyťukal Zackovo číslo. Zackův telefon vyzváněl, až se prozvonil do schránky.

Efraim prosvištěl kolem rohu na Keltonskou a prudce zastavil před Kellyinou zahradou, přeskočil nízký plot a vyběhl po schodech ke dveřím. Zabušil na ně a zmáčkl zvonek. Vlastní klíče nechal viset na háčku v bytě.

Rozběhl se a ramenem vrazil do dveří. Zkusil to znovu, ale jen si pohmoždil paži. Když se rozběhl proti dveřím potřetí, rám se rozštípl a Efraim vpadl jak široký tak dlouhý dovnitř.

Vyskočil na nohy a proběhl domem. V zatáčkách kolem rohů vrážel do stěn a co nejrychleji vydusal po schodech do patra. U dveří do Zackova pokoje se zastavil. Chlapcova ložnice byla prázdná.

Děsivě prázdná.

Dolů to bral po třech. U rozbitých dveří si všiml Kellyina evakuačního zavazadla. Viděl zabalené tašky, ale nebyly zavřené. Vůbec z města neodjela.

Panebože, zaúpěl v duchu. Tak je to pravda.

Ostatní se dostali ke dveřím, zrovna když do Efraima cosi zezadu narazilo. Kdosi se ho snažil povalit. Okamžitě se bránil, protože byl napumpovaný adrenalinem. Útočníka převalil a zadržel.

Matt Sayles. Efraim uviděl jeho mrtvé oči a ucítil žár přepínaného metabolismu.

Ten zdivočelý tvor, který býval Mattem, na něj zavrčel. Efraim se vzepřel předloktím o Mattův krk, protože nedávno proměněný vampýr začal rozvírat ústa. Efraim mu tvrdě zaryl loktem pod bradu, aby mu zablokoval ten biologický mechanismus, který se chystal švihnout žihadlem. Matt poulil oči a hlava se mu zmítala, jak se snažil hrdlo uvolnit.

Efraim viděl, že Setrakian za Mattem tasí meč. Zaječel: „Ne!“ Zalovil v nepřeberných zásobách vzteku a Matta ze sebe skopl.

Vampýr vycenil zuby, překulil se, vyskočil na všechny čtyři a sledoval, jak se Efraim zvedá na nohy.

Matt se vztyčil, jenže zůstal v předklonu. Dělal ústy zvláštní pohyby, nový vampýr si zvykal na jiné svaly a jazyk mu zmateně a lascivně vířil kolem otevřených rtů.

Efraim se rozhlédl po zbrani, ale našel jenom tenisovou raketu, která ležela na podlaze před šatnou. Popadl do obou rukou držadlo omotané páskou, rozmáchl se ze strany titanovým rámem a napálil to do Matta ze všech sil. Všechny jeho pocity vůči Mattovi – tomu chlápkovi, který se nastěhoval do manželčina domu a postele… který chtěl být otcem jeho chlapce… který se snažil nahradit Efraima… vyvřely na povrch, když zasáhl Matta do čelisti. Chtěl mu rozbít hubu i celou tu hrůzu číhající uvnitř. Čerství vampýři ještě nebyli moc obratní, takže Efraim měl možnost zasadit mu sedm nebo osm pořádných ran, jimiž mu vyrazil zuby a srazil ho na kolena – ale Matt zaútočil, chytil Efraima za kotník a podtrhl mu nohy. V Mattovi taky stále vřely zbytky vzpomínek na Efraima. Vstal a skřípal rozbitými zuby, ale Efraim ho kopl do obličeje a pořádně propnul koleno, takže odhodil Matta od sebe. Efraim pak couvl kolem přepážky do kuchyně a tam uviděl na magnetické destičce viset nůž na maso.

Zuřivost nikdy není slepá. V zuřivosti se člověk naopak jedinečně soustředí a Efraim měl pocit, jako by se díval opačným koncem dalekohledu – viděl jenom ten nůž a pak jenom Matta.

Matt po něm šel a Efraim ho přirazil paží ke zdi. Popadl jeho vlasy do hrsti a škubl mu hlavou, aby odkryl vampýrovi krk. Matt rozevřel ústa, žihadlo vyšlehlo a pokusilo se Efraima zasáhnout. Mattovi se vlnil a nadouval krk a Efraim na něj zaútočil a bodal, zuřivě pořád dokola bodal. Tvrdě a rychle, přímo do krku a do zdi za ním, až se špička nože zapichovala a Efraim ji musel pracně vyprošťovat. Rozdrtil krční obratle. Vybublala bílá tekutina. Tělo schlíplo, paže zakmitaly. Efraim bodal a sekal tak dlouho, až mu vampýrova hlava zůstala v ruce a tělo se svezlo na podlahu.

Teprve pak přestal Efraim bodat. Uviděl, i když ten pohled zcela nechápal, že drží v ruce hlavu, z jejíhož uřezaného krku visí a stále sebou škube žihadlo.

Pak uviděl Noru a ostatní, kteří se na něj dívali z otevřených dveří. Všiml si stěny, z níž kapal bílý svinčík. Uviděl bezhlavé tělo na podlaze. Konečně pořádně uviděl hlavu ve své ruce.

Mattovi se po tváři hemžili krevní červi. Přes tváře a přes strnulé oči. Mířili do Mattových řídkých vlasů, stále blíž k Efraimovým prstům.

Efraim hlavu upustil a ta dopadla, až to zadunělo, ale nikam se neodkutálela. Upustil taky nůž, který nehlučně padl Mattovi do klína. Efraim pronesl: „Dostali mého syna.“

Setrakian ho odvlekl od mrtvoly a zamořené vampýři krve. Nora zapnula lumu a Mattovo tělo ozářila. Fet jen hekal: „Doprdele, doprdele.“

Efraim opakoval, jako by tím něco vysvětloval, ale především si ten hřebík zatloukal hlouběji do srdce: „Dostali mého syna.“

Přestávalo mu vzteky hučet v uších, takže rozeznal zvuk auta, které zastavovalo před domem. Otevřely se dveře, zazněla tichá hudba.

Jakýsi hlas zavolal: „Díky.“

Ten hlas.

Efraim přešel k rozbitým hlavním dveřím. Podíval se na chodník a uviděl, že z minidodávky vystupuje Zack a na rameno si nahazuje popruh batůžku.

Zack se dostal jenom k brance, kde už ho Efraim chytil do náručí. „Tati?“

Efraim si ho celého prohlédl, chytil chlapcovu hlavu do dlaní a prozkoumal mu oči a tvář.

Zack se bránil: „Co to děláš…?“

„Kde jsi byl?“

„U Freda.“ Zack se pokusil otci vymanit. „Máma vůbec nepřišla, takže Fredova máma mě odvezla k nim.“ Efraim svoje sevření povolil. Kelly.

Zack se díval za něj na dům. „Kdo nám rozmlátil dveře?“

Popošel o několik kroků, ale ve vchodu se objevil Fet a za ním Setrakian. Mohutný chlap ve vykasané flanelové košili a pracovních botách, a stařík v tvídovém kabátu s vycházkovou holí, která má rukojeť ve tvaru vlčí hlavy.

Zack se ohlédl po otci a oči mu zaplnila úzkost.

„Kde je máma?“

Knickerbockerovy půjčky a kuriozity,

Východní 118. ulice, Španělský Harlem

Efraim stál v knihami obložené chodbě Setrakianova bytu. Díval se, jak Zack, usazený u staříkova stolku v kuchyni, pojídá čokoládové dezerty Devil Dog a Nora se ho zatím vyptává na školu, aby ho nějak zaměstnávala a rozptylovala.

Efraim pořád cítil na hlavě Mistrovu ruku. Dosud žil život vybudovaný na jistých předpokladech, ve světě založeném na pevných zákonech, a teď všechno, o čem si myslel, že se na to může spolehnout, zmizelo. Uvědomil si, že už vlastně nic neví.

Nora si všimla, že se na ně z chodby dívá, a Efraim podle jejího výrazu poznal, že ji jeho obličej vyděsil.

Efraim věděl, že od nynějška už bude vždycky trochu šílený.

Sešel o dvě patra níž do Setrakianovy sklepní zbrojnice. Pohotovostní UV zářivky u dveří byly rozsvícené, stařík právě ukazoval Fetovi svoje vymoženosti. Krysař obdivoval upravenou nastřelovací pistoli, která teď vypadala jako delší a užší samopal UZI, s tím rozdílem, že byla oranžovočerná a zásobník s hřebíky se napojoval na hlaveň šikmo.

Setrakian zamířil rovnou k Efraimovi. „Jedl jste?“

Efraim zavrtěl hlavou.

„Jak je vašemu chlapci?“

„Je vystrašený, ale nedá to najevo.“

Setrakian přikývl. „Jako my všichni.“

„Vy už jste ho viděl. Toho netvora. Mistra.“

„Ano.“

„Pokusil jste se ho zabít.“

„Ano.“

„Nepodařilo se vám to.“

Setrakian přimhouřil oči, jako by se zahleděl daleko do minulosti. „Nebyl jsem řádně připraven. Znovu už neminu.“

Fet zrovna držel jakýsi předmět ve tvaru lucerny s bodcem na konci a řekl: „Nejspíš ne. S takovým arzenálem.“

„Některé kusy jsem sestavil sám z věcí, které mi lidé nanosili do obchodu. Ale nejsem žádný výrobce bomb.“ Sevřel párátky chráněné rukavicemi, jako by jim to chtěl dokázat. „Mám v New Jersey stříbrníka, který pro mě odlévá hřebíky a jehly.“

„Chcete říct, že jste si tohle nekoupil v obchoďáku?“

Setrakian vzal těžký předmět ve tvaru lucerny krysařovi z rukou. Lampa byla z plastových stínítek, měla tlusté dno pro baterie a dole patnácticentimetrový ocelový bodec. „Tohle je v podstatě ultrafialová mina. Zbraň na jedno použití, která vychrlí dezinfekční proud světla čistě UVC spektra, které zabíjí vampýry. Je vyrobená tak, aby vyčistila velkou místnost, a jakmile ji odpálíte, velmi rychle se rozpálí na vysoký stupeň. Určitě byste se měli krýt, jakmile k tomu dojde. Teplota a záření mohou být po chvíli poněkud… nepohodlné.“

Fet se zeptal: „A co jste udělal s tou nastřelovací pistolí?“

„Tu pohání prach, k vystřelení hřebíku používá prachovou nálož pro brokovnice. Jedna nálož zvládne padesát hřebíků o velikosti sedm a půl. Samozřejmě stříbrných.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Fet. Obdivoval tu zbraň a zkoušel, jak mu gumová pažba padne do ruky.

Setrakian se rozhlédl po místnosti: na zdi visela stará zbroj, na policích ležely UVC lampy a nabíječky baterií, pak stříbrné nože a postříbřená zrcátka, několik prototypů zbraní, zápisníky a náčrtky. Síla té chvíle ho skoro přemohla. Doufal jen, že strach ho nepromění opět v bezmocného mladíka, kterým kdysi byl.

„Čekal jsem na to velmi dlouho,“ řekl.

Pak zamířil po schodech nahoru a nechal Efraima o samotě s Fetem. Statný krysař zvedl nastřelovací pistoli. „Kde jste toho dědu našel?“

Efraim odpověděl: „On si našel mě.“

„Já se při práci dostanu do spousty sklepů. Když se rozhlídnu po tyhle dílničce, tak si říkám – tohle je cvok, kterej na to má fakt nárok.“

Efraim namítl: „Není blázen.“

„Ukazoval vám tohle?“ zeptal se Fet a přešel ke sklenici, kde se v tekutině vznášelo nakažené srdce. „Ten chlap si schovává ve sklepě srdce vampýra, kterýho zabil, jako nějaký zvířátko. Je to certifikovanej blázen. Ale to nevadí. Protože já jsem taky trochu cvok.“ Klekl si a přiblížil tvář těsně ke sklenici: „Pojď sem, puťa puťa…“ Přísavka vystřelila ke sklu a snažila se k němu dostat. Fet se narovnal a obrátil se k Efraimovi s užaslým výrazem ve tváři. „Tohle je přece jenom trochu víc, než co jsem si představoval, když jsem se dneska ráno probudil.“ Zamířil nastřelovací pistoli na sklenici a pak zbraň sklonil. Líbilo se mu, jak mu pásne do ruky. „Nevadilo by, kdybych si ji zabral?“

Efraim zavrtěl hlavou. „Klidně si poslužte.“

Efraim se vrátil nahoru, ale na chodbě zpomalil, protože viděl, že Setrakian sedí se Zackem v kuchyni. Setrakian si sundal z krku stříbrný řetízek – byl na něm klíč ke sklepní dílně – a svými pochroumanými prsty ho přetáhl Zackovi přes hlavu a pověsil na jedenáctiletý krk. Pak Zacka pohladil po rameni.

„Proč jste to udělal?“ zeptal se Efraim Setrakiana, když osaměli.

„Dole jsou věci – poznámky, spisy – které by se měly zachovat. Budoucím generacím by mohly pomoct.“

„Vy se nechcete vrátit?“

„Jenom jsem opatrný a podnikám všemožná opatření.“ Setrakian se rozhlédl a ujistil se, že jsou sami. „Prosím, abyste mi rozuměl. Mistr je mocnější a rychlejší než všichni ti neohrabaní čerství vampýři, se kterými se setkáváme. Má schopnosti, o kterých ani nevíme. Sídlí na zemi už staletí. Ale i tak…“

„Ale i tak je to pořád vampýr.“

„A vampýři se opravdu dají zničit. Největší naději budeme mít, když se ho pokusíme vyhnat z úkrytu. Zranit ho a zahnat na vražedné slunce. Proto musíme počkat do svítání.“

„Chci jít hned.“

„Já vím. Přesně to chce i on.“

„Má moji manželku. Kelly do toho spadla jenom z jediného důvodu – kvůli mně.“

„Je to pro vás osobní, doktore, takže nemáte stání. Ale musíte vědět, že pokud ji opravdu má, pak už je proměněná.“

Efraim zavrtěl hlavou. „Není.“

„Neříkám to, abych vás rozhněval…“

„Není!“

Setrakian po chvíli přikývl. Počkal, až se Efraim vzpamatuje.

Pak Efraim zahučel: „Anonymní alkoholici pro mě hodně udělali. Ale jediné, co jsem nikdy nezvládl, bylo klidně přijímat věci, které nemůžu změnit.“

Setrakian řekl: „Já jsem stejný. Možná právě tato společná vlastnost nás v těchto dobách svedla dohromady. Naše cíle jsou dokonale shodné.“

„Skoro dokonale,“ opravil ho Efraim. „Protože jenom jeden z nás může toho parchanta zabít. A budu to já.“

Nora se nemohla dočkat, až si s Efraimem promluví, a vrhla se na něj okamžitě, jakmile od Setrakiana odstoupil. Zatáhla ho do vydlaždičkované koupelny starého pána.

„Nedělej to,“ řekla.

„Co nemám dělat?“

„Požádat mě o to, oč se mě chystáš požádat.“ Úpěnlivě ho prosila svýma pronikavýma hnědýma očima. „Nedělej to.“ Efraim namítl: „Ale já potřebuju, abys…“

„Jsem strachy podělaná až za ušima – ale zasloužila jsem si místo po tvém boku. Ty mě potřebuješ.“

„Potřebuju. Potřebuju tě tady. Abys dávala pozor na Zacka. Kromě toho – jeden z nás se musí držet zpátky. Aby pokračoval. Pro případ, že…“ Nedořekl. „Vím, že toho chci hodně.“

„Až moc.“

Efraim se jí nemohl přestat dívat do očí. „Musím jít za ní.“

„Já vím.“

„Jenom chci, abys věděla…“

„Není co vysvětlovat,“ přerušila ho. „Ale… jsem ráda, že to chceš udělat.“

Přitáhl ji těsně k sobě a pevně ji objal. Nora mu zajela rukou do vlasů, pohladila ho. Pak se odtáhla a podívala se na něj, chtěla ještě něco říct – ale pak ho jen políbila. Byl to polibek na rozloučenou, který si ovšem žádal oplátku.

Pak se od sebe odtrhli a on přikývl, aby věděla, že rozumí.

Všiml si, že je z chodby pozoruje Zack.

Efraim se mu teď nepokoušel nic vysvětlovat. Opustit svého krásného a dobrého chlapce a odejít ze zjevně bezpečného světa zalitého sluncem, aby zamířil do sklepů a postavil se démonovi, to bylo v naprostém rozporu s Efraimovými základními instinkty. „Zůstaneš s Norou, ano? Pak si promluvíme, až se vrátím.“

Zack na něj už skoro klackovsky zašilhal, ale to bylo v sebeobraně, protože ten okamžik byl příliš nabitý emocemi, a to ho mátlo. „Vrátíš se odkud?“

Přitáhl si syna blíž a objal ho tak, jako by se milovaný chlapec měl rozpadnout na tisíc kousků. Efraim se rozhodl, a rozhodl se vytrvat, protože měl příliš mnoho co ztratit.

Uslyšeli zvenčí křik a houkačky aut, takže všichni přešli k oknu s výhledem na západ. Asi čtyři bloky odsud byla vidět ulice přecpaná nehybnými koncovými světly aut, lidé vybíhali na ulici a rvali se. Jakási budova už hořela a nikde v dohledu nebylo hasičské auto.

Setrakian řekl: „Toto je počátek zkázy.“

Morningside Heights

Gus byl na útěku už od předchozí noci. Želízka mu ztěžovala volný pohyb po ulicích, takže aspoň našel starou košili, omotal si ji kolem předloktí a dělal, že chodí se založenýma rukama, ale tím moc lidí neoblafl. Zadním vchodem vklouzl do kina a ve tmě se prospal. Vzpomněl si na jednu pochybnou autodílnu, kterou znal ve West Side. Zabralo mu spoustu času, než se tam dostal, jenomže dílnu našel prázdnou. Ne zamčenou, prostě prázdnou. Prohrabal se nářadím, které tam našel, a snažil se přeřezat želízka poutající zápěstí. Dokonce zkusil elektrickou pilu, kterou si upnul do svěráku, a skoro si při tom uřízl zápěstí. Jednou rukou nic nesvedl a nakonec znechuceně odešel.

Procházel kolem zapadáků několika svých obolos, ale nemohl kápnout na nikoho, komu by důvěřoval. Na ulicích to bylo divné – vládl na nich zvláštní klid. Ale on věděl, co se děje. Až se slunce začne sklánět k západu, bude jasné, že čas a možnosti se mu velmi krátí.

Bylo riskantní jít domů, ale za celý den neviděl moc policajtů a stejně si dělal starosti o svou madre. Vklouzl do baráku, ruce se snažil držet zabalené v košili jakoby nic, a zamířil ke schodům. Šestnáct pater. Jakmile byl nahoře, prošel chodbou, ale nikoho neviděl. Zaposlouchal se u dveří. Televize hrála jako obvykle.

Věděl, že zvonek nefunguje, takže zaklepal. Počkal, a pak zaklepal znovu. Kopl do spodku dveří, až se dveře i laciné stěny otřásly.

„Crispine,“ zasyčel na svého mizerného bratra. „Crispine, ty blbe. Otevři ty zasraný dveře.“

Gus uslyšel, jak někdo rachotí řetízkem a zástrčka se odsunuje. Počkal, ale dveře se neotvíraly. Takže Gus rozbalil košili maskující paže a otočil klikou.

Crispin stál vzadu v rohu, nalevo od gauče, na kterém spával, když se tu objevil. Závěsy byly zatažené a dveře ledničky v kuchyni zely dokořán.

„Kde je máma?“ zeptal se Gus.

Crispin nic neříkal.

„Zasranej vypatlanec,“ zahučel Gus. Zavřel lednici. Něco se v ní rozpustilo a na podlaze byla voda. „Ona spí?“

Crispin stále nic neříkal a jenom na Guse civěl.

Gusovi to začalo docházet. Podíval se na Crispina pořádně, i když mu už nestál za pohled hodně dlouho, a všiml si jeho černých očí a propadlých tváří.

Gus došel k oknu a závěsy rozhrnul. Byla noc. Ve vzduchu se vznášel kouř z požáru dole.

Gus se otočil ke Crispinovi, jenomže ten už se po něm s vytím hnal.

Gus zvedl paže a přetáhl řetízek z pout bratrovi přes krk, pod čelist. Dost vysoko, aby nemohl vysunout to svoje žihadlo.

Gus ho prsty popadl za zátylek a stlačil Crispina na podlahu. Bratrovy zčernalé oči se vypoulily a čelist se nadouvala, jak se snažila otevřít, jenomže Gus ho škrtil a nedovolil mu to. Gus byl odhodlaný ho uškrtit, ale když plynul čas a Crispin pořád kopal a neomdléval, Gus si vzpomněl, že vampýři nepotřebují dýchat a nedají se takhle zabít.

Takže ho znovu za krk vytáhl na nohy, i když Crispin šátral po Gusových pažích a prstech. Posledních pár let byl Crispin pro mámu jenom přítěží a pro Guse osina v zadku. Teď z něho byl upír a zbytky bratra byly pryč, ale ten parchant zůstal. Takže mu to Gus chtěl oplatit, a proto ho hlavou přirazil na ozdobné nástěnné zrcadlo, starý ovál tlustého skla, které neprasklo hned, ale až když se svezlo na podlahu. Gus srazil Crispina na kolena a pak popadl největší střep. Crispin se zrovna hrabal na nohy, když mu Gus vrazil špičku skla do zátylku. Přerušil míchu a špička vykoukla pod kůží vpředu na krku, aniž ji protrhla. Gus zaviklal střepem do stran a skoro Crispinovi uřezal hlavu – ale zapomněl, že ostré sklo drží holýma rukama a pořezal si dlaně. Ani bodavá bolest v rukou ho však nedonutila sklo pustit, dokud se bratrova hlava neoddělila od těla.

Gus se odpotácel o kus dál a díval se na krvavé šrámy na svých dlaních. Chtěl mít jistotu, že se ani jeden červ, který se hemžil v Crispinově bílé krvi, do něj nedostane. Lezli po koberci a byli těžko vidět, takže se Gus držel stranou. Podíval se na bratra, který ležel rozřezaný na kusy na zemi, a z toho vampýra mu bylo zle, ale pokud jde o ztrátu bratra, necítil Gus nic. Crispin byl pro něj mrtvý už roky.

Gus si umyl v dřezu ruce. Řezné rány byly dlouhé, ale nijak hluboké. Ulepenou utěrkou zastavil krvácení a vešel do matčiny ložnice.

„Mami?“

Jeho jedinou nadějí bylo, že ji tam nenašel. Postel byla ustlaná a prázdná. Obrátil se k odchodu, ale pak se rozmyslel, klekl si na všechny čtyři a nahlédl pod postel. Byly tam jenom její krabice se svetry a činky, které si koupila před deseti lety. Už se vracel do kuchyně, když zaslechl ve skříni šramot. Zastavil se a zaposlouchal. Pak přešel ke dveřím a otevřel je. Všechny matčiny šaty byly stažené z ramínek a ležely na hromadě na dně skříně.

Ta hromada se pohnula. Gus strhl staré žluté šaty s ramenními vycpávkami a v tu chvíli na něj zazářil matčin úsměv, černé oči a zažloutlá kůže.

Gus dveře znovu zavřel. Nezabouchl je a neutekl, prostě je zavřel a zůstal tam stát. Bylo mu do breku, ale slzy se nechtěly spustit, ozval se jenom vzdech, tiché, hluboké zakňourání, a pak se otočil a rozhlédl se matčinou ložnicí po zbrani, kterou by jí uřízl hlavu…

… a pak si uvědomil, co se to se světem děje. Otočil se tedy znovu k zavřeným dveřím a opřel se o ně čelem.

„Promiň, mami,“ zašeptal. „Lo siento. Měl jsem tu být. Měl jsem tu být…“

Odešel jako omámený do svého pokoje. Kvůli poutům si ani nemohl převléct košili. Nacpal si nějaké šaty do papírového pytlíku na později, až se želízek zbaví, a ten si zasunul pod paži.

Pak si vzpomněl na toho starého pána. Zastavárna na 118. ulici. Ten mu pomůže. A pomůže mu s tímhle bojovat.

Odešel z bytu na chodbu. U výtahu stáli lidé, takže Gus sklopil hlavu a zamířil k nim. Nechtěl, aby ho někdo poznal, nechtěl nic mít s žádným matčiným sousedem.

Byl v půli cesty k výtahům, když si uvědomil, že ti lidé nemluví ani se nepohybují. Gus se na ně podíval a uviděl, že tři jsou k němu otočení a hledí na něj. Zastavil se, když si uvědomil, že jejich oči, ty tmavé oči, jsou taky prázdné. Vampýři mu stojí v únikové cestě.

Vydali se pomalu k němu a on pak už jenom věděl, že do nich mlátí želízky na rukou, odhazuje je na zeď a drtí jim obličeje o podlahu. Kopal do nich, když už leželi, jenomže oni nezůstali ležet dlouho. Žádnému nedal šanci tasit žihadlo a rozdrtil pár lebek podpatkem těžké boty, když utíkal k výtahu. Dveře se zavřely, ještě než ho dohnali.

Gus stál sám ve výtahu, snažil se popadnout dech a počítal poschodí, která cestou dolů zbývala. Sáček s oblečením byl pryč – roztrhl se a šaty se rozlétly po chodbě.

Čísla doběhla až k P, dveře se s cinknutím rozevřely a Gus se přikrčil, připravený na rvačku.

V přízemí bylo prázdno. Ale venku za dveřmi blikala slabá oranžová zář a byl slyšet křik a houkání. Vyšel na ulici a uviděl, že ve vedlejším bloku hoří a plameny přeskakují na sousední domy. Všiml si na ulicích lidí, kteří se s dřevěnými plaňkami a dalšími provizorními zbraněmi hnali k ohni.

Z opačného směru viděl přicházet, nikoli běžet, jinou neuspořádanou partu lidí. Bylo jich šest a neměli zbraně. Kolem Guse proběhl osamělý pán a jen vyhrkl: „Ti hajzlové jsou všude, kámo!“ a vzápětí se na něj ta šestice vrhla. Necvičenému oku by to připadalo jako staré dobré pouliční přepadení, ale Gus viděl v oranžovém světle plamenů ústní žihadlo. Vampýři si zabírali lidi i na ulici.

Zatímco se díval, z kouře rychle vyjelo černé SUV s rozsvícenými halogenovými světlomety. Policajti. Gus se otočil a hnal svůj stín před sebou ulicí – utíkal rovnou k té šestici. Zamířili k němu, jejich bledé tváře a černé oči osvětlovaly světlomety. Gus zaslechl, jak se otvírají dveře auta a po chodníku dusají boty, takže uvízl mezi dvěma pekly. Rozběhl se proti vyceněným vampýrům, oháněl se spoutanými pěstmi a hlavou je bušil do hrudníku. Nechtěl jim dát šanci, aby před ním otevřeli ústa. Ale jeden z nich zahákl paži pod Gusova želízka, obrátil ho a strhl na zem. Ve vteřině bylo na něm celé stádo a všichni se rvali mezi sebou, kdo se první napije z jeho krku.

Pak se ozvalo divné zadrnčení a jeden vampýr zakvičel. Pak cosi pláclo a jiný vampýr zůstal bez hlavy.

Toho, co seděl na Gusovi, zasáhlo cosi ze strany a vampýr se najednou svalil. Gus se překulil na všechny čtyři a uviděl, že se ocitl uprostřed pouliční bitky.

Tohle vůbec nebyli policajti. Byli to muži v černých kapucích, aby jim nebylo vidět do tváře, v černých bojových kalhotách a černých vysokých botách. Stříleli pistolovými kušemi a většími kušemi s dřevěnými pažbami jako u kulovnice. Gus viděl, jak jeden ten chlapík zaměřil vampýra a vpálil mu šipku do krku. Než měl vampýr čas vůbec zvednout ruce, šipka explodovala s takovou silou, že mu rozprášila krk a odtrhla hlavu. Mrtvý vampýr.

Šipky měly stříbrnou špičku a navíc nesly nálož, která se nárazem odpalovala.

Lovci vampýrů. Gus užasle na ty chlapy hleděl. Ze dveří domů se hrnuli další vampýři, ale střelci mířili přesně na krk dokonce i na pětadvacet, třicet metrů.

Jeden z nich se prudce obrátil proti Gusovi, jako by si ho spletl s vampýrem, ale než stačil Gus vůbec promluvit, lovec mu botou přišlápl paže k silnici. Nabil kuši a zamířil na řetízek spojující Gusova pouta. Stříbrná šipka přetrhla ocel a zaryla se do asfaltu. Gus se přikrčil, ale k žádné explozi nedošlo. Ruce se mu oddělily, i když jim náramky zůstaly, a lovec ho trhnutím postavil na nohy. Měl překvapivou sílu.

„Jo, doprdele!“ zahýkal Gus přemožený radostí z pohledu na ty mládence. „Kde se k vám můžu zapsat?“

Ale zachránce zpomalil, cosi upoutalo jeho pozornost. Gus se důkladněji podíval do zastíněné jeskyně pod kapuci. Tvář uvnitř byla bílá jako vosk. Oči byly černé a rudé a ústa vyschlá a téměř bez rtů.

Lovec upřeně hleděl na krvavé šrámy na Gusových dlaních.

Gus ten pohled znal. Viděl ho před chvíli v bratrových a matčiných očích.

Pokusil se mu vyškubnout, ale sevření na paži bylo jako ze železa. Netvor otevřel ústa a objevila se špička žihadla.

Pak přiběhl další lovec a přiložil svoji kuši prvnímu lovci ke krku. Nový lovec strhl prvnímu kapuci a Gus uviděl holou hlavu bez uší a prastaré oči dospělého vampýra. Vampýr zavrčel na zbraň svého bratra a pak mu Guse přenechal. Gus znovu zahlédl bledý vampýři obličej, když ho druhý vampýr zvedal do výšky a nesl do černého SUV, kde ho hodil na sedadlo ve třetí řadě.

Zbytek vampýrů v kapucích vlezl znovu do vozu, pak opsali uprostřed ulice ostrou zatáčku a vyjeli pryč. Gus byl v tom autě jediný člověk.

Rána do spánku ho poslala do bezvědomí. SUV uhánělo zpátky k hořící budově, proráželo dým na ulici jako letadlo pronikající mrakem, pak se skřípáním kol projelo kolem rvaček, na příštím rohu zahnulo a nakonec zamířilo do horní části města.

Stavební jáma

Staveniště na místě bývalého Světového obchodního centra, ta betonová vana hluboká na sedm pater, bylo osvětlené jako ve dne, protože se tu pracovalo celou noc a nezhášelo se ani těsně před svítáním. Ale teď bylo na staveništi ticho, velké stroje mlčely. Práce, která postupovala čtyřiadvacet hodin sedm dní v týdnu skoro ode dne, kdy věže padly, pro tuto chvíli téměř ustala.

„Proč jedeme sem?“ zeptal se Efraim. „Co tady?“

„Přitáhlo ho to sem,“ řekl Setrakian. „Zásněť se usadí v odumřelém kmeni padlého stromu. Gangréna se vytvoří v ráně. Jemu se daří v tragédii a bolesti.“

Efraim, Setrakian a Fet seděli vzadu ve Fetově náklaďáku, zaparkovaném na rohu Church a Cortlandtovy ulice. Setrakian seděl u okének v zadních dveřích s dalekohledem pro noční vidění. Kolem projíždělo jen málo aut, jen občas se mihl časný taxík nebo zásobovací náklaďák. Žádní chodci ani jiné známky života. Hledali vampýry, ale žádné neviděli.

Setrakian s dalekohledem stále na očích usoudil: „Je tu moc světla. Nechtějí, aby je někdo viděl.“

Efraim odsekl: „Nemůžeme objíždět kolem staveniště pořád dokola.“

„Pokud je jich tolik, kolik se domníváme,“ řekl Setrakian, „pak musejí být někde blízko. Aby se vrátili do doupěte ještě před svítáním.“ Podíval se na Feta. „Uvažují jako škodná.“

Fet se ozval: „Něco vám povím. V životě jsem neviděl krysu, která by někam vlezla hlavním vchodem.“ Chvíli o tom ještě přemýšlel a pak se protlačil kolem Efraima k předním sedadlům. „Mám nápad.“

Projel na sever po ulici Church k radnici, o jeden blok severovýchodně dál od staveniště. Kolem byl rozlehlý park, Fet zajel na místo pro autobusy na Park Row, a zhasl motor.

„Tenhle park je jedno z největších potkaních sídlišť ve městě. Snažili jsme se vytrhat břečťany, protože ten jim poskytuje perfektní pozemní úkryt. Vyměnili jsme popelnice, ale nebylo to k ničemu. Hrajou si tu jako veverky, zvlášť v poledne, kdy sem lidi chodí obědvat. Jídlo je podmínka, ale to můžou sehnat kdekoliv. Potkani potřebujou hlavně infrastrukturu.“ Ukázal na zem. „Tam dole je opuštěná stanice metra. Stará zastávka u radnice.“

Setrakian se zeptal: „A je pořád napojená na ostatní?“

„V podzemí je všechno nějakým způsobem propojený.“

Dívali se ven a nečekali dlouho.

„Tamhle,“ ukázal Setrakian.

Efraim uviděl ve světle pouliční lampy ucouranou ženu, asi třicet metrů od nich. „Bezdomovkyně,“ usoudil.

„Ne,“ řekl Setrakian a podal dalekohled citlivý na teplo Efraimovi.

Efraim dalekohledem viděl, že žena vypadá na chladném, nezřetelném pozadí jako oslňující červená skvrna.

„To ten jejich metabolismus,“ řekl Setrakian. „Tamhle je další.“

Kolébala se tam tlustá žena na nejistých nohou, držela se ve stínu u nízkého železného plotu kolem parku.

Pak další: muž s kapsovou zástěrou pouličního prodavače novin, který si nesl přes rameno jakési tělo. Přehodil ho přes plot a pak se neohrabaně drápal za ním. Přepadl na druhou stranu a roztrhl si nohavici, ale nijak nezareagoval, vstal, sebral svou oběť a pokračoval dál do stínu stromů.

„Ano,“ řekl Setrakian. „Tady je to.“

Efraim se otřásl. Přítomnost těch chodících patogenů, těch humanoidních chorob, ho odpuzovala. Bylo mu zle, když sledoval, jak se potácivým krokem stahují do parku jako primitivní zvířata hnaná nevědomým impulsem, který je nutí vyhýbat se světlu. Cítil, jak spěchají, jako dělníci na poslední vlak domů.

Potichu vylezli z dodávky. Fet měl na sobě ochrannou kombinézu z tyveku a vysoké gumové boty. Nabídl své náhradní oblečení ostatním, ale Efraim a Setrakian si vzali jen boty. Setrakian je bez ptaní postříkal sprejem potlačujícím pach s obrázkem jelena v červeném hledí. Sprej samozřejmě nemohl nic udělat s kysličníkem uhličitým, který vydechovali, ani s bušením srdce a šuměním krve v žilách.

Fet toho nesl nejvíc. V kabele zavěšené křížem přes hrudník měl nastřelovací pistoli a k ní tři náhradní zásobníky stříbrných hřebů. Za opaskem nesl různé nástroje včetně svého monokuláru pro noční vidění a baterky s černým světlem, a taky jednu stříbrnou dýku v kožené pochvě od Setrakiana. V ruce držel výkonnou lumu a v síťovce přes rameno měl UVC minu.

Setrakian si nesl svou vycházkovou hůl a lumu, a v kapse kabátu tepelný dalekohled. Pořádně si zkontroloval krabičku na léky ve vestě a pak odložil kabát na sedadlo dodávky.

Efraim také nesl lumu a v pochvě na zádech s řemenem přes hrudník ještě stříbrný meč. Meč měl šedesáticentimetrovou čepel a jílec trčel Efraimovi nad ramenem.

Fet prohodil: „Nevím, jestli je to rozumný. Pustit se do rvačky s bestií na jejím vlastním hřišti.“

Setrakian řekl: „Nemáme jinou možnost. Jedině dnes víme, kde je.“ Pohlédl vzhůru na nebe, které modralo prvním náznakem úsvitu. „Noc končí. Pojďme.“

Došli k bráně v nízkém plotě, která se na noc zamykala. Efraim a Fet ji přelezli a pak podali ruku Setrakianovi, aby mu pomohli.

Zvuk dalších kroků na chodníku – pohybovaly se rychle, jedna noha kulhala – je přiměl vběhnout hlouběji do parku.

V parku se v noci nesvítilo a hustě tu rostly stromy. Zaslechli zurčení fontány a venku projíždět auta.

„Kde jsou?“ zašeptal Efraim.

Setrakian vytáhl svůj tepelný dalekohled. Obhlédl okolí a pak podal přístroj Efraimovi. Ten uviděl jasně červené postavy, které se kradly chladnou krajinou.

Odpověď na jeho otázku zněla: byli všude. A rychle se stahovali do jednoho bodu v severní části parku.

Jejich cíl byl jasný. Kiosek u plotu před Broadwayí, tmavá stavba, kterou Efraim na takovou dálku moc nerozeznával. Díval se a čekal, až počet vracejících se vampýrů poklesl a Setrakianův dalekohled nezachytil žádné další významnější zdroje tepla.

Rozběhli se k domku. V sílícím světle viděli, že je to informační kiosek, kde na noc zavírali okenice. Otevřeli dveře a zjistili, že je prázdný.

Shlukli se v tom těsném prostoru, dřevěný pult zabíraly drátěné přihrádky plné turistických letáků a jízdních řádů výletních autobusů. Fet zaměřil svoji malou baterku na dvoukřídlé kovové dveře v podlaze. Na obou koncích byla silná kovová oka, ale visací zámek chyběl. Na dveřích bylo napsáno Dopravní podnik.

Fet za ně zatáhl a otevřel je, Efraim ho jistil rozsvícenou lampou. Dolů do tmy vedly schody. Setrakian zamířil baterku na vybledlý nápis na zdi, když už Fet sestupoval dolů.

„Nouzový východ,“ hlásil Fet. „Po druhý světový válce starou stanici u radnice zavřeli. Zatáčky kolejí byly pro novější vlaky moc ostrý, nástupiště moc úzký – i když si myslím, že lokální šestka tu má pořád někde smyčku.“ Rozhlédl se na obě strany. „Museli starej nouzovej východ zrušit a nahoru postavili tenhle stánek.“

„Dobrá,“ řekl Setrakian. „Půjdeme.“

Efraim šel za nimi, uzavíral zadní voj. Neobtěžoval se dvířka za sebou zaklapávat, protože chtěl mít volnou cestu na povrch, kdyby ji potřebovali. Všechny schody měly na sobě vrstvu špíny, ale uprostřed byly prošlapané do čista. Dole byla větší tma než v noci.

Fet prohodil: „Příští zastávka 1945.“

Schodiště končilo u dveří, které se otvíraly k dalším, tentokrát širším schodům, a ty vedly ke starému mezaninu. Podzemní prostor tvořily čtyři klenuté vykachlíkované stěny, které se zvedaly k ozdobnému světlíku s moderní vitráží, jež právě začínala modrat. U dřevěné pokladny těsně u oblé zdi leželo několik žebříků a částí starého lešení. V klenutých průchodech nebyly žádné turnikety, protože stanice byla starší než systém žetonů.

Průchod na opačné straně vedl k dalšímu schodišti, které bylo široké nejvýš pro pět osob, a končilo na úzkém nástupišti. U průchodu se zaposlouchali, ale slyšeli jenom vzdálený skřípot brzd podzemního vlaku, takže vyšli na pusté nástupiště.

Připadali si jako na ztichlé galerii v katedrále. Z klenutých stropů visely originální mosazené lustry s holými, slepými žárovkami, a spletité vzory obkladů na klenbách vypadaly jako obří zdrhovadla. Dvěma klenutými světlíky s ametystovým sklem padalo dovnitř světlo, ostatní světlíky byly potažené olovem kvůli obavám z leteckých útoků, které po druhé světové válce panovaly. O kus dál sem jakousi mříží na povrchu padalo světlo, sice stále velmi slabé, ale stačilo dodat hloubku půvabně zakřivenému prostoru s kolejištěm. Nikde se tu nevyskytoval jediný pravý úhel. Dlažba byla poškozená, i glazovaná terakota se jménem stanice na blízké zdi. Slovo RADNICE tvořila modrá písmena na bílých destičkách, které zvýrazňovaly zlaté obkladačky se zeleným lemováním.

Tenká vrstva železného prachu na obloukovém nástupišti prozrazovala stopy vampýrů, které vedly do tmy.

Sledovali ty stopy až na konec nástupiště a pak skočili do kolejiště, které stále fungovalo. Všechno napájel elektrický obvod po levé straně trati. Rozsvítili baterky a Efraimova luma ukázala, že všude jsou stříkance moči, zářivé a barevné, které však o kus dál končily. Setrakian sahal pro svůj termální detektor, když za sebou zaslechli hluk. Z mezaninu přicházeli na nástupiště opozdilci. Efraim zhasl baterku a všichni přešli tři kolejnice k opačné zdi, kde se vmáčkli do výklenku.

Opozdilci seskočili z nástupiště a jejich kroky zaskřípaly po zaprášeném kamení v podloží kolejnic. Setrakian je sledoval svým tepelným detektorem. Byly to dvě zářivé oranžovočervené postavy a na jejich obrysu nebo držení těla nebylo nic nezvyklého. První vampýr zmizel a Setrakianovi dlouho trvalo, než si uvědomil, že vklouzl do škvíry ve zdi, nějakého průchodu, který jim unikl. Druhá postava se zastavila na stejném místě, ale místo aby také zmizela, otočila se a zadívala se jejich směrem. Setrakian se nehýbal, protože věděl, že noční vidění toho tvora je sice vylepšené, ale ještě nevyzrálé. Tepelný detektor ukazoval, že nejteplejší oblastí na vampýrovi je krk. Najednou se mu na noze objevil výtrysk oranžové, který se ihned ochladil do žluté a vytvořil na zemi kaluž. Ten tvor právě vyprázdnil močový měchýř. Zvedl hlavu jako zvíře větřící kořist a zadíval se po kolejích dál, za jejich skrýš… pak sklonil hlavu a zmizel v prasklině ve zdi.

Setrakian se vrátil do kolejiště a ostatní ho následovali. Klenutý prostor zaplňoval puch čerstvé, horké vampýří moči, a ten puch spáleniny a čpavku vyvolával v Setrakianovi temné vzpomínky. Ostatní tu skvrnu cestou k prasklině ve zdi obešli.

Efraim vytáhl meč z pochvy na zádech a šel první. Průchod se rozšiřoval do katakomby s hrubým zdivem, kde bylo horko a byla tu cítit pára. Rozsvítil svou lumu právě včas, aby uviděl, jak se první vampýr zvedá z dřepu a jde po něm. Efraim nestačil napřáhnout meč a vampýr ho přirazil ke zdi. Baterka zůstala ležet u splašků tekoucích vyhloubeným korytem a Efraim v jejím ostrém indigovém světle uviděl, že vampýr bývala žena. Měla na sobě pracovní sako a pod ním ušpiněnou bílou halenku, a rozmazaná černá řasenka jí kolem očí vytvářela hrozivé kruhy, takže vypadala jako mýval. Čelist jí poklesla a jazyk se stáhl dozadu – a v tu chvíli vyrazil z průchodu Fet.

Šel na ni s dýkou a zasadil jí ránu nízko do boku. Otočila se od Efraima a vrátila se do podřepu. Fet ji s výkřikem znovu bodl, tentokrát přímo do hrudníku pod rameno, kde by měla mít srdce. Vampýr se zapotácel, ale vzápětí se znovu vrhl vpřed. Fet zaječel a zabořil jí čepel do podbřišku, takže se zlomila v pase a zavrčela – ale opět z její reakce čišel spíš zmatek než bolest. Nepřestávala útočit.

Efraim se už dostatečně vzpamatoval, a když vampýr znovu vyrazil proti Fetovi, Efraim vstal a rozmáchl se mečem v širokém oblouku vedeným obouruč. Chuť vraždit mu stále byla cizí a kvůli tomu trochu svůj úder ke konci zmírnil, takže čepel neprošla skrz. Ale i tak to stačilo. Přeřízl míchu a vampýrova hlava přepadla dopředu. Paže se rozkmitaly, tělo se skácelo do splašků uprostřed podlahy a tam se zmítalo v křeči, jako kdyby se škvařilo na rozpálené pánvi.

Nebyl čas prožívat šok. Cákání ozývající se katakombami působily kroky druhého vampýra, který utíkal napřed – běžel varovat ostatní.

Efraim sebral lumu ze země a vyrazil za ním s mečem po boku. Představoval si, že honí toho, kdo sem zavlekl Kelly, a ten vztek ho hnal parnou chodbou, až splašky stříkaly na všechny strany. Tunel se stočil vpravo, kde z kamenné zdi trčela široká roura, která pak vedla dál zužující se dírou. Parno a horko umožňovalo růst řasám a houbám, které ve světle lampy zářily. Rozeznal před sebou nezřetelnou postavu vampýra, který utíkal s roztaženýma rukama a v běhu chňapal do vzduchu.

Další rychlá zatáčka a vampýr byl pryč. Efraim zpomalil a rozhlédl se, svítil lampou do všech koutů a už propadal panice – až zahlédl, jak se plochou dírou vykopanou pod boční stěnou protahují nohy. Ta bytost se kroutila hbitě jako červ a brzy se odplazila z dohledu. Efraim ještě sekl po špinavých chodidlech, ale ta sebou jen mrskla a meč udeřil do země.

Efraim padl na kolena, ale na druhou stranu díry nedohlédl, byla tam tma. Zaslechl kroky a poznal, že Fet a Setrakian jsou stále ještě hodný kus za ním. Rozhodl se, že na ně nebude čekat. Lehl si na záda a začal se protahovat na druhou stranu.

Nasunul se do díry s pažemi před hlavou, aby lampa a meč šly první. Nesmíš tu uvíznout, pomyslel si. Kdyby se to stalo, nijak by se nevyprostil. Plazil se skrz, až se paže a hlava vynořily na volném prostranství, a pak se odrážel nohama, až se z té nory vyvlékl a dostal se na kolena.

Prudce oddechoval, ale rychle zamával baterkou jako pochodní. Ocitl se v dalším tunelu, ale v tomto byly koleje a štěrk a vládlo v něm přízračné, nezvyklé ticho. Nalevo, asi sto metrů daleko, bylo světlo.

Nástupiště. Pospíchal po kolejích a vyšplhal nahoru. Toto nástupiště nebylo tak nádherné jako ve stanici Radnice. Stály tu jen holé ocelové nosníky a na stropě byly vidět instalace. Efraima napadlo, že projel všemi stanicemi v centru, ale v této nikdy nevystoupil.

Na konci nástupiště stála řada vagónů s cedulí MIMO PROVOZ na dveřích. Uprostřed se tyčila skořepina starého řídicího stanoviště pomalovaná divokým graffiti ještě staré školy. Vzal za dveře, ale byly zamčené.

Uvnitř tunelu zaslechl šelest. Fet a Setrakian se sem protahovali otvorem, takže ho konečně dohnali. Nejspíš nebylo moc chytré, že běžel napřed sám. Efraim se rozhodl, že tu na ně v tomto ostrůvku světla počká, jenomže pak zaslechl v nedalekém kolejišti klepnout kámen. Otočil se a uviděl, že z posledního vagónu vybíhá vampýr a podél zdi za vlakem běží pryč ze světla opuštěné stanice.

Efraim se za ním rozběhl, dostal se až na konec vyvýšené platformy, kde seskočil na koleje a sledoval vampýra do tmy. Kolejiště se stáčelo vpravo a tam koleje končily. Stěny tunelu se mu v běhu míhaly před očima. Slyšel ozvěnu vampýrova cupitání, tomu se po ostrých kamenech běželo naboso špatně. Netvor klopýtal a zpomaloval. Efraim ho doháněl a žár jeho lampy vampýra děsil. Ten se jednou ohlédl a jeho tvář osvětlená indigovým světlem byla obrazem hrůzy.

Efraim máchl paží s mečem a usekl tomu monstru hlavu v půli kroku.

Tělo bez hlavy přepadlo dopředu a Efraim se zastavil, aby posvítil lumou na krk zalitý tekutinou a zabil tak prchající krevní červy. Pak se narovnal, ztišil prudké výdechy… a pak zadržel dech docela.

Cosi uslyšel. Nebo spíš vycítil. Byli všude kolem něj. Žádný krok nebo pohyb, jenom… neklid.

Zašmátral po malé baterce a rozsvítil. Na zaneřáděné podlaze tunelu tu ležela ve výřadu těla Newyorčanů. Byli oblečení a srovnaní jeden vedle druhého jako oběti plynového útoku. Někteří měli stále otevřené oči a v nich pohled nemocného člověka pod narkotiky.

Všichni byli nakažení. Někdo je nedávno uštkl, čerstvě infikoval.

Stali se oběťmi této noci. Ten neklid, který Efraim postřehl, byla metamorfóza probíhající v jejich těle: nikde se nepohnul ani sval, ale tumory kolonizovaly orgány a čelisti přerůstaly do orálních žihadel.

Byly jich tu desítky a další byli ještě dál vpředu, neurčitě se rýsovali v šeru mimo dosah světla z baterky. Muži, ženy, děti – oběti všech věkových kategorií. Pobíhal kolem nich, zaměřoval paprsek světla na jednu tvář po druhé a hledal Kelly – a zároveň se modlil, aby ji tu nenašel.

Stále pátral, když ho Fet a Setrakian konečně dohnali. S jistou úlevou a současně zoufale jim Efraim oznámil: „Není tady.“

Setrakian zůstal stát s rukou přitisknutou k hrudi, protože nemohl popadnout dech. „Jak daleko to vede?“

Fet odpověděl: „Tohle byla další stanice Radnice, na trase BMT. Na spodnějším patře, co se nikdy neuvedlo do provozu a používalo se jenom jako depo a sklad. To znamená, že jsme pod broadwayskou trasou. Tahle zatáčka vede kolem základů budovy Woolworth. Dál je Cortlandtova ulice. To znamená, že Světový obchodní centrum je…“ Podíval se nahoru, jako by viděl skrz deset nebo patnáct pater skalního podloží na povrch. „Jsme blízko.“

„Tak to dokončíme,“ řekl Efraim. „Teď hned.“

„Počkejte,“ zarazil ho Setrakian a stále se snažil uklidnit srdce. Paprsek z jeho baterky tančil po tvářích nakažených. Poklekl, aby některé z nich zkontroloval postříbřeným zrcátkem, které vytáhl z kapsy kabátu. „Nejdřív nás tu čeká úkol.“

Fet a Efraim ničili rodící se vampýry světlem Setrakianovy lampy. Každé setnutí pociťoval Efraim jako zásek do vlastní příčetnosti.

Efraim se také proměnil. Ne z člověka ve vampýra, ale z lékaře v popravčího.

Kaluže vody byly dál v katakombách stále hlubší a z neobložených stropů visely prapodivné kořeny, liány a albínské rostliny hledající vodu. Místy visela na stropě žárovka a v jejím žlutém světle bylo vidět, že tu nejsou vůbec počmárané stěny. Po stranách tunelu ležela vrstva nedotčeného bílého prachu, místy velmi jemného, takže se držel i na hladině stojaté vody. Byl to prach ze Světového obchodního centra. Všichni tři se tomu prachu vyhýbali, jak mohli, protože toto místo bylo posvátné jako hřbitov.

Strop se neustále snižoval, až museli sklonit hlavu, a to už se blížili ke slepému konci. Setrakian zapátral paprskem a našel otvor v horní části snižující se zdi, naštěstí dost široký, aby se jím protáhli. Rachot, který byl dosud vzdálený a tlumený, začal nabírat na síle. Ve světle baterek bylo vidět, že hladina vody u jejich nohou se třese. Byl to nepochybně rachot metra a všichni se dokonce ohlédli, i když v tunelu, v němž stáli, nebyly koleje.

Vlak byl někde vpředu a řítil se přímo na ně – ale po používané trase, která jim vedla nad hlavou a procházela stanicí Radnice na trase BMT. Burácení, skřípot a otřesy začaly být nesnesitelné – dosahovaly síly a decibelů zemětřesení – a najednou si uvědomili, že ten randál jim poskytuje skvělou příležitost.

Promáčkli se škvírou a vpadli do další umělé jeskyně bez kolejí, kde visely nerozsvícené žárovky, které se pod duněním projíždějícího vlaku houpaly a poskakovaly. Kdysi dávno kdosi nahrnul hromady hlíny a rumu za ocelové podpěry, které se tyčily do desetimetrové výšky ke stropu. Daleko vpředu za rohem slabě svítilo nažloutlé světlo. Rozsvítili lumy a spěchali temným tunelem. Cítili, že se rozšiřuje, a za rohem vběhli do dlouhého otevřeného prostoru.

Když se podlaha přestala třást a hluk vlaku ztichl jako vzdalující se bouřka, zpomalili, aby jejich kroky nebylo slyšet. Efraim vampýry před sebou dřív vycítil, než po chvíli rozeznal obrysy sedících nebo ležících postav. Netvory jejich přítomnost vyrušila, takže si sedali, ale neútočili. Všichni tři tedy postupovali dál a proplétali se blíž k Mistrovu doupěti.

Démoni se té noci nakrmili a praskali krví jako klíšťata. Polehávali a trávili. Jejich odpočinek se podobal smrti, byli odsouzení k vyčkávání na západ slunce a novou příležitost, kdy se nakrmí.

Začali vstávat. Měli na sobě pracovní haleny, obleky, montérky, pyžama, večerní šaty, špinavé zástěry nebo taky vůbec nic.

Efraim sevřel meč a pátral v obličejích, které míjel. Mrtvé obličeje z krvavě rudýma očima.

„Držte se pohromadě,“ zašeptal Setrakian a opatrně vytáhl ze síťovky, kterou nesl Fet na zádech, UVC minu. Křivými prsty strhl zajišťovací pásku a pak pootočil horní půlkou koule, aby aktivoval baterii. „Opravdu doufám, že to bude fungovat.“

„Doufáte?“ opáčil Fet.

V tu chvíli proti nim jeden vampýr vyrazil – starý muž, možná nebyl tak nasycený jako ostatní – ale Fet mu ukázal stříbrnou dýku a vampýr zasyčel. Fet kopl muže do stehna a ten odletěl ke zdi, a ostatním kolem sebe zašermoval dýkou před očima.

„Zahrabáváme se tu do fakt hluboký díry.“

Ze stěn vystupovaly zarudlé a rozšklebené tváře. Staří vampýři první nebo druhé generace, kteří byli poznat podle bělajících vlasů. Někteří mručeli jako zvířata a hrdelně mlaskali, jako by se pokoušeli mluvit, ale bránil jim v tom ten hrozný výrůstek pod jazykem. Napuchlá hrdla se chtivě cukala.

Setrakian, který šel mezi Fetem a Efraimem, prohodil: „Až se ten hrot dotkne země, baterie by se měla propojit.“

„Měla by!“ vyjekl Fet.

„Musíte se ukrýt, než se odpálí. Za těmi podpěrami.“ V pravidelných rozestupech tu stály zrezivělé nýtované nosníky. „Budete mít jenom několik vteřin. Až se schováte, zavřete oči. Nedívejte se. Výbuch by vás oslepil.“

„Tak už dělejte!“ pobízel ho Fet obklopený vampýry.

„Ještě ne…“ Stařík povytáhl horní část hole jen natolik, aby byla vidět stříbrná čepel, a rychlým pohybem, jako když se pazourkem křísne o kámen, ťukl špičkou dvou zkřivených prstů o ostří. Na kamenné podloží skápla krev. Její vůně se rozšířila mezi vampýry jako viditelná vlna. Stahovali se sem ze všech stran, jako vždy zvědaví a věčně hladoví, táhly se jich sem ze vzdálených koutů celé zástupy.

Fet máchl dýkou do prašného vzduchu, aby udržel kolem sebe několik metrů volného prostoru a oni mohli postupovat. „Na co čekáte?“ zeptal se.

Efraim pátral ve tvářích, prohlížel ženy s mrtvýma očima, jestli nezahlédne Kelly. Jedna z nich se k němu pokusila přiblížit, ale opřel jí špičku meče o hrudní kost a ona uskočila, jako by ji spálil.

Zvedal se hluk, na přední řady tlačili příchozí zezadu, hlad přehlušoval váhání, chtivost zaháněla obezřetnost. Setrakianova krev kapala na zem a její vůně – a plýtvání tou tekutinou – je dohánělo k šílenství.

„Dělejte!“ vykřikl Fet.

Setrakain ho uklidňoval: „Ještě několik vteřin…“

Vampýři se na ně tlačili, ale Efraim je odstrkoval špičkou meče. Teprve pak ho napadlo rozsvítit lumu, ale vampýři se nakláněli do jejích odpuzujících paprsků jako zombie civící do slunce. Ti vpředu byli vydaní na milost zadním řadám, které se na ně tlačily. Ochranné pásmo se hroutilo… Efraim ucítil, jak ho jakási ruka popadla za rukáv…

„Teď!“ pronesl Setrakian.

Vyhodil kouli s hřeby do vzduchu jako rozhodčí míč při rozskoku. Těžký předmět se v nejvyšším bodě stočil, masivní hřeb zamířil přímo k zemi a mina už letěla dolů.

Čtyřhranný železný hřeb se zaryl do štěrku a ozvalo se vrčení, jako když začne startovat stará zářivka.

„Utíkejte!“ pobízel je Setrakian.

Efraim mával lumou, oháněl se mečem jako mačetou, a hnal se ke vzpěrám. Cítil, jak po něm chňapají a tahají ho, a meč občas prošel čímsi měkkým, a slyšel jejich mručení a neartikulované vytí. A při tom všem si prohlížel tváře, hledal Kelly, a všechny, kdo se jí nepodobali, srážel mečem.

Drnčení miny zesílilo ve vytí, Efraim bodal a kopal a probojovával se za ocelový nosník a vskočil do jeho stínu zrovna ve chvíli, kdy se podzemní komnata začala plnit oslnivě modrým světlem. Pevně zavřel oči a zabořil obličej do ohbí lokte.

Uslyšel bestiální skřeky vampýrů, kteří se rozpadali. Jejich těla se tavila, puchýřovatěla a loupala se, protože se odpařovala na chemické úrovni a vnitřnosti se jim hroutily zároveň s tím, jak uhelnatěly jejich duše. Nezvučné výkřiky se zadusily v opařených hrdlech. Masové ničení.

Pronikavé hvízdání trvalo nejvýš deset vteřin a oslnivá opona očistného modrého světla sahala od stropu po podlahu, než se baterie vybila. Znovu se tu téměř setmělo – a když se ozývalo už jen občasné zasyčení, Efraim spustil paži a otevřel oči.

Ze zuhelnatělých tvorů ležících na zemi stoupala dusná pára a puch upečené hniloby, z něhož se zvedal žaludek. Nebylo možné udělat jediný krok, aby nešlápli na některého rozpadlého démona, jejich těla se drolila jako umělá polena vyžraná ohněm. Jenom ti vampýři, kteří měli tolik štěstí, že se částečně skryli za nosníky, zůstali naživu. Efraim a Fet se na těch zchromlých, napůl zničených tvorech rychle pustili do milosrdného díla.

Potom Fet přešel k mině, která vzplála, a obhlédl škodu.

„No, zafungovala sakra dobře.“

„Podívejte se,“ upozornil je Setrakian.

Na opačném konci sklepení plného páry, na metr vysoké hromadě hlíny a odpadu, ležela dlouhá černá bedna.

Když se k ní Efraim i se svými společníky blížil – vyděšeně jako pyrotechnici, kteří se blíží k podezřelé náloži bez ochranných pancířů – připadala mu ta situace děsivě známá, a trvalo jen chvilku, než si tu vzpomínku zařadil: úplně stejně se cítil, když šel ke ztemnělému letadlu na letištní ploše, kdy celá tahle katastrofa začala.

Ten pocit, že se blíží k něčemu mrtvému a přitom nemrtvému. K poslu z jiného světa.

Dostal se tak blízko, aby mohl potvrdit, že je to opravdu tatáž dlouhá, černá skříň, jaká byla v nákladovém prostoru letadla spoje 753. Dveře nahoře byly zdobené umnou dřevořezbou lidských postav, které jako by se svíjely v plamenech a jejichž tváře byly protažené v bolestném křiku.

Mistrova obrovská rakev, uložená zde na oltáři ze štěrku odpadků pod troskami Světového obchodního centra.

„Tady je,“ řekl Efraim.

Setrakian natáhl ruku ke skříni a skoro se dotkl řezeb na boku, ale pak své pokroucené prsty stáhl. „Hledal jsem to dlouho,“ řekl.

Efraim se otřásl, už se s tím obřím netvorem nechtěl setkat, s jeho hltavostí a bezohlednou silou. Zůstal na kraji a čekal, že se dveře každou chvíli rozrazí. Fet bednu obešel na druhou stranu. Na dvířkách nahoře nebyla žádná madla. Bylo nutné vsunout prsty do prostřední mezery, zachytit okraj dveří a zatáhnout vzhůru. Byl to nešikovný manévr a těžko by ho zvládli rychle.

Setrakian stál v místě, kde předpokládali záhlaví, a v ruce měl připravený dlouhý meč. Ale tvářil se zasmušile. Efraim vyčetl ze staříkových očí důvod a celý sklesl.

Bylo to příliš snadné.

Efraim a Fet zavrtali prsty pod dveře a na tři je zvedli. Setrakian se předklonil s lampou a mečem… a zjistil, že bedna je plná hlíny. Píchl do ní čepelí, až stříbrná špička zaškrábala o dno bedny. Nic.

Fet, napumpovaný adrenalinem a chtivý akce, jen vytřeštil oči. „Je pryč?“

Setrakian vytáhl meč a oklepal hrudky hlíny o hranu bedny.

Efraim byl tak zklamaný, že skoro nemohl mluvit. „Utekl.“ Couvl od rakve a obrátil se ke spoušti v dusivém sklepení, plném ubitých vampýrů. „Věděl, že jsme tu. Utekl do podzemních tunelů před pouhou čtvrthodinou. Nemůže na povrch kvůli slunci… takže zůstane v podzemí až do noci.“

Fet řekl: „Uvnitř nejdelšího dopravního systému na světě. Dvanáct set kilometrů tratí.“

Efraim zoufale zachraptěl: „Vůbec jsme neměli šanci.“

Setrakian vypadal vyčerpaně, ale nijak zlomeně. Naopak se v jeho starých očích objevila nová jiskra. „Copak si nepočínáte úplně stejně, když hubíte škůdce, pane Fete? Že je vyženete z hnízd a pak je zničíte?“

Fet odpověděl: „Jenom když vím, kam se nakonec stáhnou.“ Setrakian se na něj obrátil: „Není to tak, že všechna zvířata, která si budují doupata, krysami počínaje a králíky konče, si budují také zadní vrátka…?“

„Nouzovej východ,“ řekl Fet. Začínal rozumět. „Pro jistotu. Dravec vleze jedním směrem, vy obsadíte druhej východ.“

Setrakian řekl: „Jsem přesvědčen, že jsme zahnali Mistra na útěk.“

Ulice Vestry, Tribeca

Neměli čas rakev důkladně zničit, takže se spokojili s tím, že ji shodili z vyvýšeného oltáře, převrátili a vysypali hlínu na zem. Rozhodli se, že se sem později vrátí a práci dokončí. Než se vymotali z tunelů a dostali se k Fetově dodávce, stálo je to trochu času a Setrakiana ještě víc energie.

Fet zaparkoval za rohem u Bolivarova domu. Proběhli půl bloku po sluneční straně ulice až k jeho dveřím a nijak se nesnažili schovávat svoje lampy a stříbrné meče. V tak časnou hodinu nikoho před rezidencí neviděli a Efraim začal šplhat po lešení v průčelí. Nad zatlučenými dveřmi bylo příčné okénko s ozdobným číslem popisným. Efraim ho rozbil mečem, větší střepy vykopl a zbytek vylámal jílcem meče. Vzal lampu, vlezl dovnitř, a nakonec se spustil do haly.

Fialovým světlem ozářil dvojici mramorových panterů po stranách dveří. Od paty zakřiveného schodiště na něj zlověstně shlížela socha okřídleného anděla.

Uslyšel to i ucítil: hučení typické pro Mistrovu přítomnost. Kelly, pomyslel si a zoufalstvím ho bolelo v hrudi. Určitě tu byla.

Oknem za ním následoval Setrakian, kterého zvenčí vysadil Fet, a Efraim mu pomohl dovnitř. Setrakian doskočil a ihned tasil meč. Také cítil Mistrovu přítomnost a ulevilo se mu. Ještě nebylo pozdě.

„Je tady,“ zašeptal Efraim.

Setrakian řekl: „Pak už ví, že my také.“

Fet podal Efraimovi dvě větší UVC lampy, také se protáhl oknem a přistál s těžkým dupnutím na podlaze.

„Rychle,“ pobízel je Setrakian a vedl je pod točité schodiště do přízemí, kde naplno probíhaly renovační práce. Prošli dlouhou kuchyní plnou ještě zabalených přístrojů a hledali komoru. Našli ji, stále nedokončenou, ale uvnitř bylo prázdno.

Rozrazili falešné dveře v zadní stěně, které se objevily na fotografiích v časopise People, jak jim Nora ukazovala.

Za nimi byly schody a ty vedly dolů. Za zády jim zaplácala plastová plachta a všichni se prudce otočili, ale byl to jen průvan, který se táhl po schodech. Ve větru se vznášel pach podzemky, hlíny a hniloby.

Tudy vedla cesta k tunelům. Efraim a Fet si začali připravovat dvě velké UVC lampy, aby mohli zaplavit těsný průchod pronikavým, vražedným světlem, a tím podzemí odříznout. A také zablokovat cestu jiným vampýrům, kteří by tudy chtěli vejít, a navíc, což bylo nejdůležitější, zajistit, aby jediný východ z domu vedl přímo na slunce.

Efraim se ohlédl a všiml si, že Setrakian se opírá o zeď a špičky prstů si tiskne k vestě nad srdcem. Efraimovi se to nelíbilo, takže k němu zamířil, jenomže Fetův výkřik ho zadržel. „Sakra!“ Jedna z lamp se převrátila a zadrnčela o podlahu. Efraim ji prohlédl a zkontroloval, jestli žárovky stále fungují, pak lampu narovnal. Dával při tom pozor, aby do proudu záření příliš nestrkal ruce.

Fet mu naznačil, aby byl zticha. Zdola zaslechl hluk. Kroky. Odér ve vzduchu se změnil – byl ostřejší, víc čpěl hnilobou. Vampýři se shromažďovali.

Efraim a Fet vycouvali z průchodu zalitého modrým světlem, svého pojistného uzávěru. Když se Efraim znovu otočil, byl stařík pryč.

Setrakian se vrátil do haly. Srdce se mu v hrudi svíralo, bylo přetížené stresem a očekáváním. Čekal tak dlouho. Tak dlouho…

Sevřené prsty ho začaly bolet. Uvolnil je a uchopil jílec meče pod stříbrnou vlčí hlavou. Pak ucítil slabounký průvan, jako by se něco blížilo…

Máchnutí taseného meče v poslední možné chvíli ho zachránilo před přímým a smrtelným úderem. Letěl hlavou napřed po mramorové podlaze, až jeho bezvládné tělo vrazilo do zdi. Ale meč nepouštěl.

Rychle se vztyčil a máchal čepelí sem a tam, protože ve zšeřelé hale nic neviděl.

Mistr se pohyboval velmi rychle.

Byl přímo zde. Někde tady.

Je z tebe stařec.

Ten hlas zapraskal Setrakianovi v hlavě jako elektrický šok. Setrakian opsal stříbrným mečem před tělem široký oblouk a kolem sochy plačícího anděla pod mramorovými schody se mihla černá postava.

Mistr se ho pokusí zmást. Tak to vždy dělal. Nikdy nezaútočil přímo, tváří v tvář, ale zákeřně. Vpadne mu do zad.

Setrakian zacouval ke zdi u hlavního vchodu. Za ním, u dveří, bylo úzké okno ze skla od Tiffanyho, bylo však zastíněné. Setrakian udeřil do olověných tabulek a vzácné sklo rozbil mečem.

Šero v hale prořízlo denní světlo.

Ve chvíli, kdy rozbíjel sklo, se Efraim a Fet vrátili a vzápětí spatřili Setrakiana stát s pozvednutým mečem v záplavě slunce.

Stařík uviděl, že po schodech se žene vzhůru tmavá skvrna. „Tam je!“ vykřikl a vyrazil. „Teď anebo nikdy!“

Efraim a Fet se hnali po schodech za ním. Na vrcholu schodiště však na ně čekali další dva vampýři. Bolivarovi bývalí urostlí osobní strážci, nyní vyhladovělí habáni ve špinavém obleku. Jeden se ohnal po Efraimovi, ten couvl a skoro ztratil rovnováhu, takže se musel chytit zdi, aby se neskutálel z mramorových schodů. Vystrčil před sebe lumu a habán uskočil. Efraim ho vzápětí sekl do stehna mečem. Vampýr vyjekl a znovu se na něj vrhl. Efraim mu zapíchl meč do břicha a skoro celé mu ho prořízl, než meč vytáhl. Vampýr padl na podestu jako propíchnutý balon.

Fet toho svého vampýra držel v šachu lampou a bodal a řezal po chňapajících rukách svou dýkou s krátkou čepelí. Pak světlo pozvedl, posvítil mu přímo do obličeje a vampýr se divoce rozhlédl a zašátral rukama, protože na chvíli oslepl. Fet se shýbl a dostal se mu do zad. Bodl bývalého strážce do širokého zátylku a pak ho skopl ze schodů.

Efraimův vampýr se pokusil vstát, ale Fet ho znovu složil kopancem do žeber. Hlava zůstala vampýrovi viset z horního stupně, takže se Efraim rozmáchl a se zoufalým výkřikem ťal.

Hlava poskakovala po schodech dolů, získávala na rychlosti a rotaci, přeskočila tělo druhého vampýra pod schody a pak se odkutálela až ke zdi.

Z prořezaného krku se řinula bílá krev a stékala na karmínový běhoun. Vynořili se krevní červi, ale Fet je hned upražil lampou.

Ze strážného ležícího pod schodištěm se stal kožený pytel zlámaných kostí, ale dosud žil. Pád mu nepoškodil krk, takže pořád ještě neměl klid. Oči měl otevřené, tupě hleděl na dlouhé schodiště a snažil se pohnout.

Efraim a Fet dostihli Setrakiana poblíž zavřené mříže od výtahu. Měl tasený meč a oháněl se po temné, rychle se pohybující postavě. „Pozor…!“ vykřikl, ale ještě než to stačil vyslovit, Mistr zasáhl Feta zezadu. Ten šel tvrdě k zemi a skoro rozbil lampu. Efraim měl sotva čas zareagovat, když ta postava prolétla kolem něj – a zpomalila jen natolik, aby Efraim znovu zahlédl Mistrovu tvář prosycenou červy a s rozšklebenými ústy – a pak už letěl vzduchem a prudce dopadl na zeď.

V tu chvíli zaútočil Setrakian, švihl mečem obouruč a tím zahnal rychlého protivníka do rozlehlé místnosti se stropem vysokým přes dvě patra. Efraim se vzpamatoval, stejně jako Fet, a oba se pustili za ním. Fetovi však stékal po spánku čůrek krve.

Mistr se zastavil a ukázal se jim před masivním kamenným krbem uprostřed pokoje. Dům měl okna pouze ve dvou vzdálených zdech – takže uprostřed nebylo žádné světlo, které by jim pomohlo. Mistrův plášť se zavlnil a usadil se. Jeho hrozné oči shlížely dolů na ně na všechny, ale zejména na Feta, který sám nebyl nijak malý. Krev mu stékala po tváři. Mistr se zašklebil, s vytím začal chňapat dlouhými pažemi po různém harampádí a cívkách elektrických drátů, které mu přišly pod ruku, a vrhal je po těch třech vrazích.

Setrakian se přitiskl ke zdi, Efraim se skryl za rohem a Fet použil kus bednění jako štít.

Když útok skončil, opatrně vyhlédli a zjistili, že Mistr znovu zmizel.

„Kristepane!“ sykl Fet. Otřel si rukou krev z obličeje a pak bednění odhodil. Odhodil i svou stříbrnou dýku do studeného krbu, jen to zařinčelo – proti tomu obrovi byla stejně k ničemu – a vzal si od Efraima lampu, takže teď měl Fet dvě a Efraim mohl držet svůj dlouhý meč oběma rukama.

„Držte se za ním,“ poručil Setrakian a hnal se dopředu. „Musíme ho vyhnat na střechu jako kouř stoupající komínem.“

Když vyběhli za roh, vrhli se na ně se sykotem další čtyři vampýři. Vypadali jako bývalí Bolivarovi fanoušci, protože měli ve vlasech vyholené vzory a tvář samý piercing.

Fet proti nim vyrazil oběma lampami a zatlačil je zpět. Jeden však unikl a Efraim musel zasáhnout – vampýrce ukázal stříbrný meč. Byla to kdysi boubelatá žena, měla džínovou sukni a potrhané síťové punčochy. Měla v sobě tu zvláštní nenasytnost čerstvého vampýra, kterou se už Efraim naučil rozeznávat. Efraim proti ní v podřepu napřáhl meč, vampýrka naznačila výpad vpravo a pak vlevo a při tom na něj syčela bílými rty.

Efraim uslyšel, jak Setrakian rozkazovačně křičí: „Strigoi!“ Zvonění meče, který v rukou starého muže sekal a bodal, Efraima povzbudilo. Baculatá vampýrka provedla příliš agresivní výpad a Efraim ji bodl, špička meče jí zajela do ramene skrz potrhané černé bavlněné tílko a spálila bestii skrývající se uvnitř. Rozevřela ústa a stáhla jazyk, ale Efraim uhnul právě včas, takže žihadlo krk minulo, i když těsně. Dál na něj dorážela s ústy dokořán a vzteklým vytím. Efraim zamířil mečem přímo na její tvář, rovnou do žihadla. Čepel jí vyjela zátylkem a špička se zabořila na několik centimetrů hluboko do neomítnuté stěny.

Vampýrka vytřeštila oči. Žihadlo bylo uříznuto a ústa jí zaplnila bílá krev, která pak stékala po bradě, jíž však nemohla pohnout. Zůstala připíchnutá ke zdi. Zmítala se a snažila se vykašlat červivou krev na Efraima. Každý virus se šíří jakoukoli možnou cestou.

Setrakian zabil zbývající tři vampýry, takže nedávno navoskovaná javorová podlaha na konci haly se pokryla vrstvou bílého šlemu. Setrakian se otočil na Efraima a zaječel: „Ustupte!“

Efraim upustil meč, který ještě drnčel ve stěně. Setrakian se rozmáchl proti vampýrčinu krku a gravitace stáhla bezhlavé tělo k podlaze.

Hlava zůstala připíchnutá ke zdi, bílá krev se vyřinula z krku a černé oči se upřely na oba muže… pak se obrátily v sloup a tak už zůstaly. Efraim uchopil jílec svého meče a vytrhl ho ze stěny za jejími ústy. Hlava dopadla na tělo.

Nebylo čas ozařovat bílou krev. „Nahoru, nahoru!“ naléhal Setrakian, který už mířil těsně kolem stěny k jinému schodišti. Toto bylo kruhové a mělo ozdobné železné zábradlí. Duch starého muže byl silný, ale tělo už sláblo. Efraim ho nahoře předběhl. Podíval se vpravo a vlevo. Bylo tam šero. Uviděl naleštěné podlahy z tvrdého dřeva, ale malíři tu ještě nebyli. Ani vampýři.

„Rozdělíme se,“ poručil jim stařík.

„Zbláznil jste se?“ vyjekl Fet, pevně ho popadl a pomohl mu nahoru. „V žádným případě se rozdělovat nebudeme. To je základní pravidlo.“

Jedna z lamp, které držel, zabzučela. Žárovka praskla, protože se přehřála, a vzplála. Fet ji upustil a botou uhasil plameny. Takže mu zbývala jenom jedna lampa.

„Jak dlouho ještě vydrží baterie?“ zeptal se Efraim.

„Ne dost,“ odpověděl stařík. „Takhle nás utahá, donutí nás, abychom ho honili až do setmění.“

„Musíme ho chytit do pasti,“ řekl Fet. „Jako krysu v koupelně.“

Stařík se v tu chvíli zastavil a otočil hlavu, protože cosi zaslechl.

Tvoje srdce je slabé, ty stará mršino. Slyším ho.

Setrakian znehybněl, meč připravený. Rozhlížel se, ale po Temném nebylo ani stopy.

Poklepal špičkou meče o podlahu. Ťuk, ťuk, ťuk. „Ukaž se.“

Vyrobil sis příhodný nástroj.

„Copak ho nepoznáváš?“ pronesl Setrakian, jakmile dokázal popadnout dech. „Byl Sarduův. Toho chlapce, jehož podobu sis vzal.“

Efraim si uvědomil, že stařík mluví s Mistrem, a přiblížil se k němu. „Kde je?“ zakřičel. „Kde je moje manželka?“

Mistr si Efraima nevšímal.

Celý tvůj život vedl k této chvíli. Neuspěl jsi ani podruhé.

Setrakian odpověděl: „Ochutnáš moje stříbro, strigoi.“

Já ochutnám tebe, staříku. I ty tvoje neohrabané učedníky…

Mistr udeřil zezadu a znovu srazil Setrakiana k zemi. Efraim se ohnal mečem, jakmile ucítil vítr, a namátkou jím několikrát máchl. Když čepel stáhl, zjistil, že špička je ulepená bílou tekutinou.

Přece jen Mistra zranil. Ťal ho.

Ale během té chvilky, než tuto skutečnost vstřebal, se Mistr obrátil a zaťal Efraimovi do hrudi pařát. Efraim ucítil, že ztrácí půdu pod nohama, a zády a rameny vrazil do zdi. Svaly mu vybuchly bolestí a tělo se svezlo na stranu.

Fet vyrazil s lampou a Setrakian, který klečel, máchal stříbrným mečem a bestii aspoň zaháněl. Efraim se co nejrychleji převalil a obrnil se proti dalším úderům… jenže ty nepřišly.

Znovu osaměli. Cítili to. Neozýval se žádný zvuk, jenom cinkání rozhoupaných žárovek zavěšených na kabelech u stropu.

Efraim řekl: „Zasáhl jsem ho.“

Setrakian se opřel o meč, aby mohl vstát, protože jednu paži měl zraněnou a ochable mu visela. Zamířil po schodech do dalšího patra.

Na prknech rozestavěného schodiště byla bílá vampýří krev.

Měli po těle plno různých ran, ale stále odhodlaně stoupali po schodech nahoru. Ocitli se v Bolivarově střešním bytě, nejhořejším patře vyššího z obou propojených domů. Vstoupili do ložnice a hledali na podlaze bílou krev. Jelikož žádnou neviděli, Fet obešel rozházenou postel k oknům, strhl závěsy, které zatemňovaly pokoj, a vpustil dovnitř trochu světla, i když slunce sem přímo nesvítilo. Efraim zkontroloval koupelnu a zjistil, že je ještě větší, než očekával. Všude byla zlatě rámovaná zrcadla, která ho zobrazovala v nekonečném počtu opakování. Armáda Efraimů Goodweatherů s mečem v ruce.

„Tudy,“ hekl Setrakian.

Čerstvé bílé skvrny kontrastovaly s černou kůží na křesle ve větším pokoji plném audio a videotechniky. Dva klenuté průchody ve východní zdi byly zakryté těžkými závěsy, pod jejichž okraji prosvítalo světlo. Za nimi se rozkládala střecha sousedního domu.

Mistr stál uprostřed místnosti, jeho červy prolezlá tvář k nim byla nachýlená, onyxové oči na ně hleděly a za sebou měl nebezpečné denní světlo. Bílá krev, opalizující duhovými barvami, stékala pomalu po paži až na protáhlou dlaň s nadpřirozeným pařátem, odkud nepravidelně odkapávala na podlahu.

Setrakian vykulhal před ostatní a meč táhl za sebou, takže vyrýval v dřevěné podlaze rýhu. Zastavil se a zdravou paží pozvedl stříbrnou čepel. Postavil se Mistrovi – ale srdce mu uhánělo až příliš rychle.

„Strigoi,“ pronesl.

Mistr upřeně hleděl, okamžik se nehýbal, působil jako královský démon a jeho oči byly jako dva mrtvé měsíce v krvavých mracích. Jedinou známkou toho, že je v úzkých, bylo vzrušené hemžení krevních parazitů pod kůží jeho nelidského obličeje.

Setrakian měl rozhodující okamžik na dosah… jenomže srdce ho zrazovalo, zpomalovalo ho.

Efraim a Fet se srotili za ním a Mistr neměl jinou možnost, než se z místnosti probojovat. Tvář se mu roztáhla v divokém šklebu. Kopl do dlouhého nízkého stolu, kterým srazil Efraima, a zdravou paží hodil po Setrakianovi klubovkou. Těmi pohyby je rozdělil a středem se vrhl přímo na Feta.

Ten zvedl lampu, ale Mistr se sehnul a zaťal do něj z boku pařát. Fet se skácel k zemi jako podťatý těsně u vrcholu schodiště. Mistr vyrazil kolem něj, ale Fet byl stále rychlý a máchl proti němu lampou – Temnému přímo do rozšklebeného obličeje. Paprsky UVC ho odrazily a hodily zpátky proti zdi, až omítka pod jeho tíhou zapraskala.

Když Mistr odtáhl pařáty z obličeje, oči měl větší než předtím a vypadaly nepřítomně.

Mistr byl slepý, pouze však dočasně. Všichni vycítili, že získali výhodu, a Fet proti němu vyrazil lampou. Mistr divoce máchal rukama, ale Fet hnal obrovskou bestii přes pokoj ke dveřím se závěsy a Efraim spěchal za ním a rozmachoval se mečem po plášti Temného, aby zasáhl aspoň kousek masa. Mistr sekal kolem sebe pařátem, ale bezvýsledně.

Setrakian sevřel klubovku, kterou po něm vampýr prve hodil, a jeho meč zařinčel na podlaze.

Efraim rozsekl těžké závěsy nad jedním z průchodů a vpustil dovnitř jasné slunce. Skleněné dveře chránila ozdobná mříž, ale stačil jediný úder čepele, a zámek praskl ve spršce jisker.

Fet stále zatlačoval Mistra ven. Pak se Efraim obrátil a čekal, že Setrakian uštědří poslední ránu. V tu chvíli uviděl, že starý profesor leží na podlaze vedle svého meče a svírá si hrudník.

Efraim ztuhl, zadíval se na zranitelného Mistra a potom na Setrakiana, který umíral na zemi.

Fet držel lampu proti vampýrovi jako krotitel lvů stoličku. „Na co čekáte?“ vykřikl.

Efraim se rozběhl se starci. Padl na všechny čtyři a uviděl v Setrakianově tváři úzkost a vzdálený pohled. Prsty si svíral vestu v místě, kde měl srdce.

Efraim sklonil meč. Roztrhl vestu i košili a odhalil Setrakianův propadlý hrudník. Sáhl mu pod čelist, aby nahmatal puls, ale žádný nenašel.

Fet zaječel: „Hej, doktore!“ Neustále útočil a tlačil Mistra ke slunci.

Efraim začal starci masírovat hrudník. Nezahájil klasickou masáž srdce, protože měl obavy o jeho kosti, které by mohl zlomit. Pak si všiml, že Setrakianovy staré prsty už neukazují k srdci, ale sahají po vestě.

Fet se v panice otočil, aby zjistil, co je sakra zdržuje. Uviděl, že Setrakian leží na zemi a Efraim nad ním klečí.

Fet se však díval moc dlouho. Mistr hmátl po Fetově rameni a přitáhl si ho blíž.

Efraim ohmatal kapsy Setrakianovy tvídové vesty a cosi našel. Vytáhl malou stříbrnou lékovku a rychle odšrouboval víčko. Na podlahu se vysypal tucet maličkých bílých tabletek.

Fet byl statný chlap, ale v Mistrově sevření byl jako dítě. Stále držel lampu v ruce, i když měl paže přimáčknuté k tělu. Otočil ji proti Mistrovi a spálil mu bok. Oslepená bestie zařvala bolestí, ale sevření nepovolila. Mistr druhou rukou popadl Feta za temeno a zvrátil mu krk, i když se Fet bránil. Vasilij najednou hleděl do nepředstavitelně děsivé tváře.

Efraim zvedl špičkami prstů jednu nitroglycerinovou tabletku a podložil staříkovi hlavu dlaní. Pracně mu rozevřel zaťatou čelist a vsunul mu pilulku pod chladný jazyk. Pak prsty vytáhl a začal Setrakianem třást a křičet na něj. A stařík otevřel oči.

Mistr rozevřel nad Fetem ústa a zašvihal žihadlem ve vzduchu nad Fetovýma vytřeštěnýma očima a nechráněným krkem. Fet bojoval ze všech sil, ale tlak na zátylek bránil proudění krve do mozku, takže místnost mu zčernala a svaly ochably.

Efraim zaječel: „Ne!“ Rozběhl se s mečem proti Mistrovi a švihl ho čepelí přes široká záda. Fet padl bezvládně na podlahu. Mistr prudce otočil hlavu, zapátral žihadlem a jeho zamžené oči rozeznaly Efraima.

„Můj meč zpívá stříbrem!“ vykřikl Efraim a rozmáchl se proti Mistrově hrudi. Čepel skutečně zazpívala, i když Temný ucukl a vyhnul se jí. Efraim se rozmáchl znovu – a opět minul – Mistr sebou znovu trhl vzad, nemohl tomu zabránit. Už se ocitl ve slunci, stál přímo před dvojitými skleněnými dveřmi, a za ním bylo už jen střešní patio naplno zalité sluncem.

Efraim ho měl v pasti. Mistr to věděl. Efraim uchopil meč do obou rukou a chystal se jím proseknout Mistrův nadouvající se krk. Král vampýrů shlížel na Efraima téměř s nechutí, vytáhl se do ještě větší výšky a přetáhl si tmavou kapuci přes hlavu.

„Zemři!“ vykřikl Efraim a rozběhl se proti němu.

Mistr se otočil, prorazil skleněné dveře a vyskočil ven na otevřené patio. Sklo se rozlétlo všemi směry, když se vampýr skrytý v pláštěnce převalil po rozpálených dlaždicích do plného slunce, které ho mělo zabít.

Na okamžik, shrbený na koleni, strnul.

Efraima strhl rozběh rozbitými dveřmi až do patia, kde se zastavil a zahleděl se na vampýra v plášti. Očekával konec.

Mistr se chvěl a z temné pláštěnky stoupala pára. Potom se král vampýrů vztyčil do plné výšky, přestože se třásl, jako by prodělával silný záchvat, a mohutné pařáty sevřel do nestvůrných pěstí.

S řevem si strhl plášť. Prastarý oděv, z něhož se kouřilo, spadl na dlaždice. Mistrovo nahé tělo se kroutilo, perleťové maso tmavlo, spékalo se a měnilo se ze světlé, liliově bílé na černočernou kůži.

Řezná rána na zádech, kterou mu Efraim uštědřil, se spekla do hluboké černé jizvy, jako by ji paprsky slunce kauterizovaly. Stále se třásl, když se otočil k Efraimovi, za nímž mezi dveřmi stál Fet a ještě dál klečel Setrakian. Mistr byl štíhlý jako ghúl a jeho slabiny byly hladké a bez pohlaví. Maso na spečených zádech se vlnilo krevními červy zpanikařenými bolestí.

Se strašlivým úsměvem – byl to škleb plný mučivé bolesti a současně vítězství – se Mistr otočil tváří ke slunci, rozevřel ústa a vzdorně zavyl. Jako by pronášel démonskou kletbu. Potom s ohromující rychlostí vskočil na okraj patia, přesmykl se přes nízkou zídku na kraji střechy, sešplhal po budově na lešení ve druhém patře… a zmizel v ranních stínech města New York.

Nazareth, Pensylvánie

V dávno opuštěném azbestovém dole, který není zaznamenán na žádné mapě, v podsvětí skrytém několik set metrů pod pensylvánskými lesy, se v černočerném sklepení radili tři Prastaří z Nového světa.

Těla se jim v průběhu času ohladila jako říční kameny a jejich pohyby se zpomalily, až byly téměř nepostřehnutelné. Pro vnější tělesné projevy neměli žádné využití. Jejich tělesné systémy se vyvinuly do maximální účelnosti a vampýrské čelisti fungovaly bezchybně. Noční vidění měli výtečné.

V klecích, vestavěných do hlubokých tunelů na západě panství, už Prastaří začali shromažďovat potravu na dlouhou zimu. Dolem občas zazněl výkřik lidského zajatce a odrážel se ozvěnou jako zvířecí skřek.

Je to sedmý.

Vypadali sice jako lidé, ale primitivní řeč nepoužívali. Jejich pohyby, včetně pohledů nasycených rudých očí, byly strašlivě pomalé. Co má znamenat tento vpád? Porušil dohodu. Myslí si, že jsme staří a slabí.

S tím přečinem mu pomáhal někdo jiný. Někdo mu musel pomoci, aby se dostal přes oceán. Někdo z ostatních?

Jeden z Prastarých Nového světa zapátral svou myslí za mořem ve Starém světě.

To necítím.

Pak se sedmý spolčil s člověkem.

S člověkem proti všem ostatním lidem.

A proti nám.

Není tedy jasné, že on jediný je zodpovědný za bulharský masakr?

Ano. Prokázal, že je schopen zabíjet vlastní rod, pokud mu někdo zkříží cestu.

Světová válka ho vskutku zkazila.

Příliš dlouho večeřel v zákopech. Hodoval v táborech.

A teď porušil dohodu. Vstoupil na naši půdu. Chce získat celý svět pro sebe.

Chce další válku.

Nejvyšší z nich zacukal pařátem – neobvyklý fyzický úkon pro bytost tolik ponořenou do úvah, do prazákladní nehybnosti. Jejich těla byla prosté skořápky a mohla být nahrazena. Snad se příliš opájeli vlastní dokonalostí. Zpohodlněli.

Pak mu vyhovíme. Nesmíme nadále zůstávat neviditelní.

Lovec lidí vstoupil do sklepení Prastarých a počkal, až ho vezmou na vědomí.

Našel jsi ho.

Ano. Snažil se vrátit domů, jak to dělají všichni tvorové. Bude stačit?

Bude naším denním lovcem. Nemá na vybranou.

V zamčené kleci v západním tunelu, na studené zemi, ležel bezvládný Gus Elizalde a zdálo se mu o matce. Neměl tušení, jaké nebezpečí na něj číhá.

Ulice Kelton, Woodside, Queens

Sešli se v domě, kde bydlela Kelly. Nora přivedla Zacka domů, jakmile Efraim a Fet uklidili svinčík, který zbyl po Mattovi. Spálili jeho pozůstatky s listím a větvemi vzadu na dvorku. Setrakian ležel na rozkládacím lehátku ve slunečním pokoji. Odmítl jet do nemocnice a Efraim souhlasil, že je to zbytečné. Paži měl zle pohmožděnou, ale zlomená nebyla. Tep měl pomalý, ale pravidelný a lepšil se. Efraim chtěl, aby se Setrakian prospal, ale bez prášků. Takže než se na něj šel Efraim večer podívat, otevřel skříňku s alkoholem u Kelly v kuchyni. Vzal láhev skotské, kdysi svoji berličku, odložil ji stranou a nalil staříkovi slabší brandy.

Setrakian tvrdil, že mu nevadí bolest. „Nemůžu spát spíš kvůli tomu nezdaru.“

Zmínka o nezdaru Efraimovi připomněla, že nenašel Kelly. Něco v něm chtělo věřit, že má tím pádem důvod doufat.

„Vaše vina to nebyla,“ utěšoval ho Efraim. „Selhalo slunce.“

Setrakian řekl: „Je mocnější, než jsem tušil. Měl jsem snad jisté podezření… rozhodně jsem se toho bál… ale nikdy jsem neměl jistotu. Není z tohoto světa.“

Efraim souhlasil. „Je to vampýr.“

„Ne – není z tohoto světa.“

Efraim si dělal starosti kvůli ráně, kterou stařík utržil do hlavy. „Hlavní je, že jsme ho zranili. Označili jsme ho. A teď je na útěku.“ Stařík se nenechal utěšit. „Pořád je tam venku. Pokračuje to dál.“

Přijal od Efraima sklenici, vypil ji a uložil se. „Tihle vampýři… prožívají teď svoje dětství. Staneme se svědky nového stadia jejich vývoje. Trvá asi sedm nocí, než se zcela promění. Než jejich nový parazitický orgánový systém dokončí transformaci. Jakmile se to stane, jakmile už jejich těla nejsou souborem orgánů důležitých k přežití – srdce, plic – ale pouhým souborem tělesných dutin, budou méně zranitelní konvenčními zbraněmi. A potom budou dospívat dál – učit se, získávat zkušenosti, zvykat si na prostředí. Budou se spojovat a koordinovat své útoky, a jednotlivci budou mnohem obratnější a nebezpečnější. Bude mnohem těžší je najít a porazit. Až bude nakonec nemožné je zastavit.“ Stařík dopil brandy a podíval se na Efraima. „Jsem přesvědčen, že to, co jsme dnes ráno viděli na střeše toho domu, byl konec našeho rodu.“

Na Efraima dolehl strach z budoucnosti, jako na všechny. „Kolik jste mi toho neřekl?“

Setrakianovy oči slzely, když se zahleděl kamsi do neznáma. „Příliš mnoho, než abych o tom teď mluvil.“

Po chvíli usnul. Efraim se díval na jeho znetvořené prsty, které škubaly za okraj pokrývky přitažené na hrudník. Stařík měl horečné sny.

„Tati!“

Efraim vyšel do velkého pokoje. Zack seděl na židli u počítače a Efraim ho zezadu objal, zvedl ze židle, přimáčkl ho k sobě a políbil ho na temeno. Vdechoval vůni jeho vlasů. „Mám tě moc rád, Zacku,“ zašeptal.

„Já tebe taky, tati,“ odpověděl Zack. Efraim mu prohrábl vlasy a pustil ho.

„Jak jsme daleko?“

„Skoro všechno je nastavené.“ Chlapec se vrátil k počítači. „Musel jsem vytvořit falešnou e-mailovou adresu. Vyber si nějaké heslo.“

Zack pomáhal Efraimovi umístit na internet video, na němž byly záběry Ansela Barboura v psí kůlně – ty Efraim Zackovi ještě neukázal – a dostat ho na co nejvíc serverů se sdíleným videem. Efraim chtěl, aby na internetu byl záznam se skutečným vampýrem, aby ho svět viděl. Nedokázal vymyslet jiný způsob, jak tu informaci předložit lidem tak, aby ji pochopili. Nedělal si starosti, že rozvíří chaos a paniku: nepokoje pokračovaly, i když se omezovaly na chudší čtvrti, ale jejich šíření byla jen otázka času. Alternativa, kterou představovalo organizované mlčení tváří tvář hrozbě vyhynutí, byla příliš absurdní, takže o ní ani neuvažoval.

S touhle morovou ránou se teď bude bojovat od těch nejzákladnějších článků – nebo vůbec ne.

Zack řekl: „Teď vyberu soubor, takhle, a přesunu ho jako přílohu…“

Z kuchyně se ozval Fet. Díval se tam na televizi a pojídal při tom lahůdkový kuřecí salát z třicetidekové plastové vaničky. „Koukněte na tohle.“

Efraim se otočil. Záběry z vrtulníku ukazovaly řadu hořících budov a hustý černý dým, který plnil vzduch nad Manhattanem. „Začíná to bejt zlý,“ prohodil.

Zatímco se Efraim díval, všiml si, že všechny Zackovy školní referáty přicvaknuté na dveřích ledničky se pozvedly a zatřepetaly se. Po kuchyňské lince přelétl ubrousek a klesl na podlahu Fetovi k nohám.

Efraim se otočil k Zackovi, který přestal psát. „Co to bylo za průvan?“

Zack odpověděl: „Musejí být otevřené posuvné dveře vzadu.“

Efraim se rozhlédl, jestli uvidí Noru. Následovalo spláchnutí na toaletě a z koupelny na chodbě vyšla Nora. „Co se děje?“ zeptala se, protože na ni všichni upřeně hleděli.

Efraim se otočil na druhou stranu, zahleděl se do rohu, za nímž se nacházely posuvné skleněné dveře vedoucí na zadní dvorek.

Zpoza rohu kdosi vyšel. Zastavila se s pažemi ochable svěšenými k bokům.

Efraim zíral jako ochromený.

Kelly.

„Mami!“

Zack se k ní rozběhl, ale Efraim po něm hmátl a zadržel ho. Zacka to muselo bolet, protože se překvapeně odtáhl a zadíval se na něj. Přiběhla Nora a objala chlapce zezadu.

Kelly jen stála. Dívala se na ně. Bez výrazu, nemrkala. Vypadala jako po výbuchu granátu, jako by ji ohlušila nějaká exploze.

Efraimovi to bylo ihned jasné. Bolest, kterou pocítil v srdci, byla přímo fyzická.

Kelly Goodweatherová se stala jednou z nich. Mrtvolou, která se vrátila domů.

Skelné oči se zaměřily na Zacka. Jejího miláčka. Přišla si pro něj. „Mami?“ ozval se Zack nejistě, protože už pochopil, že s ní není něco v pořádku.

Efraim vycítil vzadu rychlý pohyb. Fet vyběhl na chodbu a popadl Efraimův meč. Ohnal se jím, aby Kelly uviděla stříbrnou čepel. Kelly svraštila tvář. Zkroutila ji do zlého výrazu a vycenila zuby. Efraim ztratil poslední závan naděje.

Byl z ní démon. Vampýr.

Jedna z nich.

Byla pro něj ztracená navždycky.

Zack tlumeně zasténal a schoulil se při pohledu na svou démonickou matku… a pak omdlel.

Fet proti ní vyrazil mečem, ale Efraim ho zarazil dřív, než ji dostihl. Kelly ustupovala před stříbrem jako zježená kočka. Syčela na ně. Znovu se zlověstně zahleděla na bezvládného chlapce, na něhož měla zálusk… a pak se otočila a vyběhla zadními dveřmi ven.

Efraim a Fet oběhli roh právě včas, aby Kelly zahlédli, jak se vrhá přes nízký řetězový plot, který odděloval dvorek sousedů, a vybíhá do počínající noci.

Fet zavřel dveře a zamkl. Stáhl přes okna závěsy a pak se obrátil k Efraimovi.

Efraim neřekl nic, ale vrátil se k Noře, která klečela na zemi u Zacka a z očí jí hledělo zoufalství.

Teď chápal, jak zákeřný tenhle mor je. Staví jednoho člena rodiny proti druhému. Staví smrt proti životu.

Poslal ji Mistr. Obrátil ji proti Efraimovi a Zackovi. Aby je mučil. Aby se pomstil.

Pokud míra oddanosti malému miláčkovi zaživa byla přímo úměrná touze znovu se spojit ve smrti… pak Efraim věděl, že Kelly se nikdy nevzdá. Bude pronásledovat svého syna věčně, dokud tomu někdo neudělá přítrž.

Jejich bitva o Zacka ještě neskončila.

Efraim se podíval do tváře svých společníků… na požáry zuřící v televizi… a pak se obrátil k počítači. Zmáčkl enter a dokončil Zackovu práci. Vyslal video s důkazem o zuřícím vampýrovi do světa… a pak odešel do kuchyně, kde měla Kelly schovanou skotskou. Poprvé po dlouhé době si nalil.

Guillermo del Toro a Chuck Hogan

ZHOUBNÝ KMEN: Nákaza

(První díl trilogie)

Z amerického originálu The Strain

vydaného nakladatelstvím

HarperCollins Publishers, New York

v roce 2009 přeložila Linda Bartošková

Odpovědná redaktorka: Dominika Křesťanová

Grafická úprava obálky: Michal Kuba

Vydalo nakladatelství

Pavel Dobrovský – BETA s.r.o.

(Praha 4, Květnového vítězství 332/31)

Praha 2010

www.dobrovsky.cz

www.knihycz.cz

e-mail: nakladatelstvi@dobrovsky.cz

Sazba: SF SOFT, Praha

Tisk: CPI Moravia Books s.r.o., Pohořelice

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai