Jaroslav Velinský

Hranice pomsty

PROLOG

Onoho času se dalo říct, že jsem si dávno zvykl probouzet se nejen různě, třeba pálením žáhy či chladem ranní rosy –, ale i ledaskde: na hrbolatém kanapi, které možná pamatovalo šněrovačku Lehárovy Veselé vdovy (a zcela jistě pánské podvazky), či ve starém a děravém spacím pytli kdesi na čundru za inspirací. Znal jsem lenivá i bolná probuzení z odpoledních šlofíků i ranních kocovin; též probuzení drastická, když brzy ráno tluče na dveře domovnice (tak takhle by to teda dál nešlo, pane Dekamp), či když na spacím pytli zaharaší déšť… Dokonce (i když méně často) probouzel mě motýlí dotyk rtů, jejichž měkkost byla horce poddajná a dech voněl jitřním kefírem. Ano, to všecko bylo za onoho času; těžko říct, jak onen čas označit dnes, kdy vskutku nevím, co bylo, a co teprve bude –, zatímco moje žena se mými rozpaky nepokrytě baví.

V tom tehdejším starém domě na Kavalírce jsem hned prvního večera usínal s vírou v ranní probuzení nejkrásnější, neboť v onom běhu času šlo o první dům, jehož majitelem a zároveň jediným obyvatelem jsem se zčista jasna stal. V nekritickém a všeobjímajícím nadšení čerstvého domácího pána jsem odmítal vidět, co musel vidět každý –, že je to dům nevlídný, vlhký, zchátralý a ubohý. To, že kdysi patříval mému prastrýci, nemohlo nic změnit na tom, že takřka vzbuzoval touhu ulehnout v jeho salonu do rakve a přibouchnout za sebou víko.

Ze zdí rdoušených břečťanem padali škvoři a omítka, ve stropech zely díry pro nesčetné Mefistofely i Fausty a nikde nic pro jedinou ubohou Markétku. Ve sklepeništích se válela víka vyloupených sarkofágů (pokud to nebyla víka od něčeho ještě hroznějšího) a v nejvzdálenějším a nejtemnějším koutě katakomb jako by dodnes chřestily šaškovské rolničky a zněl zoufalý šepot:

Pro lásku boží, Montresore…

Litinový plot byl napůl sežraný rzí. V zahradě bujel bolehlav, šťovík a vraní oko. V rozbité kašně, na jejímž roubení jistě sedával Maupassantův Horla, se válely cáry umrlčích rubášů, a pahorky zarostlé blínem nemohly být ničím jiným než rovy nekřtěňátek zakopaných tu za měsíční noci šíleným návladním Villefortem. Zteřelého viselce v polorozpadlém zahradním altánku našli a odřízli minulý týden, v prázdných pokojích se pochechtávaly a šeptaly hlasy poltergeistů, tarantule tu spřádaly pavučiny velikosti i vzhledu šedých háčkovaných záclon, za dveřmi v podkroví, od nichž chyběl klíč, bylo docela jistě skladiště mumií podezřelého původu a nezdravé výpary táhnoucí ze stěn spolehlivě do týdne zabily každého, kdo se v domě pokusil bydlet, pokud tam ovšem hned první noc nezešílel.

Dobrá, dejme tomu, že jsem tehdy hodně četl; ostatně můj vztah ke Kavalírce byl od začátku vztahem navrátivšího se ztraceného syna, přestože jsem nemohl nic vědět, dokonce ani tušit ne… Pokud ovšem vědomí minulosti i budoucnosti v kruhu času skrytě netrvá.

Krátce řečeno, když člověk takový barák zdědí, nehledí příliš na to, že jde o nemovitost veskrze nevlídnou, vlhkou, zchátralou a ubohou, zvlášť pokud byl do té doby jeho domovem brloh ve vinohradském suterénu, za který platil křesťanskému domácímu nekřesťanskou činži. Ve zděděném domě si totiž může dělat, co ho napadne, a nikomu po tom nic není, zatímco v onom podzemním doupěti, vhodném leda pro dílnu penězokazů, si nemohl dovolit vůbec nic. Láhve, kamarády i milenky tam i odtamtud pašoval pod rouškou tmy. Týden co týden drhl příslušný úsek chodby a pokaždé nedostatečně. Poštu mu sem odmítali doručovat, neboť osvětlení bylo chabé a schody příkré. Nikdo mu, vyvrhelovi, neodpověděl na pozdrav. Tak tomu bylo včera. Dnes může dát výpověď a sousedy i s domácím poslat do horoucích pekel – díky jednomu ze svých předků, který na rozdíl od něj se zmohl vlastním přičiněním na vlastní střechu nad hlavou.

Bohužel můj prastrýc Hugo byl vším jiným než spořádaným majitelem nemovitosti, neboť se nikdy nechtěl stát otrokem domu (pokud si pamatuju, co se o něm doma říkávalo); ale ani dům se nestal jeho otrokem. Jaký pán, takový krám; prastrýc byl podivín, což je charakteristika více než shovívavá. Co říct o muži v nejlepších letech, notabene s titulem inženýra, který napsal a dokonce i vydal spisy jako Fotografování v přirozených barvách na autochromových deskách, O spalování mrtvol a Příčina vzniku zrakového klamu u Poggendorfových obrazců, a přitom svatosvatě věřil v magii čísel, duchy, astrologii, Golema, horoskopy a zázračnou moc devatera kvítí trhaného za svatojánské noci? Na některá zlepšení chodu krematorií, varných systémů pivovarů a hydraulických zdvihadel dokonce získal patenty a za ně zase slušné peníze; ale ty nakonec pohltila jeho mnohaletá úmorná a zbytečná práce na věčném samohybu. Když pak za měnové reformy přišel i o zbytek, jednoho dne zmizel bez rozloučení a už nikdy jsme o něm neslyšeli; a protože vzniklo jisté podezření, že odešel ilegálně za hranice, propadl jeho majetek státu, v čemž lze hledat počátek i hlavní příčinu zchátralosti domu. Snad by se byl hodil takovému státu, jakým je dejme tomu Ašantské království, kde se mohl stát sídlem vlády či mezinárodním hotelem; Československu, které tenkrát právě vyrazilo mílovými kroky ke světlé budoucnosti, nebyl k ničemu. Pro své neuvěřitelně nepraktické interiéry se nehodil ani jako skladiště, ani jako mateřská škola; dokonce ani jako útulek pro přestárlé, kteří by v něm pravděpodobně vzápětí zesnuli.

Byl to nevelký rokokový letohrádek (proto snad pozdější pojmenování Kavalírka), který nesčetné přestavby a úpravy dle rozmarů a přání střídajících se majitelů pozměnily natolik, že svoji původní tvář ztratil. Koncem devatenáctého století přišel i o stálé obyvatele, neboť nestačil vzrůstajícím nárokům na kulturu bydlení a nenašel se nikdo, kdo by financoval jeho rozumnou modernizaci. Krátký čas byl používán jako správní budova předměstského statku (tehdy ho zřejmě dorazili výměnou rokokových oken za secesní), až někdy před první světovou válkou hospodářství postupně zaniklo v nové městské zástavbě. V té době se v domě usadil prastrýc, ale zda ho koupil, či snad získal s pomocí nečistých sil, nemám zdání. Byl upraven podle jeho plánů (aspoň se o tom u nás mluvívalo), ale mimo prastrýce v něm nikdo jiný nikdy nežil, leda snad nějaký ten sluha a kuchařka.

Dnes byla ta těžce zkoušená barabizna jen kuriózní výspou historie obklopenou ve svém dolíku takřka ze všech stran novými panelovými domy a mosty i nadjezdy čtyřproudových komunikací; večerní pohled z jejích staromódních oken byl proto pitoreskní a možná i poněkud skličující.

V blízkém sousedství stála kromě tří nebo čtyř chatek zahrádkářů ještě další dvě menší stará stavení, opuštěná a se svými zabedněnými okny a děravými střechami čekající na zbourání; uprostřed té země nikoho vytvářela spolu s prastrýcovým zámečkem kulisu ke strašidelnému filmu dle Lovecrafta nebo Sheridana Le Fanu. Dojem posiloval i zbytek staré dlažby a úzký, křivý a na mnoha místech propadlý chodník, ve dne milosrdně zastíněný kostlivými korunami několika stromů. Pouliční osvětlení tu zřejmě nebylo nikdy.

Zbytek ulice neměřil víc než osmdesát metrů; na jedné straně končila rozbitá vozovka dva metry pod úrovní nové silnice, odříznutá svodidly a s bezděčným humorem i značkou zákazu vjezdu, řádně otlučenou projektily klukovských praků. Neutuchající šum nekonečného proudu automobilů změnil kdysi tichý letohrádek v dům postavený na břehu vodopádu.

Na opačném konci se zbytek ulice vytrácel v džungli bezinek na předhoří městské skládky. Díky této umělé stolové hoře tu zapadalo slunce o hodinu dřív a křik obrovských hejn havranů utichal až s příchodem tmy… Mnohokrát za den se nad okrajem haldy zjevila přízračná záď nákladního či popelářského vozu, aby rozpoutala na svahu další rachotivou a řinčivou lavinu. Za větrných dnů se na skládce zvedala prašná tornáda, která roznášela po okolí cáry igelitu a ukládala popílek na bílá okvětí i pozdější bobulky černého bezu.

„Bude to chtít tak třikrát sto tisíc,“ řekl mi úředník, který mi dům předával. „Za to ovšem pořídíte sotva základní vybavení.

Jenom se podívejte na ty žlaby a plot… Zahrada je džungle. Váš prastrýc musel být skutečně svérázný člověk, když tu žil bez elektriky a bez plynu. Střecha je složitá, mansardová, z prejzů…

Samozřejmě kaput. Taky je to všechno skrznaskrz vlhké. Máte mimořádné štěstí, že se tu neuchytila dřevomorka, to už by dávno nebylo co restituovat. Ale i tak jsou okenní rámy shnilé… Pohromadě je drží jenom ten nátěr. Jestli chcete, můžu vám dohodit nějakou šikovnou stavební firmu, ale snad byste měl nejdřív zkusit, jestli to nebude zajímat památkáře… Víte, problém je v té skládce; pokud vím, zdaleka není rozhodnuto, jestli se bude asanovat a rušit, nebo naopak rozšiřovat. Pokud by se měla uskutečnit ta druhá varianta… Být vámi, prodal bych to. Třeba i hodně pod cenou.“

Poděkoval jsem a řekl, že si to rozmyslím.

Samozřejmě nebylo co. Neměl jsem tři sta tisíc, neměl jsem ani třicet a momentálně ani tři. Vždycky jsem měl jen to, co jsem si dokázal vydělat malováním, které bylo podle jedněch staromilské a podle druhých nestálo za nic. Jen jeden blázen z umělecké revue, která nepřežila druhé číslo, viděl na mých plátnech chvějivé světlo, boucherovskou paletu a fragonardovské uchopení syžetu (článek jsem si vystřihl). Ostatní o mně sotva ztratili slovo, neboť jsem pro ně byl absurdní a snad i komický epigon mistrů, jejichž umění fosilizovalo už před Francouzskou revolucí. Jak jsem mohl tušit, proč maluju právě takhle? Byl jsem spokojen, že můžu dělat, co dělám rád, dokud mě k boucherovské paletě a fragonardovské rozvernosti inspirují bujné tvary jisté rokokově frivolní devatenáctileté slečny, a bylo mi lhostejné, zda se to kritikům líbí či ne. Samozřejmě jsem občas zkusil namalovat i něco jiného; ale výsledek byl stejný.

V té slečně jsem se pochopitelně mýlil, jako se člověk od kumštu v lásce mladých dívek mýlívá; když časem zcela zákonitě odešla za svým druhým (a mladším) milencem, o němž jsem neměl tušení, a který si ji na rozdíl ode mě chtěl vzít a taky vzal, přemýšlel jsem nějaký čas místo o malování (a milování) o všelijakých mystériích (snad i proto, že jsem právě neměl na to, abych se řádně opil), dokud jsem jednoho dne nedostal vyrozumění, že kdysi vyvlastněný dům mého prastrýce Huga, na kterého jsem si sotva pamatoval, se mi vrací jako jedinému pozůstalému členu rodiny Dekampů.

Tehdy jsem měl na Vinohradech pronajatý výše zmíněný suterénní ateliér, v němž jsem i nocoval na onom obscénním kanapi, a protože nájem za tu díru pohltil takřka všechno, co jsem si svým malováním dokázal vydělat (vskutku vydělat; neboť i dnes lze najít milovníky Hradčan a říjících jelenů), uvítal jsem problematické dědictví jako dar z nebes. Přes všechny nevýhody a nedostatky to byl můj dům, a ke stěhování mi postačil dvoukolák a tři cesty tam a zpátky. Prostopášný divan jsem ponechal osudu i s nostalgickými vzpomínkami, když se mu při odtažení od stěny ulomily tři nohy.

Prozatímně jsem se utábořil v jediném pokoji, kde nebyla vytlučená okna. Postavil jsem si malířský stojan do arkýře. Molitanovou matraci, za kterou jsem vydal polovinu úspor, jsem položil do historické postele (která jistě pamatovala prastrýce Huga), když jsem z ní vyhodil prastarý, plesnivý a od myší prožraný slamník a celou ji řádně vydrhl a usušil venku na slunci. Na molitan jsem rozložil deku a spací pytel, na noční stolek s mramorovou deskou jsem postavil budík a mosazný svícen, vyhnal jsem zatuchlinu celodenním větráním a pálením čarodějných bobulí (natrhaných na vlastní zahradě), a když rudé slunce zapadlo v hejnech havranů za stolovou horou, zdravě unavený jsem se nasoukal do svého chatrného spacího pytle a čekal na první sen pod vlastní střechou; protože prý to, co se člověku zdá první noc v novém bydlišti, se mu beze zbytku splní.

Jenže sotva se mi vůbec něco zdát začalo, probudilo mě železné klepadlo.

1. OČI ZLA

Nahmatal jsem zápalky, rozsvítil svíčku a podíval se na budík.

Bylo krátce po půlnoci.

Ve svém bývalém ateliéru jsem často chodíval spát až k ránu. I tady bych byl ještě čmáral do skicáře nebo četl některou z plesnivých knih, které jsem našel v koši na půdě (byla mezi nimi i prastrýcova vědecká pojednání a není nad to, přečíst si před spaním o příčině vzniku zrakového klamu u Poggendorfových obrazců nebo rovnou o spalování mrtvol), kdybych byl měl něco lepšího než svíčku. Návštěvy jsem byl zvyklý přijímat v kteroukoli denní i noční dobu, když zaklepaly na okno těsně nad chodníkem; jenomže zatímco u mého starého doupěte poblíž Riegrových sadů byl nejen chodník, ale i pouliční osvětlení, Kavalírka se s příchodem noci měnila v cosi podobného opuštěnému bojišti. Tudíž jsem se chvíli v duchu ptal, kdo a odkud přichází a co ode mě může chtít, a proč vůbec klepe na dveře domu, v jehož oknech je tma a který je evidentně neobydlený, načež jsem vylezl ze spacího pytle, šel k pootevřenému oknu, otevřel jsem docela a vyklonil se ven.

Všechno, co jsem ve tmě rozeznal, byl kdosi v plášti a klobouku, spíš pouhý stín; tvář, kterou pozvedl, když zaslechl vrznutí okna, se zdála být jenom o málo bledší skvrnou.

„Pokud někoho hledáte,“ řekl jsem, „asi vám neporadím. Bydlím tu teprv od včerejška a na sídlišti okolo se vůbec nevyznám.“

„Pan de Campo?“ zeptal se tichým zastřeným hlasem.

Skutečně vyslovil moje jméno de Campo, navíc s neobvyklým akcentem na poslední slabice. Jako by to napsal rokokovým písmem s ozdobnými kudrlinkami…

Nemůžu říct, že bych byl právě měl na podobné vtípky náladu, a odpověděl jsem snad poněkud nevrle: „Dekamp… Ne de Campo.“

„Ano, vím,“ řekl, „samozřejmě. Domníval jsem se… Ale ne, to není důležité. Myslíte, že mě pan de Campo může v téhle pozdní hodině přijmout?“

Nezdálo se mi, že bych ho byl už někdy viděl nebo slyšel jeho hlas. Ale protože se choval vcelku zdvořile, i když na tom svém nesmyslu trval, a já už byl tak jako tak vzhůru, natáhl jsem si kalhoty, vzal svícen, sešel po schodišti a odstrčil rezavou petlici.

„Mondié,“ řekl ten divný host a rozmáchle smekl svůj klobouk se širokou krempou, „vy sám…?!“

Jak se přitom v plápolavém světle svíčky zabělaly jeho husté vlasy, odhadl jsem jeho věk na cosi okolo čtyřicítky; ale právě tak mu mohlo být o deset víc, pokud to byl jeden z těch šťastných typů, kterým vlasy nepadají, jen šedivějí, a jejichž tváře jsou po léta stále stejně růžové. Zeptal jsem se ho, zda mě odněkud zná.

„Kdo by vás neznal?“ odpověděl. „Kdekdo vás zná.“

Bezděky jsem se zasmál. „A kdekdo mě taky nezná,“ řekl jsem.

„Co pro vás můžu udělat?“

Tak narychlo ode mě mohl chtít leda nějakou mazanici Hradčan nebo koňské hlavy, dárek k svátku či k narozeninám. Někdo z mých poťouchlých kolegů, kterým jsem předevčírem vyprávěl o svém kuriózním dědictví, ho za mnou nejspíš poslal rovnou z hospody. Nebylo by to poprvé.

„Nerad bych o tom mluvil takhle venku,“ řekl. „Promiňte, jestli se chovám poněkud –“

„Ale jen račte dál,“ řekl jsem. „Vzhledem k vůčihledné zchátralosti mého letohrádku se můžete chovat, jak chcete. Půjdu napřed, abych vám posvítil.“

„Je to pro mě čest, pane.“

Stoupali jsme nahoru po dvakrát lomeném schodišti; když jsme došli na širokou podestu, návštěvník se zastavil a řekl: „Vidím, že vskutku není právě nejvhodnější hodina k návštěvě. Velice se omlouvám…“

Zastavil jsem se také a ohlédl; muž rozpačitě odvrátil zrak od plesnivé stěny, na kterou zaujatě hleděl, rozhodil rukama a dodal:

„Čtvrt hodiny po půlnoci…“

„Neomlouvejte se,“ řekl jsem. „Nevhodný není čas, ale dům.

Ostatně ještě pořád můžete odejít.“

Prudce zavrtěl hlavou. „Ne, ne… Ta věc spěchá a nemůžu se obrátit na někoho jiného.“

Šel jsem tedy dál po schodech s tím podivínem v patách a nahoře u dveří jsem řekl: „Tudy, pane; považujte to za přijímací salon.“

Nemohl jsem mu nabídnout víc než rozvrzanou thonetku; sám jsem se posadil na postel a svíčku postavil na noční stolek. Podivný příchozí mlčel a zadumaně se rozhlížel po místnosti, které jen měkké světlo svíce dávalo zdání obyvatelnosti.

„Říkal jste, že ta věc spěchá,“ připomněl jsem mu.

Odtrhl oči od holé zdi. „Omlouvám se,“ řekl s mírným úsměvem. „Zaujaly mě ty boucherovské nymfy… Tak tedy k věci, pane de Campo.“ Naklonil se ke mně a takřka zašeptal: „Jde o mou sestru.“

„Aha,“ já na to, „portrét. Proč ne. Jestlipak by mi vaše sestra mohla posedět aspoň ke skice? Podle fotografie se to samozřejmě taky dá zvládnout, ale je to svým způsobem švindl. Já vím, jestli to má být překvapení… No, nějak to uděláme.“

„Ale ne, pane… To je omyl. Nejde o portrét.“

„Když jste se zmínil o Boucherovi, myslel jsem si, že narážíte na mou práci. O co tedy jde?“

„Jde o mou sestru Germaine,“ prohlásil a jméno vyslovil jako Žermén.

Na to jsem řekl, co by asi v té chvíli řekl každý svobodný a poněkud nonkonformě žijící muž, totiž že jsem o jeho sestře jménem Žermén v životě neslyšel; můj podivný půlnoční návštěvník prohlásil, že za mnou taky nevážil cestu proto, že bych jeho sestru měl znát, jelikož předpokládá, že ji neznám (oddychl jsem si).

„Zato je obecně známo,“ pokračoval, „jak důležitou roli jste hrál v aféře rodiny de…“ Odkašlal si. „Nechci být indiskrétní; ale psaly o tom přece noviny a o celé věci se dlouho mluvilo. Připomínám to hlavně proto, že to snad dostatečně vysvětluje, proč jsem vyhledal právě vás.“

Nevysvětlovalo mi to vůbec nic. Zato jsem si všiml, že mu dole pod tou upíří pelerinou vykukují světlé nohavice, které mohly docela dobře patřit k pyžamu, a že má na nohou podobné trepky jako já. Tuhle část města jsem skutečně moc neznal, ale věděl jsem, že hned za novým sídlištěm je rozsáhlý areál sanatoria pro duševně choré. Upozornil mě na to jeden z mých přátel s milou připomínkou, že aspoň nebudu mít do blázince daleko.

„Tu ubohou Germaine,“ pokračoval noční návštěvník, „dala naše nevlastní matka zavřít do kláštera. Prý proto, že se stýkala se šlechticem, který je o dvacet let starší… Germaine je sedmnáct let a je nevinná jako lilie. Není na tom ani zbla pravdy… Jde o to prokleté dědictví po Saint-Croixech… Germaine stála v cestě, proto musela do kláštera. Ale to není to nejhorší, co se stalo, pane de Campo.“ Zarazil se a omluvně se pousmál. „Promiňte, že jsem se nepředstavil; zpočátku jsem byl přesvědčen, že mě budete znát, stejně jako já znám vás. Teď si uvědomuji, že… Ale budiž; jsem Jean-Loup de B… Rodové jméno s vaším dovolením zatím zamlčím. Ujišťuji vás, že jde o jméno s bohatou a poctivou minulostí.“

Protože se odmlčel, řekl jsem, že podle mého názoru nejsou jména to nejdůležitější. „Jak kdy,“ na to on. „Jak kdy… Přesto jsem rád, že se na to díváte právě takhle.“

Jak jinak jsem se na to asi měl dívat? Blázen si přece může vyfantazírovat jméno, jaké chce.

„Co horšího se ještě stalo?“ zeptal jsem se.

„Sestra včera z kláštera zmizela,“ pokračoval. „Prý se to stalo po večerní mši. Nikdo neví jak, nikdo neví kam. Její macecha tvrdí, že utekla sama… za tím svým nepatřičným milencem. Je to nesmysl, pane. Není to její milenec a také jím nikdy nebyl. I když bych mohl mít jisté výhrady, znám ho jako čestného člověka.

Kdysi byl přítelem našeho otce a je odhodlán Germaine hledat, dokud ji nenajde. Ale on není ten nejvhodnější muž pro takový úkol, obávám se… Tuhle věc nevyřeší aristokrat, který je přinejmenším svázaný konvencemi. Proto jsem vás přišel poprosit, abyste mu byl poblíž.“

Zasmál jsem se. „Protože jsem dobrodruh?“

I Jean-Loup se mírně pousmál; ale jeho přikývnutí bylo úzkostlivě zdvořilé.

„V tom případě mi snad odpovíte na pár otázek, pane Jeane-Loupe de B…,“ řekl jsem.

„Vy tedy – souhlasíte?“

Pokrčil jsem rameny. „Pokud mi důvěřujete…?“

Mírně se uklonil. „Komu bych měl důvěřovat, když ne rytíři de Campo?“ řekl. „Pane, váš erb se třemi černými pantery ve stříbrném poli byl po celá staletí erbem čestných bojovníků. To je obecně známo – právě tak jako vaše šlechetné a odvážné skutky.

Proto jsem za vámi přišel. Tažte se, na co chcete, pane.“

„Hovořil jste o jakémsi prokletém dědictví.“

„O dědictví po vymřelém rodu de Saint-Croix,“ pokývl. „Je to dědictví snad trochu neobvyklé, neboť jde o jeden jediný předmět: žaltář pocházející ze šestnáctého století. Samozřejmě má historickou cenu, ale… Poslední ze Saint-Croixů, Raoul, byl velmistrem tajného společenství Bratří živlů, o němž už dnes mnoho nevíme… Říká se, že ta společnost i se svými podivnými rituály byla jenom jakási romantická hra… Ale nebyla. Bratřím živlů byli blízcí i Sendivoj, doktor Dee, Tadeáš Hájek z Hájku a další osobnosti –, dokonce sama Jeho císařská Milost Rudolf II.“ Na okamžik se odmlčel a pak řekl, možná poněkud váhavě: „Žaltář Saint-Croixů totiž není běžné psalterium; je tak označován jen pro nedostatek vhodnějšího pojmenování.“

„Pokud to není kniha žalmů, co to tedy je?“

Host se napřímil a jeho pohled na mně spočinul vážně a jaksi slavnostně. „Je to brána hermetických věd,“ řekl. „Je to klíč k mnoha zapomenutým tajemstvím bílé magie; a mezi nimi, pane de Campo, je i největší, nejcennější a nejsvětější relikvie Bratří živlů… Svatý Grál.“

„Neříkejte. Svatý Grál…? To je přece pohádka.“

„Pohádka… Ano. Ale ta vždycky sloužila jenom k zamlžení pravé podstaty Grálu.“

„Chcete říct, že nejde o pohár s Kristovou krví?“

„Samozřejmě že ne. Jde o cosi… bezmezně mocného. Grál je hlavně síla. Slouží tomu, kdo ho vlastní. Dokáže všecko na světě, ovládá život i smrt. Snad ani nepochází ze Země, možná přiletěl před věky odkudsi z hlubin vesmíru jako vyjádření čísi všechno překonávající vůle. Kdo z nás to může vědět? Ani samotní Bratři živlů jeho původ neznali.“

„To ovšem taky zní jako pohádka,“ řekl jsem. „Nezdá se mi logické, že by tu sílu nevyužili, když slouží tomu, kdo ji vlastní.“

„Nevyužili ji…? A co když k některým historickým událostem došlo právě silou Grálu? Což můžeme vědět, zda některé bitvy či revoluce by byly nedopadly opačně, zda by některé války skutečně skončily mírem, zda by mnohé vznešené hlavy panovníků padly, či nepadly pod mečem kata –, kdyby o tom nebyl rozhodl Grál?“

„A vy věříte, že Raoul de Saint-Croix ukryl do žaltáře návod, jak s Grálem zacházet?“

„Žaltář sám je klíčem; ale jen pro toho, kdo pochopí.“

Neodolal jsem, abych se neusmál. „Takže tenhle Grál je vlastně džin, místo v láhvi ukrytý v knize?“

„Nežertoval bych o tom, pane… I když vaše přirovnání je vcelku výstižné.“

„Kdo má tu knihu teď?“

„Naše nevlastní matka. Ale jako dědictví po našich skutečných rodičích patří žaltář mé sestře.“

„Proč ne vám?“

„Zřekl jsem se dědictví v její prospěch. Nemělo pro mě smysl.

Pane de Campo – četl jsem Voltaira, Rousseaua, ale i Aristotela a Platóna. Studoval jsem bibli, a to včetně textů, které z ní byly vyřazeny… Knihu Jasherovu, svitky od Mrtvého moře… Nevěřím, že jakákoli byť zázračná moc dokáže změnit svět k lepšímu…

Ptáte se, proč tomu nevěřím, pane? Sám jste to řekl: Protože by k tomu byla už dávno využita; ale sami přece vidíme, že nemohla být. Spíš se bojím, aby nebyla zneužita, jako bylo doposud zneužito všechno, co mělo sloužit pokroku…“ Povzdychl si. „Navíc nevím, jak klíče k vyvolání Grálu použít.“

„Vaše sestra to ví?“

Pokrčil rameny. „Těžko říct, pane. Snad… Otec to nevěděl, ač se to celá léta snažil pochopit. Díky jemu byla Germaine odmalička Grálem posedlá. Už jako dítě věřila, že ho jednou ovládne a s jeho pomocí uskuteční řadu svých šlechetných a krásných úmyslů. Víte, pane – je přece docela dobře možné, že Grál se jaksi… sám zdokonaluje. Že už není slepou silou jako před staletími a že rozeznává, komu sloužit a komu ne. Třeba čeká, až přijde ten pravý… A proč by to nemohla být Germaine? Mohla, pane. Třeba jenom pro ty své bohulibé plány.“

Ještě včerejší noc jsem strávil v suterénu na ohavném kanapi a nevěděl jsem nic o Germaine, Jeanu-Loupovi de B… a žaltáři Saint-Croixů.

Plamínek svíčky se chvěl v průvanu a růžová tvář mého návštěvníka, lemovaná bílými vlasy, trčela z temného pozadí jako rokokový portrét.

„Pocházíte z Francie…?“ zeptal jsem se.

„Ano, pane.“

„Mluvíte velmi dobře česky.“

„Samozřejmě bych mohl hovořit francouzsky, ale mělo by to smysl? Obávám se, že byste mi nerozuměl.“

Přikývl jsem a můj host pokračoval: „Žijeme tu od roku sedmnáct set devadesát dva a nebyli jsme sami, kdož odešli do tehdejšího Rakouska. I když mnozí z nás, kteří četli takové věci jako Contract social, uvítali zboření Bastily, těžko mohli pochopit jakobíny a gilotinu. Patřili k nim i vaši předkové, pane de Campo.“

„Vidíte,“ řekl jsem. „Zapomínám na to.“

Nebyla to pravda, nikdy jsem to nevěděl. Neměl jsem ponětí o třech černých panterech ve stříbrném poli, natožpak o tom, že moje příjmení Dekamp (které jsem odjakživa považoval za dědictví po nějakém německém pradědečkovi) se někdy psalo de Campo.

„Vraťme se k vaší sestře,“ řekl jsem. „Zmizela z kláštera a nikdo neví jak. Vzhledem k tomu, že je pryč, nemusí nás už zajímat, kudy se dostala ven. Potřebujeme vědět, kam zmizela.“

„Tuším to,“ řekl, „a děsí mě to… Sám víte, že se dnes do Čech vracejí různé řády; vláda je v tom velice benevolentní, netáže se po jejich smyslu a je ochotna vracet jim majetky, přestože jejich původ a vlastnické právo na ně bývají i sporné. Některé z těch řádů samozřejmě známe, jsou to johanité, maltézští a tak dále. O jiných se toho ví málo a mnohdy i to, co je o nich známo, je jen maska něčeho jiného.“

„O takových řádech jsem v životě neslyšel.“

„Existuje řád takzvaných Tichých kapucínů,“ řekl. „Jeho členy nikdy neuslyšíte a neuvidíte; v případě, že se beze styku s veřejností nemohou obejít, zastupují je světské osoby.“ Naklonil se ke mně a ztišil hlas: „Víte, pane… Někdy se jim dokonce říká – Mrtví bratři.“

„Proč, proboha?“

Pokrčil rameny. „To nevím… Snad by to věděl někdo, koho zpovídali; ale oni prý zpovídají pouze umírající. A těch se pochopitelně zeptat nemůžeme…“

„Usadili se u nás?“

„V Záhrobí,“ řekl. „Je to nepatrné městečko ve Středohoří, na staré okresní silnici, která už dávno ztratila význam. Klášter je sice v rozvalinách, před dvěma sty léty vyhořel –, ale Tiší kapucíni, nebo,“ opět ztišil hlas, „Mrtví bratři, chcete-li – za jeho zborcenými zdmi přesto žijí a předstírají, že slouží bohu. Věřte mi – oni slouží něčemu zcela jinému.“

„A vy myslíte, že právě oni unesli Germaine?“

„To je nabíledni, pane. S její pomocí chtějí získat žaltář Saint-Croixů. Naše macecha ho uložila v bance; tam se nedostanou ani s pomocí černé magie. A tak předpokládají, že dosáhnou svého vydíráním. Jenže té ženě na osudu Germaine nezáleží a věří, že k rozluštění podstaty Grálu ji nepotřebuje. Myslí, že tajemství odhalí sama – až přijde čas. Už léta shromažďuje informace o středověkých kryptogramech a tajných abecedách, také o některých metodách dávných alchymistů, zajímá se i o mesmerismus a hledá tajný smysl tarotových karet. Je to žena zločinná, která si s Tichými kapucíny nijak nezadá. Vyznává temné síly a má jistou, byť omezenou moc… Tou také omámila otce, když naše matka zemřela. Pane…,“ ztišil hlas až do sotva slyšitelného šepotu, „věřím, že matku zabila; a později, když se vloudila do naší rodiny, pro žaltář Saint-Croixů zavraždila i otce.“

„Jak by to mohla udělat?“ řekl jsem. „Dnešní metody soudního lékařství jsou natolik pokročilé –“

„V dnešní době,“ řekl, „exaktní věda nepřipouští, že k vraždě postačí magická moc. Proto může – a vlastně musí – různá náhlá úmrtí klasifikovat jako mozkové či kdovíjaké příhody, zatímco jde o něco docela jiného.“

„Nechtěl jste uvádět jména,“ řekl jsem. „Přesto byste mi snad mohl sdělit jméno vaší a Germaininy macechy. Mohl bych se s ní střetnout – a nemusel bych ji poznat.“

„Jenom nečekejte nic zvláštního,“ odpověděl. „Vrátila se ke svému příjmení. Jmenuje se Marie Černá a bydlí v ulici Pod skalami, v čísle devět.“

„Je to i vaše bydliště?“

„Ne… Od smrti otce tam nebydlím.“

„A vaše sestra Germaine?“

„Té ovšem nezbývalo, než bydlet u ní. A bydlela tam až do svého odchodu do kláštera.“

„Nepostavila se proti tomu?“

„Nevím, pane… Nebyl jsem u toho, když Germaine… Ale snad byla svým způsobem ráda, že se vymaní z vlivu své macechy.

Navíc není plnoletá; musela by se podřídit, i kdyby byla nechtěla.“

„O který klášter jde?“

„Je to klášter řádu Karla Boromejského u starého gotického kostela pod Emauzy… Býval tam špitál, který řeholnice obnovily.“

„Policii o tom uvědomit nechcete, pane Jeane-Loupe? Snad by to bylo patřičnější, než se obracet na soukromníka?“

„Ne, pane de Campo… To ne. Obávám se, že policii by to ani v nejmenším nezajímalo.“

„Dobrá, pane Jeane-Loupe de B…,“ řekl jsem, „vážím si vaší důvěry a udělám, co se dá. Ještě mi řekněte, kde najdu přítele vašeho otce, který se rozhodl Germaine zachránit, i když, jak jste řekl, je zatížen aristokratickými konvencemi. A kde najdu vás, kdybych vám chtěl podat zprávu…?“

„Mě, pane de Campo,“ odpověděl, „najdete…“

Přerušilo ho trojí zabouchání, které se rozlehlo celým domem s několika strašidelnými ozvěnami.

„Promiňte,“ řekl jsem, „takhle to zní, když někdo zaklepe tím předpotopním klepadlem na vrata. Co nejdřív si tam namontuju zvonek, protože, jak se zdá, je tady zvykem chodit na návštěvy po půlnoci.“

Otevřel jsem okno v arkýři a vyhlédl; před vraty do mé zpustlé zahrady stáli dva muži v bílém a ve sporém přísvitu světel ze vzdáleného sídliště se ke mně zdola obrátila tvář neznámé ženy v kabátě, volně přehozeném přes ramena; pod jasným nebem byla chladná noc.

„Promiňte,“ zavolala na mě, „neviděl jste tady muže v ústavním pyžamu… Možná v nějaké dece a klobouku…?“

Odpověděl jsem, že udělá nejlíp, když půjde nahoru.

„Ne,“ řekl za mnou tiše Jean-Loup. „Jen je nepouštějte do svého domu, pane de Campo. Nedopusťte, aby překročili práh. Nemuselo by se vám to vyplatit. Půjdu sám. Nezapomeňte, prosím, co jsem vám řekl. Možná si myslíte, že je to jen pohádka; ale ručím vám svou ctí, že není.“

V téhle chvíli jsem už samozřejmě nepochyboval, že jsem strávil hodinu s bláznem. Neodporoval jsem mu, vzal jsem svíčku, otevřel dveře na chodbu a řekl: „Posvítím vám, pane Jeane-Loupe de B…“

Uklonil se, nasadil si klobouk a řekl: „Bude mi ctí; díky, pane de Campo.“

Pak jsme sešli po schodišti.

Když jsem otevřel, stála žena opodál a u domovních vrat ji vystřídali ti dva v bílých pláštích. Nebyly to žádné nevábné zjevy, jak by se snad dalo očekávat; byli to prostě ošetřovatelé duševně chorých. Přesto byl jeden z nich poněkud nápadnější; šilhal tak krutě, že jsem si toho všiml i v plápolavém světle plamínku svíčky.

Zamručeli cosi na pozdrav, a jakmile můj noční host vyšel ven, vzali ho v podpaží a víc ho nesli, než vedli, ke vratům zahrady.

„Bonsoir,“ zavolal na mě ještě, otáčeje hlavu přes rameno. „Bonsoir, mon chevalier. Kam jdu, tam jdu, až tam dojdu, nebudu tam.“

Teprve když vyšli na ulici, vykročila žena ze stínu; ve světle svojí svíčky jsem uviděl brunetu, snad třicetiletou, v uniformě ošetřovatelky pod kabátem přehozeným přes ramena. „Doufám, že vás příliš neobtěžoval,“ řekla. „Považoval vás za rytíře?“ Zeptal jsem se, proč myslí, že mě považoval právě za rytíře. „Oslovil vás mon chevalier,“ odpověděla. „To přece znamená můj rytíři.“

„Myslel jsem, že Chevalier byl francouzský zpěvák,“ zasmál jsem se. „Říkáte, že ve mně viděl rytíře, dokonce snad s mečem a v brnění? Chudák.“

„Předpokládám, že vám taky vykládal o ukrytých pokladech?

Je to jeho fixní idea. Celkem běžný případ. Jinak je docela neškodný… Něco takového by se nemělo stát, samozřejmě; omlouvám se vám za to, pane –“

„Jindřich Dekamp,“ řekl jsem. „Nemusíte se omlouvat. Ne, nevykládal o žádných pokladech. Ačkoli možná ano, ale já neumím francouzsky – vždyť jsem si ani nebyl jistý, jakou řečí mluví. Poslouchal jsem ho, protože se mi zdálo, že to potřebuje… Bylo mi ho prostě líto. Ale snad byste mi taky měla říct své jméno. Pro všechny případy…“

„Ale jistě,“ usmála se. „Samozřejmě… Marie Černá, vrchní sestra z psychiatrické kliniky. Na shledanou.“

Když odešla za svými muži a v dáli dozněl motor sanitky, uvědomil jsem si, že se usmívala jenom rty. Její oči jako by přitom hleděly z noční tmy…

Oči bez tváře… Osamělé oči zla.

2. JAN VLK

Zbytek noci nestál za nic. Co chvíli jsem se probouzel ze zmatených snů vylekaný a zpocený, až jsem se nakonec vysoukal ze spacího pytle, otevřel okno dokořán a zabalený do přikrývky jsem s cigaretou v ruce pozoroval, jak hvězdy hasnou jedna po druhé, jak se do pusté zahrady pomalu vkrádá ranní šírání, a poslouchal jsem první nesmělá tíknutí probouzejících se ptáků.

Zdálo se mi, že už je den, když jsem se konečně zvedl a celý rozlámaný se šel umýt do přízemí k jedinému vodovodnímu kohoutku, který v domě fungoval. Pak jsem postavil plechový šálek na sporý ohýnek suchého lihu, abych si uvařil ranní kávu. Teprve tehdy jsem mrkl na budík a viděl, že není ani pět hodin… Když jsem srkal horkou kávu a přikusoval včerejší suchý rohlík s kouskem okoralého sýra, přemýšlel jsem o své noční návštěvě.

Mohl bych to celé odbýt jako sice málo uvěřitelnou, ale přece jen možnou příhodu: uprchlý blázen s fixní ideou, který se v nočním městě nedokáže orientovat, a protože jeho utkvělé představy jaksi souvisejí s pradávnými tajemstvími, zcela pravděpodobně vyhledá to nejzpustlejší, nejtajuplnější stavení v okolí, na jehož dveře zaklepe… Ale odkud ten chudák, který si dával jméno Jean-Loup de B… (o rodovém jménu mluvit nechtěl), znal moje příjmení? Jak mohl vědět, že mě najde právě tady? Co znamenaly jeho poznámky o jakési aféře v novinách? Měl jsem skutečně francouzské předky, kteří nosili v erbu tři černé pantery ve stříbrném poli? A byly jeho přesné údaje o bydlišti vrchní sestry Marie Černé, o klášteru sester Karla Boromejského a o řádu Tichých kapucínů v Záhrobí (existovalo vůbec podobné městečko?) také jen výplodem jeho chorého mozku…?

Potom jsem si položil další otázku, na kterou jsem neznal odpověď: proč jsem vlastně Marii Černé zapřel, že se mnou její pacient mluvil o Svatém Grálu? Protože to podle jeho slov byla jeho nevlastní matka? Nebo snad pro to, co na mě zavolal, když ho odváděli? Co to vlastně znamenalo? Kam jdu, tam jdu, až tam dojdu, nebudu tam – byl v tom snad nějaký tajný, skrytý smysl?

Nebo to jenom potvrzovalo jeho duševní chorobu?

Ten pošetilý slib, který jsem mu dal…

Celkem vzato (jako obvykle) jsem neměl na práci nic, co by se nedalo odložit. Mohl jsem tedy udělat alespoň jedno – přesvědčit se, zda existuje dívka jménem Germaine, která zmizela z kláštera pod Emauzy. Ale dřív, než se o to pokusím, musím se ujistit, že existuje i můj návštěvník, protože jeho noční zjevení v mém domě se mi zdálo stále méně pravděpodobné – přestože se nakonec zdánlivě vysvětlilo.

Vydal jsem se tedy nejdřív k rozsáhlému areálu sanatoria. Byla to velká skupina přízemních i jednopatrových pavilonů ve velké zahradě za vysokou zdí, nahoře ještě zvýšenou ostnatým drátem na půlmetrových kovových sloupcích. U vjezdu byla samozřejmě obvyklá vrátnice a bylo dost obtížné vysvětlit vrátnému, proč se zajímám o jednoho z pacientů, se kterým jinak nemám nic společného. „Zavolám vám doktora Šmída,“ řekl mi nakonec ten komisní muž, „snad na vás bude mít čas.“

Chvíli jsem čekal, než mi pokynul a podal sluchátko okénkem.

„Tak prosím,“ řekl mi. „Doktor Šmíd…“

„Jmenuju se Dekamp, bydlím tady v sousedství,“ řekl jsem do telefonu. „Promiňte, že vás obtěžuju, pane doktore…“ Stručně jsem mu vylíčil svou noční příhodu.

„Vím o tom,“ řekl doktor. „Vrchní sestra mě informovala. Můžu vám jen poděkovat, že jste byl tak trpělivý. Oč se vám jedná, pane Dekampe?“

Řekl jsem cosi o tom, že se mi jeho pacient zdál vcelku normální, že je mi toho muže líto a že bych pro něj rád něco udělal – aspoň to, že bych ho občas navštívil, pokud ovšem nemá rodinu, kterou by třeba obtěžovalo, že někdo neznámý…

„Ale kdež, to je chvályhodné,“ odvětil doktor Šmíd. „I když nemůžu říct, že by pan Vlk neměl rodinu.“

„Jmenuje se Vlk?“ řekl jsem.

„Ano, Jan Vlk.“

„Jeho mladší sestra prý vstoupila do nějakého řádu.“

„O jeho rodinných poměrech se s vámi samozřejmě bavit nemůžu, to snad chápete…“

„Jistě, pane doktore. Víte… Nezdálo se mi pravděpodobné, že by mohl mít sedmnáctiletou sestru.“

„Panu Vlkovi je šestadvacet.“

„To je neuvěřitelné. Myslel jsem, že je to přinejmenším čtyřicátník.“

„Jeho choroba se podepsala na jeho vzhledu… To se stává, pane… ano, Dekampe. Dost zvláštní jméno. Promiňte, volají mě.

Navštěvovat pana Vlka samozřejmě můžete – o návštěvních hodinách a pokud bude v pořádku.“

Poděkoval jsem a vrátil sluchátko do okénka.

„Ten pan Vlk,“ řekl mi vrátný, který samozřejmě poslouchal, „to je náramnej koumes. Už nám utek třikrát a nikdo neví jak.“

„Copak se pokoje nezamykají?“ zeptal jsem se.

„Jak kdy,“ na to vrátný. „Některým pacientům by to mohlo zhoršit psychický stav, kdyby věděli, že jsou pod zámkem. Tenhle Vlk… No, vlastně je to skoro normální člověk jako vy nebo já. Je na pokoji s obyčejnýma nervákama… Čerti vědí, co ho to vždycky popadne, že nám zmizne ze špitálu. Ale nikdy venku nic neproved a taky nikdy neutek daleko.“

„Kam utíkal?“

„Na Kavalírku. Je to kousek odtud, asi to znáte… Ta zřícenina v Jilmový ulici. Tak se to tam aspoň jmenovalo, dokud to ještě ulice byla. Teď jsou tam jenom tři nebo čtyři baráky a ty asi co nevidět zbouraj, protože se tam má prodlužovat skládka. Vždycky ho tam našli na zahradě u domovních dveří, jak se snaží dobouchat. Jenže tam už dávno nikdo nebydlí, leda toulavý kočky.“

Takže Jan Vlk, což je jenom český překlad francouzského jména, které si sám dal, chodil do mého domu už dřív. Proč? Jen proto, že vzhled zchátralé budovy odpovídal ponurým fantaziím jeho nemocného mozku?

Prchal snad ze sanatoria tehdy, když chorobné představy nabyly vrchu nad jeho normálním myšlením, když se sám pro sebe stal Jeanem-Loupem de B… a hledal pomoc pro svou sestru Germaine?

Škoda že mě nenapadlo zeptat se doktora Šmída, jak se to děvče jmenuje ve skutečnosti; česká výslovnost je obtížná, těžko by tak někdo pojmenoval dceru, která by se svým francouzským jménem měla celý život potíže – leda že by se jmenovala Hermína. Ale i kdybych se byl zeptal, doktor její jméno znát nemusel; Jan Vlk přece nebyl jeho jediný pacient.

Váhal jsem, jestli mám vyhledat ten špitální řád sester boromejek pod Emauzy. Můj noční host mi neřekl, odkud získal informaci o zmizení své sestry z kláštera, takže jsem se na to nemohl přímo zeptat, i kdyby v klášteře rozhovor na podobné téma přímo neodmítli. Ale napadlo mě, že bych si spíš mohl promluvit s Marií Černou, i když mě v noci její pohled vyvedl z míry. Přisuzoval jsem to rozrušeným nervům, podobné příhody člověka nepotkávají každý den, a pohled ženy, která se zabývá blázny, nemusí být vždycky jen měkký a mírný – zvlášť ve chvíli, kdy v noci hledá po okolí uprchlého chovance sanatoria, za kterého je odpovědná.

„Chtěl bych toho moc, kdybych se zeptal, kdy končí službu vrchní sestra Černá?“

„Na tom není nic tajnýho,“ na to vrátný. „Na dnešek sloužila do šesti… Takže je doma, pane.“

3. KOŇSKÝ HNÁT

Ulice Pod skalami stoupala do značně příkrého kopce; po jedné straně měla strmou pískovcovou stěnu, nahoře porostlou sporou trávou, a její protějšek tvořila řada jednopatrových domků.

Přestože vesměs moderní okna a nové fasády dávno zakryly a poničily jejich původní vzhled, nemohly popřít biedermeyerový, jestli ne empírový původ. Číslo devět bylo stejně modernizované.

Pod přistavěným závětřím byl vedle dveří ze světlé laťovky chromovaný rámeček s tlačítkem zvonku a vizitkou MARIE ČERNÁ.

Zaváhal jsem, když jsem si uvědomil, že vrchní sestra přišla z nelehké noční služby, a že ji nejspíš vyburcuju z prvního spánku.

Podvědomě jsem zkusil kliku; samozřejmě bylo zamčeno. Ale protože jsem se sem nechtěl vracet odpoledne (od sídliště u Kavalírky jsem musel autobusem a pak ještě tramvají a kus pěšky), řekl jsem si, že nějaké to vynadání snesu, a zazvonil jsem.

Téměř okamžitě se nahoře otevřelo okno.

„Co si přejete?“ zeptal se hlas, který jsem už znal.

„Jsem trochu v rozpacích,“ řekl jsem, „přišel jsem jen díky své neomluvitelné zvědavosti a nevím, jestli vás neokrádám o spánek.“

„Pan Dekamp…?“ řekla. „Ale…?!“

„Jsem rád, že si na mě pamatujete.“

„Na lidské tváře i jména mám paměť dobrou,“ řekla se smíchem. „Ne, neokrádáte mě o spánek. A na co jste zvědavý? Na práci vrchní sestry v sanatoriu chorob nervových a duševních?“

„Do jisté míry,“ řekl jsem. „Ale nejde mi o vaši práci jako takovou. Rád bych se dověděl víc o vašem pacientovi s fixní ideou ukrytých pokladů.“

„Pojďte dál,“ řekla. „Je odemčeno.“

Teprv když jsem stiskl kliku a vešel do chladné předsíně, jsem si uvědomil, že odemčeno nebylo; ale snad jsem poprvé kliku nezmáčkl dostatečně.

Marie Černá mi šla vstříc po úzkých schodech oddělených tenkou příčkou od chodby, která se táhla kamsi dozadu, osvětlená odtamtud prosklenými dveřmi. Bylo vidět, že ani vnitřek domu dávno neodpovídá původní stavbě.

„Promiňte, že vás vedu do kuchyně,“ řekla. „Asi nepohrdnete kávou – a já ji nejradši servíruju tam, ať už hostu, nebo sama sobě.“

„Bydlíte tady sama?“ řekl jsem a pak jsem spěšně dodal: „Ještě jednou se omlouvám; skutečně jsem zvědavý na vašeho pacienta a ne na vaše soukromí, paní Černá.“

Její pohled se ani v nejmenším nepodobal tomu, který jsem viděl (nebo se domníval vidět) v noci. „Na mém soukromí není nic tajného,“ řekla. „Ještě nedávno jsem tu bydlela s nevlastní dcerou… Jsem vdova; můj muž měl dvě děti z prvního manželství; měla jsem je ráda jako svoje, i když nebyly o mnoho mladší než já. Ale všecko vzalo takový divný konec…“

Povzdychla si a ve mně to vyvolalo rozpaky; ale než jsem stačil vykoktat další trapnou omluvu, řekla: „Chtěl jste se dovědět víc o Janu Vlkovi… To s mým krátkým manželstvím taky souvisí. Pacient je totiž můj nevlastní syn, pane Dekampe.“

„Ale vy se jmenujete –“

„Vrátila jsem se k dívčímu jménu. Ale co vlastně očekáváte, že vám o Janovi řeknu? Máte snad nějaké znalosti z psychiatrie?“

„Nemám. Zato se musím přiznat, že jsem vám v noci zalhal. Ze solidarity… Jako když lidi podvědomě fandí lupičům, aby je policajti nedopadli.“

Zasmála se. „No ovšem. Dva suroví biřicové odvlekli chudáka, který se dovolával vašich sympatií. Takže přece jen nemluvil francouzsky, pane Dekampe?“

Během rozhovoru jsme došli do velké kuchyně s příjemným jídelním koutem; posadil jsem se na místo, které mi nabídla, a pozoroval jsem její úsporné a účelné pohyby, když se pustila do přípravy dvou šálků kávy.

Byla to velice pohledná a udržovaná žena se štíhlými lýtky, útlými kotníky, úzkým pasem a dlouhými, přirozeně zvlněnými vlasy; nebyly černé, jak se mi zdály být v noci ve světle svíčky.

Byly tmavě hnědé s měděnými odlesky a harmonicky lemovaly citlivou a nervní tvář s rovným nosem a velkýma, daleko od sebe posazenýma temnýma očima.

Když postavila šálky s kávou na stůl, posadila se naproti mně, nabídla mi cukřenku a řekla: „Předpokládám, že jste zvědavý hlavně na to, co je pravdy na těch pokladech?“

„Neříkal nic o pokladech,“ odpověděl jsem. „Mluvil o své sestře, která prý vstoupila do kláštera. Snad měl pocit, že ho opustila… Ale to je jenom můj dojem, paní Černá.“

„Ta nešťastná Hermína,“ povzdychla si, „se zamilovala do jistého… Ostatně jeho jméno není důležité a nemůže vás zajímat.

Jde o člověka, který je o hodně starší než ona. Jistě chápete, že za ni mám odpovědnost, když její rodiče zemřeli… A protože jí ještě není osmnáct, postavila jsem se proti tomu.“

„To je pochopitelné,“ řekl jsem. „I když je někdy těžké posoudit, zda je podobný nerovný vztah ke škodě nebo spíš k užitku.“

Vzpomněl jsem si přitom na svou poslední lásku; i já byl skoro o deset let starší. Jestli mně byl ten rok s ní k něčemu (pokud neberu v úvahu šest nebo sedm zcela neprodejných Dian a bakchantek), jsem ještě dnes nevěděl.

„Díky své profesi jsem to mohla posoudit z hledisek, jaká jsou laikovi vzdálená,“ řekla Marie Černá. „Znám z praxe řadu podobných případů, které neskončily katastrofou jen se štěstím.“

„Chcete říct, že velký věkový rozdíl je záležitost pro psychiatrii? Odpusťte, že vám to připomínám, ale vy jste si přece taky vzala muže mnohem staršího, než jste sama.“

„Ale ne jako teenagerka. Ve svém věku jsem dobře věděla, co dělám, a co to může obnášet v budoucnosti. Mladé dívky jsou labilní… Snadno podlehnou přesvědčování zkušených mužů v nejlepších letech.“ Zasmála se. „Víte – já těm letům říkám nejhorší.“

„Jako vrchní sestra z psychiatrie jste věřila, že Hermínu napraví klášter, instituce natolik odlišná?“

„Domníváte se, že jsem tomu věřila? Naopak – vůbec se mi nelíbilo, že se rozhodla pro něco takového.“

„Říkáte, že se rozhodla…?“

„Jaký smysl by mělo nutit ji k tomu, prosím vás? Proč bych to dělala? V dnešní době to sice není tak výstřední, jako to snad bývalo dřív, a děvčata tam mohou dokončit své vzdělání… Ale i tak jsem byla proti tomu.“

„Přesto jste nakonec souhlasila.“

„Musel byste znát Hermínu, její zatvrzelost, její adolescentní hysterii… Tak například před rokem přestala chodit do školy – byla už v sextě gymnázia. Základní vzdělání sice má, jenže k čemu je dnes základní vzdělání? Nic jsem s ní nezmohla; nač prý by chodila do školy, když se cítí být povolána k něčemu vyššímu…?“

„Ke službě bohu a bližním?“ zeptal jsem se.

Marie Černá chvíli mlčela; pak ke mně zvedla zrak a řekla:

„Dejme tomu, pane Dekampe. I proto jsem neměla na vybranou; souhlasila jsem. Možná příliš snadno, to připouštím. Ale snad jsem souhlasila i proto, že to bylo menší zlo, než kdyby odešla k tomu muži.“

„Třeba k němu stejně odejde, až bude plnoletá.“

„Nebude na ni čekat.“

„A co když ji miluje?“

„To jsou všechno jen slova,“ řekla. „Miluje… Jak by nestál o děvče, kterému je sedmnáct let, když sám je už ve středním věku? Je mu sedmatřicet, pane Dekampe.“

„Já to skutečně nemůžu posoudit,“ řekl jsem. „Toho člověka neznám a neznám ani Hermínu. Nechtěl jsem vyzvídat; prostě mám zájem o člověka, který v noci vyhledal můj dům, aby se mi svěřil se svými problémy… Bylo mi ho líto a chtěl jsem pro něj něco udělat.“

„Jako neodborník pro něj nic udělat nemůžete.“

Zopakoval jsem jí, co jsem řekl doktoru Šmídovi.

„Nevím, jestli by to k něčemu bylo,“ řekla. „Také byste se s ním nesměl bavit o jeho utkvělých představách. To by mohlo jeho chorobu jen zhoršit.“

„Zmizení Hermíny z kláštera, to byla taky jenom jeho utkvělá představa?“ zeptal jsem se.

Trochu ji to překvapilo. „To vám řekl? Že zmizela?“

„Ano. Samozřejmě jsem to nebral vážně.“

Původně se mi s tím zcela jistě svěřit nechtěla. „No, když to víte,“ řekla mrzutě, „předevčírem večer si milá Hermínka sbalila svých pět švestek a po anglicku se vytratila. Co si budeme namlouvat, pane Dekampe – dalo se předpokládat, že ji nová hra brzy omrzí. Nadšení pro klášter ji náramně rychle opustilo, když se měla podrobit přísné kázni. Tady na tom přece byla mnohem líp. Vzhledem k mým službám v sanatoriu bývala často sama doma a mohla si dělat, co chtěla. Tvrdila mi, že se připravuje na přijímací zkoušky tam či onam, podle toho, co ji právě zaujalo, a bylo to týden co týden něco jiného. Ale co tu dělala skutečně, těžko vědět. Kdopak ví, jestli si sem dokonce nezvala svého milence.“

„Proč tedy chtěla do kláštera, paní Černá? Tím by si přece nijak nepolepšila.“

„Vysvětlení může být různé. Já osobně si myslím, že si tím chtěla vytrucovat oficiální uznání toho absurdního vztahu. Předpokládala, že její milenec, kterému situace vyhovovala, jak byla, udělá všechno pro to, aby ji měl zpátky; a pak by mu byla nasadila nůž na krk. Buď všechno – nebo nic. Jenže to by musela v klášterních zdech vydržet; a to už se u takové sice cílevědomé, ale přece jen charakterově nehotové dívky nedá očekávat.“

„Právě tak se nedá očekávat, že by sedmnáctileté děvče takhle přemýšlelo.“

„Přišel jste snad jako její zastánce?!“

„Ale ne, ne… Vždyť ji vůbec neznám, leda z vyprávění jejího bratra. Nemám ponětí, jaká je ve skutečnosti.“

„Odjakživa byla zvyklá dostat, co chtěla. Otec ji samozřejmě rozmazloval, jak to bývá, a dal jí všechno; zatímco jeho syn po něm nemá nic víc než dědičné zatížení. Sám totiž taky trpěl fixní ideou.“

„Jakou, paní Černá?“

„Byl přesvědčen, že má jakousi prastarou knihu s návodem, jak hledat a nalézat poklady. Žádnou takovou knihu samozřejmě neměl; všechno, co věděl o středověkých a jiných pokladech, vyčetl z knížek různých senzačních módních autorů – Bergiera a Pauwelse, Roberta Charrouxe… Snad i Scotta-Eliotta a Blavatské.“

„Fixní idea z romantické literatury faktu?“

„To není nic neobvyklého. Co lidí má na svědomí jen takový Däniken, ale třeba i Souček? Mýma rukama jich neprošlo právě málo. Mluvili s ufony, viděli létající talíře… Teď se zase nosí Keltové, a tak si za nocí hrají na druidy u všelijakých osamělých kamenů a vzývají tam troly a elfy. Nihil novum sub sole, milý pane Dekampe; lidé kdysi vídali duchy křižovatek, polednice a skřítky, a posedlé ženy obcovaly s ďábly.“

„A tohle jste o svém manželovi věděla od začátku?“

„Ne, to jsem samozřejmě nevěděla. Zdálo se mi, že ví, co chce, a že má svoje pevné místo v prostředí, které si sám vybral. Víte, čím byl? Restaurátorem se specializací na barokní architekturu.

Vzala jsem si ho a věřila, že s ním budu šťastná. Také jsem nějaký čas byla… a snad i nějaký čas po tom, co u něj propukla ta mánie. Upřímně řečeno, dovedl o tom poutavě vyprávět, svým způsobem to souviselo s jeho profesí, a mně to nevadilo, dokud nezačal tvrdit, že má tu hloupou knihu. Věděla jsem, že nic takového nemá, a občas jsem nedokázala předstírat, že mu věřím na slovo všecko, co si ve svém ubohém mozku vybájil ze stránek těch fantastických výmyslů. Chtěla jsem, aby se léčil…“

„To je smutné,“ řekl jsem.

„Teď už ne.“

Vstala, sebrala prázdné šálky a odnesla je ke kuchyňskému dřezu, aby je umyla. „Od jeho smrti už uplynulo hodně času, pane Dekampe,“ řekla.

„Ano, ale přece jenom… jste sama…“

Pohlédla na mě; v té chvíli mě zamrazilo a měl jsem podobný pocit jako v noci. Jakou barvu vlastně měly její oči? Byly temně hnědé, protože skutečně černé oči neexistují; ale někde v hloubce té hnědé temnoty jako by se kmital nepatrný žlutavý plamen přerušovaný vrávorajícími stíny. „Ne, pane Dekampe,“ řekla, „nejsem tak sama, jak by se vám mohlo zdát.“

Vší silou jsem se snažil odolat agresivitě jejího pohledu. Snad se usmívala, ale já to nevnímal. Probouzelo se ve mně něco, co mi nebylo vlastní… Jako by se přede mnou svlékala, až byla barbarsky nahá, jen s opaskem v podobě jakéhosi měděného hada…

Její boky se vlnily ve smyslných náznacích… Byli jsme někde pod pravěkou noční oblohou a nad námi bezhlučně kroužili netopýři… Okolí se ztrácelo v temnotě; jen rudý plápol krvavého úplňku osvětloval nahou ženu přede mnou. Vtahovala mě do něčeho, čemu jsem jen zpola rozuměl; přitom jako by mně cosi panovačně velelo: Vezmi si ji, dokud je čas. Jednou budeš litovat, neuděláš-li to teď. Cítil jsem chlad a od nohou k srdci postupující strnulost, jako bych se měnil v kámen… „Ne, jen to ne, proboha…,“ zachroptěl jsem, když ke mně vztáhla paže, abychom se společně vrhli snad do blížícího se plamenného tornáda, snad do valící se potopy…

„Víte, pane Dekampe,“ řekla do šumění vody, kterou pustila do dřezu, „v psychiatrii používáme různou terapii. Od léků až po hypnózu. Myslím, že jste se právě příliš fixoval na moje oči a snad jste na okamžik upadl do hypnotického spánku. To se citlivým osobám stává. Je to neškodné, pokud se toho nezneužívá, a já samozřejmě neměla úmysl… Je to profesionální deformace, neuvědomila jsem si, že tak snadno podlehnete autohypnóze.

Omlouvám se vám. Nevyvolal jste si nějakou představu…?“ Začala přitom mýt šálky a utírat je svými úspornými pohyby. „Snad to nebylo nic zlého, pane Dekampe…?!“

„Ne,“ řekl jsem. „Mýlíte se. Promiňte, jestli jsem se choval nějak… Je to hloupé a jistě je to jen z nevyspání. Nebyla to autohypnóza, o té nemám sebemenší ponětí. Takovými věcmi jsem se nikdy nezabýval. Jsem malíř.“

„A tak… Nu, pokud jste umělec, pochopitelně jste abnormálně senzitivní. Takovým typům se něco podobného může stát velmi snadno. Jen to někdy zkuste sám; fixujte pohled na nějaký bod a soustřeďte se…“

Náhle jsem cítil, že musím odejít. Ač jsem se snažil vidět ji v domácích šatech a trepkách, měl jsem v podvědomí měděného hada kolem štíhlého nahého pasu a smyslný vlnivý pohyb jejích boků. Navíc jako bych cítil podivný ostrý pach, podobný pižmovému pachu šelmy.

Vstal jsem a ještě jednou se omluvil za vpád do jejího soukromí. Přitom jsem jen těžko zvládal jakýsi nervový třas, který mi probíhal páteří a končil nepříjemnými stahy kdesi v pánvi.

„To nic, pane Dekampe,“ řekla. „A pokud se Jana týká, nemám nic proti tomu, když ho navštívíte. Pokud to dovolí doktor Šmíd… Kontakt s normálním světem mu může jen prospět –, pokud s ním ovšem nebudete hovořit o Hermíně a pokladech.“

Doprovodila mě ke dveřím.

Když jsem vyšel ven, cosi za mnou dunivě dopadlo na podlahu předsíně. Byl jsem oslněn sluncem a tu věc jsem zahlédl jen koutkem oka; pak se dveře zavřely.

Bylo to absurdní a nesmyslné; zdálo se mi totiž, že předmět, který kdovíodkud spadl na podlahu za mými zády, byl koňský hnát.

4. VAVŘINECKÉ

Ještě když jsem vystupoval z autobusu ve stanici Kavalírka, přebíhaly mi po zádech občasné zimomřivky.

Mohlo to ovšem být původu vcelku prozaického; včera jsem celý den takřka nejedl a dnes jsem snídal kávu a suchý rohlík s ještě sušším sýrem. Je známo, že půsty vyvolávaly erotické vidiny i u světců, a pokud v jejich hladových vizích mohly z nebe padat krvavé deště, žáby a všemožný další neřád, proč by se k tomu tu a tam nemohla přidat koňská noha.

Zašel jsem si na oběd do restaurace Astra na sídlišti, ale při jídle jsem se nemohl zbavit pocitu, že nechápu lidi kolem sebe.

Útržky jejich rozhovorů mně připadaly absurdní, banální a zbytečné. Navíc jsem nějak zostřeně vnímal rachocení židlí posouvaných po podlaze a řinkot pivních sklenic mě v uších přímo bolel.

Ne, příčiny událostí, které jsem právě prožil, se nedaly odbýt halucinacemi z hladu. Byl bych je musel mít i dřív, stejně jako jsem i dřív často hladověl. Ostatně jaképak halucinace? Kdyby se ta neuvěřitelná věc v předsíni Marie Černé nebyla opozdila o vteřinu, dopadla by přímo na mou hlavu; a čím víc jsem si ji v duchu vybavoval, tím jistější jsem si byl, že šlo o koňskou nohu. Bylo to šílené, tím šílenější, že se to stalo za bílého dne v obyčejném domě, kde jsem právě vypil šálek kávy…

Ale ani to, co jsem viděl předtím, obyčejné nebylo.

Vyvolal to ve mně jen její utkvělý pohled?

Byl to snad její úmysl, vsugerovat mi představu jakési barbarské kněžky? Nebo to mělo původ v mých zasutých podvědomých touhách, které propukly, když jsem vyměnil obyčejnou vinohradskou ulici za ohavné ruiny Kavalírky?

Otřásl jsem se nechutí a rozhodl se, že všechno pustím z hlavy.

Nepůjdu za Janem Vlkem, nebudu se zabývat problémy lidí, o kterých jsem ještě včera nevěděl vůbec nic, a nenechám si vsugerovat odpor k vlastnímu domovu, který je pro mě domovem jediným, ať už vypadá, jak vypadá. Dům nemohl za to, jak ho zub času ohlodal, a pokud měl být nakonec zbořen, aby udělal místo páchnoucí a prašné umělé hoře, zasloužil si snad před smrtí aspoň trochu lásky a slušného zacházení.

S tím jsem se vrátil na Kavalírku, a protože bylo obzvlášť slunečné a teplé odpoledne, vyhrabal jsem v altánu z hromady polámaných lopat a vidlí rezavou kosu, dal si na hlavu kapesník se svázanými cípy a hrdinsky se pustil do býlí před vchodem. Držel jsem tu věc v ruce poprvé a nadělal s ní víc škody než užitku; ale chvíli před tím, než se slunce schovalo za okraj haldy, jsem měl v pořádku aspoň hlavu, když už ne dlaně a trávník.

A protože jsem neměl chuť trávit další osamělý večer, umyl jsem se, převlékl, zamkl dům a vyrazil na Vinohrady, do malého výčepu, kde jsme se scházeli.

Našel jsem tu svou obvyklou partu, Edu a Karla; první z nich byl nedostudovaný architekt a druhý zubař. Taková společnost mi vyhovovala; ostatně ani prostředí výčepu nebylo příznivé hrůzyplným představám a podivná přecitlivělost na hospodský rámus mě přešla díky odpolední dřině.

Jako vždycky jsme se bavili o všem možném a vypili pár deci vavřineckého, které tu čepovali přímo ze sudu. Čím víc jsem pil, tím víc mi zážitky minulé noci a dne připadaly k smíchu. Nakonec jsem neodolal, a když se mě Eda zeptal, jak se mi bydlí v novém domě, dal jsem celou tu podivnou historii k lepšímu, samozřejmě bez erotické vidiny, za kterou jsem se jaksi podvědomě styděl. Neuvědomil jsem si, že právě Eda Louda je živou kronikou všech možných zjevení UFO, samovznícení lidí, posmrtných znamení a tajemných kruhů v obilí.

„Člověče,“ řekl, když jsem skončil u koňského hnátu, „hned bych s tebou měnil. Samozřejmě si to nedovedu vysvětlit stejně jako ty, ale už proto bych byl náramně potěšený, kdyby mě něco takového potkalo. Víš, já na tyhlety fenomény nikdy moc štěstí neměl. Jenom ty kruhy v obilí jsem viděl na vlastní oči, ale to nás tam okolo bylo nejmíň padesát.“

„Je to blbost,“ řekl Karel. „Koňská noha! Prosím tě… Nejspíš něco spadlo z poličky nade dveřmi. V té předsíni jistě moc světla nebylo. A tobě to připomnělo koňský hnát. Kdybychom chvíli přemýšleli, určitě bychom přišli na nějaký běžný předmět, který může koňskou nohu připomínat. Dámská hnědá kozačka? Co ty na to?“

„Materialisti všechno zkazí,“ řekl Eda. „Pánové – taková nádherná záhada… I kdyby tam místo koňské nohy spadla třeba celá police, nebo dokonce celý kůň, není to přece to hlavní. Podstatné je, co ten Jean-Loup –“

Přerušil jsem ho prosbou, aby mému nočnímu hostu říkal Jan Vlk, pokud ho vůbec musí jmenovat. „Mám plné zuby toho francouzského balastu, jsem národnosti české, a kdybych se nejmenoval zrovna Dekamp, mohl jsem se klidně jmenovat třeba Vopršálek,“ dodal jsem.

„To bys mohl,“ souhlasil Eda. „Jenže k Vopršálkovi by přece monsieur Jean-Loup… eh, teda pan Jan Vlk, pro pomoc nepřišel.

Hele, ten blázen přece nemlel páté přes deváté. Mluvil logicky.

Ať už ta jeho nebohá sestra šla do kláštera sama, nebo ji tam dala zavřít její macecha, nic to nemění na tom, že se odtamtud vypařila. To ti přece ta baba potvrdila. Copak to není záhada?“

Karel se ušklíbl. „Já nevím, jak dalece se dá prchnout z něčeho takového, jako je klášter, ale řekl bych, že je to jednodušší, než odtamtud někoho unést. Vždyť už, sakra, nejsme ve středověku a klášter není kriminál… Mají tam nejspíš něco jako normální vrátnici, kterou se dá projít dovnitř i ven, a kontrola nebude přísnější než třeba někde ve fabrice. Sedí tam nějaká ta jeptiška, nebo dokonce obyčejná civilní vrátná, a ta přece v jednom kuse nekouká, kdo jde ven; taky občas chodí na záchod. Takže, dejme tomu, to děvče proklouzlo a šlo za svým amantem… Otázka je, kdo mluví pravdu, jestli její macecha nebo bratr. Podle té dámy má dotyčný být starý prasák, podle bráchy někdejší kamarád pana otce. Třeba je obojí najednou a ona za ním šla, protože je to jediný člověk, kterému důvěřuje. Jaké jsou v tom sakra záhady…?! Holka zdrhla z kláštera a její matičce padají z polic kdovíjaké nesmysly. Výjimečná je na tom jenom jistá souvislost s cvokárnou, ale to snad taky není nic zvláštního, když je za rohem.“

„Jak se to píše ve všech lepších detektivkách,“ oponoval Eda, „nechci přizpůsobovat fakta svým hypotézám. Dovolte mi parafrázi na známý Aristotelův výrok: Záhady jsou mi drahé, ale pravda je mi dražší. Přesto tady ale jakési iracionálno je; přinejmenším ta předpotopní bible s Grálem.“

„Plácáš,“ řekl Karel. „Svatý Grál, prosím tě… Středověk. Navíc, jak ti vidím do huby, bys potřeboval novou korunku na tu čtyřku vlevo dole.“

„Chceš snad říct, že si to Dekamp vymyslel, abychom za něj zatáhli pití?“ odsekl Eda.

Snad to bylo tím, že jsem vypil další dvě deci, zatím co se spolu přeli; najednou jsem měl neodolatelné nutkání podpořit své prapodivné dobrodružství dalším důkazem, a protože jsem už jiný neměl, vyklopil jsem jim svou erotickou vidinu u Marie Černé.

„A sakra,“ na to ten zatracený zubař. „To máš z toho malování, Dekampe. Mně by se nikdy nic takového nestalo, moje práce mě k tomu prostě neinspiruje. Ke mně do ordinace nelítají ženské na motýlích křidélkách, elfky, najády, nymfy a sirény, tvářičky k zulíbání, ňadýrka malinová, zadečky růžovoučké… Už jsi jich namaloval na tucty. Samá erotika, ani ne moc zakuklená. Freude, Freude… a tak dále. Člověče, musíš o tom přemýšlet, kudy chodíš, abys to mohl takhle namalovat. S tím bys měl jít za psychiatrem se sexuologickou praxí. Jednoho bych ti mohl dohodit. Kamaráde… Straší ti ve věži. Nejspíš od té doby, co ti ta tvoje nohatá baculatá múza dala kopačky a zase jsi začal chodit mezi nás.“

„Pořádná ženská by možná byla lepší než celý sexuolog,“ na to Eda. „Jindro, táhne ti pomalu třicítka a žiješ jako poustevník. Ale jestli jsi tohle opravdu viděl… No kruci, stát se něco takového mně!“

„Nemůžeš si to rozdat s halucinací,“ řekl Karel.

„Ty jsi přece taky doktor, ne?“ přel se Eda. „Myslíš, že takovou halucinaci může mít člověk, který je normální jako tuhle Dekamp? Sem tam nějaká ta chándra – pf…! To přece neznamená, že kdejaká sestra z blázince, notabene v kuchyni u dřezu, mu může vsugerovat erotické vidiny. Takovou ženskou bych rád viděl.“

„Dám ti adresu,“ řekl jsem.

Snad jsem mu ji skutečně chtěl dát; ale díky vypitému vínu jsem ji zapomněl. Chvíli jsem se pokoušel popsat mu, kudy se do té ulice jde, ale nedokázal jsem si vzpomenout ani na to, jak jsem se tam dostal. Nakonec jsme si dali ještě po dvou deci a odbyli to smíchem a plácáním po zádech, jak už to mezi chlapy chodí.

Cestou domů poloprázdným nočním autobusem jsem se v duchu zapřísáhl, že se hned ráno dám do práce na portrétu dcerušky jednoho bařtipána (věrně podle fotografie), abych si vydělal aspoň na barvy, blindrám a plátno. Taky bylo na čase začít vážně přemýšlet o nějakém dalším zdroji financí, než mi moje čerstvě nabytá nemovitost spadne na hlavu.

Bohužel, jak jsem tak klopýtal hrbolatou ulicí, ztrácel jsem svá dobrá předsevzetí jedno po druhém a poslední mě opustilo, když jsem za sebou zastrčil petlici domovních dveří. Snad to bylo tím, že jsem nevzpomněl na světlo, když jsem odcházel; nenechal jsem si za dveřmi ani jediný mrňavý kousek svíčky, a tak jsem musel tápat po schodech a škrtat přitom jednu sirku za druhou.

Do své ložnice jsem se dostal, až když jsem proklel každý schod zvlášť a přidal k tomu ještě dvě díry po chybějících dlaždicích v podlaze horní chodby, sukovitý práh a židli. Nějak jsem se svlékl, přikryl se spacím pytlem a takřka v téže chvíli usnul.

Nevím, jestli se mi něco zdálo; pokud ano, nezapamatoval jsem si z toho vůbec nic.

Vzbudilo mě klepání na dveře.

5. HRABĚ DE MONTFORT

„Pane rytíři…“

Mžoural jsem do světla svíček v tříramenném svícnu.

Starý Paul byl poslední, kdo mi zbyl. Vědom si mojí chudoby přibral ke svým povinnostem komorníka i práci zahradníka a kuchaře, aniž by se to jakkoli projevilo na jeho vztahu a úctě k mé neplatící osobě. V tomhle sídelním městě Českého království, z něhož Vídeň udělala chudší nevlastní sestru, jsem nebyl jediným šlechticem s prošoupanými lokty, zplihlými krajkami a sluhou, který místo diskrétního ohlašování (pst) pozdních dámských návštěv pěstoval zeleninu a choval slepice, aby uživil především svého vznešeného pána a hned po něm sebe, neboť koně jsem už nějaký čas neměl.

„Pane rytíři,“ opakoval šeptem, „pane rytíři…“ Nikdy by si byl nedovolil zatřást mi pořádně ramenem, i když věděl, že by mi to nevadilo.

„Nespím, hrome,“ řekl jsem. „Co se děje, Paule?“

„Nějaký pán… Čeká venku za vraty, pane.“

„Za vraty? Takhle upadla pohostinnost de Campů?!“

„Pohostinnost,“ řekl starý sluha, „má též svoje meze, pane rytíři. Snad nevíte, že je dávno po půlnoci…“

„A co má být, k čertu?!“

„Ten člověk nechce říct, co pánovi chce.“

„Jméno taky neřekl?“

„Nějaké jméno řekl, pane…“

„Mordious! Je to snad jméno Belial, Asmodei…?“

Vstal jsem a shledával části své garderoby; když jsem se večer vrátil z krčmy v poněkud povznesené náladě, naházel jsem je, kam se dalo –, čímž nechci tvrdit, že bych to za střízlivějších návratů dělal jinak.

„Bůh nás chraň, pane,“ řekl Paul. „Ne, žádné takové jméno mi neřekl. Povídal, abych pánovi vyřídil, že na něj čeká šlechtic, o kterém prý pána informoval nějaký Jean-Loup. Žádného Jeana-Loupa neznám… Leda že by to byl ten chudák mladý pan baron de Basailly, pane.“

„Proč jsi to neřekl hned?“ vykřikl jsem. „To se ví, že mi o něm říkal Jean-Loup de Basailly. Kde mám kord, Paule? Kolikrát ti mám opakovat, že nechci, abys mi ho vždycky odnesl z ložnice, když usnu? Že kord nepatří do postele? Hrome…!“

„Tady je, pane… Ale kam jdete? Kdy se chcete vrátit? Na cestách není bezpečno… Zrovna včera přepadli kousek odtud jednoho povozníka…“

„Nejsem povozník,“ okřikl jsem ho, skákaje po jedné noze, jak jsem obouval botu. „Jsem Henri de Campo, hlupáku. Černí panteři už ti nic neříkají, lenochode?“

„Pán by si měl vzít punčochy a střevíce,“ odpověděl.

„Nechci se zdržovat,“ řekl jsem. „Ostatně proč bych nemohl nosit aspoň jezdecké boty, když už nemám koně, sapristi?!“

Utáhl jsem si řemen s kordem, narazil klobouk a vyběhl na schodiště; Paul se šoural za mnou a vysoko nad hlavou držel svícen. „Paule,“ vzpomněl jsem si, „co jsi to povídal o tom chudákovi Basaillym?“

„Pan baron Jean-Loup de Basailly,“ řekl Paul, „to je přece ten pán, co se mu z kláštera ztratila sestra, pane.“

„Pořádně za mnou zamkni,“ řekl jsem. „A příště neposlouchej, o čem se klevetí na trhu.“

„Rád bych pánovi posvítil.“

„Posvítím si očima, osle. Jdi spát.“

Vyšel jsem do zahrady. Všude kolem bylo temno. Zapomněl jsem se podívat na hodiny, když jsem kolem nich procházel na podestě schodů, ale jistě bylo nejméně kolem jedné.

Venku před vraty stál nějaký muž a za ním jako by se blýskaly ozdoby na koňském postroji.

„Čekáte na mě, pane?“ řekl jsem. „Tady mě máte.“

„Pokud jste rytíř de Campo,“ odpověděl příjemným hlubokým hlasem, „pak na vás skutečně čekám.“

„Jsem to já. Ale zatím jsem neslyšel, kdo jste vy.“

„Hrabě Louis de Montfort,“ odpověděl. „Kdysi přítel zesnulého barona de Basailly.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Pan Jean-Loup de Basailly mě požádal, abych pomohl příteli jeho zesnulého otce najít baronesu Germaine. Slíbil jsem to. Pokud jste ten starý přítel vy, pane de Montfort –“

„Říkám, že jsem to já.“

„Výborně. Doufám, že máte nějaký plán?“

„Ne. Jediné co mám, je odhodlání zachránit baronesu Germaine. Doufal jsem, že něco napadne vás. Vzhledem k příběhům, které se o vás vypravují, a o nichž dokonce psaly některé listy, jste nejvhodnějším stratégem pro podobné choulostivé poslání, pane de Campo.“

„Jděte, pane,“ řekl jsem. „Příliš mnoho chvály škodí. Jsem jen chudý rytíř, který chodí pěšky, když pro čest a slávu obětoval koně. Zmínil jste se o novinách – takže víte, jak jsem o něj přišel.“

„Přivedl jsem vám jiného,“ řekl hrabě de Montfort. „Jmenuje se Aeneas. Jako by byl váš, dokud ho budete potřebovat.“

„Nejsem žebrák, pane,“ řekl jsem. „Mohl jsem si přece říct o náhradu, nemyslíte?“

„Myslím,“ odpověděl, „ale neudělal jste to. Nebuďte tak hrdý, k čertu. Jak se chcete dostat do toho zatraceného Záhrobí? Dostavníkem? Žádný tam nejezdí. Pěšky? Šel byste tam tři dny, pane. Aeneas vás tam donese do zítřejšího poledne.“

Musel jsem se zasmát. „Máte pravdu, pane. Nemá-li už šlechtic vůbec nic, o to více si cení vlastní cti. Vždyť nuzota lidi deformuje, pokud z nich rovnou neudělá lotry, jak to říkával už starý dobrý Villon. Přijímám tedy Aenea, snad vám ho jednou vrátím v pořádku.“ Vyšel jsem a zavřel za sebou bránu. „Nebylo by ovšem nejrozumnější vyrazit na cestu hned. Přijeli bychom do Záhrobí za světla a mníškové by nás uviděli zdálky. Taky nemáme jistotu, že tam baronesa Germaine je. Řekněte mi nejdřív, co o tom víte.

Z toho, co mi řekl baron de Basailly, mám dojem, že její nevlastní matka –“

„Nasedněte, pane,“ vyzval mě. „Pohovoříme si o tom za jízdy, bude to jistě bezpečnější. Abych nezapomněl – u sedla máte dvě nabité jezdecké pistole.“

Protože mi zároveň podal uzdu, vsunul jsem botu do třmenu a vyhoupl se na Aenea. I v té hrobové temnotě jsem okamžitě poznal, že je to výborný kůň. „Je to hnědák, pane?“ zeptal jsem se.

„Vraník,“ odpověděl. „Drezíroval ho pan rytmistr von Weitzenhofen, vrchní podkoní pana císařského místodržitele. Nepoužívejte ostruhy, pokud to není bezpodmínečně nutné.“

„Už nějaký čas je nenosím… Člověk vypadá směšně, když řinčí ostruhami a přitom má sešlapané podpatky. Sám von Weitzenhofen, říkáte? Vida.“

Pomalu jsme se rozjeli k silnici. Měsíc nesvítil a husté koruny jilmů dělaly noc temnější, než skutečně byla.

„Nevlastní matka Germaine, baronka de Noiret-Basailly,“ řekl Louis de Montfort, „je zlá žena, která mého nešťastného přítele omámila kdovíčím. Snad v tom byl nápoj lásky, snad jiné čáry.

Zpočátku mě ovšem nic podobného nenapadlo. Pokud ji člověk nezná, musí mu připadat jako okouzlující žena…“

„Máte pravdu, hrabě,“ řekl jsem, „vskutku okouzlující. Její pohled je dokonce nebezpečný.“

Trpce se zasmál. „Ano, svůdná Kirké. Ve skutečnosti je to stvůra, která se neštítí ničeho, aby dosáhla svého. Za mého přítele se provdala jenom proto, aby legálně zdědila žaltář Saint-Croixů.

Nejdříve pro to ale musela zemřít baronka de Basailly, Germainina matka. Můj nebohý přítel ji brzy po svém novém sňatku následoval… Nato onemocněl Jean-Loup, o němž se tvrdí, že není zcela při smyslech… Kdyby ho mohla prohlásit za blázna, měla by jistotu, že nárok na dědictví zůstane Germaine. A ta, pokud by se stala řádovou sestrou, měla by se dědictví vzdát. Řád by ovšem dostal bohaté věno, ale co je sebebohatší věno proti žaltáři Saint-Croixů, je-li skutečně klíčem k ovládnutí té věci? Kapka v moři.“

„Baronka tvrdí, že Germaine utekla za vámi.“

„Mohlo se to stát… Ale nestalo se to.“

„Jean-Loup zase tvrdí, že ji unesli kapucíni. Ale ani to není jisté, hrabě.“

„Jisté není vůbec nic,“ povzdychl si. „Stejně jako nevíme, zda Germaine vstoupila do kláštera proto, aby se zachránila, nebo zda ji tam dala uvěznit její nevlastní matka, aby se jí zbavila.

Když jsem viděl Germaine naposled, neříkala nic o svých úmyslech vstoupit do řádu. Baronka se o něčem podobném taky nezmínila. Bylo to asi před čtrnácti dny.“

„Ten žaltář – viděl jste ho někdy?“

„Mnohokrát. Je to nevelká kniha vázaná v silně zlacené kůži, zdobená erbem Saint-Croixů.“

„Baronka její existenci popírá. Mluvil jsem s ní po tom, co mě navštívil Jean-Loup… Myslel jsem si, že nebude od věci jít za ní přímo. Tvrdila mi, že kniha vznikla jen v chorém mozku jejího manžela. Ale Jean-Loup tvrdí, že ji svěřila do úschovy nějakému bankéři. Vidělo ji kromě vás hodně lidí?“

„Nemyslím, že hodně. Mně baron důvěřoval, ale před jinými o knize raději nemluvil. Byl si dobře vědom, že není sám, kdo o ni stojí. Pochopitelně o její existenci odjakživa věděly obě děti. Jeana-Loupa nijak zvlášť nezajímala, pokud vím. Zato Germaine už od svých pěti let hledala Svatý Grál, kde se dalo… Nikdy si nehrála s pannami, zato jezdila na koni jako muž. Když její otec náhle zemřel, chtěla v jeho hledání pokračovat. Jenže, jak víte, není plnoletá, a veškeré dědictví po baronovi spravuje baronka Marie de Noiret-Basailly.“

„Povězte mi, pane hrabě,“ řekl jsem, „jaká je baronesa Germaine kromě toho, že si nikdy nehrála s pannami a jezdí po mužsku na koni? Neměl jsem nikdy tu čest se s ní setkat.“

„Je jako rozvité poupě,“ odpověděl. „Má hrdé držení těla, labutí šíji, vznosný krok a normansky modrozelené oči. Nezapře příměs krve Saint-Croixů, po nichž má havraní vlas. Paže má jako antická socha, její hlas je lahodný… Není to bosonohá pastýřka, na jaké si hrávaly dvorní dámy ve Versailles; je sama sebou, když se žene v sedle koně za smečkou loveckých psů. Tehdy z ní vyzařuje cosi, co je hodno královny.“

„Pane hrabě,“ řekl jsem, „takhle přece nemluví otcův přítel. Tak mluví okouzlený milenec.“

„Kdyby to řekl někdo jiný, pane de Campo, považoval bych to za urážku,“ řekl. „Mám ji rád jako vlastní dceru, neboť děti mi bůh odepřel. Netvrdím, že by se mi nelíbilo, kdyby se stala mou ženou… Ale to by musela sama chtít.“

Napřáhl jsem k němu pravici. „Rád bych vám stiskl ruku, Montforte,“ řekl jsem. „Získal jste si mě. Nikoli krásným koněm, ale řečí hodnou šlechtice. Takových, jako jste vy, už je na konci tohohle šíleného století jako šafránu. Vyhnuli se gilotině, aby se stali kupčíky.“

„Dobrá, už jsme dva, de Campo,“ odpověděl.

Stiskli jsme si ruce.

6. ZJEVENÍ

Pokračovali jsme v jízdě po císařské silnici. Protože ji nestínily stromy a mé oči už uvykly noční tmě, mohl jsem si aspoň do jisté míry prohlédnout hraběte. Byl vysoký a v sedle se držel, jako by se v něm narodil – toho jsem si konečně všiml hned, jak jsme vyjeli. Zdálo se mi, že je hladce vyholený, a pod třírohým kloboukem mu na zádech visel krátký cop svázaný černou stuhou.

Viděl jsem i svit krajek u manžet rukávů, a pomyslel jsem si, že ne každý ze šlechticů utíkal z Francie s holýma rukama… Ostatně ani naše rodina ne; jenže já po smrti rodičů zděděné jměníčko neudržel, snad i proto, že jsem neměl pro koho šetřit. Nějaké peníze jsem samozřejmě vložil do všelijakých zaručených obchodů, jak to bývá, ale protože jsem nikdy neměl vlohy pro podobnou činnost, zmizely mé penízky, jako by je odfoukl vítr. Některé z těch podvodníků jsem aspoň řádně seřezal holí, čímž jsem docílil jen toho, že si na mě nadále všichni dávali pozor a nechtěli se mnou nic mít. Ale to už také nebylo proč.

„Zamyslel jste se, pane de Campo?“ řekl hrabě.

„Zamyslel,“ odpověděl jsem. „Ta věc mi páchne, ať jde o Svatý Grál nebo o něco mnohem přízemnějšího.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím, Montforte,“ řekl jsem, „že sedmnáctiletá krásná baronesa nemusí zmizet z kláštera jen proto, že je dědičkou nějaké staré plesnivé knihy. Může jít o peníze, ale taky třeba o její čest. Neznáte snad nějakého odmítnutého nápadníka?“

„Germaine je nevinná jak lilie, pane. A vůči mužům se chová přezíravě. Jediný muž, kterého kdy milovala, byl její otec.“

Jak to řekl, vzdychl, z čehož jsem usoudil, že ta krásná Artemis přezírala i jeho, a že je do ní přece jenom zamilovaný, i když si to zřejmě nechce přiznat.

„To ale neznamená, že si na její nevinnost nemůže dělat chutě nějaký urozený zvrhlík,“ řekl jsem.

„Pokud se k mužům chová přezíravě, odmítnutý nápadník by se mezi nimi jistě našel – pokud jich nebude víc.“

„Lekáte mě, de Campo.“

„Není vám sedmnáct, Montforte,“ řekl jsem. „Ale takovéhle úvahy nestojí za nic, protože to jsou jen úvahy. Nejdřív musíme zjistit přesné okolnosti jejího zmizení… Pokud vím, jde o špitální řád; tam je fortna otevřená ve dne v noci. Snad nebude problém vyžádat si rozmluvu s představenou.“

„Neodmítnou žebráka,“ řekl Montfort. „Pochybuju, že by uvítaly dva šlechtice na koních.“

„V noci nejspíš ne,“ řekl jsem. „Přijmete-li na zbytek noci moje skrovné pohostinství, můžeme se tam vydat hned po snídani. Pokud vám postačí můj oblíbený chléb a sýr… Víno taky nestojí za mnoho, obávám se.“

„Na tom nezáleží,“ odpověděl. „Souhlasím.“

Obrátili jsme tedy koně. Kolem císařské silnice se na všechny strany táhly pastviny, jen v dálce před námi se jako temný shluk stínů rýsovaly jilmy kolem zámečku a střechy okolních stavení.

Obloha už mírně zesvětlela, ale do východu slunce zbývala ještě nejméně hodina, ne-li víc.

Mlčeli jsme ponořeni do vlastních myšlenek, blížili se volným krokem k jilmům, a klapot a zvonění podkov na štěrku silnice se hlasitě rozléhaly; proto jsme neslyšeli nic, co by nás mohlo varovat, dokud se náhle v temném stínu stromů, kam jsme právě odbočili, neozvalo cvaknutí kohoutku.

„Pozor,“ vykřikl jsem a prudce se sklonil k hřívě koně. Zároveň jsem vytasil kord a pobídl Aenea patami.

V té chvíli třeskl výstřel.

Hrabě udělal totéž co já; pak jsme se oba rozjeli mezi stromy, odkud rána zazněla, a odkud vzápětí zarachotila celá salva.

Montfortův kůň se vzepjal a padl na bok, zatímco můj Aeneas mohutným skokem překonal křoví dělící jilmovou alej od luk a vpadl přímo mezi záškodníky. Bylo jich pět nebo šest a nezdálo se, že by to byli obyčejní lapkové, jací bývají před městskými branami.

Odhodili vypálené pušky a sáhli po pistolích; ale protože Aeneas mezi nimi přímo tančil, šla většina ran do vzduchu; jen jedna mi shodila klobouk. Kůň někoho srazil, jiného, odporného šilhavce, jsem shora bodl do ramene tak pěkně, že zakvičel jako podsvinče a potácel se pryč… V té chvíli už couvali i ostatní; kromě palných zbraní asi neměli jiné, snad jednu či dvě halberdy, ale ty zahodili, když se dali na kvapný ústup. Nechtěl jsem se za nimi bezhlavě hnát a také jsem měl obavy o hraběte…

Zadržel jsem rozohněného Aenea a couval křovím na cestu.

Záškodníci zřejmě měli své koně někde opodál; vzápětí jsem zaslechl dusot kopyt, jak se vzdaluje severním směrem.

„Milý de Campo,“ řekl za mnou Montfort, „známe se sotva pár hodin, a už jsme se dostali do maléru. Je mi líto, že jsem vám v té půtce nepomohl.“

„Zasáhli vás?“ zeptal jsem se a seskočil ze sedla.

„Ani koně ne,“ řekl. „Upadl, protože se lekl a špatně šlápl. Než jsem ho stačil zvládnout, bylo po všem.“

„Myslíte, že šli po penězích?“

„Ne,“ řekl hrabě. „Šli po nás. Obával jsem se toho.“

„Nemohli přece vědět –“

„Nemohli… A přece věděli. Už nějaký čas mám pocit, že jsem sledován na každém kroku.“

„Už vás někdy přepadli?“

„Ne. Doposud snad neměli proč. Teprve dnes, když jsem se spojil s vámi –“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Někdo z nás má strach… Aspoň víme, na čem jsme.“

Louis de Montfort přikývl, vsunul nohu do třmenu a vyhoupl se do sedla. Chtěl jsem ho následovat, když vykřikl: „Můj bože…

Co je to?“

Nad korunami stromů se náhle vynořilo cosi jako černý, prudce letící oblak; ač do té chvíle bylo takřka bezvětří, listí keřů zašumělo; pak se větve začaly zmítat a orvané listí tryskalo vzhůru v otáčejících se sloupech…

Zahřmělo a čistou oblohou projel klikatý blesk. Pak druhý… a třetí. Zlověstný oblak se přiřítil k nám…

V jediném okamžiku jako bych zahlédl nahou postavu, jakousi harpyji s dlouhými vlajícími vlasy…

Její ústa byla dokořán.

Svist zesílil v nesnesitelný řev.

7. HAVÁRIE

Nenávidím náklaďáky s diesely, zvlášť ty, které projíždějí pár desítek metrů od postele, ve které u otevřeného okna vyspávám po litříku vavřineckého. Teď mě jeden zvlášť hlučný nákladní automobil vyburcoval ze spánku, a protože slunce už vyšlo, neměl jsem chuť pokoušet se znova usnout. Pak jsem si uvědomil, že zvuk namáhaného motoru nepřichází od silnice, ale od skládky… Znělo to, jako když se šofér začátečník snaží vybřednout z bahna, v němž vězí až po nápravy.

Vstal jsem a šel se podívat z okna.

Snad by se našli tací, kteří by mi tuhle vyhlídku záviděli; k takovým lidem nepatřím.

Na horním okraji haldy balancovala těžká tatra; zdálo se, že její řidič přecenil pevnost terénu, a dřív než stačil zvednout korbu, aby vysypal její obsah, povolil měkký materiál pod zadními koly. Motor řval a od protáčejících se kol tryskaly gejzíry prachu, ale těžké vozidlo se stále víc převažovalo dozadu, až se přes okraj dostala i přední kola. V té chvíli řidič motor vypnul; snad chtěl vyskočit z kabiny, ale už to nestačil… Mráz mi přeběhl po zádech, když jsem sledoval těch pět tun oceli, jak stále rychleji a rychleji pozadu kloužou po svahu, až se zaduněním, při kterém se pode mnou zachvěla podlaha, dopadla záď vozu do křoví na úpatí haldy…

Pár nekonečných vteřin tatra stála jako věž, dokud ji těžký předek nepřevážil dozadu; pak s dalším hromovým zaduněním zmizela koly vzhůru ve vzrostlých bezinkách a mraku zvířeného prachu.

Rychle jsem si natáhl kalhoty, obul se do starých tenisek a vyběhl ven; v té chvíli mě nevedla jiná myšlenka než ta, že v kabině havarovaného vozu musí být přinejmenším jeden člověk, kterému je třeba pomoci; naštěstí se mi nedělá špatně při pohledu na krev.

Když jsem vyběhl z domu, už mě předešlo pár řidičů, kteří zřejmě viděli havárii ze silnice a zastavili; poslední z nich se ke mně obrátil a křikl: „Hej, vy… Nemáte nějakou sekeru?“

„Na co sekeru?“ řekl jsem.

„A jak asi myslíte, že se k tomu dostaneme?“

„Jsou to jenom bezinky.“

Měl jsem na sobě triko a staré kalhoty, zatímco oni byli v oblecích, jak právě ve svých fordech a toyotách vyrazili za obchody a na služební cesty. K takovému zakázkovému obleku a drahým střevícům má člověk přece jen ohled, i když jde o život, a protože tady navíc šlo o život cizí, podvědomá starost neumazat si kolena a neodřít boty převýšila jejich dobrou vůli. Trochu bezradně postávali na okraji bezového pralesa a znechuceně si prohlíželi pokroucené haluze, na mnoha místech pokryté černým povlakem mšic. „Dovolíte?“ řekl jsem.

„Opatrně,“ řekl obtloustlý muž ve světlé košili s kravatou.

„Hrozí výbuch. Už jsem volal policii.“

„Co záchranku, tu jste nevolal?“

„Myslíte, že to bude zapotřebí?“

„Ale jo, sakra,“ řekl někdo další, kterého jsem znal od vidění, ale nevzpomínal si odkud. „Zavolejte ji. Jak to, že jste to neudělal?“

„Jsem tu dvě minuty stejně jako vy,“ řekl muž s kravatou.

„Mobil mám ve voze.“

„Tak už k němu hergot jděte.“

„Vždyť jdu. Nemusíte se rozčilovat.“

Dál už jsem je neposlouchal. Rozhrnul jsem větve a prodral se houštím až k místu, kde tatra ukončila svůj krkolomný pád. Než se převrátila, vysypal se z její korby celý náklad; keře tu byly polámané a z hromady suti trčely jen ostré světle zelené pahýly s bílou bezovou duší. Prošel jsem tou spouští ke kabině vozu.

Dveře, které šofér ve chvíli, kdy ztratil vládu nad vozem, zřejmě zkusil otevřít, byly zdeformované.

Lehl jsem si na břicho a vmáčkl se hlavou a rameny do okénka.

Viděl jsem muže v montérkách zaklíněného mezi volant a zmačkaný plech střechy, která ho ohýbala v nemožném úhlu. Obličej měl zčásti zakrytý chuchvalcem vatované bundy, která zřejmě při kotrmelci vozidla spadla z prostoru, kam si řidiči odkládají osobní věci.

Natáhl jsem ruku a dotkl se jeho ramene. „Hej, kamaráde… Jak jste na tom? Slyšíte mě? Jste při vědomí?“

„Jo,“ hekl, „to jsem. Ale myslel jsem si, že jsem v pánu, člověče. Dostane mě odtud někdo? Nohy mám jako v lisu… Jenže kdyby mě to tam nahoře za ty nohy nedrželo, zlámal bych si vaz.

A na ten vaťák radši nesahejte, kus ho mám pod hlavou.“

„Jen klid,“ řekl jsem. „Vydržíte to chvíli? Co motor?“

„Všecko jsem vypnul,“ řekl. „Nic se nestane.“

„Volali pro policii i pro doktora, dostanou vás ven ráz dva…

Jak se vám to stalo? Selhaly vám brzdy?“

„Hergot, nevyptávejte se mě. Co je vám po tom, kvůli čemu jsem tak blbě couval?“

„Jestli vás mluvení unavuje, tak mlčte. Ale snažte se zůstat při vědomí. Bude lepší, když dokážete říct, co vás bolí, až přijede sanitka.“

„J-jo…“ Zdálo se mi, že blouzní. „Ta kráva si to kalila rovnou proti mně,“ bručel. „Někdo jinej to přece taky musel vidět.

Ááách. Ty nohy, to je peklo.“

„Budou tu každou chvíli.“

Nejdřív přijela dopravní policie. Jeden člen hlídky mě vystřídal v okénku a jiný kamsi volal mobilním telefonem, snad vyprošťovací četu. Protože bylo třeba uvolnit přístup k tatře, další policista a někteří z civilistů se pustili do mýcení bezinkového pralesa. Byl mezi nimi i ten, který se mi zdál povědomý. Potom jsem si vzpomněl, odkud ho znám; byl to číšník z Astry, restaurace na sídlišti, kde jsem včera obědval.

Ti lépe oblečení se stáhli opodál; někteří vytáhli cigarety, nervózně pokuřovali a snažili se radit.

Nato se po úzké hrbolaté cestě vedoucí zezadu kolem haldy přikolébala sanitka, ale nebyl to vůz pohotovosti. „Pusťte mě tam, sakra lidi,“ hartusil doktor, který vyrazil z kabiny a tlačil se do neširokého průseku. „No tak přece uhněte, mladej… Jo, já vím, že jste od policie. Vy byste zase měli poznat doktora, ne?“

Protože si mě nikdo nevšímal, zůstal jsem a díval se, jak si doktor lehl na zem a protáhl hlavu a ruce do dvířek tatry jako před chvílí já; slyšel jsem jeho broukání, jak se šoféra vyptával, kde ho bolí. Řidič sanitky přišel za doktorem a přidřepl vedle něj.

V té chvíli někdo za mnou řekl: „No tak, slečno nebo paní, kampak? Sem nemůžete.“

Ohlédl jsem se a spatřil Marii Černou v letních šatech a s velkou kabelkou ze světlé kůže přes rameno. „Jsem zdravotní sestra,“ řekla policistovi, který ji chtěl zastavit. „Doktor mě zná.“

„Pane doktore,“ zavolal policista. „Mohl byste –“

Doktor se vysunul z pomačkané kabiny a řekl: „Je to hlavně šok.“ A k Marii Černé: „Jděte k němu, sestři… Visí tam hlavou dolů… V téhle situaci mu nejlíp pomůže ženská ruka. No, však víte.“

„Vy nejste od záchranné služby,“ řekl policista.

„Ne,“ na to doktor. „Ze sanatoria. Jeli jsme náhodou kolem a viděli jsme ten náklaďák padat. Mohli jsme tu být dřív, kdyby sem vedla pořádná cesta… Museli jsme objíždět celou haldu.“

„Ale ta sestra s vámi nepřijela?“

„Samozřejmě že ne.“ Podíval se na hodinky. „Měla noční, touhle dobou je na cestě domů. Nejspíš to viděla od stanice autobusu.“

Zdálky se ozvala siréna; hned nato přijela ambulance rychlé záchranné služby a za ní vůz vyprošťovací čety.

Sledoval jsem Marii Černou, jak se vkleče a v hlubokém předklonu tlačí rozbitým oknem do kabiny; trochu jsem se zastyděl, když jsem se přistihl, jak přitom bezděky oceňuju její svůdné zadní partie. Spíš jsem měl ocenit, že i přes příjezd ambulance z pohotovosti neváhala, špinila si kolena a dávala svoje slušivé šaty všanc nesčetným ostřím pomačkaného plechu a skleněných střepů.

Vtom zraněný muž v kabině strašlivě vykřikl.

„Sestři,“ řekl doktor, „co se stalo, sestři?“

Druhý doktor se prodíral polámaným křovím a dva saniťáci za ním nesli nosítka a dýchací přístroj.

Marie Černá se spěšně vysoukala z kabiny a obrátila se k doktorovi: „Myslím, že ztratil vědomí…“

„Co mi o tom můžete říct, občane?“ zeptal se mě policista, který sepisoval svědky.

„Bydlím támhle,“ řekl jsem. „Probudil mě motor a viděl jsem, jak ten auťák přepadl přes svah. Něco jsem na sebe hodil a běžel sem, telefon nemám a nenapadlo mě, že to ze silnice někdo uvidí.

Myslel jsem, že pomůžu… Pár lidí tu bylo dřív než já.“

„Vaše jméno…“ Smolil písmenka do notýsku. „Aha. Říkáte, že tu bydlíte?“

„Jo. Dva dni. Ten barák jsem dostal jako restituci.“

„Myslíte Kavalírku…?“

„Je tady snad jiný barák, ve kterém se dá bydlet?“

„Jen klid,“ řekl. „Víte, pane – eh, Dekampe, já bych řekl, že tu není vůbec žádný. Takže Jilmová ulice. Buďte tak laskav a dostavte se, kdybyste dostal předvolání ke svědecké výpovědi.

Chodí vám sem vůbec pošta?“

„Jak to mám proboha vědět? Zatím mi sem nikdo nepsal. Můžu jít?“

„Můžete. Co byste tu taky dělal.“

Nebyl jsem sám, kdo odcházel. Policisté poslali všecky počestné obchodníky, úředníky a bankéře zpátky do jejich automobilů.

Odjeli spokojeni; učinili dobrý skutek a měli v zaměstnání a doma o čem vyprávět.

Muži z vyprošťovací čety začali stříhat plech a páčit dveře; saniťáci čekali u svých nosítek. Doktor ze sanatoria se vrátil do vozu, kam s ním odešli i šofér a Marie Černá. Pak vůz odjel.

Opravdu jsem tady neměl co dělat.

Když jsem stoupal po schodišti ve svém domě, maně jsem se podíval po ciferníku stojacích hodin… Jenže na podestě žádné hodiny nestály a mně se náhle živě vybavil můj sen: Starý Paul se svícnem, hrabě de Montfort, kůň Aeneas, potyčka se záškodníky, z nichž jeden, kterému jsem probodl rameno, měl tvář šilhavého ošetřovatele ze sanatoria… A k tomu příšerné zjevení šklebící se ježibaby, která se na nás s nenávistným jekotem řítila na svém létajícím pometle…

Dal jsem se do hlasitého smíchu a nedokázal přestat.

Smál jsem se ještě v okamžiku, kdy se ozvalo bušení na vrata; a smál jsem se dokonce i tehdy, když jsem je otevíral. „Smích tak zvaný hysterický,“ řekl zubař Karel Malina. „Domníval jsem se, že sedmá je pro tebe časná, a nechtěl jsem klepat. Ale když jsem slyšel ten tvůj řehot… Kocovina se u tebe projevuje vždycky takhle?“

„Co tady děláš?“ řekl jsem zmateně.

„Co bych tady dělal? Ordinuju až od devíti, tak jsem si řekl, že se zajedu podívat na ten tvůj hrad. Auto jsem nechal támhle na parkovišti… Jestlipak víš o té havárce skoro před barákem?“

Řekl jsem, že jsem se od ní právě vrátil, a zeptal se ho, jestli si ještě myslí, že ten my home my castle stojí za to, aby se na něj jezdili dívat zubaři přes půl Prahy.

„Když už jsem tady,“ odpověděl, „můžu se taky přesvědčit, jestli jsi v pořádku ty.“

„Nevím, proč bych neměl být v pořádku.“

„Člověk nikdy neví.“

„Nemám rád ranhojiče, co dělají ze zdravých lidí marody,“ řekl jsem. „Ale jestli se zdržíš, než rozdmychám oheň v krbu, kafe ti udělám.“

„Ty tu máš opravdický funkční krb?“ podivil se a rozhlížel se po prázdné hale, kde se omítka drolila na pokroucené a zčásti vytrhané parkety, a kde u zadní stěny stál starý krb plný odpadků a s dávno zazděným komínem.

„Ale ne, kdepak,“ řekl jsem. „Samozřejmě že Paul…“ Hned jsem se opravil. „Prostě si vařím na suchém lihu. Jinou možnost tu nemám.“

„Aha. A kdo je to Paul?“

„Nikdo. Měl jsem prostě divoké sny po tom včerejším tahu.

Proto jsem se taky tak smál… Představ si – dokonce jsem viděl nahou ježibabu na koštěti.“

„Nepovídej. Nebyla to ta ošetřovatelka z blázince, co ti předváděla hadí tanec u mycího dřezu?“

Smích mě okamžitě přešel.

„Sakra… Samozřejmě že jo. Marie Černá na pometle. Panebože!“ Cítil jsem, jak se o mě znova pokouší záchvat smíchu.

„Vodovod tu máš?“ zeptal se Karel a tlačil se dovnitř. „Nebo chodíš pro vodu na to kafe do studny?“

„Samozřejmě že tu mám vodovod,“ řekl jsem. „Dokonce i WC, jestli potřebuješ… Tadyhle.“

„A co sklenici? Taky máš? Dobrá. Tak si ji pěkně natoč plnou, tohle spolkni a pořádně zapij. Budu tě kurýrovat, dokud tě z toho nedostanu, nebo dokud nedojdu k názoru, že si tě musí vzít do parády doktor Houdek.“

„Jaký doktor Houdek?“

„Psychiatr a sexuolog v jednom. Včera jsme se o něm bavili v hospodě. Jen si tu chemii vem, je to neškodné. Nechci tě otrávit ani uspat. Jenom ti to trochu zklidní nervovou soustavu. Co vitaminy? Jak vypadá tvůj jídelníček? Jíš vůbec nějaké ovoce, zeleninu? Nebo jenom samý salám a rohlíky?“

Spolkl jsem prášek, zapil ho vodou ze sklenice, kterou jsem měl u vodovodu na čištění zubů, a šli jsme nahoru. „Tady,“ řekl jsem na podestě, „stávaly překrásné rokokové hodiny. Na svou dobu byly náramně přesné.“

„Prodals je?“

„Já ne. Počítám, že je prodal Henri de Campo, francouzský emigrant, který tady bydlel někdy kolem roku sedmnáct set devadesát pět. Předtím už přišel o koně a jediné, co mu zbylo, byl starý rodinný sluha.“

„Paul?“

„Ano, Paul.“

„Kdes to vyšťáral?“

„Nikde. Zdálo se mi to.“

„Nesmysl. Nenapovídal ti to snad ten cvok, co k tobě přišel včera v noci? Třeba si to nepamatuješ, ale zůstalo ti to v podvědomí a teď se to uvolnilo. Zajímalo by mě, odkud to ví on. Ale třeba si to taky vybájil. Kdopak ví, kdo všechno v tomhle baráku bydlel za těch pět set let, nebo jak dlouho tu stojí.“

„Nanejvýš něco přes dvě stě,“ řekl jsem. „Aspoň povšechná znalost stavebních slohů by člověku s akademickým titulem slušela.“

Karel se usadil na židli, na které předminulé noci seděl Jan Vlk, hodil nohu přes nohu a zkoumavě se na mě zahleděl, čímž docílil jen toho, že jsem si sedl na postel a složil hlavu do dlaní.

„Tak to vyklop,“ řekl. „Sdělená starost je poloviční starost, říkala moje babička. Na kafe se vykašli, už jsem to svoje měl.“

Vyprávěl jsem mu tedy svůj sen; teď se pro změnu smál on.

„Vidím, že se dobře bavíš,“ řekl jsem mu. „Já ne. Nemám ponětí, co se stalo Montfortovi. Měl jsem dojem, že ta příšera letí rovnou na něj.“

„Uvědomuješ si, že to byl jenom sen?“

„Samozřejmě. Máš mě za cvoka?“

Zkoumavě se na mě zahleděl. „No…,“ řekl, „za cvoka snad ne.

Ale nemůžeš popřít, že se ti ty sny pletou s realitou. To je vždycky symptom nějaké duševní poruchy. Můžu ti to říct na rovinu, ne? Kdyby to tak mělo pokračovat, měl bys opravdu radši zajít ke specialistovi.“

„Diagnóza je jasná,“ řekl jsem. „Nucený celibát… a tak dále.

Nehraj si na sexuologa, když jsi zubař.“

„Jenom se nerozčiluj. Jak jinak bys chtěl vysvětlit, že se ti zjevuje ta ošetřovatelka, jednou s hadem, podruhé na koštěti? To je podle Freudovy Psychoanalýzy jasná symbolika. Kór když je to pěkná ženská. Je to tak, kamaráde – leze ti na mozek, že jsi sám.

Najdi si nějakou novou slečnu, nebo tu ošetřovatelku prostě sbal a bude po přízracích.“

„Koukej, Karlíčku, ty bys hrozně rád udělal ze zdravého ani ne třicátníka magora. Jenže mně i přes ten momentální nedostatek sexu ještě pořád nekape na karbid. Ten sen byl prostě jenom neuvěřitelně živý.“

„Jestlipak víš, že takové sny se většinou zdají sotva pár vteřin?

Po procitnutí navíc polovinu snu zapomeneš, a dokud se úplně neprobudíš, stačí ti do něj podvědomí přimíchat věci, které v něm třeba nebyly. Tak asi vznikl celý ten dialog s hrabětem, který není ničím jiným než opakováním toho, co ti napovídal ten blázen.

A hlavní původce snu je kravál té havárky. Slyšel jsi přece hromy a vichřici. Co jiného by to asi bylo, než bouračka náklaďáku s dieselem?“

Pokrčil jsem rameny.

Už chvíli se díval na hodinky. „No, nedá se nic dělat, už musím… Jen se tomu nepoddávej. Nechám ti tu ještě dva prášky… a zítra se na tebe zase přijdu podívat. Jo – a ty prášky si, prosím tě, neber oba najednou, mohlo by ti být šoufl.“

„Dám se do malování,“ řekl jsem.

„Tak je to správné. Jen do toho, zítra mi to ukážeš.“

„Ještě nikdy jsem nedělal pod lékařským dohledem,“ řekl jsem mu, když jsem ho doprovázel po schodišti. „Naštěstí jde jenom o lékaře zubního.“

„Tak se měj,“ řekl, a ještě za plotem mi zamával.

Vyšel jsem za ním před bránu zahrady. Chvíli jsem se díval na autojeřáb a na několik mužů v modrácích, jak se dohadují, kam nejlépe upevnit lana, aby postavili havarovanou tatru na kola.

Pak jsem se obrátil zpátky ke bráně; ještě stále jsem držel v dlani dvě tablety, které mi dal Karel. Jedna mi náhle vypadla, a jak jsem se pro ni shýbal, spatřil jsem v prachu cesty otisk koňské podkovy.

8. DER HEXENSCHUSS

V prvním okamžiku jsem chtěl zavolat Karla zpátky, ale ten už mezitím zmizel z dohledu.

Pak jsem si řekl, že by se mi stejně vysmál.

Vyvedlo mě to z míry, jak by ne… Ale proč by se tady konečně nemohl vyskytnout kůň? Nebyla tu třeba někde jízdárna? Jistě, mohla být; spíš tady na kraji města než jinde. Rozmazal jsem stopu botou a vrátil se do domu.

Ještě chvíli jsem přemýšlel o Karlových zlověstných diagnózách mého duševního stavu; pak jsem vzal jeden ze svých posledních blindrámů, natáhl jsem plátno, provizorně je vypnul klínky a našepsoval.

Dopolední slunce mi do pokoje nesvítilo, čelní fronta domu byla obrácená k severozápadu. Proto jsem odnesl plátno ven a na zahradě za domem je opřel o zeď.

Načež jsem šel hledat fotografii té slečny, kterou jsem měl namalovat, což mi vydrželo až do poledne. Našepsované plátno zatím na slunci uschlo, ale snímek jsem nenašel. Jak se říká – lepší vyhořet, než se stěhovat.

Když jsem se s rámem v podpaží vracel ze zahrady a došel halou ke schodišti, zaslechl jsem nahoře cosi jako šouravé kroky a klapnutí dveří…

Napadlo mě, že snad Karel přijel znova o své polední pauze; zatímco jsem byl vzadu za domem, vešel dovnitř otevřenými vraty a vyšel po schodech nahoru; teď se asi diví, kam jsem se poděl. „Karle…?“ zavolal jsem.

Nikdo mi neodpověděl.

Vyběhl jsem nahoru. V mém pokoji bylo všechno tak, jak jsem to tam nechal, i dvě tablety od Karla stále ležely na rohu nočního stolku, kam jsem je položil.

Karel tu nebyl.

Vyšel jsem ze dveří na galerii, kam vedly nejen schody z haly, ale i další troje dveře prázdných pokojů. Nikde nic. Jenom prach zlatě vířil v paprsku slunce, který sem šikmo pronikal jedním z jihovýchodních oken.

Vedlo do části zahrady, kam jsem vůbec nechodil; byl tam jen rozbitý, napůl zřícený skleník. Nějaký shrbený muž v sešlém pracovním obleku právě odcházel zahradou dozadu, kde se v hustém křoví tiše rozpadal litinový plot. Chtěl jsem na toho muže zavolat, ale okno se dalo otevřít jen ztěžka; když jsem konečně vypáčil jedno křídlo, už zmizel v houští.

Docela jistě nemohl být v domě, ať už to byl, kdo to byl; za šouravé kroky jsem nejspíš považoval nějaké zvuky zvenku, možná ze silnice, které jsem slyšel shora otevřeným oknem v ložnici. Klapnutí dveří mohlo být něco podobného, pokud to nebyly skutečné dveře, které zavřel průvan. Každé stavení má své zvuky a je třeba si na ně zvyknout, možná právě tak jako na sousedy, kteří vám bloumají zahradou. Dům jsem mohl zamykat; ale dokud nebudu mít kolem zahrady pořádný plot, nemůžu se divit, že se mi po ní procházejí neznámí, kteří tu byli mnohem dřív než já a třeba ani nevědí, že tu jsem.

Pustil jsem to z hlavy, vrátil se do svého improvizovaného ateliéru a upevnil plátno na stojan. Pak jsem si zase uvědomil, že nemám tu nešťastnou fotografii…

Z jakéhosi zdravého vzdoru jsem vybalil kufřík s malířskými potřebami a našel v něm pár kousků rozlámaného uhlu. Nevěděl jsem, jak ta dáma vypadá, a bylo mi to jedno. Začal jsem skicovat a po necelé půlhodině se mi na čisté bílé ploše začínala rýsovat zajímavá ženská tvář; ale pak jsem dostal hlad a rozhodl se rozměnit poslední pětistovku schovanou pro nejhorší časy.

Sebral jsem se, jak jsem byl, a šel do Astry na oběd.

Měli tam poutač s nápisem DNES VEPŘOVÉ HODY, a protože nervům nejlíp prospívá, když je obalíte sádlem (aspoň moje babička to říkávala), dal jsem si nejdřív kousek ovaru, pak zabíjačkový guláš s houskou a nakonec pečeni se zelím a dvojitými knedlíky. Přestože nejsem pivař, zalil jsem to sklenicí plzně a vrátil se domů.

Chvíli jsem se lenivě rozvaloval na posteli a pozoroval svou uhlovou kresbu vymyšlené slečny, až se mi po těch lukulských hodech začaly klížit oči…

Nakonec jsem asi skutečně usnul, protože mě probudil hlas někoho, kdo mi cloumal ramenem a volal: „No tak, pane de Campo… Není vám nic, pro co byste musel v tomhle chladném ránu chytit nádchu.“

Otevřel jsem oči. V trávě se třpytila rosa a mezi jilmy se popásali dva osedlaní koně. Na cestě stál třetí, nízké a zavalité zvíře s velkými sedlovými brašnami. „Doktor Charles…?“ řekl jsem, celý popletený.

„Jak by ne, pane,“ řekl muž v černém obleku a s biretem na hlavě. „Doktor Charles k vašim službám… Zdá se, že jste přebral o něco víc než včera. Kdo je ten pán, co leží támhle? Nejdřív jsem myslel, že je to Edouard, ale není. Tohohle šlechtice jsem jaktěživ neviděl.“

„Je to hrabě de Montfort,“ řekl jsem a naráz vyskočil. „Doktore Charlesi… Není snad –“

„Myslíte – mrtvý? Ne, to není. Slyšel jsem ho sténat… Nejdřív jsem se věnoval vám, konečně se dobře známe, i když jen od těch občasných pohárů. Dobrá, jste na nohou; pojďme se tedy podívat, co by se dalo udělat pro pana hraběte de Montfort.“

Hrabě ležel skoro na cestě. Jeho třírohý klobouk se válel v trávě a ruce měl rozhozené do stran jako ukřižovaný. Ležel tváří dolů, a první, co doktor udělal, bylo, že mě požádal, abych mu pomohl bezvědomého převrátit na záda. Když jsme to udělali, hrabě otevřel oči.

„Ach, Germaine…,“ zamumlal. Potom se jeho pohled zastavil na mé tváři. „De Campo…?“

Poklekl jsem k němu a zeptal se: „Jak je vám, Montforte? Můžete vstát?“

Přikývl a pokusil se posadit. Podepřel jsem ho. Přitom jsem si všiml bílého pruhu v jeho tmavých vlasech, jen nepatrně prošedivělých.

„Jakpak má tohle dlouho?“ zeptal se doktor Charles.

Řekl jsem po pravdě, že nevím. Zatím jsem hraběte de Montfort s nepokrytou hlavou neviděl.

„Kdo jste?“ zeptal se hrabě, hledě na doktora. „Na co se to vyptáváte?“

Představil jsem mu doktora Charlese a řekl, odkud se s ním znám a na co se ptal. „Pruh ve vlasech…?“ podivil se de Montfort. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Kdybychom tu měli zrcadlo,“ řekl doktor, „hraběcí Milost by to viděla také. Chce snad pan hrabě říct, že o tom neví?“

„Nikdy jsem neměl žádný pruh ve vlasech.“

„Abychom si rozuměli, hraběcí Milosti,“ řekl doktor Charles, „mám tady blízko dům, kde se věnuji své vědě. Jsem na cestě do Prahy, chci navštívit některé kolegy na univerzitě. Našel jsem vás, jak tu ležíte pár kroků od sídla mého známého pana de Campo, zatímco vaši ořové se pokojně pasou. Pan rytíř se vzpamatoval první. Potom jsme probudili vás. Myslel jsem, s prominutím, že tu dva kumpáni vyspávají zmoženi vínem; ale jak se mi zdá, potkalo vás něco horšího. Nejsem zvědavý; ale pokud byste mi sdělili okolnosti, za kterých jste se ocitli v té nedůstojné poloze, snad bych –“

„Čarodějnice,“ hlesl hrabě de Montfort. „Viděl jste ji přece také, de Campo. Hnala se na nás jako hejno běsů. Bože můj… Byla to ona.“

Doktor Charles mlčel.

„Nevím, jak dalece můžeme zasvětit doktora do našich záležitostí,“ řekl jsem. „Už proto, že to nejsou jen naše záležitosti. Ale snad můžeme říct, co jsme viděli.“

Hrabě de Montfort přikývl; nato jsem doktoru Charlesovi vylíčil, jak se nad korunami stromů objevil mrak, ze kterého se blýskalo, jak se zvedl vichr, a konečně to, jak se z mraku stala nahá ženština, řvoucí a letící na jakési holi, snad pometle, ze kterého sršely jiskry.

Doktor vážně přikývl. „Jsou to věci,“ řekl, „které by potěšily našeho přítele Edouarda. Ale věda nepřipouští čarodějnice na pometlech, rytíři. Tohle, co potkalo pana hraběte,“ ukázal na bílý pruh v Montfortových vlasech, „bych nazval příznačným termínem der Hexenschuss… Němečtí kolegové tak nazývají ústřel bederný, ale po našem je to prostě střela od čarodějnice. Ty prý zanechávají ve vlasech bílé pruhy a na těle dokonce nesmazatelné rudé skvrny. Věda to vysvětluje úderem blesku, který vesměs zabíjí, ale ve výjimečných případech pouze poznamená. A vy, jak říkáte, jste blesky skutečně viděli, přestože bouře nebyla. Ale i to se stává, pánové; někdy blesk udeří docela nečekaně.“

Měl jsem tisíc chutí se přít, protože jsme letící nahou ženu skutečně viděli; ale hrabě na mě upřel zrak a mírně zavrtěl hlavou. Řekl jsem tedy, že je docela dobře možné, že do nás uhodil blesk a srazil nás z koní. A že bychom, hned jak dojedeme do města, měli zajít do nejbližšího chrámu a poděkovat bohu za záchranu života.

„To také učiníme, pane,“ řekl hrabě vážně.

„Pokud jedete do Prahy, pánové,“ řekl doktor Charles, „bude mi ctí a potěšením připojit se k vám.“

A tak jsme posléze vyjeli bez snídaně, aniž by se chudák nahluchlý Paul dověděl, že mu kousek od zámečku málem zastřelili pána.

9. KLÁŠTER POD EMAUZY

Cestou do Prahy jsme s hrabětem prohodili sotva pár slov, zatímco doktor Charles nám přednášel o různých těžko vysvětlitelných chorobách. Hned za Koňskou bránou jsme se s ním rozloučili. Zamířil dolů po Koňském trhu; my jsme odbočili vlevo podél hradeb a pokračovali směrem k Vyšehradské bráně.

„Co si o tom myslíte, de Campo?“ zeptal se mě hrabě, sotva jsme osaměli.

„Myslím, že při nás stáli všichni svatí,“ řekl jsem. „Ta ženština byla docela jistě naše dobrá známá. Snad by se proti ní dalo zakročit úředně; ale kdopak nám uvěří, že jsme viděli baronku de Noiret-Basailly, jak letí nahá na pometle? Že na nás zaútočila a vás poznamenala bleskem? Před padesáti lety, to bychom snad měli naději… Ale v té dnešní osvícené době by se nám snadno mohlo stát, že by nás odsoudili pro nactiutrhání.“

Hrabě přikývl. „Zastavme tedy nejdříve v emauzském kostele a poděkujme bohu za to, že nám dal vyváznout ze smrtelného nebezpečí,“ řekl.

Učinili jsme to. Pak jsme zajeli ke bráně kláštera, kde dvě novicky rozdělovaly houfu otrhánků polévku. „Kdo nemá misku,“ volala jedna z nich, „vezme si tady z hromady… Ale nerozbít a vrátit!“ A druhá okřikla tlačícího se jednonohého žebráka: „Ty, bratře, jdeš už podruhé. Jakpak se potom má dostat na všechny?!“

„Jenže já nejedl dva dni,“ na to žebrák, a jak se tlačil ke kotli, rozdával berlou štulce na všechny strany.

Minuli jsme hlučící a mlaskající dav, dojeli k fortně a sesedli.

Nebylo tu klepadlo, ale v malém výklenku visela rukojeť zvonku.

Zatáhl jsem; zvonek se rozezněl nedaleko a za okamžik se pootevřela malá dvířka vedle brány. Starší jeptiška po křesťansku (a taky po německu) pozdravila a zeptala se: „Pánové si přejí…?“

Hrabě na pozdrav odpověděl stejným jazykem. „Rádi bychom si promluvili s představenou kláštera,“ řekl. „A to v naléhavé věci.“

„Vstupte tedy,“ řekla jeptiška. „Uvažte koně venku… Pokud chvíli počkáte na dvoře, sestra představená vás jistě přijme. Koho mám ohlásit?“

„Rytíř de Campo a hrabě de Montfort,“ představil nás hrabě, zatímco jsem poutal koně ke kamennému úvazníku. Pak jsme vešli do dvora, stinného a obklopeného podloubími křížových chodeb, s poněkud neduživým stromem uprostřed a několika kamennými lavicemi pod ním. Hrabě klesl na jednu z nich a já se zastavil opodál, pleskaje se kloboukem přes šosy i nohavice, abych aspoň trochu zbavil svůj oděv vrstvy prachu.

„Poslyšte, de Campo,“ řekl Montfort, „předpokládám, že ovládáte němčinu? Nerad bych, abyste nakonec nevěděl, o čem se mluví.“

Do té doby jsme samozřejmě s Montfortem i doktorem hovořili francouzsky. „Mluvím německy i česky,“ řekl jsem. „Jak také jinak v tomhle království, kde trhovec, hostinský i řemeslník mluví jazykem starých Přemyslovců, který panstvo nejen zapomnělo, ale dokonce považuje za sprostý. Jenže já, milý hrabě, se stýkám víc s trhovci, hostinskými a řemeslníky.“

„Vidíte,“ na to Montfort se smíchem poněkud nuceným, „já umím po česku nanejvýš pozdravit.“

Nečekali jsme dlouho; vrátná přivedla novicku, která nám stydlivě pokynula, abychom ji následovali.

„Poslyšte, sestřičko,“ oslovil jsem ji, když jsme byli z doslechu vrátné, „vy jste znala baronesu Germaine de Basailly?“

Ale děvče neodpovědělo, jen zavrtělo hlavou.

Prošli jsme křížovou chodbou podle jednoho křídla budovy a vešli do velké potemnělé síně s klenutým stropem podepřeným sloupy. Hořela tu svíčka na vyřezávaném klekadle a z pozadí nám vyšla vstříc štíhlá žena v neurčitém věku, tak častém u řádových sester. Novicka se vzdálila a zavřela za sebou dveře.

„Nuže, pánové?“ řekla představená, když jsme si vyměnili obvyklé křesťanské pozdravení. „Řeklo se mi, že přicházíte v naléhavé věci.“

„Více než naléhavé,“ odpověděl hrabě. „Jde o zmizení baronesy Germaine de Basailly. Jsem hrabě Louis de Montfort, starý přítel jejího zemřelého otce, a mám zato, že se té věci nevěnuje patřičná pozornost.“

„V tom se mýlíte, pane,“ odpověděla představená. „Je tomu sotva hodina, co odtud odešla její matka, paní baronka de Noiret-Basailly. Neříkala mi ale, že její dceru hledáte, takže nevím, jestli by souhlasila s tím, že vám poskytnu informace.“

„Snad nám tedy můžete říct aspoň to, jaká opatření byla učiněna,“ řekl hrabě.

Představená na něj pohlédla přísnýma očima. „Nuže, pane,“ řekla, „to vám snad říct mohu. Na přání paní baronky byla učiněna hlavně taková opatření, aby nebyly poskytovány žádné informace hraběti de Montfort. Neboť, pane, právě hraběte de Montfort matka té zbloudilé duše viní z jejího útěku. A tak, pokud jste snad přijel, abyste vyzvídal, bude lepší, když zase odjedete. Víte-li snad, kde to nebohé děvče je, postarejte se, aby se bez úhony vrátilo do klášterních zdí.“

Povšiml jsem si, že kradmo hledí na pramen Montfortových vlasů, zbělelý snad bleskem, snad střelou čarodějnice.

„Věci nejsou takové, jak se vám jeví, protože je znáte jen z jedné strany,“ řekl jsem. „Tvrzení paní baronky se dotýká cti hraběte de Montfort; a já hraběte znám natolik, že nepřipouštím jeho vinu ani v nejmenším.“

„Nejsem informovaná jen z jedné strany, pane. Mluvila jsem i s baronem Jeanem-Loupem de Basailly, bratrem Germaine.“

„Skutečně? Pak jste tedy musela srovnávat…?“

Představená se chladně pousmála. „Což můžete dát víru chudému duchem?“ řekla. „Tvrdí-li ten ubohý baron, že jeho sestru unesli mrtví, aby se zmocnili knihy, v níž je ukryt návod k nalezení Svatého Grálu… Nedal byste sám přednost tvrzení paní de Noiret-Basailly, pokud byste srovnával?“

„Věřím, že pan hrabě de Montfort o zmizení Germaine nic neví,“ řekl jsem.

Pokrčila rameny. „Vaše víra je i vaše věc.“

„Můžete nám říct aspoň to, za jakých okolností baronesa zmizela? Klášter na tom snad vinu nemá…?“

„Ne, to jistě nemá,“ odpověděla. „Nejsme vězení a ve vrátnici sedí jen civilní zaměstnankyně, žádná bezpečnostní služba. Jestli chcete vědět, proč o tom nechci hovořit… Inu – prostě proto, že si to nepřeje policie.“

„Policie…?“ řekl jsem. „Oznámili jste to policii?“

„Milý pane, vy se tomu divíte? V dnešní době se přece může stát ledacos. Uvažte sám: Jaký důvod může mít mladé děvče, jako je Hermína Vlková, ke vstupu do řádu? Třeba i silné výčitky svědomí. Nemám právo říkat vám podrobnosti; ale protože vás zřejmě vede skutečná starost o to nešťastné děvče, sdělím vám jen jedno, a to si, doufám, necháte pro sebe. To děvče k nám přišlo, aby se léčilo ze závislosti na drogách. Nevím, jaké drogy to byly, v podobných věcech se nevyznám. Předpokládám jen, že v takových případech je nejlepším lékem posílení vůle vírou – nezáleží na původu slabosti. Chtěly jsme pro vyléčení té ubohé dívky udělat maximum, ale nestačily jsme s její léčbou ani začít. Pokud ji znáte, pravděpodobně víte i to, že po stránce sexuální je poněkud – nevyrovnaná. Klášterní řád ovšem předpokládá zdrženlivost…“ Při slově sexuální si mírně odkašlala a na tvářích jí naskočily ruměnce.

„Co míníte slovem nevyrovnaná?“ zeptal jsem se.

„Jak dalece ji znáte?“ odpověděla otázkou.

„Vím, že si nikdy nehrála s panenkami.“

„Ano. Její otec ji nerozumně vychovával jako muže, protože se možná ve svém synovi zklamal. A když pak navíc podlehla drogám, zdá se, že… Nu, donesly se mi všelijaké poplašné zprávy ze společné ložnice novicek.“

„Chcete říct, že je to… lesbička?“

„To snad ne…“ Zrudla a snažila se to zamaskovat dalším pokašláváním. „Spíš to bude v tom, že děvčata jí připadají čistší. O mužích si myslí, že jsou hrubí, chvástaví a mnohdy i nechutní.

Náruživost, kterou v sobě má, přitom nechce vybíjet nějak…

Snad víte, jak to myslím. Proto asi také propadla drogám. Kdyby nám byla poskytla čas, jistě bychom její nadbytek energie dovedly usměrnit. Ale odešla dřív, než jsme na ni mohly začít přiměřeně působit. Vlastně se to stalo týž den, kdy jsem dostala ty znepokojivé informace od jedné z novicek.“

„Máte mezi nimi špeha? A to nevíte, že každý špeh se chce zavděčit? Co když právě tahle novicka má vlastnosti, které přisuzujete Hermíně? Mohlo se stát, že vaše nová chovanka její pozornosti odmítla…“

„Za co považujete náš bohumilý řád, člověče?“ neovládla se představená. „Kdo vůbec jste? Tvrdil jste, že přítel Hermíny, známý její matky… Teď se mi zdá, že jste hlavně zvědavý na kdovíjaké pikantnosti. Ne, pane, ty tady nenajdete. Jděte už, prosím vás. Jsem naivní, že jsem vám důvěřovala; může se stát, že díky vám a mojí hloupé sdílnosti bude náš klášter vláčen tiskem…

My to samozřejmě přežijeme; bude to prostě jen jedna z dalších zkoušek, které dopouští Pán. Ale vy si to budete muset srovnat se svým svědomím.“

„Nechcete mi přece tvrdit,“ řekl jsem, „že takovéhle ženské společenství dokáže beze zbytku umrtvit svou lidskou přirozenost jenom tím, že se třikrát denně modlí? Nejste přece andělé, kteří nemají pohlaví.“

Zbledla. „Jděte už, prosím vás,“ opakovala.

Taky jsem jí měl dost.

Obrátil jsem se a vypadl z toho skanzenu středověku bez pozdravu. Teprve když jsem dole u mostu Palackého nasedal do tramvaje, uvědomil jsem si, co se stalo, a celým tělem mi projel nezvládnutelný třas.

10. VOZATAJ DELFSKÝ

Cestou domů jsem se marně pokoušel dát si v hlavě dohromady dvě a dvě. Pořád mi vycházelo pět, sedm, či cokoli jiného než čtyři.

I když nejsem odborník, ledacos jsem četl a také jsme čas od času s Karlem a Edou vedli na podobná témata svoje vinohradské disputace; tohle, co mě potkalo, už nebyl žádný, byť podivuhodný sen.

Kdybych se byl z rozhovoru s představenou emauzského kláštera probudil na své posteli, kde jsem prostě a jednoduše usnul z přejedení na vepřových hodech a po jednom pivu, bylo by to jakžtakž v pořádku. Dvě a dvě by stále ještě byly čtyři.

Jenže já nespal!

Klášter pod Emauzy jsem zcela jistě navštívil – když jsem se nejdřív probral po útoku ježibaby poblíž vlastního domu a vydal se do města koňmo ve společnosti hraběte de Montfort a doktora Charlese –, abych se pak vrátil sám tramvají a autobusem.

Někde muselo dojít ke změně, kterou jsem si uvědomil až po tom, co jsem nasedl do tramvaje. Stalo se to nejspíš během rozhovoru s představenou, kdy jsem přestal vnímat společnost Montforta… Ano, bylo to tehdy, když abatyše zaměnila Germaine de Basailly za Hermínu Vlkovou a začala mluvit o její drogové závislosti.

Ale jak jsem se tedy do kláštera dostal?

Určitě ne na koni koncem osmnáctého století. To byl docela jistě sen. Ale kdy se mi zdál? Odešel jsem z domova a jel autobusem a tramvají, aniž bych o tom věděl? A přitom jsem snil, že jedu na koni ve společnosti hraběte a doktora? V jakém čase ta skutečná cesta proběhla? Nebo se nic z toho nestalo, všechno jsem prožil jenom ve snu?

To nebylo možné.

Neprobudil jsem se na posteli, skutečně jsem přišel od autobusové zastávky; ještě jsem nezahodil označenou jízdenku, a to nejen z autobusu, ale i z tramvaje, do které jsem nastoupil u mostu Palackého, a podle mých hodinek i budíku uplynuly od chvíle, kdy jsem doma usnul po tučném jídle, nejméně tři hodiny.

Vzal jsem si jeden z prášků, které mi tu nechal Karel. Říkal, že se ráno staví. Ale mně se nechtělo čekat do rána, protože jsem se bál usnout; zdálo se mi, že mnohem líp mi bude v hospodě na Vinohradech, kde čepují vavřinecké a kde se můžu bez obav svěřit svým přátelům. Třeba se mi vysmějí – ale i to bude lepší, než s tím šílenstvím zůstat sám.

Sešel jsem dolů a zamkl za sebou. Když jsem vyšel ze zahrady, všiml jsem si, že havarovaný automobil už odtáhli. Zůstaly tam jen hluboké rýhy v prudkém svahu a spoušť v někdejší temné zeleni houští černého bezu.

Nahoře na svahu, těsně u okraje rozoraného zadními koly tatry, stál nějaký vysoký muž; chvílemi vrtěl hlavou a gestikuloval, jako by mluvil sám k sobě, ale v nepřetržitém hluku od silnice jsem ho neslyšel.

Pomalu jsem se vydal k němu, ačkoli cesta k autobusové zastávce vedla právě na opačnou stranu.

Když jsem došel k místu, kde jsem ráno ležel na břiše u kabiny havarovaného vozidla, muž nade mnou začal sestupovat dolů po svahu. Od jeho bot se zvedala oblaka prachu, a když se dostal až tam, kde se sotva udržel, sjel dolů pozadu po všech čtyřech.

Zeptal jsem se ho, jestli něco hledá.

„Hledám nehledám,“ odpověděl nevrle. „Co je, nesmí se tady snad šlapat na trávník?“

Měl velké, mírně vypoulené oči jako etruské terakoty a při svých možná sto devadesáti centimetrech mi připomněl známou sochu vozataje delfského.

Poznal jsem ho podle hlasu.

„Jsem rád, že jste v pořádku,“ řekl jsem mu. „Já jsem ten chlápek, co k vám vlezl do kabiny, když jste tam visel hlavou dolů.

Měl jsem o vás obavy, když jsem vás potom slyšel křičet. Říkali, že jste omdlel.“

Podíval se na mě s nedůvěrou. „No jo,“ řekl, „ten váš hlas poznávám. Povídáte, že jsem křičel? Já nevím. Že to se mnou praštilo, to se holt stane. Visel jsem tam za nohy a šla mi krev do hlavy. Taky mám trochu vysokej tlak, kamaráde. Ze špitálu mě pustili na revers; moc se jim nechtělo, vlastně ani nevím proč. Dohromady nic na mně nenašli, tak co bych tam dělal.“

„To je fakt,“ řekl jsem. „A co děláte tady?“

„No – já totiž…“ Potřásl hlavou. „Poslyšte, vy jste viděl, jak jsem boural?“

„Bydlím v támhletom baráku. Viděl jsem z okna, jak se vám protočil zadek a jak jste sjel pozpátku dolů. Víc bych k tomu nemohl říct ani policajtům.“

„Tak vy tady bydlíte,“ řekl.

„Jen pár dní. Nic moc to není, ale předtím jsem bydlel ještě hůř. Tohleto je aspoň moje a můžu si s tím dělat, co chci.“

Podrbal se na hlavě. „A děláte?“ zeptal se.

„Nejsou lidi a peníze taky ne.“

„Jo, to znám. Brácha má taky takovou barabiznu. Naštěstí má dost kámošů, který mu na tom makaj, a nějaký prachy holt taky má. A stejně si ještě ode mě vypůjčuje. Dneska, když nemáte známý, jste se starým barákem víte kde… Všecko je drahý a málokdo už umí zedničinu postaru. Stavět novej vám fakt přijde lacinějc.“ Podíval se na mě zkoumavě. „A čím se jako živíte, kamaráde?“

Řekl jsem mu, že jsem malíř.

„Čeho, písma, nebo pokojů?“ zeptal se.

„Obrazů. Písmo nebo pokoje bych samozřejmě uměl malovat taky, ale asi by mě to nebavilo.“

„No, jestli ty obrazy sypou víc…,“ řekl. „Dneska každej, kdo se trochu zmoh, si hraje na šlechtu. A k tomu holt patří nějaká ta mazanina v oleji, aby moh ukazovat návštěvám svýho předka, kterej byl admirálem císařskýho loďstva nebo vyhlášenou dorotou u dvora krále španělskýho.“

„Jo, kdyby jich bylo,“ řekl jsem.

„Neříkejte, že nejsou, pane. Brácha je zrovna takovej blb. Ta jeho vila sežere všechny peníze, co má, a ještě mi zůstane dlužen, protože si myslí, že prachy nepotřebuju, když jsem svobodnej a mám tuhle živnost. Všecky ty lidi, se kterejma se potkávám, když pro ně jezdím, jsou stejný… Makám na jejich stavbách a taky je občas stěhuju do všech možnejch rezidencí. Jestli mi po týhle bouračce dokážou v autodílně dát tatru dohromady, budu to dělat dál. Helejte, co vy na to, že bych vám dohazoval kunčofty za deset patnáct procent? Takovej obraz se dá střelit třeba za dvacet papírů, ne? Jestli to umíte, aby to bylo aspoň tak dobrý jako fotka…“

Docela upřímně jsem řekl, že je to zajímavý návrh, a že by snad neškodilo zajít ke mně na kafe. Vozataj delfský proti tomu nebyl a hned prohlásil, že skočí támhle do hospody pro něco k tomu kafi, protože taková obchodní dohoda se přece musí zapít.

Nechtěl jsem se s ním přít. Vrátil jsem se domů, postavil konvici na vařič a shledával dvě slušné sklenice. Právě jsem je vytíral utěrkou, když se ozvalo bouchání klepadla. „Jenom nečekejte velkou parádu,“ řekl jsem svému nenadálému hostu. „Nemám tady ani dvě židle.“

„Já jsem zvyklej na ledacos,“ odpověděl. „Ale to klepadlo, to je teda kousek, kamaráde. Těm paďourům by se určitě dalo střelit za pár kilo. No těbůh. Tady to teda vypadá.“

Zastavil se na schodech a díval se dolů do haly. „Co ten krb?“ zeptal se. „Pročpak je to zazděný? Sehnat fůru odřezků rovnou z pily, tejden topit… Hned by tu bylo míň syrovo. Takovýmu baráku nejvíc vadí, že se v něm netopí. To je stará věc. Koukni támhle do těch rohů nahoře, ta černá plíseň. To je vlhkem.“

Najednou mi začal tykat a mně to nevadilo. Byl to jeden z těch lidí, kteří lehce navazují přátelství a na které je těžké zlobit se i při jejich jisté neomalenosti.

„Jo, já jsem nějakej Franta,“ řekl a natáhl ke mně ruku, nečekaně štíhlou a jemnou. „Franta Malý. Sranda, co? Jak se asi na takovýhle jména přišlo?“

„Já jsem Jindra Dekamp,“ řekl jsem. „Tvůj předek za Marie Terezie, kdy si každý musel zvolit stálé příjmení, asi nebyl zdaleka takový čahoun jako ty.“

„Za Marie Terezie?“ zasmál se. „Ta prej byla pěkný éro. Furt musela mít kolem sebe plno fešáckejch gardistů, aby si mohla na noc vždycky dva tři vybrat. Piješ Franc-Josef vodku?“

Řekl jsem mu, že piju všechno.

Když jsme vešli do mojí ložnice, která se pomalu ale jistě stávala přijímacím salonem, rozhlédl se a jeho pohled se zastavil na plátně s uhlovou skicou. „A tohle má bejt kdo?“ zeptal se hlasem, který byl najednou o tercii níž než jeho předchozí hlaholení.

„Nikdo,“ řekl jsem. „Kreslil jsem to zpaměti, jen tak, abych nevyšel ze cviku.“

„To teda kecáš,“ řekl. „Snad mi nechceš namlouvat, že sis tu babu vymyslel?“

„A proč ne, Franto?“ řekl jsem. „Ty ji snad odněkud znáš? Je to jenom fiktivní portrét. Nikdo to není.“

„Že ne? Hele, tuhle mrchu já znám moc dobře. Jenom jsem si nemoh vzpomenout. Kvůli ní jsem přece spadnul z tý stráně, a když jsem to přežil, chtěla mě dorazit v kabině. Proč myslíš, že jsem tady? Abych se vyplakal na hrobě svýho náklaďáku? To víš, že ne. Pořád mi vrtalo hlavou, jak to vlastně bylo. Teď už to teda vím.“

Jen jsem nasucho polkl; uvědomil jsem si totiž, že to skutečně není fiktivní portrét.

Podvědomě jsem nakreslil tvář Marie Černé.

„Tak kdo je to, sakra?“ hartusil Franta.

„Ukaž tu flašku,“ řekl jsem a vzal mu ji z ruky. „To chceš říct, že jsi přišel, abys našel tuhle ženskou?“

„Já o žádný nevěděl,“ odpověděl a padl na židli. „Zapomněl jsem to. Jenom jsem měl takovej pocit, že jsem za tu bouračku nemoh, a myslel jsem si, že mě něco napadne, když se tady rozhlídnu okolo. A taky že jo. Vida. Kdo to teda je?“

Vysvětlil jsem mu, že jsem skutečně kreslil smyšlený portrét a že jsem si neuvědomil, komu je podobný. „Je to sestra z psychiatrického sanatoria,“ dodal jsem. „Ta, která přišla, protože měla po noční a od autobusové zastávky náhodou viděla, jak jsi se zřítil.“

„Pěknou náhodou,“ zabručel. „Když ti o tom řeknu, budeš si myslet, že jsem taky zralej na cvokárnu. Ale že seš to ty… Někomu to tak jako tak říct musím, protože bych z toho moh nakonec doopravdy zmagořit.“

Otevřel jsem láhev a nalil dvě koňské dávky. „Mně můžeš říct všecko, Franto,“ řekl jsem. „Kdopak ví, jestli nejsem větší cvok než ty.“

„No hele… To není žádná sranda.“

„Samozřejmě. Třeba bych ti taky moh ledacos vyprávět… a taky to není moc k smíchu, ačkoli tobě by to třeba připadalo k popukání. Jen do toho.“

Sáhl po sklenici a obrátil ji do sebe. „Víš, proč jsem s tím náklaďákem spadnul?“ řekl. „Protože proti mně letěla baba.“ Ukázal prázdnou sklenicí na obraz. „Tuhleta. I když tady se tak hnusně nešklebí.“

„Jen dál,“ řekl jsem, když se odmlčel a nastavil sklenici. Dolil jsem mu.

„Dovedeš si to představit?“ pokračoval, když se ještě jednou (už ne naráz) napil. „Rovnou do předního skla. Nejdřív mě napadlo, že nějaká ženská blbla na rogále a zaneslo ji to nad smeťák, ale hned jsem si taky všim, že to za prvý nemá žádný křídla, a že za druhý je ta ženská buď dočista nahatá, nebo aspoň nahoře bez. Byl to jen moment, už jsem viděl, jak se mi i s těma parádníma kozama rozplácne na kapotě, tak jsem prostě přišláp plyn… a už to bylo. Jak jsem tam pak visel za ty nohy, tak jsem si furt jenom převaloval v hlavě: Co to bylo? Bába na koštěti? Ježibaba? Čarodějnice? Copak nějaký jsou? Ten rozšklebenej zlej ksicht jsem furt viděl před sebou, proto jsem se s tebou ani moc nebavil. Asi jsem ti připadal dost špatnej, co?“

„No… Myslel jsem, že jsi v šoku. Kdo by nebyl, po takovém kotrmelci.“

„Jestli jsem byl v šoku, tak kvůli tý babě. A najednou se mi ta samá baba objeví v kabině, kde visím hlavou dolů. Hele… Odhrnula mi z ksichtu ten vaťák a podívala se na mě tak, že jsem zařval jak bejk… A hned jsem byl v limbu. Bylo to tím, jak se na mě koukla. Udělalo se mi z toho zle. Ty, já nejsem žádná padavka, aby na mě přišly mrákoty kvůli jedný babě; jenže ona chtěla, abych omdlel a všecko to zapomněl.“

„Jak se tvářila? Cenila zuby?“

„Kdepak. Žádnej lacinej americkej horor. Vůbec nic takovýho.

Když letěla proti mně, šklebila se, to jo. Jako když ječí na plnej céres. To teda horor byl. Ale jak strčila hlavu do tý kabiny… Nemoh bych říct, že dělala nějaký ksichty. Dokonce nemůžu říct, že to byla ta samá ženská… Byla a nebyla. Nešklebila se, jen se na mě podívala. Měla to v očích. Jako by si pro mě přišla smrtka převlečená za ošetřovatelku.“ Otřásl se. „A teď přijdu sem a ty ji tady máš nakreslenou. Jak to, Jindro?“

„Dělá kousek odtud v sanatoriu vrchní sestru. Seznámili jsme se úplnou náhodou, kvůli jednomu známému, který je u nich na léčení.“

„A co? Jak to, že lítá na koštěti kolem tvýho baráku?“

„Copak já vím, Franto?“

Sáhl po láhvi a nalil si. „A proč sis ji tady nakreslil?“

„Už jsem ti říkal, že jsem to neudělal úmyslně. Prostě jsem začal skicovat ženský portrét, jenom tak z hlavy… Kdybys mi to neřekl, asi by mě nenapadlo, že je to ona. Nevím, proč jsem nakreslil právě ji, když jsem mohl nakreslit třeba servírku z hospody na sídlišti, nějakou tu slečnu z pošty nebo kteroukoli jinou hezkou ženskou; ale asi to bude tím, že má takový výrazný obličej.“

V tom jsem lhal; dobře jsem věděl, proč jsem nakreslil právě ji.

Ostatně to nebyla tvář Marie Černé, vrchní sestry z psychiatrie, ale tvář baronky de Noiret-Basailly… Něco mi vedlo ruku, a já si raději nepřipouštěl, že to byla znova ta neznámá zlá moc z ulice Pod skalami, která se mě nejdřív pokusila vehnat do smyslné náruče své kněžky a potom, když jsem se jí nepodřídil, se mi pokusila hodit na hlavu koňský hnát. Nechtěl jsem věřit, že ta zlá moc existuje.

Také jsem tomu nevěřil, když jsme dopili láhev vodky a vozataj delfský nedal jinak, než že dojde pro další. „Jestli víš, kde ta baba bydlí,“ řekl mi ještě ve dveřích, „bylo by nejlepší za ní vyrazit a zeptat se jí rovnou, co to na nás zkouší za fígle. Tutově to má něco společnýho s tím jejím psychiatrickým švindlem. A nepovídej mi, že jedna ženská dokáže vyzrát na takový dva kanóny, jako jsme my.“

„Samo-z-řejmě že vím, kde bydlí,“ řekl jsem s jazykem už dost ztěžklým. „P-pod skalami, číslo d-devět.“

„Jo?“ řekl a odešel.

Mezitím se začalo stmívat.

Rozsvítil jsem svíčku a natáhl se na postel. Všechno se se mnou začalo houpat a v blikavém osvětlení se mi zdálo, že na mě baronka de Noiret-Basailly mrká.

11. BAFOMET „Pane,“ řekl Paul a pečlivě přitom rovnal kratiknotem plamen svíčky, „venku čeká kočár. Kočí říká, že jste si ho ráčil objednat.“

„Asi a-ano,“ zablábolil jsem. „Ko-kočár…“

„Pán by neměl pít tyhle sprosté kořalky se sprostými lidmi,“ dodal káravě Paul. „Kdyby se držel vína…“

Vybavil se mi ten kolohnát jménem Frančois; Le petit Frančois mu říkali, aspoň tak se mi představil. Vzhledem k jeho postavě to bylo žertovné přízvisko. Kromě toho pil všelijaké strašné dryáky… Už jsem zapomněl, kde jsem ho vlastně sebral, ale zdálo se mi, že na ulici; asi jsme si nějak padli do oka, protože jsem si ho přivedl domů, kde jsme se bratřili u jedné či dvou lahví. Pak jsem ho zřejmě poslal pro kočár. Bůh ví, kam jsem chtěl v noci jet.

„Jako že je bůh nade mnou,“ řekl jsem Paulovi, „pro příště slibuju, že pro pití nepůjdu dál než ke studni. Neříkal ten člověk, kam mě má zavézt?“

„K paní baronce de Noiret-Basailly, pane.“

„A tak… K paní b-baronce.“

„Obávám se, že společensky to není právě vhodné, pane,“ řekl Paul. „V tomhle čase se na návštěvy nechodí, zvláště ne k dámám, pane… Pokud nejde o galantní dobrodružství.“

„Cože? Kolik je hodin?“

„Jedenáct, pane.“

Zasmál jsem se. „Než tam dojedeme, bude půlnoc. To je nejvhodnější hodina pro galantní dobrodružství s baronkou de Noiret-Basailly. Abys věděl, Paule: Je to čarodějnice a já se chci přesvědčit, jestli má skutečně pod sukněmi čertův ocas.“

„Pane…?!“

„Pohoršuje tě to, dobrý sluho?“ řekl jsem. „Zapomeň na to, nemluvme už o tom. Zamkni za mnou dům a jdi spát.“

Nato se jen mlčky uklonil; ale celý jeho postoj a pohled, který za mnou vrhl, vyjadřovaly nesouhlas. Věrní sluhové se vskutku někdy mohou stát přítěží.

Vyšel jsem ven; byla jedna z těch zvláštních nocí, kdy je vidět všechno a nic, kdy přes bledý měsíc se co chvíli přežene mrak jak cár rozervaného rubáše, a kdy všechny předměty v klamavém svitu mění se v přízraky předmětů zcela jiných, vzniklých v naší obraznosti. Koruny jilmů v ulici vytvářely malebnou změť tušových stínů a chvějivých světelných skvrn, a kočár s koněm, který tu stál, mohl být královskou ekvipáží právě tak jako obyčejnou popravčí károu.

„Tady jsem, pane,“ ozval se ze tmy Frančoisův hlas. „Račte nasednout. Máme před sebou dobrou hodinu po mizerné cestě. V kapse na dvířkách je ještě jedna láhev, skoro plná.“

„Už nebudu pít,“ řekl jsem a nastoupil. „Chci mít jasnou hlavu.

Kdo může vědět, co nás čeká?“

Frančois pobídl koně. „Co nás čeká, pane? Možná jen projížďka při měsíčku. Ale třeba taky něco docela jiného. Po půlnoci se dějí všelijaké věci…“ Zasmál se. „Ale nikde není psáno, že nás nemůžou potkat i v poledne, za úsvitu, nebo třeba za hezkého letního večera. Například ten kočí, co si odskočil na skleničku a nechal stát ekvipáž před bránou hřbitova, kam se šla jeho paní vyplakat na nebožtíkův hrob, se teď musí náramně divit, kam se kočár i s koněm poděl. Dobře mu tak a dobře i jeho paní. Kdo to kdy viděl, chodit na hřbitov tak pozdě, že musela uplácet hrobníka, aby jí odemkl vrata?“

„Frančois,“ křikl jsem na něj z okénka, „chceš snad říct, že jsi tenhle kočár ukradl?“

„Ale pane,“ odpověděl dotčeně, „snad jste si nemyslel, že nějaký kočár mám?“

„Byl bych jel na Aeneovi.“

„Sám jste mě pro kočár poslal. Právě proto, že jste nemohl jet na koni. Za prvé byste z něj nejspíš spadl, a za druhé byste byl musel jet sám.“

Uznal jsem, že na tom něco je. Po jeho silné kořalce mě brněla hlava, a nedokázal jsem mu odepřít, aby mě doprovázel. Byl přesvědčen, že ďábelská baronka mu splašila koně a rozbila povoz, který kočíroval, a já nemohl než ocenit jeho odvahu; věděl stejně dobře jako já, kam jedeme a co nás může potkat.

Když jsme dojeli na dohled zámku, Frančois zastavil koně.

Cestou jsem vystřízlivěl docela a skoro jsem dával za pravdu Paulovi, že není právě nejvhodnější chodit na návštěvy v čase, kdy dveřník v pantoflích a noční čepičce vyhlíží zamřížovaným okénkem ve vratech s pistolí v ruce. „Poslyš, Frančois,“ řekl jsem, „nemůžeme tam přece takhle vpadnout. Svítí se jen v jenom pokoji; je to nejspíš její ložnice a v zámku je jistě dost lidí na to, aby nás rázně vyprovodili, dřív než stačíme říct, že jsme přijeli na přátelskou návštěvu. Byl jsem tu jen jednou a nejsem její důvěrný přítel.“

„Jak myslíte, pane,“ odpověděl. „Můžeme se vyšplhat po břečťanu a vlézt k ní oknem. Mně je to jedno.“

„To až v krajním případě. Zavez kočár pod ty stromy, Frančois.

Nejdřív se podíváme do parku. Pak se uvidí.“

Nechali jsme kočár v hlubokém stínu březového hájku a Frančois navlékl koni pytel s ovsem. Pak jsme se kradli nocí k vysoké kamenné zdi obklopující ze všech stran zámek baronky de Noiret-Basailly.

Od silnice vedla cesta k bráně parku, ale k té jsme se ani nepřiblížili. Šli jsme pokosenou loukou podél zdi k severu, takže jsme minuli zámek z boku; teprve když jsme ho měli za sebou nějakých padesát kroků, vylezli jsme na hřeben zdi, abychom se rozhlédli.

Nedaleko za panským stavením stála řada zánovních domků postavených pro rodiny správce, šafáře a myslivce. Věděl jsem, že k zámku patří i polnosti s nevelkou honitbou a vedle toho dvě tři jitra neplodné půdy na plochém vrcholku osamělého pískovcového útesu, kde kdysi stával starý hrádek. Útes se táhl jako černá nepřístupná hradba přímo za řadou domků a uzavíral zámecký park ze severu.

„Tady nic nevykoukáme, pane,“ zašeptal Frančois.

„Asi máš pravdu,“ odpověděl jsem. „Přesto se mi tvůj nápad s břečťanem nezamlouvá. Nezamlouvá se mi ani naše cesta sem.

Mordious… Francouzský šlechtic v kradeném kočáře, to je trochu silné.“

„A ve společnosti sprostého kočího,“ řekl Frančois. „Myslím ale, že vám to nevadilo, když jste pil mou kořalku, pane.“

„Dost těch řečí, Frančois,“ řekl jsem. „Baronka mezi námi taky rozdíl nedělala, když seděla obkročmo na pometle a hnala se na nás. Nedělejme ho ani my.“

„Když půjdeme až na konec zdi,“ řekl Frančois, „dostaneme se po ní možná na ty skály. Odtamtud přehlédneme celý park… Z téhle strany nám vadí ta stavení a nevidíme, jestli tam někde nepobíhají psi. Takový vycvičený pes se dá zjistit leda tak, že ho na sebe upozorníte, a to by nám tady neprospělo. Ale pokud z těch skal hodíme dolů kámen, psi se zaručeně rozštěkají a my budeme v bezpečí. Tam nahoře nás nikdo hledat nebude, i kdyby se snad vyšli podívat, co psy podráždilo.“

„Jako bys už někdy něco podobného dělal, Frančois.“

„Živil jsem se všelijak, pane.“

Seskočili jsme zpátky na louku a sledovali zeď až ke skalám, ale místo, kde by se dalo vyšplhat nahoru, jsme nenašli. Skalní stěna tu byla převislá.

„Obejděme to, pane,“ navrhl Frančois. „Když se nedostaneme nahoru tudy, půjde to z druhé strany. Taky to bude bezpečnější, protože tam není vidět ze zámeckého parku.“

Skála skutečně nebyla ze severu tak příkrá; dokonce jsme našli místo, kudy snad kdysi dávno vedla vzhůru stará hradní cesta, a měsíc nám svítil, když jsme se po ní pustili nahoru.

Vystoupili jsme na dohled pobořených zdí; byly to zbytky hranaté věže, jejímž jediným úzkým oknem prosvítaly hvězdy. Obešli jsme ji a mezi hromadami suti ze zříceného zdiva, zarostlými plevelem a tu a tam mladými stromky, jsme pokračovali v cestě ke srázu nad zámeckým parkem.

Byli jsme už za troskami hrádku, když jsme se oba naráz zastavili, protože jsme před sebou spatřili cosi jako vysokou lidskou postavu; ale byl to jen jeden z těch svislých kamenných sloupů, jaké stávají tu a tam v polích a u cest, opředeny všelijakými ponurými historkami. Když jsme k němu došli, viděli jsme, že je nejméně o stopu vyšší než Frančois, a že je nachýlený směrem k zámku.

„Pánbu s námi a zlý pryč,“ řekl Frančois a třikrát si odplivl. „O těchhle kamenech se říká, že jsou to zkamenělí lidé, pane.“

„A přece jsou to jen kameny,“ řekl jsem a zlehka se sloupu dotkl dlaní. „Můžou mít všechny možné tvary, které jim dala tvořivá síla přírody. Proč by tedy nemohly připomínat lidské postavy…“

Frančois mně náhle stiskl loket. „Pst,“ udělal přitom.

Zůstali jsme nehybně stát. Chvíli jsem slyšel jen tepot vlastní krve, ale potom jsem zaslechl cosi jako kradmé kroky od srázu před námi.

Nebylo pochyb – někdo se blížil.

Nebyl tu jiný úkryt než houština vysokého býlí za námi. Couvli jsme k ní a přikrčili se v jejím stínu.

Kroky se blížily; potom se v měsíčním světle objevila tmavá postava kráčející s jistotou přímo k nám. Ale bylo to jen zdání; neznámý noční chodec o nás nevěděl a zastavil se u trčícího svislého kamene. Zdálo se mi, že na sobě má cosi jako široký černý plášť kryjící převislou kápí i jeho hlavu.

„Ó, Bafomete!“ ozval se hlas.

Byl to hlas baronky de Noiret-Basailly.

Frančois ji poznal také a znova mi stiskl loket.

Náhle cosi zašumělo; proti měsíci se zatřepotala křídla netopýrů, kteří se sem slétli a začali opisovat potácivé kruhy nad kamenným sloupem.

„Ó, Bafomete!“ zvolala znova baronka.

Nato rozhalila a odhodila svůj černý plášť.

Chudák Frančois jako by se hrůzou zmenšil; baronka byla pod pláštěm až na úzký opasek úplně nahá, a je známo, že od takové nahé čarodějnice nelze čekat nic dobrého.

„Ó, Bafomete…“

Viděli jsme, jak se kolébá v bocích a v jakémsi smyslném tanci se blíží ke kameni. Zvedla paže k měsíci a jako by cosi tiše prozpěvovala…

Pak se náhle k černému sloupu přitiskla celým tělem a objala ho nejen pažemi, ale i nohama, které na opačné straně zkřížila.

„Vstávej, Bafomete,“ volala se zakloněnou hlavou. „Poznáváš mě?!“

„Je šílená,“ hlesl Frančois. „Bože na nebesích…“

„Probuď se, Bafomete!“

Strnuli jsme hrůzou. Neboť kámen se na barončin výkřik skutečně probudil. Spatřil jsem, jak se pohnul; pak jako by mu narostly dlouhé paže, které svými sepjatými prsty vytvořily podporu ženě přimknuté k němu klínem.

„Bafomete!“ vykřikla znova. „Ach, Bafomete…“ Pak se její hlas zlomil a změnil se ve vzdechy a kvílení beze slov. Jako by zaduněla sama země, když se kamenný sloup nahrbil a dal se do komíhavého pohybu; netopýří křídla zběsile vířila kolem té děsivé dvojice a z ruin věže za námi se ozvaly ječivé skřeky sýčka, posla smrti.

Celá skála se chvěla jako při zemětřesení.

Dole v zámeckém parku začali výt psi…

Frančois pustil můj loket a se strašlivým výkřikem se sesul na zem; sehnul jsem se k němu a spatřil jeho vytřeštěné oči.

„Frančois,“ volal jsem, „proboha…“

Skála pod mýma nohama se kymácela víc a víc; Frančoisovy skelné oči nemrkaly a z jeho sešklebené tváře na mě padla hrůza.

Couval jsem čím dál rychleji; když jsem se dostal na začátek staré cesty, dal jsem se do klopýtavého běhu.

Potom jsem chvíli zmateně pobíhal mezi břízami, dokud jsem si neuvědomil, že jsem zabloudil do jiného, podobného lesíku, než byl ten, kde jsme nechali koně a kočár, a dost dlouho mi trvalo, než jsem našel ten pravý. Třesoucíma se rukama jsem odpřáhl koně, vylezl na jeho hřbet a rozjel se k silnici.

Když jsem vyjel ze stínu stromů, ještě jsem se naposled ohlédl.

Cáry sinalých oblaků vířily nad vrcholem kopce v přízračném tanci.

12. MENHIR

„Pardieu,“ řekl jsem, bráně se rukám, které cloumaly mými rameny, „oů est Le petit Frančois?“

„Qui?“ řekl někdo. „Quel Frančois? En ton ami?“

„Oui, mon ami… Ce pochard. Je ne me sens pas trčs bien, le docteur Charles.“

„Bodejť by ne,“ na to doktor Charles. „Taky smrdíš špiritusem na sto honů. Nemyslím, že je to nejlepší cesta, jak zklidnit libido.

No tak, otevři oči, kamaráde.“

Nebyl to doktor Charles… Byl to zase ten prokletý zubař, který si vzal do hlavy, že mě nadobro vyléčí z nějaké choroby, kterou jsem neměl. „Co je?“ položil jsem mu typickou otázku čerstvě probuzených spáčů.

„To není ono,“ zachechtal se. „Měl by ses ptát, kde jsi a jak se jmenuješ. Případně který je den a podobně.“

„Tak dobrá,“ řekl jsem, „kde jsem a jak se jmenuju?“

„Jsi doma a jmenuješ se Jindra Dekamp.“

„Jo? A který rok píšeme?“

„Píšeme rok devadesátý šestý blahé paměti.“

„Neblbni. A co století?“

„Má trpělivost není bezmezná,“ na to Karel. „Já že blbnu?

Ještě stále jsme ve století dvacátém, i když nám to už dlouho nevydrží. Co žes to pil? Vodku… Celou flašku? Nebo jsi tu někoho měl? Aha. Dvě sklenice a jedna načmáraná slečna. Takže sis přece jen vzal k srdci rady svých nejlepších přátel, potažmo svého osobního lékaře. Akorát nevíš, že na ty prášky, co jsem ti dal, nesmíš pít alkohol. Je ti asi pěkně šoufl, co? Ŕ propos – nevěděl jsem, že umíš francouzsky.“

„Já taky ne,“ řekl jsem, načež jsem se chytil za hlavu. „Vždyť já neumím, člověče! Co jsem to říkal?“

„Voltaire to zrovna nebyl. Jenom jsi mi oznámil, že ten ožrala Le petit Frančois je tvůj kamarád, a že ti není zrovna nejlíp.“

„Žádný l’p’tý Frrransoá. Franta Malý.“

„Dobrá. A kdo je to Franta Malý?“

„Jeden chlápek, se kterým jsem vypil tu flašku.“

„To je mi líto, příteli. Myslel jsem, žes ji vypil s támhletou krasavicí. Kdo je to?“

„Ta ženská? Nikdo. Fiktivní portrét.“

„Hm. Docela pěkné. Doděláš to?“

„Nevím.“

„Ten Malý – to je někdo ze sousedství?“

„Ale ne. Náhodná známost z hospody.“

„Museli jste vypadat. Ani jsi dole nezamkl, když odešel. V noci ti mohl vlézt do domu, kdo chtěl. Nebo jste snad chlastali až do rána?“

„Hele, Karlíčku,“ řekl jsem mu, „nejsi chůva a já už jsem dávno dospělý.“

„No dobře, dobře… A co sny? Nic nového?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ty teda máš kocovinu, kamaráde,“ řekl. „Tak holt se z toho vyspi… Mám se zítra zastavit?“

„Karle,“ řekl jsem, „nezlob se… Příšerně mě bolí hlava. Samozřejmě tě zítra rád uvidím.“

Přikývl a chvíli postál před portrétem na stojanu. Pak se otočil na patě, vyšel ze dveří a tiše za sebou zavřel.

Sám jsem nevěděl, proč jsem mu lhal.

Svůj sen jsem si pamatoval vteřinu po vteřině.

Odpotácel jsem se dolů k vodovodu, natočil jsem si plnou sklenici a vypil ji. Pak ještě jednu. Nato jsem strčil pod kohoutek hlavu a nechal jsem ji tam tak dlouho, až mě začaly zábst uši.

Vrátil jsem se nahoru, našel ručník a pořádně se utřel. Potom jsem se posadil na postel a začal vzpomínat, co předcházelo mému strašidelnému snu.

Pamatoval jsem si všechno až do chvíle, kdy se můj host sebral a vyrazil pro druhou láhev. Žádná tu nebyla, což se dalo vysvětlit leda tak, že jsem po jeho odchodu usnul, a když se vrátil, nebyl jsem k probuzení. Třeba se o to ani příliš nesnažil, nechal mě spát a šel domů; poslední autobus přece odjíždí pět minut po jedenácté…

Zdálo se mi to celkem pravděpodobné, a protože jsem nějaké vysvětlení potřeboval, spokojil jsem se tím.

Pak jsem ještě na dvě hodiny usnul, tentokrát se mi nezdálo nic, a když jsem se vzbudil, měl jsem chuť na česnečku, herynka, kyselou okurku a podobně, jak to po podobných flámech bývá; takže jsem zašel do samoobsluhy na sídlišti a kromě běžných potřeb pro své trampské kuchtění jsem si tam koupil zavináče v majonéze.

Když jsem se cítil skoro normálně, vzal jsem uhel a dal se do vylepšování portrétu Marie Černé; mohl jsem přitom přemýšlet o svém obscénním snu, v němž čarodějnice baronka de Noiret-Basailly nepřístojně vyváděla s jakýmsi menhirem jménem Bafomet. Jak že mi to povídala o svých pacientech? Teď se nosí Keltové, a tak si hrají na druidy a u všelijakých osamělých kamenů vzývají troly a elfy; kdysi vídali duchy křižovatek, polednice a skřítky, a posedlé ženštiny obcovaly s ďábly… Nihil novum sub sole.

A potom kde se berou moje sny.

Včera jsem chtěl jet na Vinohrady; kdybych to býval udělal, neopil bych se s Frantou Malým a sen by se mi možná vůbec nezdál. Nebo by se mi zdál jinak?

Odkud se mi do snu dostala další postava, bylo celkem jasné.

Stejně jako se mi do něj promítl zubař Karel v podobě doktora Charlese, stal se šofér Franta Malý kočím Frančoisem. Kdybych se byl s Frantou neseznámil, nejspíš bych snil ve společnosti hraběte de Montfort. Jenže jeho skutečný předobraz jsem neznal…

Jak jsem si v duchu přehrával detaily svého snu a přitom pracoval na kresbě, napadlo mě, že barončin zámek musel stát tam, kde je dnes ulice Pod skalami. Ty nové domky pro personál, které jsem ve snu viděl, byly dnes součástí ulice… Byla to tedy konkrétní minulost, viděl jsem, jak to tam vypadalo před dvěma sty léty…?

Odložil jsem uhel, hadrem si otřel začerněné prsty a šel ke hromadě knih, které jsem jen tak halabala narovnal v koutě na prostřené noviny. Vytáhl jsem zvetšelou knížku o hradech a zámcích, kterou jsem kdysi zakoupil v antikvariátu, a nalistoval písmeno B.

Jenže zámek s názvem Basailly tam nebyl.

Našel jsem si tedy rejstřík a v něm jsem skutečně objevil šlechtický rod Basailly s odkazem na stránku tu a tu. Na ní jsem uviděl soudobou rytinu zámku ze svého snu, pod kterou jsem si přečetl:

Strážní hrad Pirkštejn (Birkenstein) byl snad nazván dle bříz, které tu zřejmě rostly v hojném množství už ve 13. stol. Založen byv za vlády Přemysla Otakara I. jako jedna z řady opevněných tvrzí na přístupových cestách k sídelnímu městu království, plnil svůj úkol až do válek husitských, kdy byl pobořen. Sloužil pak do

17. stol. jako zbrojnice a později sýpka, až vzal za své požárem za války třicetileté. Do dnešních dnů zachovaly se jen ruiny čtyřboké věže a část sklepů tesaných ve skále. Pod skalním ostrohem byl v letech 1731-1734 vystavěn Janem Václavem sv. pánem z Lišova dvoupatrový zámek jednoduchého obdélníkového půdorysu, který byl pak na rozdíl od někdejšího starého hradu nazýván Novým Pirkštejnem. V roce 1792 prodán rodině Basailly, přišedší do Čech z Francie. V roce 1796 zámek vyhořel do základů a nebyl už obnoven. Zbytky zdiva byly později (snad kolem r. 1830) strženy a použity na stavbu domků, které spolu s někdejšími hospodářskými a obytnými přístavbami zámku tvoří současnou ulici Pod skalami. Názvy středověkého hrádku a někdejšího zámku nám dnes připomíná už jen nevelký březový hájek na severovýchodním svahu pískovcového bloku, na němž se kromě zbytků hradu spatřuje i více než dva metry vysoký vztyčený kámen. Lidové podání ho nazývá Zkamenělým čertem, ale o původu pojmenování už není nic známo.

Mně to díky mému snu známo bylo. Docela dobře se totiž mohlo stát, že (stejně jako Frančois a já) baronku při jejím děsivém půlnočním rituálu pozorovali lidé ze zámku, případně nějaký opozdilec vracející se z hospody. Taková podívaná musela každým podobným bezděčným svědkem otřást, a pokud později – třeba až po požáru zámku – o tom, co viděl, vyprávěl, nebylo divu, že se kameni na skále začalo říkat Zkamenělý čert (spíš se bylo co divit, že jadrná lidová mluva nenašla pojmenování mnohem drsnější). Tak či tak, v roce 1926, kdy moje knížka vyšla, uplynulo od zkázy zámku sto třicet let, svědek byl v pánu a událost dávno zapomenuta – naneštěstí pro mě. Protože kdyby bylo po dvou stech letech obecně známo, k čemu sloužil Zkamenělý čert baronce Marii de Noiret-Basailly…

Přišlo mi to k smíchu. Uvažoval jsem o svém snu, jako kdyby se skutečně stal. Jenže se stát nemohl, protože jsem nežil v roce 1796, ale 1996.

Když už jsem měl knihu v ruce, podíval jsem se do rejstříku, zda v něm nenajdu rod de Campo. Ale nic podobného jsem neobjevil. O svém domě jsem se také nedověděl nic, protože jsem nevěděl, jak se mu původně říkalo – pokud vůbec tehdy měl nějaké jméno. Jako Kavalírka na mapě uveden nebyl.

Přesto tehdy mohl skutečně existovat nějaký můj předek jménem de Campo, pouhý rytíř, na jehož jméno se dávno zapomnělo.

Snad i měl ve znaku tři černé pantery; ale se mnou to nemělo společného naprosto nic. Nebyl jsem rytíř Henri de Campo, i když jsem měl totožné křestní jméno, stejně jako Jan Vlk nebyl Jean-Loup, baron de Basailly.

Měl jsem sice prapodivné sny, v nichž mi nevysvětlitelně splývala realita s pseudorealitou, ale to přece neznamenalo, že majitelka Nového Pirkštejna před dvěma sty lety obcovala s ďáblem…

Menhir na skále už možná taky neexistuje, přestože na staré rytině z roku 1787 je pečlivě nakreslen a zřejmě stál ještě v roce vydání knihy…

O čemž se ostatně můžu přesvědčit.

A to radši dřív než později.

Slunce se sklánělo k západu, když jsem od zastávky tramvaje došel na začátek ulice Pod skalami.

Terén z roku 1796 mi tu nepřipomínalo naprosto nic; domy byly zmodernizované a tam, kde pravděpodobně stávala hlavní zámecká budova, byl oplocený pozemek s garážemi a jakousi autoopravnou.

Dům Marie Černé stál tam, kde skalní stěna, už hodně zčernalá městským smogem, byla nejstrmější.

Zato u prvních domků na kraji ulice se útes snižoval, až zmizel v dolíku s louží dešťové vody pokryté žabincem. Mezi kaluží a chodníkem byla nevelká loučka zarostlá truskavcem a plná všech možných odpadků, ale přesto tu plnila úlohu parku a sloužila místním důchodcům jako vítané místečko pro vyhřívání revmatických kloubů. Seděli tu na židlích, přinesených z domova, pokuřovali vlastnoručně nacpané dutinky a hlasitě vzpomínali na staré (samozřejmě lepší) časy.

Když jsem kolem nich zamířil ke svahu, abych obešel kaluž a dostal se na nějaké schůdnější místo, zavolal na mě jeden z nich:

„Kampak, mladej?“

„Rád bych se kouknul nahoru,“ řekl jsem. „Prý tam je nějaká zřícenina.“

Důchodci se po sobě podívali. „Zřícenina?“ řekl ten, který na mě první zavolal, asi všemi uznávaný mluvčí. „Že by tam měla bejt zřícenina? A čeho?“

Řekl jsem mu, že myslím zříceninu Starého Pirkštejna, hradu, který založil Přemysl Otakar I.

„Kdo že?“ zeptal se s dlaní u ucha.

Další z důchodců, drobný nervózní mužík v kostkovaných bačkorách (ani jsem netušil, že se ještě vyrábějí) řekl vysokým hádavým hlasem: „To byl českej král, ty pitomo. Je namalovanej na dvacetikoruně.“

Třetí důchodce se na mě podíval, odplivl si, mávl rukou, vstal, sebral svou židli a šoural se pryč. Naštěstí tu byl ještě čtvrtý.

„Jako kluci jsme si tam chodili hrát na lupiče,“ řekl. „Nějakej kus zdi tam tenkrát bejval. Dneska už tam nebude nic; tady se před válkou žilo jak na venku a šutry se šikly na všecko možný, i na chlívky.“

„Taky tam má být nějaký zvláštní kámen.“

Stařešinové se po sobě znova potutelně podívali. „On myslí zkamenělýho –“

Mužík v bačkorách mluvčího přerušil: „Ty bys to taky hned řek na plnou hubu…“

„Já vím, říkalo se mu Zkamenělý čert,“ řekl jsem.

„To teda nevím. My mu říkali Zkamenělej…,“ doprovodil to příslušným gestem. „No, však taky tak vypadá. Jen se jděte podívat, mladej. Ale musel by to bejt chlap, kterej by ho měl.“

Všichni tři na mě potěšeně vycenili bělostné chrupy.

„Tak děkuju, já se tam teda půjdu podívat.“

„Musíte támhletudy, rovnou krz to bejlí.“

Poděkoval jsem ještě jednou a obešel kaluž. Pod skálou jsem se musel prodírat kopřivami, šťovíkem a houštinami černého bezu, dokud jsem nenarazil na cosi, co mohlo být klukovskou pěšinkou. I tady se válely papíry, kusy igelitu, zrezivělé plechovky a plastikové láhve od limonád i mazadel.

Pustil jsem se po pěšince nahoru.

Když jsem se dostal o něco výš, změnila se pěšinka ve schodiště tesané ve skále; nějaký historik by možná poznal, že jsou to schody z časů, kdy věž hradu sloužila jako sýpka, ale pro mě je právě tak mohli vytesat místní občané, když tudy nosili kámen na stavbu svých kozích chlívků. Tak či onak to nebyla cesta, kterou jsem si pamatoval ze svého snu; na planinu jsem přišel z opačné strany. Proti mně zapadalo slunce do zrudlých mraků, pod nimiž se nad obzorem táhl jedovatě zelený pruh, a menhir trčel z mírně stoupající vybledlé louky nějakých šedesát sedmdesát kroků přede mnou, na pozadí červánků docela černý. Byl mnohem menší než v podání romantického umělce z osmnáctého století; spíš odpovídal tomu, jak jsem ho viděl ve snu.

Když jsem přišel blíž, musel jsem dát za pravdu místním důchodcům; svým vrcholkem, blízkým tvaru makovic pravoslavných cerekví, připomínal mnohem víc falický symbol než jakoukoli postavu, ať už lidskou nebo ďábelskou.

Konečně proč ne; k mému snu se to hodilo.

Chvíli jsem u kamene postál a přemýšlel, jak se mi o něm mohlo zdát, když jsem o jeho existenci nevěděl.

Pak jsem usoudil, že jsem si ho zřejmě uložil do podvědomí, když jsem si před časem prohlížel rytiny v antikvárním výtisku, a tak se dostal i do mého snu.

Rozhodl jsem se, že najdu starou hradní cestu, kterou jsme vystoupili nahoru s Frančoisem, a pokud to bude možné, sejdu po ní dolů; ale bylo to mnohem obtížnější, než jsem si myslel. Místo ruin věže tu zbyly jenom neurčité, trávou a šťovíkem zarostlé vyvýšeniny a k lepší orientaci mi samozřejmě nepomohly ani četné panelové domy na obzoru.

Ještě jednou jsem se ohlédl na menhir; ano, snad jsem byl zhruba na místě, odkud jsem ve svém snu sledoval zrůdný akt mezi čarodějnicí a oživlým kamenem.

V téže chvíli jsem zahlédl botu trčící z keře.

13. PRÁVO ÚTRPNÉ

„Pane Dekamp,“ řekl major Skála a zlehka přitom balancoval na mé rozvrzané thonetce, „mně se ten včerejší protokol o výslechu svědka prostě nelíbí. Ono je to sice všecko náramně přesné a dalo by se to vzít, jak to je –, kdybych byl, dejme tomu, dopravní strážník. Ale jelikož jsem kriminalista s jistou praxí a součástí mojí profese jsou pochyby…“

„Copak bych volal policii, kdybych to udělal já?“ řekl jsem, snad už počtvrté nebo popáté. „Budete to prostě muset vzít, jak to je.“

„Kdo tvrdí, že jste to udělal vy?“ na to major. „Jenom si myslím, že jste zamlčel, co se vám zdá být v tomhle případě irelevantní, a neuvědomujete si, že pro nás je důležitý i ten sebemenší, zdánlivě nepodstatný fakt.“

Zamlčel jsem toho spoustu a dobře jsem věděl, že nic z toho není nepodstatné, spíš naopak; jenže jsem se nechtěl dát zavřít do blázince. Policajti mě včera pustili až někdy kolem půlnoci a já doufal, že to tím pro mě skončilo, dokud na mé dveře nezaklepal neznámý pán, který se prokázal a představil jako major Skála z pražské kriminálky.

„Je vaše právo,“ řekl, „neodpovídat mi na žádné další otázky.

Ale já vám je přece jenom položím.“

Pokrčil jsem rameny.

Major Skála si odkašlal. „Takže za prvé: Do protokolu o výslechu svědka jste uvedl, že mrtvého neznáte a nikdy jste ho neviděl.“

„To je pravda.“

„Co je pravda? Vaše tvrzení, nebo to, že jste tu skutečnost uvedl do protokolu?“

Řekl jsem, že obojí.

„Chci poukázat na zajímavou shodu okolností,“ pokračoval.

„Ten mrtvý muž, který se jmenoval František Malý, byl šoférem a zároveň majitelem nákladní tatry. Včera ráno s ní havaroval na místní skládce, když mu pod zadními koly povolil nezpevněný okraj. Pár kroků od vašeho domu, pane Dekamp.“

„Nepovídejte. A co má být? Zajímavá shoda okolností to je, ale i taková náhoda je přece možná.“

„Nějaký muž ve starých kalhotách, tričku a teniskách byl první, kdo s ním těsně po havárii mluvil. Svědkové se shodují na tom, že ten muž vyběhl z vašeho domu. Nepřechováváte tu nějakého člověka, který je vám nápadně podobný a nosí tyhle staré kalhoty a tričko, že ne, pane Dekamp?“

„Já to nepopírám. Byl jsem to já.“

„Potom jste ho přece jenom znal dřív, než jste ho našel tam nahoře.“

„Neznal jsem ho. Pane majore, přiběhl jsem tam a viděl, jak se všichni okolo bojí, aby se nezamazali. Tak jsem si lehl na břicho a vsoukal se okénkem do kabiny. Abych tomu člověku vevnitř pomohl ven.“

„Což se vám sice nepodařilo, ale přinejmenším jste si ho mohl prohlédnout.“

„Ani nápad. Měl obličej za zmačkaným vaťákem.“

„A potom, když ho nesli do sanitky?“

„To už jsem tam nebyl.“

„Tvrdíte to vy. Těžko najdete někoho, kdo by vám to dosvědčil. Bylo u toho moc lidí a dost zmatku.“

„I kdybych ho viděl,“ řekl jsem, „nemusel jsem přece poznat, že je to on, když jsem ho našel na té skále. Sám víte nejlíp, jak vypadal. A to jste na takové věci zvyklý. Já ne, pane majore.

Rozklepal jsem se a zvracel jsem.“

„Dobrá, nechci na vás naléhat. Jistě to pro vás musel být šok.

Mimo jiné… Co jste vlastně dělal tam nahoře?“

„Procházel jsem se tam… Stával tam hrádek, který se jmenoval Pirkštejn. Dal ho postavit Přemysl Otakar I.“

„Dneska už tam samozřejmě nestojí.“

„Za třicetileté války vyhořel… Chtěl jsem si prohlédnout zříceninu, která tam měla stát. Jenže moje informace byla už sedmdesát let stará.“ Sáhl jsem po knize. „Můžete se podívat sám.“

Major vzal knihu, kterou jsem mu otevřel na příslušné stránce, a sáhl do kapsy pro brýle. „Takhle že to tam vypadalo v roce 1787?“ řekl. „Člověk by to nepoznal… Co že je to tam dole? Zámek? Teď je tam autoopravna, pokud se na to dívám správně.

Asi ano, aspoň podle toho kamene nahoře. Hm… Ve skutečnosti ovšem není zdaleka tak vysoký.“

„Je to romantický pohled.“

„Jenže já nejsem romantik.“

„Nemyslel jsem to tak. Myslím romantický ve smyslu určité stylizace. Romantikové zdůrazňovali to, co se jim zdálo zvláštní, malebné… a podobně.“

„Takový romantik, jak říkáte, by se těžko uplatnil u policie.

Podívejte: Oba víme, jak ten kámen ve skutečnosti vypadá. A co z něj udělal ten váš romantický ilustrátor? Působivé to ovšem je, vždyť se zdá být nejmíň dvakrát tak velký.“ Podíval se na mě přes brýle. „Jako odborník byste mi třeba mohl říct, proč je ta kresba tak nepřesná.“

„Prostě proto,“ řekl jsem, „že v romantické době by se žádný kreslíř nesnížil k popisnému zobrazení něčeho, co nápadně připomíná ztopořené přirození.“

„Pravé slovo v pravou chvíli,“ pousmál se. „Ano, to skutečně připomíná. Až se mi zdálo, že to tak někdo vysochal schválně.

Ale je to přirozený útvar, hříčka přírody. Chtěl jste říct, že by to tenkrát bývalo neprošlo?“

„Bylo by to prostě nemravné,“ řekl jsem.

„Kde jste byl tu noc, kdy se to stalo?“

Jeho otázka mě zaskočila. Kde jsem vlastně byl? Doma – nebo docela jinde…? „Jak můžete vědět, že se to stalo v noci?“ zeptal jsem se.

„Snad jste četl detektivky aspoň v mládí,“ řekl. „Lékař může určit dobu smrti dost přesně. Ten muž zemřel někdy mezi desátou večer a druhou ranní.“

„A vy chcete vědět, kde jsem byl?“

Přikývl a díval se na mě přes obroučky brýlí.

„Nejspíš jsem spal,“ řekl jsem.

„Pravděpodobně nelžete,“ řekl. „Spal jste. Ale nejdřív jste s někým popíjel vodku Franz-Josef, pane Dekamp.“

„Jak to můžete tvrdit?“

„Lidé si všímají. Tak například jeden číšník z restaurace Astra – kousek odtud – si zapamatoval, že jste si tam někdy po poledni dal vepřoknedlo s jednou plzní. Víte, proč si vás zapamatoval?

Protože ráno téhož dne zastavil na silnici, když tady Malý spadl s tatrou. Taky tam běžel a viděl vás, jak se pokoušíte vlézt do kabiny. Poznal vás, když jste přišel do Astry na oběd. To je celkem logické a pravděpodobné, nemyslíte? Vždyť jste se do té hospody ani nepřevlékl.“

„A co je na tom, že jsem šel na oběd?“

„Na tom nic. Víte, ten číšník má paměť na lidské tváře –, je to jeho profesí. Zapamatoval si taky Františka Malého, kterého viděl na nosítkách. A tenhle František Malý, pane Dekamp, u nich někdy k večeru kupoval láhev vodky. Což se samozřejmě nedalo zapomenout, třeba proto, že František Malý měl dost výrazný obličej a měřil sto devadesát tři centimetry.“

„Ale to přece neznamená, že tu láhev vypil se mnou.“

„Třeba ji vypil u vás na zahradě, zatímco jste spal. A pak ji zahodil na hromadu odpadků, kterou máte vzadu u plotu, protože se k vám do Jilmové ulice nedostanou popeláři, a tímpádem tu nejsou ani popelnice. Taky tu delší čas nikdo nebydlel, a pokud je odtud třeba vynášet odpadky, vede tahle ulice rovnou na smetiště.“

„Vy jste tam našel –“

„Vždyť vám to říkám. Mám ji tuhle v tašce.“

„Nějakou podobnou láhev jsem tam viděl,“ řekl jsem. „Bydlím tady pár dní a ještě jsem neměl čas na pořádný úklid. Sám říkáte, že dům byl předtím prázdný… Mohla se tady na zahradě slézat nějaká parta… Třeba zrovna v altánku vedle té hromady odpadků.“

„To poznáme, až sejmeme otisky prstů.“

„Ale co tím chcete dokázat, proboha?!“

„Jen to,“ řekl a pečlivě přitom ukládal brýle do měkkého koženého pouzdra, „že František Malý, který předevčírem večer koupil láhev vodky značky Franz-Josef v restauraci Astra, ji vypil s vámi tady. Možná seděl na stejné židli jako já, což se daktyloskopicky prokáže právě tak. A pak, pane Dekamp, se vás zeptám:

O čem jste tu spolu hovořili, že se František Malý rozjel posledním autobusem do vnitřní Prahy, tam přestoupil na tramvaj, aby někdy kolem půlnoci vylezl na pískovcový blok nad ulicí Pod skalami, kde poblíž jistého nemravného kamene zemřel, pravděpodobně šokem? A proč jste si tam ani ne den nato udělal výlet, když zemřelého vůbec neznáte?“ Vstal, vytáhl z kapsy saka rukavici, navlékl si ji a zvedl židli za opěradlo. „Nechcete mi to radši říct hned?“ Protože jsem na to jen zavrtěl hlavou, obrátil se k odchodu, ale pak se ještě zastavil ve dveřích. „Ta dáma na tom obraze… Kdopak to je?“ zeptal se.

„Nikdo,“ řekl jsem. „Je to fiktivní portrét.“

„Skutečně…?!“

„Ano. Prostě jsem si jen tak kreslil, abych se přivedl na lepší myšlenky.“

Pokývl a odešel s mou jedinou židlí.

Měl jsem na vybranou: buď být v podezření, že o podivné smrti Františka Malého něco vím, tudíž bych v ní taky mohl mít prsty (ať už umřel šokem nebo jakkoli jinak), nebo říct pravdu a ocitnout se ve cvokárně, kde by se o mě pečlivě starala baronka de Noiret-Basailly.

Co jsem si z toho měl vybrat? Ani jsem neuvažoval o tom, že tohle sanatorium nemusí být v Praze jediné.

Hlavně už jsem s těmi záhadami nechtěl být sám.

14. EDOUARD

„Kamaráde,“ řekl mi ufolog Eda Louda a znova nalil, „hlavně se vykašli na prášky. Všechno je to svinstvo, ať si doktoři říkají, co chtějí. Zvlášť když ti to naordinuje Karel Malina. Víš, proč dělá zubaře? Nikdy svým bližním neviděl dál než do otevřené huby. Je to takový materialista, že nevěří ani v existenci močového měchýře, žaludku nebo sleziny, protože je nemůže navrtat a naládovat do nich arzén. Jak by potom mohl věřit v lidskou duši a její parapsychologické projevy?“

Tentokrát jsme neseděli v hospodě na Vinohradech, na to bylo příliš brzy; zajel jsem za ním do jeho nuselského zapadáku, kterému říkal ateliér. Bylo to v jedné z těch ulic, jaké snad bývaly i kolem Kavalírky, než je beze zbytku asanovali a nahradili ještě hnusnějším sídlištěm. Eda, jak už jsem říkal, byl nedostudovaný architekt a živil se vším možným, co souviselo s bydlením a vůbec interiéry. Nebyl na tom nejhůř a mohl si dovolit vedle bytu na Vinohradech platit ještě za tuhle mansardu, kde se konečně i dobře klábosilo a popíjelo mezi plány, výkresy a maketami všech možných kanceláří a reprezentačních prostorů. Když jsem mu u láhve červeného upřímně vypověděl, do jakého maléru jsem se dostal, udělalo se mi trochu líp.

„Toho chlápka jsi určitě nikdy předtím neviděl?“

Myslel tím nešťastného Frantu Malého.

„Ne,“ řekl jsem. „Neznal jsem ho. Poprvé jsem ho viděl v kabině náklaďáku hlavou dolů, a to měl půl obličeje za vaťákem.“

„Jedno je jasné,“ na to Eda. „Tobě se do těch snů, pokud se tomu dá říkat sny, promítají konkrétní osoby a není podstatné, jak dlouho je znáš. Karel se v nich stává doktorem Charlesem, vrchní sestra z psychiatrie baronkou de Noiret-Basailly a šofér od náklaďáku, do té doby ti neznámý, dokonce nějakým podezřelým živlem, který krade ekvipáže i s koňmi.“

„O tobě se taky mluvilo,“ vzpomněl jsem si.

„Nepovídej.“

„Jo… Když jsme s Montfortem vyprávěli Charlesovi o tom náletu ježibaby, řekl, že jsou to věci, které by potěšily našeho přítele Eduára… nebo tak nějak. Já si ve snu uvědomil, že s námi chodí do hospody nějaký věčný student, vyznavač všech možných osvícenských teorií, a ten se tak jmenuje… Pak jsem to zapomněl. Aspoň ve vzpomínkách na tenhle sen mi to nezůstalo.“

„Vzpomněl sis na to až teď?“

„Přesně tak.“

„To mě těší,“ zasmál se, „to mě fakt náramně těší, že mám ve tvých snech aspoň nějaký štěk. Třeba se příště objevím osobně…

Ale vážně, Jindro – kdepak máme toho hraběte? Kde nic tu nic.“

Pokrčil jsem rameny. „Měl by to být přítel nebožtíka manžela Marie Černé, která ho podezírá, že je milencem její nevlastní dcery. Jenže jeho jméno mi bohužel neřekla ani ona, ani Jan Vlk.“

„Třeba je to někdo, o kom bys to neřekl.“

„Nikoho, kdo by vypadal jako Montfort, neznám. Nikdo z těch lidí přitom nevypadá v mých snech jinak než ve skutečnosti. Liší se jenom kostýmy.“

„A řeč.“

„Hm… To nemůžu říct.“

„Jak to? Na Karla jsi přece mluvil francouzsky?“

„Ale nevím, jestli mluvím francouzsky ve snu. Prostě si to neuvědomuju. Ačkoli – vlastně jo. V tom klášteře jsme totiž mluvili německy. A Montfort se mě ptal, jestli umím.“

„A umíš?“

„Asi tolik jako každý Čech. Fahren Sie zwei kilometer links und rechts. Bitte. Auf wiedersehen. Ale jak se začalo mluvit o Hermíně, to už německy určitě nebylo. A Montfort se někam ztratil.“

„Dej si na něj majzla, kamaráde, moc se mi nelíbí… Měl by se jmenovat nějak podobně, ne? Všechna jména se zatím shodují.“

„Všechna ne. Například Basailly –“

„Jakpak ne? Jean-Loup se jmenuje Jan Vlk, Germaine Hermína, Marie Černá de Noiret… Noir, to je francouzsky černý, ne? A František Malý…“

„No jo,“ vzdychl jsem, „a já jsem holt rytíř Henri de Campo.

Jenomže u nás žádný takový šlechtický rod neexistoval.“

„Jak to můžeš vědět?“

Řekl jsem mu o svém hledání v rejstříku knížky.

„Prosím tě…,“ na to Eda, „to by chtělo zajít někam do archivu.

V takové populární knížce nemusí být všechno. Dal bych krk na to, že de Campové bydleli v tom tvém baráku… Proč by se mu taky říkalo Kavalírka? Jenže ta v knížce není, asi proto, že je to historicky i architektonicky bezvýznamný objekt. Tímpádem tam samozřejmě není ani rod de Campo.“

„Jaký archiv myslíš?“

„To ti teď neřeknu. Ale někam se zajdu podívat. Třeba do Městského muzea, do Památníku národního písemnictví, půjčím si v knihovně Sedláčka… a tak. To by v tom byl čert, abych tě nevyšťoural.“

„Mě…?!“

„Jo. Tebe. Copak nejsi rytíř de Campo?“

„Radši bych nebyl.“

„Kamaráde… Já být na tvém místě…“

„Kdybys byl, hrozil by ti kriminál nebo blázinec.“

„Chceš radu?“

„Nejspíš bude drobátko opožděná,“ řekl jsem. „Zítra přikluše ten detektiv a sebere mě. A mně nezbyde, než se přiznat ke svým snům. A tak dále, varianta dvě.“

„Ke svým snům se nepřiznávej, to by byla pitomost. Prostě jim řekni pravdu.“

„Ale co je vlastně pravda?“

„Že jsi potkal toho šoféra před barákem. Dali jste se spolu do řeči. Nabídl ti ten kšeft s obrazy za provizi, zapili jste to, potom šel pro druhou flašku a už nepřišel. Copak to tak nebylo? Když jim nebudeš vykládat o ježibabě na koštěti…“

„Jak zdůvodním, že jsem to neřekl hned?“

„Prostě proto, že jsi měl strach. Ta souvislost jeho návštěvy u tebe a tvého pozdějšího nálezu mrtvoly… No, prostě sis sám uvědomil, jak je to podezřelé, zpanikařil jsi a zapřel to.“

„Bude to podezřelé dál.“

„A co? Bude nebude… Důkazy, žes tam s ním v noci byl, nemůžou mít. Vždyť jste tam byli spolu jenom ve snu, člověče. Nebo snad ne?“

„Samozřejmě že jenom ve snu.“

„Co měl na sobě ten tvůj kočí?“

„Co by měl mít na sobě? Normální oblek.“

„Normální oblek? Sako, kravatu, boty od Bati?“

„Ale ne, sakra… Tříčtvrteční kabát, takové ty lyžařské pumpky, podkolenky a humpolácké střevíce s přezkami. Na hlavě měl třírohý klobouk.“

„Aha. A v čem jsi ho našel?“

„No… Samozřejmě v saku a střevících od Bati.“

„No, víš,“ na to Eda, „ono je to opravdu stěží uvěřitelné. Ten sen je naprosto jasný a logický, i když v něm baronka vyváděla s tím kamenem. Všechno se odehrává v reálu. I ty kulisy, jak říkáš, souhlasí. Prostý Fransoá nevydržel ten nápor na nervy a zkolaboval, ze strachu ho ranila mrtvice, zatímco urozený rytíř našel dost morálních sil, aby hrdinně práskl do bot a zachránil se… Tímpádem se tam našla mrtvola prostého kočího, nikoli tvoje. Jenže oděná do kvádra Franty Malého, šoféra od nákladní tatry. Eh…

Tohle policajtům říct nelze.“

„Ne,“ souhlasil jsem. „Vypadal bych jako magor.“

„Dali by tě na pozorování.“

„A nechali by mě tam.“

„Těžko říct.“

Chvíli jsme jen tak seděli; Eda si podepřel bradu pěstí jako Rodinův Myslitel. Já byl rád, že sedím, zatím ještě na svobodě. A po půllitru červeného na mě šlo spaní.

„Hele, Jindro,“ přerušil mlčení Eda, „dokázat ti přece nemůžou vůbec nic. Tak se na to dívej a nelam si s tím hlavu. Nejsi cvok, aspoň já tě vidím jako normálního, a ty přece taky přemýšlíš normálně. V tom je něco, o čem mysl naše nemá zdání, Horatio, jak praví Hamlet, princ dánský. A Svatý Grál… Kdopak může vědět, jaká síla se v něm skrývá, a co to vlastně je?“

„Jen o tom mlč, Edouarde,“ řekl jsem. „Mluvil jsem o tom jen proto, že mě zmohlo mělnické. Kašlu na všechny grály, co jich země nosí. Spíš mi leží v hlavě ta nebohá baronesa. Slíbil jsem Jeanu-Loupovi, že ji najdu… A zatím jsem nenašel nic – leda důkaz, že její nevlastní matka je ve spojení s kdovíjakými nečistými silami.“

Edouard vzal konvici a nalil do mé prázdné sklenice. „Milý pane rytíři,“ řekl, „snad byste udělal nejlíp, kdybyste se po ní podíval v Záhrobí. Ono se povídá to a povídá se ono; ale nesmíte si myslet, že je to všechno pravda. Ti mníškové – ať už se jim říká tak nebo tak – jsou zase jenom lidi, ne? Samozřejmě jdou po tom žaltáři; kdo by o něj taky neměl zájem, jestli v něm je skutečný nebo třeba jenom pomyslný návod, jak ovládnout síly Grálu. Ale podívejme se na to zrakem osvícenců: Což může mít banda lapků v kutnách takovou moc, aby přemohla někoho, jako račte být vy?

S vaším erbem, mečem a odvahou?“

„Já to vskutku nevím, Edouarde,“ řekl jsem. „A kdo jiný to může vědět? Leda pánbůh sám.“

„No jo, pánbůh sám,“ řekl Edouard. „Jenom se nedej na víru, Jindro.“

Zase mě zmohl ten záhadný třas. Sklenice v mé ruce se zachvěla, až z ní vystříklo čerstvě nalité víno. Hleděl jsem na architekta Edu Loudu, který byl před pár vteřinami věčným studentem Edouardem, a bylo mi neuvěřitelně zle.

Eda mi vzal sklenici z ruky. „Žaludek, co?“ řekl. „Ty prášky…

Říkal jsem ti, abys je nebral.“

Chvíli jsem seděl celý zhroucený v křesle. Eda kusem hadru utíral vylité víno.

„Nespal jsem?“ zeptal jsem se ho.

„Myslíš teď? No… Já nevím. Nedíval jsem se na tebe. Mluvil jsem, mluvil… Myslíš, že sis chvilku zdřímnul?“

Řekl jsem mu, co se mi zdálo.

„Byl jsem Edouard?“ řekl.

Kývl jsem. Už mi bylo líp. „Byl jsi oblečený jinak a seděli jsme jinde. Jenom nevím kde. Snad to byla nějaká hospoda… Ale já vnímal jenom tebe. Jako by okolo byla tma.“

„Pamatuješ si, kdy k té změně došlo?“

„Těžko říct… Povídal jsi něco o tom, že nejsem cvok, že vypadám normálně… Pak jsi citoval Hamleta…“

„Žádného Hamleta jsem necitoval.“

„Aha. Tak to bylo tady.“

„Heuréka. Co dál?“

„Potom jsi mluvil o Svatém Grálu… A o Záhrobí. Počkej… Stěžoval jsem si, že jsem slíbil najít Germaine a kde nic tu nic… A ty jsi mi říkal, abych se sebral a jel do Záhrobí, kde je ten klášter.

Povídal jsi, že mniši jsou taky jenom lidi, a že se jich přece neleknu se svým erbem, mečem a odvahou. A já na to odpověděl, že to může vědět leda pánbůh sám, jestli se leknu, nebo ne.“

„Samozřejmě že jsem o něčem takovém vůbec nemluvil,“ řekl Eda. „Jenom jsem ti opakoval, že policie proti tobě žádný důkaz nenajde… A ty na to, že to může vědět leda pánbu. Člověče… z toho jsem blázen.“

„Já jsem blázen,“ řekl jsem.

„Ale ne… Já jenom myslel, že se ti to všechno vždycky normálně zdá. I když… Ten klášter v Emauzích, to je něco podobného. Teď jsi usnul jen na pár vteřin – a už jsme byli o dvě stě let zpátky. To se na to vykašlu.“

„Jenže v těch Emauzích jsem byl doopravdy.“

„Ale dojel jsi tam ve snu.“

„Jo. Na koni jménem Aeneas. Nedovedu si představit jak. Jestli jsem opravdu spal a přitom tam jel, to se divím, že mě nic nepřejelo. A že mě nesebrali jako blázna, když jsem se celou cestu autobusem a tramvají bavil nahlas s hrabětem de Montfort, který tam nebyl.“

„To se ti nejspíš jen zdálo. Dá se připustit, že jsi tam odjel v nějakém somnambulním stavu. Takové věci už se staly. Jednal jsi normálně, zachovalo se ti vědomí určitých, řekněme, automatismů. Obléknout se, jít na stanici autobusu, koupit si jízdenku a tak dále, to jsi prostě zvládl. Přitom jsi měl v jakémsi druhém plánu tu cestu s Montfortem a Charlesem. S abatyší jsi mluvil o Hermíně Vlkové –“

„Nejdřív o Germaine. A hrabě u toho byl.“

„Třeba by to chtělo zajet tam ještě jednou a zeptat se jí, jak rozhovor vlastně probíhal.“

„To nemůžu. Naštval jsem ji.“

„Tak já tam zajdu sám. Něco si vymyslím.“

„Já nevím… Myslíš, že by to k něčemu bylo?“

„Jak by ne. Budu se vydávat za psychiatra, ke kterému chodíš se svými drobnými potížemi. Občas máš pocit, že ses dostal někam, kam jsi původně vůbec nešel, a tak podobně. To by bylo, aby se nad tvým smutným případem neustrnula. Copak to není špitální řád?“

„A co mám zatím dělat já?“

„Vzhledem k tomu, že nesmíš usnout, abys zase nedělal nějaké vylomeniny, by snad bylo nejlepší, kdybys tu počkal. Nebo tady rovnou zůstaň i přes noc. Ten polda ti snad neříkal, aby ses nevzdaloval z baráku?“

„Ne. To mi neříkal.“

„No tak. Jsi svobodný občan. Proč bys nemoh na pár dní zmizet? Je to tvoje věc. Zatím tě z ničeho neobvinili, jenom tě považují za svědka, který neřekl všechno, co věděl. Ať si trhnou nohou. Poslyš, já bych řekl, že ty tvoje halucinace souvisejí s tou barabiznou na Kavalírce. Kdopak ví, co v tom je; může to být nějaké fluidum ve zdech, přetrvávající aura… Zkusme to.“

„Jenže před chvílí –“

„Před chvílí jsme taky mluvili o Edouardovi; není divu, že tě to najednou popadlo. Počítám, že když tu budeš sám, taky budeš klidně spát. Zkusme to. Támhle je gauč, v tomhle deky… Skočím ti pro něco k jídlu a pro kafe. Ty si dáchneš a já se mrknu do těch Emauz… Ať máme jistotu aspoň v něčem, ne?“

Uvěřil jsem mu i tu přetrvávající auru ve zdech. Snad proto, že jsem uvěřit chtěl.

Taky už jsem si začal myslet, že hlavní vliv na moje halucinace má můj dům. Dům, ke kterému chodil Jan Vlk tak dlouho, až se dočkal rytíře de Campo.

Než se Eda vrátil, prohlížel jsem si jeho nedokončené projekty.

Pak jsme spolu ještě vypili jedno pořádně silné kafe.

„Tak se tu pěkně rekreuj, kamaráde,“ řekl, když složil šálky do dřezu. „Támhle máš hromadu všelijakých časopisů, kdyby ses nudil. Nebo si kresli.“

Potom se na mě zašklebil a odešel.

15. OPÁNEK

Nechtělo se mi prohlížet časopisy. Kreslit se mi taky nechtělo, i když Edova mansarda skýtala mnohem větší pohodlí k práci než všechny moje dosavadní ateliéry.

Byla tu dvě velká střešní okna – tolik světla jsem nikdy při malování neměl. Jenže já neskicoval; s tématem jsem se vždycky musel porvat rovnou na plátně. Neseděly mi ani všelijaké ty akryly a sololity, jako bych nemohl pracovat jinak než staří páni (myslím tím kolegy Bouchera a Fragonarda, ale i p. Rembrandta, Michelangela, Leonarda a další).

Bylo časné odpoledne. Svítilo slunce a hluk ulice doléhal sem nahoru jen tlumeně.

Slyšel jsem čiřikání vrabců na střeše a vrkání holuba.

Šel jsem k jednomu z oken a po chvilce cloumání klikami, na jaké jsem nebyl zvyklý, jsem je vyklonil ven. Vyplašil jsem holuba, který odletěl. Zvedlo se i hejno vrabců.

Okno nevedlo na ulici, ale na opačnou stranu, kde byl mezi domy malý parčík s několika lavičkami. Stín domu se táhl až k chodníku, za nímž úzké záhonky oddělovaly parkovou cestičku.

V parku nikdo nebyl, kromě nějaké dívky s velkou kabelou.

Seděla na jedné z laviček, nohy v sandálech natažené před sebe a hlavu v dlaních.

Ve chvíli, kdy jsem na ní utkvěl očima, zvedla hlavu a podívala se nahoru, jako by cítila můj pohled.

Nevěděl jsem, co se vlastně stalo, a nevím to ani teď.

Děvče se usmálo a já také.

Jak jsem zavřel okno, sešel dolů a obešel dům, abych se dostal k parčíku, nemůžu dost dobře popsat, protože si nic z toho nepamatuju. Najednou jsem prostě přišel k lavičce, z níž se na mě ta dívka usmívala, a řekl jsem: „Promiňte… Asi není zrovna společenské, že jsem si váš úsměv vysvětlil jako projev sympatií…“

„Není to fuk?“ odpověděla. „Připadal jste mi smutnej, jak jste tam koukal z okna jako vězeň na Bezdězi.“

„Jasně, vězeň,“ řekl jsem a posadil se k ní tak, že mezi námi stála její kabela. „Veselo mi tam moc nebylo.“

„Vy tam bydlíte?“

„Ne. Je to ateliér mého kamaráda.“

„Ateliér… A váš kamarád…?“

„Nechal mě tam jako vězně na Bezdězi.“

Krátce se zasmála.

Byla to zajímavá dívka. Měla černé, mírně zvlněné a nepořádně učesané vlasy někam k ramenům, krásně klenuté obočí, pleť snad poněkud bledou a velké oči velice neobvyklé modrozelené barvy. Byla oblečená do bílého trička, přiléhavého a poněkud ušmudlaného, a do sepraných džínsů, utržených těsně pod koleny. Byl obutá jen do kožených opánků a já si povšiml klasicky krásných chodidel, samozřejmě zašpiněných pouličním prachem, a tmavého chmýří na holeních. Podobné chmýří měla i nad horním rtem. Dalo by se říct, že v sobě neměla nic z moderní ideální krásy.

Jenže na tu jsem si já nikdy nepotrpěl.

„No… Já taky nejsem zrovna veselá,“ řekla.

„Nevyšly vám prázdniny, jak jste si představovala?“

„Cože? Prázdniny…?“

„Předpokládám, že nejspíš studujete.“

Znova se zasmála. „Nestuduju,“ řekla. „A co vy? Jste taky umělec, když má váš kámoš ateliér?“

„Pokud se tomu dá říkat umělec. Malíř. Ale nijak známý. Prostě maluju a skoro se tím uživím.“

„A co malujete?“

„Fantazie. Nebo taky portrét, figuru…“

„Máte modelku?“

Teď jsem se pro změnu zasmál já. „Ne. Víte, za to se totiž normálně platí. A dost.“

„A vy jste chudej?“

„Dá se to tak říct. Přinejmenším nemám na to, abych platil profesionální modelku.“

„A mě byste nenamaloval?“

„Docela rád,“ řekl jsem. „Jste zajímavý typ.“

„Jo? Já jsem spíš týpek,“ řekla. „Kde malujete? U toho kámoše tam nahoře?“ ukázala kulatou bradou.

„Ne. Mám svůj ateliér… Pokud se tomu tak dá říkat.“

„Proč by se nedalo?“

„Je to šílená barabizna. Zdědil jsem to… Vlastně mi to vrátili.

Víte, ty restituce… a tak. Patřívalo to strejdovi. Nic moc to není.

Dvě stě padesát let starý barák, kde se dlouho nebydlelo, a já tam jsem pár dní.“

„Je to daleko?“

„Proč?“

„No, říkal jste, že byste mě namaloval.“

„Jmenuje se to Kavalírka,“ řekl jsem. „Kus cesty to je, tramvají a ještě autobusem… Ale já bych vám opravdu nemohl zaplatit sezení.“

„To je fuk. Já za to nic nechci. Mě to zajímá.“

„Poslyšte… Není to trochu lehkomyslné?“

„Co? Jít s váma?“

„Jistě. Vždyť mě neznáte.“

„Vy mě přece taky neznáte,“ řekla. „A můžu bejt kdovíjaký číslo, ne?“

„A jste?“

Chvíli mlčela; pak se vyzula z opánku a dělala palcem nohy v písečném prachu kolečka. „Jsem,“ řekla najednou a obrátila se ke mně tváří. „Jsem tak příšerný číslo, že byste tomu nevěřil.“

„Proč? Zdrhla jste z domova?“

„Jak jste na to přišel?“

„Ta kabela.“

Zasmála se. „A co kdybych opravdu zdrhla z domova? Nebo z kriminálu?“

„Nebo z penzionátu,“ řekl jsem.

„Ještě líp,“ řekla. „Z kláštera. A víte proč? Vyjela tam po mně jedna z těch nebeskejch koz. Já neříkám, že se mi vůbec nechce…

Helejte… Kdo není suchar, je v sexu vždycky nějak ujetej. Já taky. Ale taky nejsem lesba.“

Samozřejmě jsem si uvědomil tu neuvěřitelnou náhodu, ale nechtěl jsem se unáhlit. „No dobře, a proč teda ten klášter?“ zeptal jsem se. „Není to blbost?“

„No… Blbost… Třeba by to bejvala blbost nebyla. Potřebovala jsem se zbavit macešky, děsně mi šla na nervy, ta stará čarodějnice. Vás to zajímá?“

„Proč ne? Jestli se vám o tom chce mluvit?“

„A potom na mě zavoláte poldy.“

„Ani mě nenapadne. Taky mě nemaj rádi.“

„Proč? Promiňte, že jsem zvědavá.“

„To je takový zašmodrchaný případ,“ řekl jsem. „Našel jsem mrtvého chlápka… Myslej si, že jim o tom něco nechci říct. Jenže já nic nevím.“

„Se mnou je to horší,“ řekla.

„Prosím vás. Nic není tak horký, aby –“

„Se mnou je to zatraceně horký, to si pište.“

„Říkat mi to nemusíte.“

„Ale jo. Třeba mi pomůžete.“

„Jak?“

„Víte, já už prostě nemůžu dál. Fakt ne. Už kolik dní. Tohle, co mám na sobě, jsem si koupila v sekáči, protože určitě maj můj popis. Nemám kam jít. Jednou jsem přespala u jedný, a ta zase chtěla… Hergot, musej všecky ženský, co nabídnou mladý holce spaní, bejt takhle hnusný? Pak zas jeden parchant… A na nádraží a v parkách… Nevyspala jsem se normálně už tři noci. Mohla bych možná za jedním… Byl to kámoš mýho táty, hodnej chlápek. Jenže on…“ Odmlčela se.

„Jenže on – co?“

„No, je do mě zamilovanej,“ řekla. „Nemohla bych se k němu jenom tak nastěhovat, protože bych tam musela chodit v bramborovým pytli.“

„Bojíte se ho?“

„Ne. Nechci, aby se bál mě. Já nevím, co na mně má. Copak nevypadám jako obyčejná holka?“

„To teda nevypadáte,“ řekl jsem.

„A co je na mně?“

„Mám vám to vypočítat?“

„Schválně.“

„Máte nádherné oči. Krásné obočí. Úsměv. Tvar obličeje. Nechci mluvit o postavě, třeba by se vám nelíbilo, že vás tak rozebírám.“

„Mně je to fuk.“

„Hm… Ale berte to jako od malíře.“

„Jasně.“ Vypadala, že ji to baví.

„No… Tak teda: máte moc hezká ňadra. V pase jste štíhlá, máte dlouhá stehna a krásná chodidla.“

„Ty chlupy vám nevaděj?“

„Kde?“

„Na nohou, ne?“ Povytáhla si nohavici.

„Proč by mi měly vadit?“

„Páni… A já z nich mám komplexy.“

„Tak to jste, s odpuštěním, hloupá.“

„Jsem blbá, jen si dejte.“

„Tak jsem to nemyslel.“

„Ale já to tak myslím. Něco vám řeknu, když jste ke mně byl tak upřímnej. Já jsem totiž nejen blbá, ale hotovej magor. Máme to v rodině. Brácha je ve cvokárně a mě šoupli k sestřičkám, protože jsem čudila marjánku. Víte proč? Straší mi ve věži, stejně jako bráchovi. Oba si totiž myslíme, že naše maceška oddělala mámu, aby si mohla vzít tátu – a potom zase oddělala tátu, aby se dostala k jedný… věci. Brácha o tu věc nestojí, ale já jo. Já ji chci. Chci ji, protože –“ Najednou se zarazila.

„Hermíno,“ řekl jsem. „Hledám vás už –“

Prudce mě přerušila. „Panebože, jsem já to teda blb. Mohlo mě napadnout, že to byl chyták, ta Kavalírka…“

Najednou popadla kabelu a rozběhla se pryč v jednom opánku, druhou nohu bosou.

„Počkejte,“ zavolal jsem za ní. „Já přece nejsem –“

Uvědomil jsem si, že nemá smysl volat. Utíkala, až se za ní prášilo, a já ještě seděl na lavičce. Myslela si, že jsem policajt…

V životě mě neviděla a já podle jejího vyprávění přišel na její jméno.

Co jiného si mohla myslet?

Vyskočil jsem a vyrazil za ní.

Jenže můj bezmála třicetiletý poklus nestačil na jejích sedmnáct. Zmizela mi za rohem, a když jsem k němu celý udýchaný doběhl, viděl jsem, jak na poslední chvíli naskočila do tramvaje.

Ještě jsem se zoufale rozhlédl po taxíku, a pak jsem si uvědomil, že bych na něj stejně neměl. Tramvaj se ztratila v zatáčce.

Šel jsem pomalu zpátky a sebral ten osamělý opánek. Pak jsem se vrátil do ateliéru, natáhl se na gauč, a protože jsem za žádnou cenu nechtěl usnout, držel jsem oči násilím otevřené. Pravděpodobně jsem přitom udělal přesně to, co mi tehdy v ulici Pod skalami poradila Marie Černá. Fixoval jsem pohled na lesklý předmět. Byl to nepatrný, ale ostrý sluneční reflex na oblýskané kůži Hermínina opánku, který jsem položil na nízký pracovní stůl v rohu mezi okny… Přemýšlel jsem o tom nešťastném děvčeti a klnul si do idiotů, protože kdybych ji býval nevyplašil, mohl jsem teď… Jenže co bych dělal dál? Sám jsem na tom byl dost špatně, vlastně jsem se taky schovával před policií; nemohl bych jí pomáhat v útěku. Navíc nebyla zletilá, rozhodovala o ní její macecha – ať už to byla čarodějnice nebo ne, nemohl jsem proti ní dělat vůbec nic…

Najednou se mi zdálo, jako by se na stole mezi okny prostíral jemný stín, který tam předtím nebyl. Jako kouř z cigarety ve slunečním protisvětle. Bylo to v místě toho slunečního reflexu na kůži osamělého opánku…

Něco se tam pohnulo.

Nehýbal jsem se a zpozorněl jsem.

Chvíli nato už jsem rozeznal, co to je. Opánek už nebyl osamělý… Jeho řemínky jako by se naplnily jakýmsi neurčitým obsahem… Už to nemělo barvu stínu, ale nazlátle růžovou, s jemným černým chmýřím…

Viděl jsem na stole osamělou ženskou nožku, končící neurčitě kdesi pod kolenem. Dál už nebylo nic.

Chtěl jsem tu nesmyslnou vidinu zrušit. Vstal jsem a byl přesvědčen, že jakmile udělám krok blíž, zmizí.

Nezmizela.

Místo toho jsem viděl, jak se vedle zhmotňuje druhá i s chybějícím opánkem. Pak obě seskočily na podlahu a vydaly se ke dveřím. Protože jsem jim stál v cestě, vyhnuly se mi tanečním úkrokem.

Neudělal jsem nic, abych je zadržel. Někde v podvědomí jsem si říkal, že je to sen za částečného bdění a že se tomu nesmím poddávat. Bylo to něco podobného jako halucinace v bytě Marie Černé, a způsobil jsem si to zcela jistě sám.

Ale otočil jsem se, abych viděl, co bude dál.

Dvě krásné nožky v opáncích došly ke dveřím.

V té chvíli se dveře otevřely.

„Tak jsem tady, milý de Campo,“ zahlaholil Eda.

Nožky se zastavily, jako by kdosi neviditelný zaváhal v chůzi.

Pak se trochu pootočily zpět a mírně poklesly. A hned nato kráčely dál, vyhnuly se Edovi, prošly otevřenými dveřmi a ztratily se ve stínu na schodišti.

„Copak je, Jindro?“ řekl Eda, ještě s rukou na klice. „Koukáš jako –“

„Moment,“ řekl jsem. „Na něco bych se rád podíval.“

Vyběhl jsem na chodbu; na schodech už nebylo nic.

Ale protože v chodbách podobných činžáků se každý zvuk rozléhá a násobí, slyšel jsem lehké kroky, které se rychle ztrácely směrem dolů, až docela ztichly.

Vrátil jsem se dovnitř. „Nejsem normální, Edo,“ řekl jsem.

„Nemá smysl snažit se přijít tomu na kloub. Támhle v parku jsem zahlíd na lavičce Hermínu Vlkovou… Nevěděl jsem, že je to ona, rozumíš? Jenom se mi zdálo, že… Sakra, já nevím. Prostě tam tak seděla, šel jsem k ní, pustil se s ní do řeči a přitom jsem ji poznal.

Jenže jsem jí to neměl říkat; vyděsila se a utekla mi, ztratila přitom kožený opánek, sebral jsem ho, vzal ho sem nahoru… A teď jsem viděl její nohy, jak si pro něj přišly.“

„A co?“ na to Eda. „Odešly s ním?“

„Jo. Ta bosá se do něj obula. Zrovna si pěkně kráčely ke dveřím, když jsi otevřel. Ještě se tam na moment zastavily, a teď mě napadá – jak jsi mě oslovil de Campo, vlastně se mi uklonily, víš, takové to dámské pukrle, jak se to dělávalo někdy za rokoka. A pak vyšly na chodbu. Slyšel jsem je, jak jdou dolů po schodech.“

„Já nic neviděl. To sis vymyslel.“

„Ne. Na mou duši. Edo, viděl jsem je, jako vidím tebe. I s těma černýma chloupkama, růžovýma nehtíkama a zrovna tak ušpiněné od prachu, jako byly ty Hermíniny. To je jasná schizofrenie a udělám nejlíp, když nakráčím rovnou k psychiatrovi.“

„Na to je dost času. Ukaž mi ten opánek.“

„Támhle na stole.“

Chtěl jsem ukázat prstem. Jenže nebylo na co.

„Hele, kamaráde,“ řekl mi Eda, „nekouříš ty náhodou konopí?

Nešňupeš koks nebo tak něco? Teď to vypadá, že se ti to zdálo všechno, i s tím rozhovorem venku. A ty dvě nohy, jak si to štrádovaly tuhle po podlaze a pak dolů po schodech, jenom tak, bez těla, to je skoro jako kdybys dostal dávku LSD.“

„V životě jsem žádné takové svinstvo nebral.“

„Tak mi řekni, kde ten opánek je, když tu byl.“

„Povídám ti, že si pro něj ty nohy přišly.“

„Ty jsi kromě hlavy taky zatíženej na nohy?“

Proč bych neměl být… Rád jsem kreslil ideální ženská chodidla a líbilo se mi, jak je malovali za secese. Líbila si mi i chodidla rokokových Dian, ač mívala příliš dlouhé prsty; zato jsem nesnášel baculaté a červené nohy Rubensových sádelnatých krásek.

„Něco pravdy na tom je,“ řekl jsem. „U ženských se koukám nejdřív na prsty u nohou, na paty a na kotníky.“

„To znamená, že ti ujde plno krásek jen proto, že jsou zrovna obuté,“ zasmál se. „Jindro, sedni si… Udělám ještě jedno kafe a hodíme o tom řeč. Ještě pořád si nemyslím, že jsi nebezpečný šílenec. Sexuální fixace na ženská chodidla, to není žádná choroba.

Když se to tak vezme, je to nevinnější – dokonce by se dalo říct cudnější –, než hodnotit ženskou podle stehen nebo zadnice. Ale nechme toho… Řekni podrobně, jak to bylo.“

„Co?“

„Co? Krucinál,“ zaklel u kohoutku, kde plnil konvici, „jak jsi přišel na to, že venku sedí Hermína?“

Řekl jsem mu to.

„Ty si vůbec nepamatuješ, jak ses tam k ní dostal?“ zeptal se, když jsem skončil.

„Ne. Viděl jsem ji tam a napadlo mě, že je to ona, nevím proč.

Snad podle toho Montfortova popisu. Těžko říct. Usmála se na mě, já na ni. A šel jsem tam.“

„Počkej tady a zalej lógr,“ řekl.

Samozřejmě mě napadlo, kam jde. Vyhlédl jsem otevřeným oknem a chvíli nato jsem ho viděl, jak obchází lavičky v parčíku.

Podíval se nahoru a mávl.

Nevěděl jsem, co chce, ale viděl jsem, že se zastavil u té pravé lavičky a chvíli tam postál. Pak se za mnou začala vařit voda a já šel zalít kávu v šálcích. Když jsem znova vyhlédl z okna, byl už Eda pryč.

„Tak, kamaráde,“ řekl udýchaně, když se vrátil, „za prvé zdola vůbec nevidíš, jak se ten nahoře tváří. Což znamená, že odtud zase nemůžeš vidět, jak se tváří ten dole. Dále: Pozorně jsem sledoval tu tvou reportáž. Na halucinaci ta dáma mluvila trošku ordinérně… No, dejme tomu příliš přirozeným jazykem dnešní mládeže… Řekl jsem si, že jste se skutečně setkali, i když jsi asi neviděl, jestli se na tebe usmála. Taky jsem si zapamatoval, proč si zula ten sandál. Aby si mohla kreslit palcem kolečka, povídal jsi. No… tak ta kolečka tam jsou. A taky tam jsou stopy těch tvých šífů. Co ty na to?“

„Bravo, slavný zvěde,“ řekl jsem.

„Víc mi neřekneš?“ na to Eda.

„A co ti mám sakra říct? Vždyť to jenom dokazuje, že tady ten opánek byl.“

„Já nevím, jestli tu byl,“ řekl. „Fakt je, že jsem v tom prachu viděl nejmíň dvě kompletní stopy jednoho bosého chodidla, které si to štrádovalo pryč z parku. Pokaždé to bylo levé chodidlo. Velikost asi tak pětka.“

„Edo, já tam s ní ale opravdu seděl. V celém tom rozhovoru nebylo ani procento nějaké halucinace. Včetně toho, jak mi utekla a naskočila do tramvaje.“

„Dobrá. Jak to vidím já, měl jsi tady stejnou vidinu jako u té vrchní sestry ze cvokárny, co lítá po nocích na koštěti a znásilňuje patníky. Prostě jsi čuměl na nějaký reflex a zhypnotizoval se sám. Já ti něco řeknu, Jindro… Ty jsi prostě médium a nevíš o tom.“

„Dík,“ řekl jsem. „To mě těší.“

„Jedno je jisté,“ na to Eda. „Ten opánek tu nikdy neležel. Ty jsi sice mluvil s nějakou holkou dole v parku, ale kdovíjaká holka to byla. Utekla, když z tebe dostala strach, protože jsi možná divně koukal a zaskuhral na ni to svý: Hermíno, Hermíno… Zdrhla, ale sandál tam nenechala, člověče, přece nevleze do tramvaje s jednou nohou bosou. Sebrala ho a cestou se obula. To už jsi byl v transu, zdálo se ti, že ses pro něj vrátil, a tady jsi pak viděl ty nohy. Bodejť ne, když jsi na ně vysazený a celou dobu, co jste tam spolu mluvili, jsi na ně čuměl.“

„No jo… Čuměl. Byly to moc hezké nohy. A už se mě na nic neptej. Co klášter? Vyrazili tě?“

„Sestra představená se za tebe pomodlí. Přišel jsi tam sám, žádný hrabě s tebou nebyl. Nejdřív prý jsi mluvil poněkud z cesty – samozřejmě česky –, ale měla s tebou soucit. Pak ti řekla, že si policie nepřeje, aby podávali informace, a ty jsi začal být tak normální, až pojala podezření, že jsi od novin.“

„Takže to předtím byla zase jenom halucinace…“

„A co jsi myslel? Že mi v klášteře potvrdí, jak jsi tam přicválal na koni s hrabětem? V tom případě bych musel být cvok já. Nebo ta abatyše.“

„Ale ne. To víš, že cvok jsem já.“

„Nejsi cvok. Je v tom něco docela jiného a zaručeně na to přijdeme. Zítra ráno zajdu do těch archivů… Podívám se na zoubek tomu tvému neposednému rytířskému předkovi. Nakonec v tom bude nějaká genetická paměť. A dneska tady s tebou přespím.“

„Víš co, Edo?“ řekl jsem. „Já pojedu domů.“

„Chtěl jsi tady zůstat.“

„Nechtěl. Vidíš sám, že před tím nejsem jistý nikde. Tak proč bych nešel spát do své postele? Jestli na něco přijdeš, zastav se…

Nebo zase odpoledne přijedu. Jestli mě major Skála nesebere.“

„Přece víš, že nemaj důkazy.“

„Přesvědčil jsi mě.“

„To jsem rád. Jenže, víš… Ten příběh s Frantou Malým, z toho mám trošku vítr. Co když to tentokrát padne na tebe? Byl bych moc nerad, kdyby takhle někde příště našli tvoji mrtvolu.“

„Henri de Campo je za prvé geroj,“ řekl jsem, „a za druhé to není cvok jako já. Víš, proč tuhle vyrazil za baronkou? Chtěl se podívat, jestli nemá pod sukněma čertův ocas. Aspoň tak to řekl tomu ubohému Paulovi.“

„Vidíš, Paul. Toho taky nemáme kam zařadit.“

„Popřejme mu pokoj,“ řekl jsem. „Tak já jdu.“

„No dobrá,“ bručel, „jdi si… Snad tě tam nesežere ta ježibaba.

A zítra za tebou zajedu sám; moc rád bych viděl jeviště těch tvých sword and sorcery.“

„Čeho?“

„To je název pro příběhy s rytíři, meči a čarodějnicemi,“ řekl.

„Na ten tvůj jako dělaný.“ A když jsme se ve dveřích loučili, dodal: „A ty krásné nožky pusť z hlavy. Smiř se s tím, že už je v životě neuvidíš.“

Jenže v tom se mýlil.

16. HERMÍNA VLKOVÁ

Když jsem došel do Jilmové ulice, už se stmívalo.

Otevřel jsem branku do zahrady a na schodech k domovním dveřím jsem uviděl Hermínu Vlkovou. Seděla tam, vedle sebe svou nacpanou kabelu, a usmívala se na mě. „Tak jste přece jenom nekecal,“ řekla. „To je dost, že jdete… Už mě všecko bolí a zebou mě nohy.“

Podíval jsem se dolů. Ano. Docela jistě to byly ty dvě nožky, které si odnesly svůj ztracený opánek z Nuslí.

Věděla o tom? Ne… Nemohla znát moje sny.

„To nemáte v tom báglu teplé ponožky?“ řekl jsem.

„Mám,“ odpověděla a vstala se stařeckým hekáním, aby předvedla, jak ji všechno bolí. „Jenže už jsou všecky špinavý.“

„Proč jste utekla?“ zeptal jsem se a odemkl.

„Protože jsem se lekla, že jste fízl,“ řekla. „Ale potom jste se mi na to zdál trošku měkkej… Tak jsem si řekla, že jsem nána; a protože vím, kde je Kavalírka, jela jsem rovnou sem, že tu počkám a uvidím.“

„Dejte to sem,“ řekl jsem a hmátl po tašce.

„Blbost, to ještě unesu. Nic mi není.“

„Tak za mnou.“

Docela jsem zapomněl na portrét na stojanu. Jen jsme vyšli nahoru, všimla si ho a řekla: „Doprčic… Vy se s ní znáte?! Tak jsem se v tom svým odhadu přece jenom sekla. A taky hned zase vypadnu.“

„Nedělejte vylomeniny,“ řekl jsem. „Jo, vaši nevlastní mámu znám… Ale vůbec ne z té lepší stránky. Tohleto jsem kreslil zpaměti, nechtěl jsem nakreslit ji. Nějak mi to takhle vylezlo samo.“

„To se vám stává, jo?“ řekla s jednou rukou v bok.

„Nestává. Dřív se mi vůbec nic nestávalo. Zato teď se mi toho stává tolik, že jsem z toho chvílema magor.“

Usmívala se víc a víc, až se rozesmála.

Přidal jsem se k ní, protože mi to najednou všechno přišlo absurdní. Ta dívka byla příliš normální, abych si připouštěl ježibaby na koštěti, mrtvoly u menhirů a samotné chodící nohy. Nesmím se tomu prostě poddávat, musím se sebrat a budu stejně normální jako ona. Chá, chá, chá. A tak dále. Byl jsem naivní, to se ví.

„Kde se můžu umejt?“ zeptala se.

„No, víte,“ řekl jsem, „není to tady zrovna komfortní. Dole pod schodištěm je v chodbě vodovod s výlevkou. Dám vám umývadlo… Bohužel – studený odchov.“

„Co se dá dělat,“ řekla. „Na mytí to musí stačit… Ale s praním to bude horší. Fakt, mám všecko špinavý. Kromě noční košile, tu jsem na sobě měla jenom dvakrát.“

Zeptal jsem se, jestli chce ručník. Řekla, že ho má, a že má taky mýdlo a hřeben. Přidal jsem jí k tomu umývadlo z umělé hmoty, naštěstí čisté.

Sotva se za ní zavřely dveře, uvědomil jsem si, do jakého maléru už se zase řítím. Věděl jsem přece, že to je Hermína Vlková, uprchlá své nevlastní matce i představené kláštera, kde ji chtěli napravit. Měl jsem ji okamžitě sebrat a odvést na policii nebo domů.

Jenže právě to se mi přisámbůh nechtělo…

Moje konflikty s policií do té doby spadaly kamsi mezi rušení nočního klidu a následně zapomenutý občanský průkaz. Ještě nikdy jsem se nedopustil únosu, pane majore. Jindra Dekamp, kidnapper. To jsem já.

Vzal jsem portrét Marie Černé a odnesl ho i se stojanem do jedné vedlejší místnosti. Byla plná všech možných krámů, a já si z nich vybral bedýnku místo židle, kterou mi za účelem zkoumání sebral major Skála. Pak jsem rozepnul spací pytel a urovnal ho na starožitné posteli tak, že vypadala celkem přijatelně. Přilepil jsem do svícnu na nočním stolku novou svíčku a zapálil ji.

Rychle jsem prohrabal zásoby a vyrobil z chleba, sýra, paštikové konzervy, rybiček a rajčat jakžtakž ucházející sendviče. Potom jsem postavil konev s vodou na svůj lihovar a připravil si do dírkovaného hliníkového vajíčka čaj. Právě jsem vajíčko máchal v konvici, když se vrátila a bouchla o zem taškou.

„Neprala jsem, protože tam na to není vidět,“ řekla. „Vyperu si ráno a rozvěsím to po zahradě. Jestli vám to nevadí. Lavór jsem tam nechala.“

Její noční košile byla samozřejmě mini, model Pokušení svatého Šebestiána.

„Helejte, milej pane,“ děla na můj vytřeštěný pohled, „přece si nemyslíte, když už jsem se celá vykoupala ve vodě, že by z ní tučňák dostal infarkt, že se znova oblíknu do těch zpocenejch hadrů? Říkala jsem vám, že kromě noční košile nic čistýho nemám, ne?“

„Jenom se neomlouvejte, probůh,“ řekl jsem ctnostně. „Ale mohla byste nastydnout.“

„Tady je docela teplo,“ řekla, „a kalhotky mám. Já se vás nebojím, podle řečí jste slušnej pán; ještě jste měl dodat: milé dítě.“

Měla zvláštní schopnost uvádět své bližní do rozpaků.

„Tuhle máte něco k zakousnutí,“ řekl jsem. „Čaj bude hned, tady je hrnek, tady cukr… Přijdu za chvilku.“

„Taky do mučírny?“ řekla, zula si opánky a usadila se na posteli. „Abyste nakonec nenastyd sám.“

„Jsem na to zvyklý. V bývalém bydlišti jsem taky teplou vodu neměl.“

„Nevadí vám, když na vás s jídlem nepočkám?“

„Vůbec ne. Jen se klidně najezte.“

Byl jsem rád, že už je večer. Vždycky jsem býval rád, když se setmělo. Po setmění je to fajn. Lidi jdou čučet na televizi, pouliční ruch odumře, pošta nechodí a policie většinou taky ne. A na nepořádek není vidět.

Když jsem se drbal žínkou, napadlo mě pár hříšných myšlenek jako například: Jestlipak je takhle černá všude? Hned jsem si za to v duchu vynadal a zahnal pokušení dalším lavórem ledové vody.

„Najdu vám vlněné ponožky,“ řekl jsem, když jsem se vrátil nahoru plný odhodlání konat jen dobré skutky. „Sice vám budou velké, ale nebude vám zima na nohy.“

Přitom mě jala lítost, že jí neuvidím na chodidla.

„Fakt se vám ty mý nohy tak líběj?“ řekla, jako by do mě viděla, a jednu před sebe natáhla.

Hrdinně jsem odolal pokušení ji za tu nohu popadnout. „Inu, to víte,“ plácal jsem jako pantáta Bezoušek (zdehle tuhle, semhle támhle), „malíři se může líbit ledacos. Třeba i stará babička.“

„Nebo moje maceška, jo?“

„Huš,“ řekl jsem. „Nemalujte čerta na zeď.“

„Já si myslím, že stejně kecáte,“ řekla. „Přece jste ji nemoh tak přesně nakreslit jenom tak z hlavy. Jé… Tak se mi zdá, že jsem vám všecko snědla.“

„To nevadí, jedl jsem u kamaráda.“

„Tak sem dejte hrnek, naleju vám čaj.“

„Já mám jenom tenhle.“

„Aha. Tak já vám ho skočím umejt.“

„Proč? Mně vyhovuje, tak jak je.“

„Ó jéje. Jenom ne ňáký řeči o mejch sladkejch rtech. Na to nejsem zvědavá.“

„U mě se dočkáte jen samých ukrutných zdvořilostí,“ řekl jsem.

„I když jsem se vám vlastně nepředstavil.“

„To nemusíte, mon chevalier Henri de Campo.“

V té chvíli jsem zřejmě nevypadal právě duchaplně a Hermína se rozesmála. „Napadlo mě to už v tom parku, když jste povídal, že bydlíte na Kavalírce,“ řekla. „To je přece ten barák, co do něj furt utíká brácha. Ta cvokárna, kam ho zavřeli, je za rohem. Jenže jste mě pak vyděsil, když jste na mě vybaf, že mě hledáte. Ale ten váš kámoš vám přece říkal de Campo, ne?“

„To vám řekly vaše nohy?“

Usmála se a řekla: „Copak nohy uměj mluvit?“

„Já se ale ve skutečnosti nejmenuju Henri de Campo,“ řekl jsem. „Vy přece taky nejste Germaine de Basailly, i když si to váš chudák bratr nejspíš myslí.“

„No dobře,“ kývla. „A jak se teda jmenujete?“

„Jindřich Dekamp.“

Chvíli se zdálo, že v duchu řeší nějaký problém. „No, to se snad tolik neliší,“ řekla nakonec.

„Vlastně ne,“ souhlasil jsem.

„A co teda máte s mým bráchou…?“

„Celkem nic. Jednou tu za mnou byl… Od té doby mě potkávají všelijaké podivnosti… Jako třeba to, že jsem viděl vaše nohy, jak si přišly pro ztracený opánek… Nebo že jsem nakreslil vaši nevlastní máti, aniž bych sám chtěl. A to, co mi napovídal –“

„Třeba si myslíte, že oba mluvíme nesmysly… Jenže to nejsou nesmysly.“

„Přijde na to,“ řekl jsem. „Mluvil jsem i s vaší macechou. Je mi líto, Hermínko, ale vysvětlila mi to všechno celkem přijatelně.“

„Přijatelně, jo?“ podívala se na mě zpod řas. „A neudělala s váma ještě něco jinýho?“

„Co třeba?“

„No, mohla vás pozvat na romantickou procházku při měsíčku, jestli jste za ní byl u nás.“

„Co víte o jejích procházkách?“

Její pohled zledovatěl. „Všecko,“ řekla.

Trochu mi zatrnulo; jako bych skrze ty náhle zamrzlé tůně zahlédl dno její duše. „Všecko… Co je to všecko?“

Zasmála se trochu nepřirozeně. „Všecko, to je prostě všecko, pane Dekamp.“

„Radši mi říkejte Jindro.“

„Proč ne. Ale to bych vám musela tykat. Není to blbý, říkat Jindro, vy jste srandovní chlápek?“

„To je,“ souhlasil jsem. „Pokud ovšem věříte, že jsem srandovní. No dobrá, třeba jsem… Ale to bych vám musel tykat taky, ne?“

„A co? Je mi teprv sedmnáct a půl, i když toho vím na dvě stě.

No jo… Ale čím si na to tykání připijem?“

„Proč ne čajem?“

Zasmála se. „Kdo si veme konev a kdo hrnek?“

Protože jsem hrnek měl já, popadla konvici. „Tak na to, Jindro,“ řekla, a když jsme si ťukli, napila se z hubičky. „Nelíbaj se lidi přitom?“

„Ahoj, Hermínko,“ řekl jsem. „Musíme to dělat, když to dělají všichni?“

Pokrčila rameny. „Ty nejseš jenom slušnej a srandovní,“ řekla.

„Co kdybys mi teď třeba řek, jaký tě potkávaj podivnosti kromě toho, že si jen tak čmáráš a vyleze ti z toho zrovna ta ježibaba?“

„To ale bude dost dlouhé,“ řekl jsem.

„No a co? Do rána je času dost.“

Neviděl jsem důvod, proč bych to všechno nevyklopil. Hermína přece taky patřila ke hře – pokud to ovšem byla hra. Poslouchala a sem tam přitom sebrala drobeček z prázdného talíře.

Když jsem skončil, ukazoval budík skoro jedenáct a na sídlišti zhasínala světla jedno po druhém.

„Teď já?!“ řekla.

„Jestli mi máš co říct…“

„Chceš to slyšet?“

„Samozřejmě. Těším se na to.“

Zahleděla se na mě a mírně zavrtěla hlavou. „Ty nemáš ponětí…“ Nedořekla a začala z jiného konce: „Víš, nejdřív bys měl vědět, proč ti to vlastně povídám.“

„Jasně. Proč mi to teda povídáš, Hermínko?“

„Protože mi tě už dávno doporučil můj brácha. Ne že bych nevěřila, že je cvok. To on je… Ale není to s ním zase tak zlý, aby nevěděl, co mluví. Řek mi, abych se ti se vším svěřila, až tě potkám, protože tě potkat musím.“

„Proč bys musela?“

„To mi neřek. Ale potkala jsem tě, ne?“

Proti tomu se nedalo nic namítat. I jistá osudovost našeho setkání se dala připustit.

„Táta opravdu měl ten žaltář, co ti o něm povídal brácha,“ pokračovala Hermína. „Odjakživa jsem věděla, že v něm je zašifrovanej návod, jak vyvolat a ovládnout ty síly… Svatej Grál, chápeš? Už se ti staly všelijaký věci, tak bys tomu měl věřit. V tom parku jsem ti říkala, co si s bráchou myslíme; že maceška zabila mámu i tátu, aby dostala, co chtěla. Taky to dostala. Jenže neví, jak s tím zacházet.“

„To přece neví nikdo,“ řekl jsem.

„Já to vím,“ řekla. „Neměla jsem sice možnost to vyzkoušet, ale vím to. Jsem si jistá. Tutově to bude fungovat, Jindro.“

Až mě z toho trochu zamrazilo. Seděla se zkříženýma nohama, na které si ještě pořád nenavlékla moje vlněné ponožky, jako malý krásný Buddha, a mluvila o Svatém Grálu, jako by šlo o nějakou speciální lumpárnu, kterou spolu provedeme.

„Nebudu se o tom šířit,“ řekla. „Přišla jsem na to brzy po tátově smrti. Ona to nejspíš tuší, proto uklidila žaltář do banky. A se mnou udělala… No, až potom. Kvůli tomu jsem potom začala kouřit marjánku. Nemysli si, že to musím mít. Nemusím. Jenže bych se bez toho bejvala zbláznila. A potom, když už na mně bylo znát, jak jsem imrvére zkouřená, řekla, že se se mnou nebude zlobit… Že mně u jeptišek napravěj hlavu. Tak jsem si řekla, že se tam nechám zavřít a nějakej čas tam počkám. Aspoň tam budu schovaná před ní. Ten žaltář je můj. Až mi bude osmnáct, řeknu si o něj. A až ho budu mít, nebudou na světě žádný nešťastný holky, který z blbosti nebo ze zoufalství kouřej marjánku.

Nic takovýho nebude, protože s Grálem všecko zgruntu předělám.“ Svraštila své hezké obočí a dodala: „Včetně toho, že z macešky udělám krysu.“

„Nejlíp zelenou,“ řekl jsem.

„Proč zelenou?“

„Aby štvala ty ostatní.“

Zasmála se. „Brácha moc dobře věděl, proč mě posílá zrovna za panem de Campo. Pan de Campo je totiž rafinovanej.“

„To je všechno tím rokokem. Znáte to, baroneso… Intriky, pletichy, pikle.“

„No jasně,“ vyprskla. „Plno krinolínový erotiky, pudr, voňavky, paruky a vějíře a lautr žádná hygiena. Jó, to byly časy, rytíři.“

V budíku hrklo. „Půlnoc, madame,“ řekl jsem. „Čas mesmeristů, okultistů a hermetiků. Začnou se dít věci.“

„Mně žádná hodina duchů nevadí,“ na to Hermína a zívla. „Šla bych spát.“

„Není nic jednoduššího,“ řekl jsem. „Nejdřív si lehni, strejda tě přikreje. Potom zavři očička a spi.“

„Jo? A co ty?“

„Ále… Někam si už lehnu.“

„Prdlajs,“ řekla. „A kam asi? Dyť tady nemáš druhou postel.

Hele – jsi Henri de Campo, nebo ne?“

„Klidně budu cokoli, Hermínko.“

„Žádný cokoli. Povídám – Henri de Campo, jo?“

„Jak chceš.“

Podívala se na mě očima, které byly najednou podivně vážné.

„A ty nechceš?“ řekla.

„Jak to myslíš, Hermínko?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla. Vyslala mi vstříc svou krásnou nožku, tu, která si od Edy odnesla svůj opánek.

Vstal jsem, vzal ji jednou rukou za prsty, druhou pod patou a políbil jsem ji na nárt.

„Pojď ke mně,“ řekla. „Vem si mě hned, jo? Já chci.“

Měl jsem pravdu, že se o půlnoci začnou dít věci. Nakonec se děly dlouho přes půlnoc a s mesmerismem ani okultismem neměly nic společného; spíš s hermetikou, neboť šlo o věci tajné, o nichž se píše jen v náznacích.

Dlouho nato, když budík ukazoval něco kolem druhé, mi zašeptala: „A nevadilo ti, že nejsem panna?“

„Proč by mi to mělo vadit?“ odpověděl jsem.

„Ty jsi ale stejně můj první opravdickej chlap,“ řekla hlasem, který se mi náhle zdál neuvěřitelně starý a právě tak neuvěřitelně zoufalý. „Proč myslíš, že jsem si začala s drogama? Víš, kdo mi to udělal? Ten hnusáckej šutr na skále… Ten, co zabil tvýho kámoše. Její ďábelskej milenec. Přitáhla mě tam a vodila mě tam vždycky, když byl úplněk. Od tý doby se se mnou taky dějou věci… Divný… a hrozný… Nevyženeš mě?“

Najednou se rozplakala.

Měl jsem její hlavu na svém rameni, broukal jsem jí něco jako dítěti a cítil v zádech mráz.

Přitom jsme oba pomalu usnuli.

17. MRTVÍ BRATŘI

Lomcování klikou, které vtrhlo do mého blaženého nevědomí, bylo přímo nesnesitelné. „Pane,“ slyšel jsem za dveřmi ložnice.

„Probůh, pane, probuďte se!“

„Kdo je to?“ zašeptala Germaine.

„Kdo by to byl,“ odpověděl jsem. „Paul. Moje dědictví, které není o nic méně problematické než vaše, drahá. Komorník. Mordious… Odpusťte, že kleju. Nechtěl jsem, aby vás tu viděl. Je hrozně úzkoprsý.“

Přitiskla se ke mně. „Co na tom záleží, Henri?“ řekla. „O co vám jde? O mou čest? Co je nám po ní? Stalo se jen to, co nám bylo souzeno.“

„No dobrá,“ řekl jsem a políbil ji. „Bylo nám to souzeno a stalo se to. Jenže Paul není rozčilený kvůli tomu. Téhle noci se asi stalo ještě něco jiného, Germaine.“

„Co se mohlo stát?“ Svírala mě pažemi kolem ramen a svýma krásnýma nohama obemkla moje. „Nevšímejte si toho, Henri.“

„Co se děje, Paule?“ zavolal jsem.

„Pane… Dům je obklíčený.“

„Co to plácáš, blázne?“

„Je to pravda, pane. Jezdci na koních, je jich snad tucet, možná víc. A před domem stojí černý kočár.“

„Co chtějí, neřekli?“

„Neřekli nic. Jenom stojí kolem domu.“

„Tak se jich, k čertu, zeptej!“

„Bojím se otevřít, pane.“

„Zeptej se jich z okna, hlupáku.“

„Jak si přejete, pane…“

Vyprostil jsem se z Germaininy náruče. „Odpusťte, lásko,“ řekl jsem. „Nelíbí se mi to… A ještě méně by se mi líbilo, kdyby to byli lidé baronky. Už jsem s nimi měl jednou co dělat, společně s hrabětem de Montfort; a tentokrát by jich mohlo být víc.“

„Co chcete dělat, Henri?“

Posadil jsem se, spustil nohy na koberec a řekl: „Oblékněte se, prosím. A pospěšte si.“

„Dobře, Henri… Jak si přejete.“

Její pleť stříbřitě zasvítila v slabém přísvitu dorůstajícího měsíce za oknem. Byla krásná, až to bolelo, a já v duchu proklínal všechny intriky a čáry včetně Svatého Grálu.

Spěšně jsem se oblékal. Z chodby jsem slyšel Paula, jak volá otevřeným oknem:

„Hej! Kdo jste a co chcete?“

„Chceme Germaine de Basailly!“ odpověděl dutý hlas zvenku.

„Kdo jsme, do toho ti nic není.“

„Tady nebydlí žádná Germaine de Basailly. Tohle je přece dům rytíře de Campo.“

Venku se ozval smích. Byl to takový smích, že mi po zádech přejel mráz. „Otevři, chlape,“ volal hlas. „Slibujeme ti, že tě necháme naživu.“

Okno prásklo, jak je Paul prudce zavřel.

Vzápětí zaklepal na dveře ložnice.

„Proboha, pane… Snad se zmýlili v adrese… a nechtějí pochopit, že –“

Odemkl jsem a pootevřel. „Paule,“ řekl jsem, „baronesa de Basailly tady skutečně je. Nejde o žádné galantní dobrodružství; uprchla z kláštera, kde byla uvězněna, a utekla se pod naši ochranu.“

„Můj bože,“ vzdychl Paul. „Ale oni ji chtějí, pane.“

„My ji chceme právě tak,“ řekl jsem. „Miluju ji a ona miluje mě, rozumíš? Takové věci se přece stávají napořád. Máš ještě svou starou mušketu, Paule?“

„Jistě, pane… Též máme dobrých sedm pušek, které jsem jednoho rána posbíral v křoví. Nějaké ty kule do nich jsem odlil po večerech, pane.“

„Jsi poklad mezi sloužícími. Tak to sem všechno přines, nabij a postav se přede dveře. Nech se třeba zabít, než aby se jediný z těch pochopů dotkl jen špičkou boty prahu. Ale radši zůstaň naživu.“

„Ano, pane. Už běžím, pane. Malé strpení.“

„Poslyšte, Henri,“ zašeptala Germaine a zezadu mě pevně objala, „nebylo by lepší, kdybyste mě vydal? Zachráníte se – a mě můžete zachránit později.“

„Do rukou vaší macechy vás nevydám, Germaine.“

„A co chcete dělat, drahý?!“

„Dát jim pořádně na pamětnou,“ řekl jsem. „Aby nikdy nezapomněli, jak vysoko se pokoušeli dosáhnout.“

„Takové přesile?“

„Eh, kdopak je počítal? Paul vždycky přehání.“

Tiše se zasmála. „Vy jste vskutku blázen, Henri,“ řekla. „A já vás miluju.“

„S tím vědomím rozsekám těch knechtů třeba stovku,“ řekl jsem. „Jdu… Jenom probůh nevycházejte ven. Zamkněte dveře.“

„Ano,“ řekla poslušně. „Jak si přejete, Henri. Bůh vás ochraňuj.“

Krátce jsem ji políbil, opásal jsem se kordem a vyšel na chodbu. Paul právě vlekl nahoru svůj hrozivý arzenál; vedle své staré muškety a sedmi pušek přinesl ještě pár jezdeckých pistolí.

„Výborně,“ řekl jsem. „Máš deset ran. Pokud je jich opravdu jen tucet, zbývají na mě jen dva.“

„Pistole jsem přinesl pro vás, pane.“

„Mně stačí kord.“

„Je jich možná víc než tucet, pane…“

„Eh, tak sem jednu dej, když myslíš… Víc než tucet, říkáš? V tom případě mysli na černé pantery a na erbovní heslo de Campů.“

„Ustoupit není kam,“ řekl Paul a hlas se mu třásl.

„Zdá se mi, že bylo vymyšleno pro dnešní noc,“ řekl jsem mu a odspěchal k oknu nad hlavním vchodem.

Nejdříve jsem vyhlédl za záclonou. Viděl jsem, jak se v měsíčním světle lesknou za plotem postroje čtyř koní a mosazné kočárové lucerny. Zdálo se mi, že ve stínu jilmů stojí tři nebo čtyři jezdci.

Odhrnul jsem záclonu a otevřel jedno křídlo okna.

„Hej,“ zavolal jsem. „Co chcete, k čertu?“

„Baronesu Germaine de Basailly,“ odpověděl mi hlas někoho, kdo musel být přímo pod oknem.

Vyklonil jsem se a spatřil jezdce v černém oděvu. Na hlavě neměl klobouk, spíš cosi jako kápi. Jeho kůň se zdál stejně černý jako on sám.

„Milý pane,“ řekl jsem, „vaše šílenství je metodické a poněkud mě nudí. Jsem rytíř de Campo a nevím, proč jste si pro baronesu přijeli právě ke mně.“

„Na to existuje pouze jedno vysvětlení, pane,“ odpověděl s mrazivou zdvořilostí. „Protože je u vás.“

„I kdyby byla,“ řekl jsem, „nevím, proč by měla odejít právě s vámi.“

„Jak myslíte, pane,“ řekl. „Ale máte jenom dvě možnosti. Buď nám baronesu vydat, nebo nás nechat, abychom si pro ni došli.“

„Mám ještě třetí možnost,“ řekl jsem. „Vypráskat vás odtud jako prašivé psy.“

„Zdržuje mě přít se s vámi,“ odpověděl. „Noci jsou krátké. Ale ta vaše, obávám se, bude velmi dlouhá.“

Náhle jsem zaslechl dunivé rány odněkud zdola.

„Pane!“ vykřikl Paul. „Vyrážejí zadní dveře!“

Zatímco jsem vedl zbytečný rozhovor, útočníci vnikli do domu zadem…

Nechal jsem okno oknem a s taseným kordem v jedné ruce a pistolí v druhé jsem se rozběhl dolů po schodišti spoře osvětleném několika olejovými lampičkami.

Stačil jsem doběhnout do přízemního salonu, když se v chodbě, vedoucí od zadních dveří, objevilo několik mužů v černých pláštích. „Tak do střehu, lotříci,“ vykřikl jsem a vystřelil. „Pro boha a krále!“

Neviděl jsem v oblaku dýmu, zda někdo z nich padl. Vrhli se na mě a čepele se zkřížily.

Dokud jsem žil v Paříži, pěstoval jsem šerm jako zábavu a tělesné cvičení. Od svého útěku do Prahy jsem sice kord zanedbával, ale ze svého umění jsem nic nezapomněl; jenom jsem trochu zlenivěl. Moji soupeři naštěstí bojovali způsobem typických nájemných knechtů, kteří spoléhají spíš na množství než na vybroušené finty. Taky se mají příliš rádi…

Zatímco já miloval Germaine.

Chvíli jsme se potýkali u paty schodů. Zdálo se mi, že jsem dva nebo tři zasáhl, ale zřejmě nijak vážně; sám už jsem taky cítil pár škrábanců a bojoval jsem dál. Pak se mi ale jednoho podařilo probodnout takřka skrz naskrz, ale přesto nepadl. Jenom ustoupil, aby udělal místo dalšímu.

Začal jsem si připadat jako ve zlém snu…

Ti chlapi jako by byli nesmrtelní.

Čepele se míhaly a třaskaly o sebe, trvalo to už příliš dlouho a moje pravice nebyla tak jistá jako zpočátku… Ustoupil jsem na schodiště, abych získal aspoň nějakou výhodu, tam proti mně nemohl útočit víc než jeden a já byl nad ním; ale zase jsem nemohl pracovat nohama.

Probodl jsem dalšího. Nevěděl jsem, jestli padl, nebo jen ustoupil.

Začaly se mi dělat mžitky před očima.

V té chvíli nahoře houkla Paulova mušketa. „Pane!“ vykřikl.

„Pane…!“ Pak ráz na ráz vystřelily dvě pušky.

Nemohl jsem se k útočníkům obrátit zády; a tak jsem jen co nejrychleji ustupoval nahoru po schodišti, zatímco na mě zdola zle dotírali.

Zaslechl jsem ještě jeden výstřel, pak rány a praskot.

A výkřik Germaine.

Byl jsem právě na podestě, kde stály vysoké skříňové hodiny.

Srazil jsem je těm lotrům pod nohy a rozběhl se nahoru.

Čpěl tu střelný prach. Můj ubohý statečný Paul ležel před vyraženými dveřmi v krvi; jinak tu nebyl nikdo.

V ložnici se válelo jen rozházené ložní prádlo.

Obrátil jsem se k dokořán otevřenému oknu.

Zvenku někdo opřel o zeď dlouhý žebřík…!

„Proklatě,“ vykřikl jsem, když jsem oknem spatřil dva muže v černém, jak vlekou vzpírající se Germaine ke vratům zahrady, „přisámbůh, to mi zaplatíte!“ Odkopl jsem žebřík a skočil do zahrady.

Viděl jsem jen jediného z útočníků, snad to byl ten, se kterým jsem mluvil; stál vedle svého koně u vrat, zatímco dva únosci už donutili Germaine, aby nastoupila do kočáru.

Všichni ostatní muži jako by zmizeli.

„Henri,“ vykřikla Germaine. „Pro boha vás prosím, nedejte se zabít!“

„Stojím pevně na nohou,“ odpověděl jsem jí. „A přísahám, že dokud žiju, nikdy se nestane, aby –“

Muž u koně se mi postavil s kordem v ruce a já proti němu vedl zuřivý výpad, který by ho byl musel na místě poslat do říše stínů.

Ale nestalo se nic. Moje čepel jako by projela jen tmou. „Ach, k čertu,“ řekl jsem, odrážeje tercí jeho předstíraný útok, „je tohle poctivý boj?“

„Nepřišli jsme, abychom s vámi disputovali, co je poctivé a co ne,“ odpověděl mi jeho dutý hlas, „přišli jsme si pro Germaine de Basailly.“

Neřekl jsem nic; jenom jsem znova odrazil jeho čepel, a jak byla odkloněna stranou, vrhl jsem se přímo na něj a volnou levicí mu strhl z hlavy černou kápi, pod níž skrýval svou tvář.

Načež jsem zděšeně upustil kord a ustoupil o několik vrávoravých kroků.

Muž neměl tvář. Neměl ani hlavu.

Neměl nic.

Pod jeho kápí se skrývala jen tma.

Pak mě obestřely milosrdné mdloby, v nichž dozněl vzdalující se hrkot kočáru a cval koňských kopyt.

18. PROBUZENÍ „No tak, pane Dekamp,“ slyšel jsem čísi hlas. „Buďte tak laskav a věnujte mi trochu pozornosti. Nemyslím, že je to s vámi tak špatné, jak se mě snažíte přesvědčit.“

„Germaine,“ zašeptal jsem.

„Co jste to říkal?“ zeptal se hlas. „Žervé? Ten tvarohový sýr jste myslel? Zvláštní… Já mívám chuť spíš na kyselou okurku.“

Otevřel jsem oči.

Ležel jsem v podupané trávě u zahradních vrat; muž, který se mě snažil probudit, byl major Skála.

„Musel jste mít pořádnou, pane Dekamp,“ řekl. „Proč jste se takhle zřídil? Špatné svědomí?“

„Nepil jsem vůbec nic,“ řekl jsem.

„Aha. Takže jste si prostě dal šlofíka na zahradě.“

„Já… No, proč ne?“

„Neříkejte nesmysly. Máte na těle pár pěkných škrábanců, jako byste se s někým porval. Roztrhané triko… Taky na nohavici máte čerstvou díru. Co se vám stalo?“

„Nějaká banda lotrů,“ řekl jsem.

„Přepadli vás?“

„Jo, přepadli nás.“

„Vás? Kohopak jste tady měl?“

„Nikoho,“ řekl jsem. „Spletl jste mě.“

„Dobrá, tak jste tu byl sám. Kdy se to stalo?“

„Někdy v noci.“

„Tak to šli z Astry.“

„No… Snad.“

„Kolik jich bylo?“

„Nevím. Víc než tucet.“

„Tucet…? Chcete říct dvanáct?“

„Jo. Možná dvanáct, ale spíš o něco víc.“

Major Skála vrtěl hlavou. „To se vám nejspíš v té tmě zdálo,“ řekl. „O takové velké partě nevím.“

„Proč byste o ní musel vědět?“ řekl jsem a ohmatával se přitom. Připadal jsem si strašně zboulovaný a škrábance na těle mě pálily. Přitom jsem neměl ponětí, jak se mi to mohlo stát, kromě vlastního nesmyslného snu. Ale hlavně jsem myslel na to, že major nesmí dovnitř, protože by tam našel Hermínu.

„Jak jste na tom?“ zeptal se. „Na nohy se postavíte?“

„Ale jo,“ řekl jsem. „Není to tak hrozné.“

Vstal jsem, ale musel jsem se opřít o majora.

„Tak pojďte dovnitř,“ řekl. „Potřeboval byste kafe jak sůl.

Doufám, že máte.“

„Já… Nechci dovnitř.“

„Proč? Padla na vás klaustrofóbie?“

„Jo. Prostě jsem rád, že nade mnou svítí sluníčko.“

„Je pod mrakem a tlak klesá,“ řekl. „Třeba jste na to citlivý. A když vás ještě k tomu někdo zmlátí… No tak, kde máte klíče?

Nebo je odemčeno?“

„Já… nemám klíče.“

„Jak to? Sebrali vám je?“

„Zevnitř je zastrčená petlice.“

„A jak jste se dostal ven?“

„Oknem.“

„Proč?“

„Musíte se pořád vyptávat, sakra? Slyšel jsem na zahradě ty chlapy… Vyskočil jsem oknem a serval se s nimi. Myslel jsem, že jsou jenom dva.“

„A co zadní dveře? Taky zamčené?“

„Zadní dveře… Ani nevím.“

Vzpomněl jsem si, že jsem zaslechl, jak je vyrážejí.

„Pojďte, pane Dekamp,“ řekl major. „Chci si s váma v klidu promluvit, a dokud si nedáte pořádný hrnec kafe, k ničemu to nebude. Nebo vás mám odvézt k nám?“

„Ne… To není třeba,“ řekl jsem.

Vzápětí jsem si uvědomil, že jsem měl kývnout, ale už se to nedalo vzít zpátky. Major mě táhl k zadní straně domu.

„Poslyšte,“ řekl jsem mu, „stejně by mně asi bylo líp venku. Chce se mi zvracet.“

„To chce kafe, povídám,“ na to major Skála. „Ale… Copak to tu máme?“

Copak bychom tu asi měli, říkal jsem si v duchu. To, co jsem čekal. Zadní dveře vyražené z pantů a s urvanou petlicí. Aby do toho…

„Tak vida. Asi vás uzemnili, a potom se vloupali do domu. Nesahejte na nic… Budou tu otisky. Měl jste doma něco, co by vám mohli ukrást, kromě toho obrazu paní Černé?“

„Jaká zas paní Černá?“ řekl jsem poněkud mdle.

„Ta z ulice Pod skalami,“ odpověděl. „To víte, hledali jsme svědky té věci… tam. Tu paní jsem si zapamatoval, je to přece docela pěkná paninka, ne? Jakpak bych ji na tom vašem obrázku nepoznal. A vy mi tvrdíte, že je to jenom fiktivní podoba. No, to až pak. Počkejte tady… Podívám se dovnitř sám. Člověk nikdy neví…“

Sedl jsem si na pohozené zrezivělé zahradní kolečko. Tak, říkal jsem si. Něco se tu muselo stát opravdu, ať už mi sem vpadli Mrtví bratři nebo místní banda opilců. Nebylo myslitelné, že v tom kraválu, co museli nadělat, by Hermína nahoře klidně spala.

Buď tu není, protože tu vůbec nebyla, nebo mě tu nechala a utekla.

Nelíbilo se mi ani jedno, ani druhé.

Major byl v domě dost dlouho.

Když konečně vyšel, tvářil se ustaraně. „Nevím, co se odtamtud ztratilo,“ řekl. „Zato tam něco přibylo. Pojďte se mnou… a nesložte se mi tam, buďte tak laskav. Kdybyste chtěl zvracet, tak z okna. Je jich tu dost.“

Najednou jsem neměl ani jednu kloudnou myšlenku. Šel jsem za ním jako na popravu. Provedl mě zpustlou halou a zamířil nahoru po schodišti.

Dveře do mojí ložnice a pracovny v jednom byly vyražené stejně jako ty dole. Před nimi na podlaze ležel na zádech nějaký starý muž v pracovním obleku.

„Znáte ho?“ zeptal se major.

Co jsem mu na to měl říct? Byl to Paul.

„Je… mrtvý?“ zeptal jsem se.

„To je,“ kývl major. „Ptal jsem se, jestli ho znáte.“

„Ne,“ řekl jsem. „Nikdy jsem ho neviděl.“

„Ani v noci? Při tom přepadení?“

„Byla tma.“

Major nahlédl do dveří. „Ten váš obraz je pryč,“ řekl. „Nelezte tam, sakra.“

„Aha… Pardon. Já… Uklidil jsem ho.“

„Kam?“

„Tady vedle.“

„Podívám se sám.“ Vzal za kliku rukou v kapesníku a pootevřel. „Aha,“ kývl. „Tak o ten nešlo.“

„Proč by mělo jít o ten pitomý obraz?“ řekl jsem.

„Vím já?“ na to major Skála. „Je to jenom další fakt, který vás spojuje s tím, co se stalo na té skále. Vyportrétoval jste paní, která bydlí přímo pod ní.“

„Tu ženskou jsem si vymyslel a někomu podobná být musí.

Jsou to všecko náhody.“

„Třeba jo, třeba ne,“ odpověděl. „Teď musíme ven, zavolám z vozu výjezdovku. Potom vás odvezeme, tady vás teď nechat nemůžu.“

Byl jsem dočista otupělý a jakž takž jsem se vzpamatoval až v nějakém šedivém pokoji s kavalcem a erární dekou, kam mi donesli šálek silné kávy.

„Tohle není basa,“ řekl mi nějaký mladý policista. „Je to taková přespávárna. Kdybyste se chtěl umejt nebo jít na záchod, je to hned vedle na chodbě. Major povídal, že jste důležitej svědek.

Zavřenej nejste, jasný? Ale ven z baráku byste se stejně nedostal.

Až bude oběd, donesu vám.“

Poděkoval jsem mu a ujistil ho, že prchat nehodlám.

Potom jsem si sedl na kavalec, srkal kávu a přemýšlel o věcech, které se staly, které se mohly stát, a které se vůbec nestaly.

Za chvíli jsem si byl jistý, že je od sebe nerozeznám.

Čekala na mě skutečně Hermína, když jsem se vrátil od Edy z Nuslí?

Řekněme, že ano.

Vyprávěli jsme si svoje příběhy? Zřejmě ano.

Milovali jsme se spolu? Ano, ano, ano.

Řekla mi, že ji nevlastní matka obětovala svému kamennému milenci?

To snad ne. Muselo se mi to zdát, když jsem usnul po milování.

Ne, ne, ne. Ostatně by to bylo příliš obludné.

To ostatní, přepadení, obklíčení, šavlování… To se mi jen zdálo. Přesto jsem se z toho probudil, jako bych byl skutečně omdlel na zahradě, když jsem strhl kápi mluvčímu únosců a zjistil, že nemá hlavu.

Zadní dveře někdo skutečně vyrazil, a dveře, za nimiž spala Hermína, právě tak. Hermína byla pryč. Ano, bohužel ano.

Škoda že jsem neviděl, jestli zmizely i její věci.

Přede dveřmi ležel Paul, který radši zemřel, než aby ty proklatce pustil dál. Byl to Paul? Podle obleku ne, podle tváře ano, pokud ve snech lidská paměť neklame.

Šel jsem do umývárny a jakž takž se umyl. Škrábance (od křoví? od kordů?) pálily.

Na chodbě poblíž dveří postával nějaký jiný policajtek, než byl ten, co mi přinesl kávu. Tvářil se, že bedlivě studuje nějaký graf na stěně, ale spíš bedlivě hlídal, abych přece jen nevzal roha. Byl jsem důležitý svědek.

Svědek – čeho?

Myslel jsem na verzi, kterou mi nakukal Eda.

Teď v ní zely povážlivé díry.

19. SVĚDECTVÍ

„Tak už si přestaneme hrát na schovávanou, pane Dekamp,“ řekl major Skála, ke kterému mě přivedli někdy po poledni. To už jsem na tom byl trochu líp a teplý policejní oběd mě taky postavil na nohy.

„Pane majore,“ řekl jsem, „byla to ode mě klukovina, že jsem zapřel toho Malýho. Ale zkuste se vžít do mojí situace. Bál jsem se, že si mě s tím hned začnete spojovat… Proto jsem zapřel, že ho znám. Nenapadlo mě, že na to přijdete přes otisky prstů a svědka z hospody.“

„Takže vy už moji verzi nepopíráte?“

„Chraň bůh.“

„To je od vás rozumné. Jak to tedy bylo?“

Vylíčil jsem mu všecko tak, jak jsme se včera s Edou dohodli.

„Já vím, pane majore, že to i takhle vypadá podezřele,“ řekl jsem na závěr. „Ale tak to opravdu bylo. Nevím, proč ode mě jel do té Tramtárie; a já tam zase nešel proto, abych tam našel jeho mrtvolu.“

„Hm,“ udělal major Skála. „Hm.“

„Co se vám na tom nezdá?“ zeptal jsem se.

„Víte, kriminalistická praxe takovéhle náhody takřka vylučuje.

Ale budiž, když říkáte, že to takhle doopravdy bylo. Mluvil jste s Malým o obrazech, co by vám dohazoval…“

„Jo, mluvil. Chtěl patnáct procent provize.“

„Co ten obraz paní Černé, o tom nebyla řeč?“

„Proč by měla…?“

„Dejme tomu, že se Malému obraz líbil, a vy jste mu řekl, kde bydlí originál.“

„Ale já nevěděl –“

„Věděl. Byl jste u ní na návštěvě tři dni předtím. Jen se nerozčilujte a zase si něco nevymýšlejte. Já vás nepovažuju za vraha, člověče. Jenom se mi s vámi pořád něco… netento.“

„Řekla vám taky, proč jsem u ní byl?“

„Takže to nepopíráte.“

„Ne. Když už to víte… Mohlo mě napadnout, že na to přijdete.

Že v tom ale budete hledat souvislost, to mě napadnout nemohlo.“

„Souvislost musím hledat všude.“

„Takže vám řekla –“

„Řekla. Měl jste zájem o jejího nevlastního syna Jana Vlka, který je pacientem psychiatrické kliniky. Prý vás v noci navštívil a napovídal vám nějaké nesmysly.“

„To je pravda. Bylo to hned první noc, kdy jsem spal na Kavalírce. Bylo mi ho líto, tak jsem ho poslouchal, než si pro něj přijeli.“

„Jaké nesmysly to byly?“

„Má fixní ideu o Svatém Grálu.“

Major se zasmál. „Paní Černá zase říkala něco o pokladech…

No, my to necháme u ledu. Máme dost jiných starostí, než si hrát na biograf. Mezi námi řečeno, dost se divím, že bláznům promítají takovéhle filmy.“

Zeptal jsem se, co tím myslí.

„Excalibur,“ řekl. „Taková výpravná pitomost o králi Artušovi, všelijakých těch kouzelných mečích, Svatém Grálu a rytířstvu vůbec. Kde jinde by to asi sebral? Ale vraťme se radši k našemu případu.“

„Já už k tomu nemám co říct.“

„Máte nemáte. Takže bych vám vlastně měl dát vaše klíče a pustit vás domů. Leda že byste mi řekl, proč jste dal Malému adresu paní Černé.“

„Nedal jsem mu ji.“

„Proč jste maloval paní Černou?“

„Kreslil.“

„To je jedno.“

„Není.“

„Dobrá, člověk se pořád učí. Kreslil jste ji. Proč?“

„Protože má výraznou a zajímavou tvář. Ale stejně jsem tu kresbu nezačal s úmyslem nakreslit ji. Měl jsem objednávku na portrét podle fotky, tu fotku jsem nemohl najít… A když už jsem stál před štaflemi, prostě jsem si začal skicovat. Vyšla mi z toho paní Černá, protože jsem měl její podobu v podvědomí.“

„Určitě vám neseděla modelem?“

„Říkala snad něco takového?“

„Ne. Neví, že jste ji kreslil. Nebo to aspoň tvrdí.“

„Nikdy u mě nebyla. Leda tu noc, co si přijela pro pacienta. A to nebyla vevnitř. Jen na zahradě.“

„Tím pacientem myslíte Jana Vlka?“

„Jo. Jana Vlka. Jejího nevlastního syna.“

„Dobrá. Že je to její nevlastní syn, vám řekla sama při té vaší návštěvě u ní. Řekla vám taky, že má dceru?“

„Zmínila se o ní.“

„Ta dcera se jmenuje Hermína Vlková,“ řekl major.

„Jo, Hermína. To máte pravdu.“

„Taky vám řekla, že je nezvěstná?“

„Jo… Něco takového říkala. Klášter… a tak.“

„Ty dnešní holky,“ povzdychl. „Co vy na to?“

Pokrčil jsem rameny.

„Proč jste se na ni vyptával v Emauzích?“

Mohlo mě napadnout, že už to dávno vědí. Byl jsem blbec, když jsem se nechal ukolébat nápady svého potrhlého přítele architekta a ufologa. Nebo jsem ho měl poslechnout a zůstat u něj na noc.

„Protože… Víte, já to tomu bláznovi slíbil.“

„Co jste mu slíbil?“

„Že se pokusím najít jeho sestru.“

Major zavrtěl hlavou. „Vy jste stejný blázen jako on,“ řekl.

„Jak byste ji asi hledal?“

„Já si nemyslel, že ji budu opravdu hledat. Slíbil jsem mu to, jen abych mu udělal radost. Řekl mi, že se ztratila z těch Emauz.

Proto jsem taky šel za paní Černou, abych si to ověřil… A potom jsem zajel do kláštera. Jen tak. Snad nemyslíte, že jsem ji hledal?

Představená mi řekla, že ji hledáte vy. Pak jsem to pustil z hlavy.“

„Až na to, že jste ji našel,“ řekl major Skála.

„Cože? To je nesmysl.“

„Třeba jste našel jenom její tašku,“ pokývl major.

„Tašku…?“

„Teď si v duchu říkáte, že jste idiot,“ na to major.

Měl pravdu.

„To vás nenapadlo,“ pokračoval, „že u vás tu její tašku najdeme, a v ní zase její doklady? Chováte se jako malý kluk, člověče.

Našel jste ženskou, kterou hledáme po celé Praze. Kde je teď?“

„Nevím,“ řekl jsem.

„Jak to – nevíte?“

„Opravdu nevím. Musela se ztratit v noci při tom přepadení.

Proč myslíte, že jsem vás nechtěl pustit do baráku? Bál jsem se, že ji tam najdete.“

„Vy jste ji nechtěl předat policii?“

Mlčel jsem. Byl jsem v tom až po uši.

„No dobře, nechtěl. Dejme tomu, že se u vás schovávala už dřív. Pokud vím, je to dívka mravů poněkud svérázných. Kde jste ji sebral? Někde na ulici?“

„Ne. Přišla za mnou včera večer sama.“

„Jaký důvod uvedla?“

„Poslal ji tam bratr.“

„Kdy s ním mluvila?“

„Už někdy dřív. Ještě předtím, než šla do kláštera.“

„Ale to vás přece její bratr neznal?“

„Neposlal ji za mnou. Poslal ji na Kavalírku. Ten můj nešťastný dům snad nějak souvisí s jeho utkvělou myšlenkou. Proto taky přišel za mnou… tu první noc.“

„Takže Jan Vlk doporučil své sestře váš dům v době, kdy jste v něm ještě nebydlel. Je to tak?“

„Asi ano.“

„S tím, co nám řekla paní Černá, se to dá vzít. On do toho domu chodil dávno předtím, než jste ho dostal vy. Nevíte proč?“

„Ne, to nevím. Leda snad proto, že je to jediný starý dům v okolí.“

„To by mohlo být. Samozřejmě, Svatý Grál na sídlišti, to je trochu… No, řekl bych anachronismus.“

„Asi tak.“

„Takže Hermína Vlková za vámi přišla včera večer. Vy jste ji nikdy předtím neviděl?“

„Samozřejmě že ne.“

„Co vám řekla?“

„Že ji za mnou poslal bratr.“

„V tu chvíli jste už věděl, o koho jde.“

„Ano, věděl.“

„Proč jste s tím hned něco neudělal?“

„A co jsem s tím měl udělat, pane majore? Byla unavená, špinavá a hladová. Připadalo mi, že jsem pro ni široko daleko jediný člověk, kterému může důvěřovat. Nepřemýšlel jsem, proč to tak je… Dal jsem jí najíst a ustlal jí postel. Potom už bylo pozdě, abych něco dělal. Taky jsem nemohl vědět, jestli neuteče, kdybych snad šel někam k telefonu. Prostě jsem si řekl, že ji nechám vyspat a ráno se uvidí.“

„To zní pravděpodobně,“ kývl.

„Taky to tak bylo.“

„Takže ze soucitu…“

„Jistě.“

„Jenže ráno už se vám o ní mluvit nechtělo. Jak bych vám to řekl, abyste se nedejpánbu neurazil? Vy jste malíř, trošku bohém… A ona je zase feťačka. Tak co?“

„Myslíte, že jsem s ní něco měl?“

„A proč by ne?“

„Ne,“ řekl jsem. „Ne.“

Ani jsem se nezačervenal.

Jako bych se pomalu ale jistě stával rytířem de Campo, i s těmi pantery a heslem Ustoupit není kam.

Čest dámy mého srdce především.

Byla Hermína dáma mého srdce? Samozřejmě.

„No tak ne, když to říkáte.“ Major Skála se nepatrně pousmál.

„Taky jste o dost starší.“

Bodrý strýče, říkal jsem si v duchu, když jsem na jeho slova vážně přikývl.

„Jak myslíte, že ta její feťácká parta přišla na to, že je u vás?“ zeptal se.

„Myslíte, že to byli –“

„Kdo jiný,“ řekl. „Prostě si pro ni přišli. A vám dali nakládačku, abyste si nechal zajít chuť. Tak by to snad s trochou dobré vůle všechno štimovalo… Dokonce do toho zapadá i ten zamordovaný zahradník.“

„Zahradník…?!“

„Jo, zahradník. Zapomněl jste, že jste se nám postaral o další mrtvolu?“

„To byl… zahradník?“

„Nějaký Pavel Pošmourný. Dělal zahradníka v psychiatrické léčebně a u jednoho z těch baráků vedle vás měl pronajatou parcelu na zahrádku. Vy jste si ho tam nikdy nevšiml?“

„Ne. Nebo snad jo… Jednou jsem někoho takového viděl z okna, ale jenom zezadu.“

„Jak myslíte, že se dostal k vám do domu?“

„Nemám ponětí.“

„Takový zahrádkář občas přespí na své zahrádce. Což zřejmě udělal i tenhle Pošmourný. Má tam takový altánek, jak to na zahrádkách bývá. Byla teplá noc… Probudil ho rámus, když ti grázlové vyráželi dveře; tak se zvedl a šel se podívat. Vzadu ani nemáte pořádný plot, víte o tom? Viděl vaše vyražené dveře, a místo aby šel k nejbližšímu telefonu, vlezl do domu. A překvapil tu partu, která si možná zrovna začala dávat do trumpety se starou kámoškou Hermínou Vlkovou. Nic jsme tam sice nenašli, ale je to pravděpodobné. Zpanikařili a něčím ho probodli, snad nožem, ale musel to být dost úzký a dlouhý nůž. Potom utekli i s ní –, proto tam taky všecko nechala. Už mohla být pod vlivem nějaké drogy. A taky asi dostala strach, když se Pošmourný skácel.

Tahle mládež… Oni jenom dělají ramena, víte. Ve skutečnosti je to s nima docela jinak.“

„To je hrozné. A já tam ležel jako…“

„Buďte rád, že jste ležel. Kdybyste býval byl při vědomí, třeba byste se do toho zamíchal. Místo škrábanců a boulí jste mohl mít kudlu pod žebrama.“

„No jo, to máte pravdu.“

„Tak to bysme měli,“ na to major Skála. „Teď tomu musíme dát písemnou formu, podepíšete mi to… A potom vás holt pošlu domů. S tou vaší židlí a s důtklivým připomenutím, abyste se už laskavě nepletl do záležitostí rodiny paní Černé. To už je teď naše věc, ne vaše.“

20. RODOKMEN DE CAMPŮ

Doma jsem zjistil, že mi policajti spravili zadní dveře. Samozřejmě jsem si nemyslel, že to udělali z lásky ke svědkovi; udělali to proto, že nechtěli, aby jejich vinou někdo vlezl do baráku a uloupil můj lihový vařič a molitanovou matraci.

Sevřel mě stesk po Hermíně, když jsem se na tu matraci podíval. Nevěřil jsem, že utekla s partou feťáků, protože žádnou takovou partu neměla. Utekla by za ní rovnou… Přišla za mnou, protože jsem byl de Campo, a místo ruky mi nabídla nohu.

Bylo mi ještě hůř, když jsem si vzpomněl na její krásná chodidla. Samozřejmě sexuální fixace. Freude, Freude a tak dále. Popadl jsem kbelík s vodou a hadr a šel umýt z podlahy Paulovu krev.

Teď jsem byl v domě docela sám.

Ale, ksakru, vždyť já v tom domě byl sám odjakživa.

To se mi jen ve vzpomínkách pletly sny a skutečnost.

Dobře; ale kam se skutečně poděla Hermína?

Unesli ji Mrtví bratři?

Ne. Kráska, kterou unesli takřka z mé postele (s nebesy, žádný molitan) nebyla Hermína Vlková, nýbrž baronesa Germaine de Basailly. Byla sice Hermíně podobná k nerozeznání, ale mluvila jako šlechtična. Vždyť jsme si dokonce – a navzdory okolnostem – vykali.

Šel jsem ven vylít vodu z kbelíku, když se za plotem objevil Eda. „Hola,“ řekl. „Jak se zdá, všecko proběhlo v klidu, a ty ses dal do uklízení. Kvůli mně jsi nemusel. Nesu flašku, aby nám to líp myslelo. Budeš se divit, co slavný zvěd vyčenichal.“

„Dneska už se nedivím ničemu.“

„Stalo se něco?“

„Stalo se to, že ti parchanti ze Záhrobí mi unesli z baráku baronesu Germaine de Basailly a zabili mi sluhu. Já myslím, že to stačí, abych se už ničemu nedivil.“

„Takže zase ty sny…?!“

„Já nevím, jestli sny,“ řekl jsem. „Jen se podívej na ty škrábance. Od čeho myslíš, že asi jsou? Vidíš, co vylejvám? Zrovna jsem umyl zakrvácenou podlahu.“

„Ale… Jdi do háje. To je krev?“

„Jo, Paulova.“

„Kams dal mrtvolu?“

„Odvezli ji na prosekturu.“

„Policajti?“

„Kdo jiný?“

„Kruci… A nesebrali tě… Pozveš mě dál?“

„Samozřejmě. Jsem rád, že jsi tady.“

Šli jsme nahoru. Eda se rozhlédl a řekl: „Ty tady ale máš bordel. Jestli tady byla nějaká baronesa…“

„Baronesa ne.“

„Snad ne Hermína, řečená Krásná nožka?“

„Fóry ne, Edo,“ řekl jsem. „Jenom, prosím tě, dneska žádné fóry. Z toho, co se stalo, je mi na blití.“

„Z umejvání krve by mně bylo jistě taky,“ řekl. „Tak jo. Žádné fóry. Dej sem dvě sklenice a povídej.“

Než jsem mu všecko podrobně vypověděl (samozřejmě bez všech těch sladkých intimností), vypili jsme půl láhve. Eda prohlásil, že jsou to věci přinejmenším zarážející, načež dodal: „A to ještě nevíš, že jsem v Klementinu našel rodokmen šlechtického rodu de Campo v Čechách.“

„Vážně?!“

„Na mou duši. Končí to Hugem a Václavem, ale ti se psali už jen Dekamp. Potom přišla republika.“

„Václav byl dědeček a Hugo měl tenhle barák. Díky tomu jsem ho taky dostal. U koho to začíná?“

„U pana Jeana de Campo a jeho choti Anny Louisy rozené de Sentier-Jaune… Přišli do Prahy z Francie asi na přelomu let sedmnáct set devadesát jedna a sedmnáct set devadesát dva. Pan Jean se cestou nachladil a krátce nato zemřel, snad na zánět plic; paní Anna Louisa ho následovala ve čtyřiadevadesátém. Z celé rodiny zbyl jejich jediný syn, ševaljé Henri de Campo.“

„To je on,“ řekl jsem. „To je určitě ten můj.“

„Měli v erbu tři černé pantery ve stříbrném poli,“ pokračoval Eda. „S rodovým heslem Ustoupit není kam a pokřikem Pro boha a krále. Nahoře jako klenot panteří hlavu a nějaké další heraldické serepetičky okolo… Tak důkladně se v tom zase nevyznám.

Není jasné, z jakých dalších rodů pocházeli, ani s kým byli spřízněni… Ale jedno je známo, kamaráde. Tenhle Henri de Campo se nám třicátého září roku sedmnáctistého devadesátého šestého oženil s jistou baronesou Germaine de Basailly. Co ty na to?“

Docela neinteligentně jsem řekl: „Ty vole…“

„Tak vidíš,“ na to Eda se smíchem, který se mi zdál nepatřičný.

„Jestli ti ji v dnešním snu ukradli, v dalším ji nejspíš zachráníš a pojmeš za choť… A budete spolu mít čtyři děti. Já ti to spaní skoro závidím.“

„I po tom, co jsem ti vypravoval?“

„Ale jo. Až na tu rvačku ses přece měl docela fajn. Nebo ne? A u policajtů sis to taky vyžehlil.“

„Doufám.“

„Taky jsem si někam napsal jména těch dětí.“

„Nech si je,“ řekl jsem. „Pojmenujem si je, jak budem chtít. Už mám dost opičení po dvě stě let staré historii.“

„Tak vy si je pojmenujete, jo? Jak můžeš vědět, že to dopadne právě takhle? Vždyť ti zdrhla, jak se zdá. A potom – není to přece Germaine de Basailly, člověče. Je to Hermína Vlková. Zrovna jako ty nejsi –“

„Sakra, Edo… Jestli se ten její šílený bratr považuje za nějaké nové vtělení dávného Jeana-Loupa, stejně tak má Hermínu za Germaine. Proto chodil do tohohle baráku. Věděl, že v něm bydlíval jeden de Campo, můj prastrýc Hugo. Nevím, odkud to věděl, a není to důležité. Podstatné je, že mě doporučil Hermíně a řekl jí, že se musíme setkat. Cítíš v tom tu osudovost? Nezní to jako proroctví? A on zatím prostě zná tenhle rodokmen, taky rodokmen de Basailly… A dosazuje si do toho po dvou stech letech konkrétní osoby.“

„Chceš říct, že si kvůli tomu ta nebohá Hermína myslí, že jste si souzeni?“

„Myslí si to a chovala se podle toho,“ řekl jsem.

„Cože? Nabídla ti svou ruku?“

„Nechtěj, abych ti to rozváděl do podrobností. Stačí, když vezmeš na vědomí, že jsem připraven si ji vzít třeba okamžitě, když bude chtít. Myslím Hermínu, samozřejmě. A čas současný.“

„Zamiloval ses?“

„No tak třeba jo, Edo,“ řekl jsem. „Zamiloval. Co je na tom, sakra?“

„Šťastně? To by tě teda ty sny měly přejít.“

„Třeba přejdou… Až ji zachráním.“

„Takže si myslíš, že ti nezdrhla.“

„Vždyť jsem ti říkal, že –“

„To se ti přece zdálo.“

„Až na to, že tady zabili Paula.“

„Pavla Pošmourného, zahradníka ze sanatoria a zdejšího zahrádkáře, říkal jsi. Proč a jak se to stalo, ti celkem logicky vysvětlil ten policajt.“

„Jenže já toho člověka znal ze svých snů.“

„Podívej se, Jindro… Nemůžeš si přece pamatovat do detailů tvář někoho, o kom se ti jen zdálo. Když se probudíš a máš jasnou představu, že jsi ve snu viděl doktora Charlese, automaticky ti tam naskočí podoba Karla Maliny. Nebo ten Eduár, což jsem podle tebe já. Zrovna tak tvůj sluha Paul a ten zahrádkář.“

„Jenže toho zahrádkáře jsem viděl živého jen jednou, z okna a ještě zezadu.“

„Co je na tom? Ve snu zabili Paula a ve skutečnosti Pavla Pošmourného. Koukl ses na mrtvolu, a hned ti bylo jasné, že to nikdo jiný než Paul nemůže být.“

„Poslyš, Edo,“ řekl jsem, „neměl jsi někdy něco společného s tím blázincem tady u nás?“

„Myslíš, že jsem pro změnu cvok já?“

„Ne. Měl jsi nebo neměl?“

„No… Vlastně měl. O co jde?“

„Nejdřív mi řekni, co to bylo.“

„Hm… Navrhoval jsem tam nějaké interiéry. Zajímavá zakázka se spoustou háčků. To víš, šlo o klubovny pro duševně nemocné.

Tisíce požadavků na sladění barev, na bezpečnost toho i onoho…

Bavilo mě to. A taky jsem se tam setkal s jedním zájemcem o toho svého koně.“

„O ufologii?“

„Ani ne… Spíš o parapsychologii.“

„Byl to doktor, nebo pacient?“

„Ani jedno, ani druhé. Léčil si nervy, myslím, že tam chodil jen ambulantně. Snad to byl příbuzný nějakého doktora. Prostě jsme se jednou dali do řeči, když jsem tam vyměřoval a skicoval…

Myslím, že se mě ptal, jak se mi pracuje v blázinci. Řekl jsem mu, že mi to nevadí, ptal se proč… Tak jsem mu řekl o svém zájmu o nevysvětlitelné duševní jevy, jako je telekinéze, teleportace… a tak. Potom jsme se o tom ještě párkrát bavili. Ale já tam byl sotva čtyřikrát, možná pětkrát.“

„Nemluvil jsi s ním taky o mně?“

„Proč bych měl mluvit – ale, počkej, sakra. Víš, že jo? Ty jsi tenkrát maloval ty šílenosti, co vypadaly jako mediální kresby.

Šlo o to, že výtvarné vyjádření pocitů senzitivního umělce a stejně senzitivního média se ani nemusí moc lišit – a přesto mediální kresby mívají velice často charakter jakýchsi předpovědí. Tak třeba jedno médium předpovědělo svou kresbou katastrofu zepelinu Hindenburg v Lakehurstu a jiné prý zase zkázu Titaniku…

Takových případů je víc. Zatímco zdánlivě shodná díla takových mazalů, jako jsi ty, neznamenají nic.“

„Jak to, že ne? Vyjadřují moje duchovní hnutí.“

„Nikdo ti to nebere. Ale taky nikdo nepozná, o jaké duchovní hnutí zrovna šlo.“

„No dobře. Tak ty jsi o mně s tím chlápkem mluvil.“

„Jen rámcově. Asi jako kdybych tě jmenoval mezi pár malířema, co ty hovadiny malujou.“

„Aha. Řekl jsi: Kandinskij, Munch, Dekamp…?“

„No… Možná tak nějak.“

„Dobře. A jak vypadal ten tvůj ambulantní nervák?“

„On to žádný velký nervák nebyl. Řekl bych, že byl docela normální jako my. Žádný třas, žádný tik. Třeba to byl jenom prominentní hypochondr, co já vím. Takový menší… Asi pětatřicet, čtyřicet. Možná byl mladší, ale měl úplně bílé vlasy. To na věku přidá.“

„Proč myslíš, že byl mladší?“

„Měl růžové tváře a prakticky žádné vrásky.“

„Člověče… Víš, kdo to byl? Bratr Hermíny.“

„Jean-Loup de Basailly?“

„V tomhle případě Jan Vlk.“

„To není možné.“

„Proč by nebylo?“

„Říkám ti, že to byl jenom nějaký člověk, co tam docházel.

Nebyl to stálý pacient.“

„Jak jsi na to přišel?“

„No… Řekl bych, že chodil v civilu.“

„Řekl bys?“

„Mea culpa,“ řekl Eda. „Tenkrát mi prostě připadalo, že chodí v civilu, a teď už to tak prostě mám zafixované v podvědomí.

Kdybys o tom nezačal, v životě bych si už na toho chlápka nevzpomněl. Možná že měl jenom civilní župan, nebo něco takového. Ale na jeho podobu si pamatuju docela spolehlivě, hlavně pro ty bílé vlasy. To je teda náhodička, co?“

„Jakápak náhodička, ty parapsychologu? V tom může být příčina, proč ses dostal do mých snů jako Edouard, věčný student, který se zajímá o podivnosti přírody. Co má s tím zatraceným ďábelským blázincem společného Karel Malina?“

„To je jednoduché. Dělá tam pacientům plomby.“

„Vážně?“

„Samozřejmě. Proto přece taky věděl, kam se stěhuješ, když jsi nám o tom tenkrát v hospodě říkal.“

„A teď ten zahradník…,“ řekl jsem.

„Vidíš to, člověče. Všechny reálné postavy tvých snů ten blázen zná.“

„Kromě Montforta.“

Sami jsme blábolili jako blázni. „Reálné postavy snů, to je blbost,“ řekl jsem. „Jestli se mu to v hlavě popletlo, nemusíme se kvůli tomu zcvoknout i my. Že mi tu jednou jedinkrát vyprávěl pohádky, a že tím možná ovlivnil moje sny…“

„Zatím nemůžeme vědět, jak dalece to byly pohádky. Proč jsi za ním někdy nezašel, když jsi to chtěl udělat? Třeba by ti řekl víc.“

„Nechtěl jsem se už setkat s Marií Černou. Taky jsem na to vlastně neměl čas. Pořád se něco dělo.“

„Nechtěl bys to udělat teď?“

„Jediné, co bych chtěl udělat, je najít Hermínu. Jenže nemám ponětí, kde ji hledat. A její brácha toho jistě neví o nic víc.“

„Tak respektuj ty svoje sny.“

„Mám hledat Germaine, ne Hermínu?“

„Pochopitelně.“

„Tam… v Záhrobí?“

„Jestli věříš, že ji ve tvém snu unesli právě tam…“

„Nepředstavili se mi. Ale kdo by to byl, když ne oni? To jejich skuhrání jako z hrobu, laciné triky… Vsugerovali mi, že se peru s přízraky, ale takový Copperfield by to možná zvládl líp.“

„Pokud to nebyly skutečné přízraky.“

„Na to mám svůj názor.“

„Můžu ho slyšet?“

„Můžeš. Jestli nejsou přízraky dneska, proč by měly být před dvěma sty lety? Nikdy nebyly. To jenom lidi se na to v různých dobách dívají různě.“

„Mýlíš se, kamaráde. Co ty dvě nožky?“

„To nebyl –“ Uvědomil jsem si, že to byl přízrak. Viděl jsem je přece i tehdy, když už na prahu dveří stál Eda, kterému se vyhnuly.

„Došlo ti, že byl? Nebo snad chceš říct, že jsem se na tebe spolčil s Copperfieldem?“

„Máš pravdu. Ty nožky tam byly a já asi opravdu šermoval s něčím, o čem mysl naše nemá zdání, Horatio.“

„Jo, Hamlet.“

„Přesně tak. Duch jeho otce na šancích a podobně.“

„Tak co uděláme?“

„Zítra se podívám, co mi tam jede.“

„Blbost. Zítra se pro tebe stavím a zajedeme tam auťákem.

Mohli jsme jet hned teď, kdybych to byl věděl. Přijel jsem veřejnou dopravou, protože jsem počítal, že vypijem tu flašku.“

„Když se ti chce…“

„Prosím tě. Jsme tam za půl druhé hodiny i s gáblíkem cestou.

Třeba i dřív. Mně to hrozně zajímá, člověče. Jenom, prosím tě, dneska v noci ten klášter přízraků nevymlať do posledního. Moc nerad bych o to přišel.“

„To ti slíbit nemůžu.“

Schylovalo se k večeru, když se rozloučil. Samozřejmě jsme i nadále diskutovali o té záhadné historii, ale nic nového už to nepřineslo.

Když jsem osaměl, udělal jsem si večeři ze zbytků po včerejší hostině. Vrátila se mi vzpomínka na Hermínu, na její bezprostřední chování… a na to ostatní.

Někdo si myslí, že malíři jsou bohémové a tyhle věci si příliš nepřipouštějí – vizme třeba majora Skálu. Není to tak. I mezi malíři jsou lidé takoví a zase jiní. Já jsem spíš ten typ, který se zamilovává hluboce a vroucně, aby z toho pak měl nekonečné mindráky, když se dáma projeví jinak, než si představoval. Dlouho nevěří, že se tak stalo, protože ji viděl jinak, a ne proto, že to způsobily jakési nečisté síly, proti kterým je třeba bojovat.

Pokud ovšem dáma zůstane jeho oživlou představou (což je ovšem taková výjimka, že přímo potvrzuje pravidlo), je to nakonec ještě horší – protože se těžko vyrovnává s její nepřítomností.

Seděl jsem na posteli, o které jsem věřil, že ještě voní Hermíniným tělem, uždiboval jsem chleba se sýrem, rituálně popíjel čaj z hubičky konvice a bylo mi zoufale teskno. Nejen proto, že tu nebyla; taky proto, že jsem neměl ponětí, kde je.

Dojedl jsem poslední sousta a právě chtěl odnést talíř do kouta, kterému jsem říkal kuchyň, když jsem zdola zaslechl vrznutí domovních dveří. Asi jsem za Edou nezasunul petlici, když jsem ho vyprovázel; chtěl jsem ještě jít ven, podívat se, kudy se na mou zahradu dostal ten chudák Pošmourný, a pak jsem na to zapomněl.

Teď jsem slyšel tiché kroky, jak kdosi neznámý přešel halou a zamířil nahoru po schodech. Mohl jsem si myslet, že se vrací Hermína, ale kupodivu mě nic takového nenapadlo. Zato mi po zádech přejel mráz.

Potom se kroky zastavily za nedovřenými rozbitými dveřmi na chodbu. Stál jsem s talířem v ruce a díval se, jak se zvolna otevírají.

Na temném pozadí chodby stanula Marie Černá.

21. NÁVŠTĚVA

„Promiňte, že jsem sem takhle vpadla,“ řekla. „Dobrý večer, pane… Dekampe.“

„Dobrý večer, paní Černá,“ odpověděl jsem a konečně odložil talíř.

„Nemáte to tady zrovna přepychové,“ řekla. „Asi to není nejjednodušší, vlastnit takovýhle letohrádek, že?“

„To skutečně není.“

„Nenabídnete mi židli?“

„Jistě… Mám jen tuhle jedinou.“

Naštěstí už jsem svou thonetku otřel od daktyloskopického prášku.

Posadila se, dala nohu přes nohu a řekla: „Tak, pane Dekampe… Nezajímá vás, proč jsem za vámi přišla?“

„Předpokládám, že mi to řeknete.“

„Jistě. Tak za prvé: Prý jste namaloval nějaký obraz.“

„Aha. To vám řekl major Skála.“

„Spíš to vyplynulo z rozhovoru, který jsem s ním měla. Zajímalo ho, jak dalece se známe, jestli jsem vám seděla modelem… a tak dále.“

„Nejde o obraz,“ řekl jsem. „Je to jen kresba.“

„Ale ten major mě na ní poznal.“

„Ano… Zapamatoval jsem si vás, a když jsem kreslil jeden takový fiktivní portrét, promítla se mi do něj vaše podoba.“

„Můžu to vidět?“

„Ano… Když vás to zajímá.“

Přinesl jsem kresbu i se stojanem. „Teď toho na tom už moc neuvidíte,“ řekl jsem. „Bohužel, elektriku tady zatím nemám.“

„Tohle světlo mi vyhovuje,“ řekla.

Slunce před chvílí zapadlo; červánky vrhaly na bílý podklad uhlové kresby zlověstný přísvit.

Marie Černá vstala a postavila se tři kroky od plátna. „To je skutečně dobré,“ řekla po chvilce. „Vy jste umělec, pane Dekampe.“

„Jestli se vám to líbí,“ řekl jsem, „přestříknu vám to fixativem a můžete si to odnést.“

„Ne, to v žádném případě.“

„Proč ne? Já tady ten portrét nepotřebuju.“

„Snad… Možná, kdybyste chtěl,“ řekla trochu váhavě, „mohl byste to dokončit olejem…?“

„Víte, paní Černá,“ řekl jsem, „kresba, ta se dá docela slušně udělat zpaměti včetně podoby. S barvami už je to horší. Někdy se vám podoba rozjede, jak se držíte detailů. U kresby nevadí tuhleta síť pomocných čar, vidíte? Dokonce to vypadá jaksi… profesionálněji. Ale v malbě už nic takového zůstat nemůže. A zpaměti není podle čeho korigovat.“

Usmála se. „Prostě bych vám musela sedět, viďte.“

„Ano. To byste musela.“

„Dobrá, domluvme se na tom.“

„Vy byste skutečně chtěla –“

„Ano. Ta kresba se mi líbí a dovedu si představit, jaký by to byl krásný portrét. Ráda bych si něco podobného pověsila doma a chlubila se tím… Samozřejmě to od vás nechci zadarmo. Zaplatím vám.“

Trošku mě to vyvedlo z míry. Tuhle ženu jsem přece viděl v neskutečných situacích; byla čarodějnicí a ještě k tomu zločinnou čarodějnicí. Jenom se mi to teď zdálo neuvěřitelné.

Protože ode mě chtěla portrét?!

Pozor, řeklo mi podvědomí.

„Když si to přejete,“ řekl jsem, „můžeme se domluvit. Ale až na příští měsíc. Mám ještě nějaké zakázky, které musím dokončit. Takže bychom s tím mohli začít tak za tři neděle…“

„Dobře. To je jedna věc, pane Dekampe.“

„Přišla jste taky kvůli něčemu jinému?“

„Na to se ptáte vy?“ řekla.

„Nemám nejmenší tušení, co by to mohlo být.“

„Ne? Chci se vás jen zeptat: Kde je Hermína?“

„Jak to mám vědět?“

„Včera tu byla. Řekli mi to na policii.“

„Ne. Na policii vám něco takového jistě neřekli.“

Stmívalo se; měla okno za zády a já cítil pohled jejích očí. Naštěstí jsem věděl, že se do nich nesmím dívat.

„Dobře, prostě to vím,“ řekla. „Neptejte se jak.“

„Křišťálová koule nebo magické zrcadlo?“

„Nebuďte směšný.“

„U vás doma jste mi vsugerovala erotickou vidinu, ve které jste hrála roli exotické kněžky,“ řekl jsem. „Taky jste se mě pokusila vyděsit koňským hnátem.“

„Prosím vás… Chcete snad říct, že jsem čarodějka?“

„Čarodějky snad bývají dobré.“

„Takže – prostě zlá čarodějnice, ano?“

„Jak si přejete, paní Černá. Zlá čarodějnice.“

„No tak, pane Dekampe…, takhle nemluvte. Já vím, že jste přehnaně vnímavý, natolik už jsem vás poznala; ale neberte si do hlavy takovéhle věci. Z toho se snadno vyvine fixní idea, a než se nadějete, sejdete se se mnou jako pacient. Vím, že u vás moje dcera byla. Chci, aby se vrátila domů. Řekněte mi jenom, kde je.

O ostatní už se postarám.“

Jak ke mně vemlouvavě hovořila, díval jsem se pouze na podlahu, před špičky jejích lodiček…

Najednou jsem periférním viděním zaregistroval změnu. Ano, její střevíčky jako by zvolna mizely; objevily se bosé nohy, a jak jsem automaticky zvedl zrak, viděl jsem, jak se rozplývá její sukně, výš a výš… S námahou jsem odtrhl oči.

„Nezkoušejte to na mě,“ řekl jsem.

„Nevím, co myslíte. Řekněte mi, kde je Hermína.“

Mrkl jsem jí po nohou. Už byly zase slušně obuté.

„Opakuju, že to nevím,“ řekl jsem.

„Poslyšte, pane Dekampe… Zahráváte si.“

„S čím, prosím vás?“

„S mou trpělivostí… a benevolencí.“

„Vysvětlete mi tu benevolenci, paní Černá.“

„Jak chcete. Jak by se asi na policii dívali na to, že u vás Hermína přespala na téhle posteli a pravděpodobně s vámi? Je nezletilá, ale to vám zřejmě nevadilo. Myslíte, že by to policii nezajímalo…?“

„Na policii toho vědí víc než vy. Aspoň na mně nechtějí, abych jim řekl, kde je. Věří mi, že to nevím.“

„Jsem za ni odpovědná,“ řekla. „Ne vy.“

„Starého čerta jste,“ řekl jsem. „Kvůli vám se dala na drogy, pokud to nevíte. Ale vy to víte.“

„To vám povídala? Chorobná lhavost.“

Měl jsem toho až po krk. Náhle jsem v sobě měl až příliš ze svého vzdáleného předka a jeho černých panterů. „Chorobná lhavost?“ řekl jsem vztekle. „A co ty vaše procházky za úplňku?“

Chvíli mlčela. Neviděl jsem jí už do tváře a taky jsem se stále vyhýbal jejím očím.

„Co víte o tomhle?“ řekla.

„Všecko,“ řekl jsem. „Stejně jako moc dobře vím, na co zemřel ten chudák Franta Malý u menhiru, paní Černá. Nebo paní de Noiret-Basailly, to je asi v tomhle případě vhodnější.“

„Odkud to můžete vědět?“ Mého oslovení jako by si vůbec nevšimla. „A proč jste to tedy neřekl policii?“

„Víte sama nejlíp, co se policii dá říct, a co ne.“

„A mně to řeknete?“

„Ano,“ řekl jsem. „Byl jsem tam s ním a viděl jsem, jak zemřel.

A víte, proč jsem tam s ním šel?“

„Ne… Jak bych to mohla vědět?“

„Byl to přece řidič toho náklaďáku, na který jste udělala nálet.

I když to původně byl nálet na mě a hraběte Montforta. Jenže to nějak v jednom prostoru prolnulo dvěma časy, protože jsem se v té chvíli probudil. Řidič vás viděl, jak letíte proti němu… Začal couvat a havaroval. Potom jste se pokusila umlčet ho v kabině…

Když přišel ke mně, poznal vás na téhle kresbě. Proto jsme se vypravili za vámi.“

Její hlas poklesl. „Byl jste tam s ním…“

„Ano. On zemřel šokem a já viděl všechno.“

„Co jste viděl?“

„Viděl jsem vaše necudné hrátky s Bafometem,“ řekl jsem.

„Aspoň tak jste tomu kameni říkala, když jste se mu vrhala do náruče.“

„Vy jste nepochybně sexuálně vyšinutý,“ řekla a vstala.

„Chcete snad říct, že jsem s tím menhirem –“

„Ano. Přesně to chci říct. Viděl jsem to. Ta podívaná zabila Františka Malého. Ale to není všecko, paní Černá, nebo paní baronko de Noiret-Basailly; vy jste svému ďábelskému milenci, tomu prokletému kamennému zlu, obětovala Hermínu. A za to vám jednou zakroutím krkem, pokud si vás ďábel dřív neodnese sám.“

Couvala ke dveřím. „Jen klid, pane Dekampe,“ říkala tiše.

„Klid… Jste rozrušený.“

Dal jsem se do smíchu.

Zmizela ve tmě na schodišti. Pak jsem zaslechl, jak domovní dveře vrzly a bouchly.

Rozsvítil jsem svíčku a sešel dolů.

Petlice na dveřích byla zasunutá.

Tak vida, říkal jsem si. Chtěla na mě zapůsobit jako dáma, která se zajímá o mé obrazy, a přitom ze mě vytáhnout, kde je Hermína. Svůj oblíbený svlékací trik asi předvedla mimoděk a přestala s tím, hned jak jsem jí řekl, aby to na mě nezkoušela. Ale i když dokázala takové věci, nevěděla, kde je Hermína; snad proto, že moc Tichých kapucínů byla větší… Potom už se chovala jako renomovaná vrchní sestra z psychiatrie – až na tu petlici. Udělala to ze zvyku, stejně jako když jsem byl u ní a odemkla mi na dálku jen svou vůlí.

To ale znamenalo, že tady před ní nejsem v bezpečí.

Mohla přijít a odejít, kdy se jí zachce.

Nesměl jsem spát – přinejmenším tak dlouho, dokud se nezačne rozednívat.

Rozsvítil jsem ještě jednu svíčku, otevřel si knížku o hradech a zámcích a poctivě jsem si až do kuropění kazil oči. Teprve pak jsem se odvážil usnout.

I tak jsem usínal dlouho; ale nemyslel jsem na Marii Černou.

Myslel jsem na Hermínu.

22. CESTA DO ZÁHROBÍ

Pak už se nestalo nic. Usnul jsem někdy s východem slunce a vzbudil se brzy nato, protože jsem neměl rolety a světlo mě budilo. I přes nevyspání jsem měl dobrý pocit z toho, jak jsem odtud vyprovodil Marii Černou, a za dne mě přešly i myšlenky na její možnou pomstu.

Zašel jsem si do Astry na oběd a dal si pořádně peprný a pálivý guláš s jedním pivem navrch. Dokonce jsem se dal do řeči se stejně osamělým hostem. Když jsem platil vrchnímu, jehož svědectví mi tak zavařilo, zeptal se mě, jestli za mnou přišli. Co jsem mu měl říct? Leda to, že svědectví o dopravní nehodě je prostě jenom svědectví o dopravní nehodě.

Eda přijel v půl třetí a přivezl s sebou Karla Malinu. „Náš skeptik a odpůrce,“ řekl, „si na to udělal volno.“

„Ale skeptikem i odpůrcem zůstávám,“ řekl Karel. „Co mi to tady náš přítel ufolog a sběratel nesmyslů povídal? Že se tu po nocích šavluješ s příšerami pro nožku krásné dámy?!“

Zamkl jsem dům, šel s nimi na parkoviště a cestou odrážel útoky toho protivy. „Jindro, já už z toho pomalu mám v hlavě větší binec než ty,“ hučel do mě. „Tak třeba ty dvě nohy, co samy chodily… A teď za tebou zas přijde opravdická ženská, načež tu, co se ti potom o ní zdá, ti ve snu ukradnou, a ráno je ukradená ta, co přišla doopravdy… To už nemá hlavu ani patu.“

„A ještě navrch mě včera večer navštívila ježibaba,“ řekl jsem mu. „Prošla zamčenými dveřmi jako nic.“

„Cože?“ otočil se ke mně Eda od dvířek svého favoritu, která odmykal. „Přišla za tebou… Černá?“

„Jo. Objednala si svůj portrét a chtěla Hermínu.“

„A ty… Co?“

„Obraz jsem odložil a Hermínu nevydal.“

„Hermínu…? Vždyť ji nemáš.“

„Jenže ona myslí, že vím, kde je. Napřed na mě zkusila tu svou svlékací fintu, jenom tak lehce od nohou; a když jsem nezabral, vyhrožovala.“

„Čím? Že z tebe udělá pašíka?“ řekl Karel.

„Ne. Že řekne policajtům… Ale to sem nepatří.“

„Chce tě shodit, že jsi s Hermínou něco měl?“

„Asi tak.“

„A – měl?“ zeptal se Eda.

„Hele, Edo,“ řekl jsem, „sám jsi mi přece říkal, abych si nějakou našel, že mě to vyléčí. Tak teď jednu mám. Sice mně ji zase nějací mizerové ukradli, ale přinejmenším jsem díky jí dokázal vyběhnout s tou zatracenou čarodějnicí. Řekl jsem jí, že jsem ji viděl dovádět na skále s tím oplzlým šutrákem, a toho chudáka Frantu Malýho že z toho ranila mrtvice.“

„Tos jí řek?“ na to Eda. „A co ona na to?“

„Nejdřív byla pohoršená, když jí jako teprv došlo, co tím myslím. Pak už mě jen uklidňovala, protože jsem jí oznámil, že jí jednou zakroutím krkem.“

„To jsi teda trochu přepísk, nemyslíš?“

„Trochu?!“ řekl Karel. „Když bude říkat takovéhle pitominy, seberou ho a strčí za katr. Nebo mu rovnou navlíknou svěrací kazajku.“

„Proč já se vlastně ještě na ten zázračný menhir nešel podívat?“ řekl Eda. „Třeba bysme to stihli, jestli se vrátíme za světla.“

„Klidně si tam jděte,“ řekl jsem. „Ale beze mě.“

To už jsme seděli ve voze a ujížděli k severu.

Když jsme zastavili u pumpy, kde Eda natankoval a Karel si koupil hamburger, přišlo na mě spaní po probdělé noci. „Dej si kafe,“ radil mi Karel.

„Nebo si cestou dáchni,“ řekl Eda. „Ještě nejmíň hodinku pojedem, nechci se pořád cpát mezi ty zatracené kamiony.“

„Spal jsem sotva dvě hodiny,“ řekl jsem. „Asi bude fakt nejlepší, když si zdřímnu.“

Seděl jsem vzadu sám, takže jsem si stočil bundu pod hlavu a se skrčenýma nohama ulehl. Nejpohodlnější to nebylo, ale houpání vozu mě nakonec přece jenom ukolébalo.

Měl jsem zmatené sny, jako bych byl někde ve skladišti starožitného nábytku… Viděl jsem prastaré barokní židle, jak se procházejí na svých baňatých nohách; ty se pozvolna měnily ve sladké nožky Hermíniny a pak zase v cílevědomé a chlípné nohy její nevlastní matky… Těžké ubrusy na stolech se vlnily a vzdouvaly čímsi, co bylo pod nimi… Podle stěn se táhly nekonečné řady skříní; procházel jsem podle nich a najednou se jedna prudce otevřela. Uvnitř ležela nahá Hermína, spoutaná řetězy… Vrhl jsem se k ní, ale dveře se přede mnou zabouchly.

„Vstáváme,“ řekl někdo a zacloumal mi ramenem.

Trhl jsem sebou a otevřel oči.

Eda se nade mnou nakláněl, zatímco Karel už vystoupil a zavřel za sebou. „Hele,“ obrátil se k němu Eda, „a těma dvířkama tolik nemlať. Tohle není nějaký moskvič z roku jedna.“

„Kruci, to byl ale zase blbý sen,“ řekl jsem.

„Sen? Co nového, milý de Campo?“ na to Karel.

„Nic,“ odpověděl jsem. „Jenom jsem bloudil ve skladišti starožitného nábytku. Všecky židle tam měly nohy jako ženské a almary se na mě otevíraly… V jedné byla Hermína, ale když jsem ji chtěl vytáhnout, zavřel se mi ten zatracený šifonér před nosem.“

„To jak jsem bouchl dvířky,“ řekl Karel.

„Já vím,“ řekl jsem. „Mechanismus snů už chápu.“

Stáli jsme na nevelkém náměstíčku přímo před hostincem. Viděl jsem pár jednopatrových domů s podloubím, kostel, morový sloup, dvě tři lavičky a kašnu pod ním, koloniál a dvě babky s nákupními taškami. Kromě našeho favoritu tady parkovala ještě dvě auta; malá dodávka a šedivý zablácený trabant. Chyběla už jenom husopaska a Škrhola, pokud si člověk odmyslel, že se hospoda jmenovala Capuccino.

„To je Záhrobí?“ zeptal jsem se.

„Jo. To je Záhrobí,“ řekl Eda. „Nevidíš, jak se jmenuje místní hospoda? Jde se baštit.“

„Tohle je na takovou venkovskou hospodu ten nejnešikovnější čas,“ řekl Karel. „Obědy už nemají a večeře ještě nemají.“

„Dneska,“ na to Eda, „má každá venkovská hospoda zahraniční mrazicí box, fredoledo za tři pětky a od masa cokoli s hranolkama, když na to máš. Ten kapucínský klášter stojí někde támhle; ale nejdřív bych si rád poslechl nějaké ty místní drby v kapucínské hospodě.“

„Já bych si něco dal,“ řekl jsem. „Ale nemám na to.“

„Já to za tebe zatáhnu,“ řekl mi Karel. „Zneužíváme tě už takhle dost. Zatímco bys měl být někde v lázních a kurýrovat si nervy, lítáš s náma kdovíkde po strašidelných klášterech.“

V hospodě skutečně měli slušný výběr minutek; kromě nás tam seděl jenom muž v montérkách, snad řidič té dodávky venku, a dva místní dědkové.

„Pánové projíždějí?“ zeptal se číšník, takový ušmudlaný týpek se slámovými vlasy a červenýma rukama, zatímco jsem váhal mezi smaženými játry a řízkem.

„Vlastně jo,“ řekl Eda. „Uhnuli jsme sem z hlavní silnice, protože tady prý máte nějaký pamětihodný klášter. To víte, jsme z Prahy…“

Číšník chápavě přikývl. „Klášter tu máme,“ řekl. „Jenom nevím, jestli je tam něco ke koukání. Odjakživa je to zřícenina.

Opravili akorát jeden barák.“

„A kdo, prosím vás? Obec?“

„Ale kdepak… Obec by na to neměla. Církev.“

„Církev… No jo, ta má prachy z Vatikánu, co?“

Číšník se ušklíbl a přikývl.

„A co tam teď je?“ zeptal se Eda. „Fara?“

„My tady faráře nemáme.“

„Tak nač to opravovali?“

„No… Je tam pár mnichů, víte? A správce.“

„Tak on se tady usadil nějaký řád?“

„Já nevím, jestli zrovna řád. No, mniši… Mají černé hábity s kapucema. Ale do hospody nechoděj, to víte.“

„Správce chodí?“

„Ale jo… Obědvat a někdy i večeřet.“

„Jsou to kapucíni,“ řekl jeden z dědků. Měl před sebou na stole nedopité pivo a bafal ze starožitné lesácké porcelánky.

Protože číšník utkvěl pohledem na mně, řekl jsem si o smažená játra. „Jatýrka,“ řekl. „Hranolky, jo? A salát si taky dáte? Okurkový, tomatový?“

„Tomatový.“

„Já si to dám taky,“ řekl Eda. „A nějakou limonádu.“

„Mně jenom minerálku, jestli máte,“ řekl Karel.

„Mně taky minerálku,“ přidal jsem se.

„Hned to bude,“ řekl číšník a zmizel za závěsem vedle mosazného výčepního pultu, kde bezvýrazná hubená paninka dotáčela dvě piva.

„Jsou to kapucíni,“ opakoval dědek s porcelánkou.

„To se ví,“ řekl druhý. „Když nosej ty kapuce… Že se jim v tom chce chodit. Je horko.“

„Jo, jo,“ souhlasil první. „Ani do ksichtu jim člověk nevidí… A stejně je to verbež. Modlej se, aby nemuseli makat, co? Jakejpak asi dostávaj důchod?“

„Dyť jsou mladý,“ řekla výčepní. „Kdypak asi začnou brát důchod, pane Vondrýsek? Tak za třicet let.“

„Jakpak jste na to přišla, že jsou mladý?“

„Když si tam vozej holky…“

„Jaký holky, paní Smetanová?“ zajímal se dědek.

Číšník přerušil rozhovor, když se vynořil za závěsem a vyřizoval naše objednávky nápojů. Zatímco výčepní nalévala do sklenic, opřel se o pult a řekl jenom tak do prostoru: „No jo, no…“

„Tak jak je to, paní Smetanová?“ ozval se znova dědek s porcelánkou. „Tahaj si tam holky nebo ne? A jaký? Jeptišky?“

„Jo, jeptišky,“ řekla výčepní se smíchem. „Děte, pane Vondrýsek. Copak já vím, co byla zač? V nějakým hábitu byla, to se mi zdá jo. Ale taky to snad mohla bejt nějaká náboženská návštěva, ne?“

„Ále, paní Smetanová. Vy to zakecáváte, jako kdybyste se těch černoprdelníků bála.“

„Nechte toho, pane Vondrýsek,“ řekl číšník.

„A vy se zase bojíte, že sem přestane chodit správce,“ řekl Vondrýsek. „Protože je to holt Germán a platí markama. Šponzoroval vám ten pozlacenej pult a vy hned uděláte z poctivý hospody U Novotnejch Kapučíno.“

Za závěsem někdo zavolal: „Ty játra!“ Číšník zmizel a vzápětí se objevil s talíři. Naservíroval nám je, přidal příbory a odskočil k pultu pro pití. „Neposlouchejte to,“ řekl, když stavěl sklenice na papírové tácky. „Jsou to jen takové místní drby. Žádné ženské tam nejezdí.“

„No jo,“ mávl rukou Eda, „všude se takhle něco povídá. Ten správce vás fakt sponzoroval?“

„Ale jo… Je to stálej host, a když nám to sám nabíd… Kapučíno není špatné logo, ne? Dneska musíte jít s dobou. Kohopak zajímá nějaká hospoda U Novotnejch.“

Tím rozhovor o klášteře skončil. Dědkové se dali do řeči o důchodech a místní politice, a výčepní myla sklenice. Vrchní si zřejmě šel poklábosit s kuchařkou.

„Pánové,“ řekl tiše Eda, „něco v tom může být. Třeba ta paní viděla, jak přivezli Hermínu.“

„Nedělej z toho středověk, člověče,“ řekl Karel.

„Hele, zubařskej,“ na to Eda, „ve státě, kde můžou jugoši v pravé poledne sebrat na ulici učitelku mateřský školy a prodat ji do Němec, je možné všechno. I tohle.“

„Dobře, to jsou pasáci,“ řekl Karel. „Tohle je nějaký mnišský řád, který přece nekrade ženské.“

„Víš houby,“ řekl jsem. „Měl by sis to s nima rozdat jako já.

To bys teprv viděl, jaký mnišský řád to je.“

„Proboha, Jindro,“ odpověděl, „vždyť se ti to jenom zdálo.

Nemyslíš si přece, že ve skutečnosti –“

„Myslí si to,“ řekl Eda. „Jinak by sem nejel.“

„Fakt si myslíš, Jindro –“

„Karle, že Fransoá umřel hrůzou, když viděl baronku de Basailly s tím menhirem, to se mi přece taky jen zdálo. A druhý den jsem tam našel jeho mrtvolu s tak vyděšeným výrazem, že se mi z toho udělalo špatně.“

Na to Karel neřekl nic a lokl si své minerálky.

„Svou logiku to má,“ řekl Eda. „Uvidíme.“

„A co tam chceš dělat, šílenče? Vždyť ani nevíš, jestli se dostaneš dovnitř. Já myslím, že to půjde těžko.“

„Pane vrchní,“ řekl Eda. „Zaplatíme.“

23. SKŘÍŇ Karel se chtěl pustit ke klášteru pěšky, že prý po jídle procházka neuškodí; ale Eda řekl, že s autem budeme vypadat jako větší honorace. „A potom taky, pánové,“ dodal, „kdybysme nedejpánbu museli prchat před přízrakama, jako když ho najdem.“

„Děláš z toho šaškárnu,“ řekl Karel.

„Už jezuiti říkali, že účel světí prostředky,“ na to Eda.

Zajeli jsme ke klášteru delší ulicí vedoucí mezi ploty zahrad. V posledních desítkách metrů se změnila v nově upravenou příjezdovou komunikaci, která skončila před vysokou kamennou zdí vybetonovaným parkovištěm. Stál tam černý mercedes vedle bílé uzavřené dodávky téže značky.

Osobní vůz měl německé poznávací číslo.

„To je nejspíš pana správce,“ řekl Karel.

„Jasně. Tím přivezli Hermínu,“ řekl Eda. „Takovéhle auto dneska policie nezastaví, leda na hranicích.“

Neměl jsem chuť do dalšího rozhovoru. Zdálo se mi, že to kamarádi berou jako náramné povyražení, a já si příliš dobře pamatoval svou noční bitvu s neviditelnými přízraky.

Otevřel jsem dvířka a vystoupil.

„Umíš německy?“ zeptal se mě Eda.

„Ne,“ řekl jsem. „Ten chlap snad umí česky, když tu dělá správce.“

„Já německy umím,“ na to Eda. „Nech mě jednat.“

„Jenom, prosím tě –“

„Ale jo, to víš. Mně už taky není do srandy.“

Ve zdi byla vrata s malými dvířky, bytelná, dubová, pobitá železnými pásy a zřejmě docela nová.

Zazvonili jsme na jediný zvonek, který tu byl.

„Bitte, meine Herren?“ ozval se hlas, trochu zkreslený reproduktorem.

Eda se k němu naklonil a chvíli mluvil; jeho němčina asi za moc nestála, protože se hlas ozval znova:

„Já mluvím česky, pánové. Co si přejete?“

„Rádi bychom si prohlédli klášter,“ řekl Eda.

„Mnoho vám toho ukázat nemůžeme.“

„Stačí, když se rozhlédneme od vrat. Víte, pracujeme na rozsáhlé publikaci o sakrální architektuře na území Čech, a vidět aspoň zbytky či půdorysy někdejších objektů je pro nás taky cenné.“

„Dobrá,“ řekl hlas. „Ein Moment…“

Nebyl to moment, ale dobrých deset minut. Nakonec se otevřela malá dvířka a objevil se v nich menší hubeňour. Měl šedivý oblek a tmavou kravatu pod límečkem bělostné košile. „Račte dál, pánové,“ řekl. „Já jsem správce Hans Dietrich.“

„Architekt Benda,“ řekl Eda. „Doktor Houdek. Tohle je náš ilustrátor, pan Lebeda.“

„Těší mě, pánové. Je mi líto, že toho tady není víc… Jak vidíte, podařilo se zrekonstruovat jen tuhle budovu. Dole je kancelář, nahoře bydlím… Támhle,“ mávl rukou přes rozsáhlý dvůr, „tam bývaly vlastní budovy kláštera. Teď, jak vidíte, jsou to jen rozvaliny. Klášter vyhořel před dvěma sty lety a z většiny stavebního materiálu byl postaven takřka celý dnešní Grabendorf… Pardon – po vašem Záhrobí.“

„Tady sídlí, pokud se nepletu, řád…“ Skoro bych byl Edovi sám uvěřil, že si nemůže vzpomenout. „Řád Tichých kapucínů,“ dořekl vítězoslavně.

„Ano, nemýlíte se,“ řekl správce.

„O tomhle řádu toho moc nevím. Jsem odborník spíš na architekturu.“

„Tiší kapucíni,“ řekl správce, „jsou nevelký, zato ale poměrně starý řád. Za Josefa II. byl sice nějaký čas zrušen, ale pak ho obnovili. Činnost řádu spočívá v tiché službě víře. Mohlo by se zdát, že je to málo…“

„Kde jsou?“ zeptal jsem se.

„Vyhýbají se lidem, aby se nerozptylovali v meditacích. Nikdy nemluví, dokonce ani mezi sebou… Proto jste tak dlouho čekali, musel jsem je upozornit.“

„Ale i tak, pane Dietrichu,“ řekl jsem, „kde jsou?“

„Tam,“ zase neurčitě mávl, „mají ve zříceninách grotten. Takové ty… jeskyňky. Cely. Vykopali si je sami, každý svou. Modlí se tam… Někdy tam dokonce přespí na holé zemi.“

„Nechceme je rušit v rozjímání,“ řekl Eda. „Radši se podíváme, jak se podařilo zrestaurovat tuhle renesanční budovu zevnitř.“

„Ale tam také z minulosti nic nezůstalo… Jenom obvodové zdi.“

„Pane správče,“ pousmál se Eda, „nechte nás posoudit, jestli je objekt dostatečně významný, aby byl prezentován v naší publikaci. Říkáte jen zdi; ale nás zajímá i to. Někdy dokonce převážně, protože toho leckde víc nezbylo.“

„Jak myslíte,“ pokrčil rameny Dietrich.

Vešli jsme za ním do ponuré chodby; otevřel před námi dveře vpravo a gestem nás pozval dál. „Tak tady je moje skrovné pracoviště,“ řekl.

Nebylo to pracoviště právě skrovné. Pokud tu bylo něco nemoderního, tak leda krucifix na stěně mezi dvěma okny. Nábytek byl švédský nebo dánský, byly tu pohodlné kožené klubovky, velký televizor, přehrávač na kompaktní disky a na speciálním stole počítač. Samozřejmě tu byl i telefon s faxem, laserová tiskárna, a na stěnách pár originálů s církevní tématikou, snad z nějakých církevních restitucí.

„Tak o tomhle bych se vsadil, že je to Václav Vavřinec Reiner,“ řekl jsem před jedním větším obrazem, nahoře seříznutým do oblouku jako luneta.

„Neprohrál byste,“ řekl správce.

„Poslyšte, pane Dietrichu,“ řekl Karel, „bez urážky… Vy svou práci děláte taky pro víru?“

„Jakápak urážka,“ usmál se Dietrich. „Já sice jsem věřící, ale dost vlažný. Vyhovuju, protože hovořím česky a navíc jsem administrativní pracovník. Vedu účty, starám se o kuchyň, brzy mi přibude dohled nad dalšími restauračními pracemi… Také zajišťuji spojení s dalšími komendami řádu po celém světě. Samozřejmě přes internet. A protože je to práce dobře placená, proč bych tu nějaký čas nevydržel – třeba i jako poustevník?“

„Kolik tu máte mnichů?“ zeptal jsem se.

„Mnoho ne. Teď jenom třináct.“

„Na tenhle barák je to dost. Neříkejte mi, že v zimě v létě leží na holé zemi v těch svých dírách. Někde přece musejí spát, jíst, mýt se… A co když onemocní?“

„Naproti je refektář a dormitář.“

„Výborně,“ řekl Eda. „Tady je původní charakter interiéru skutečně úplně setřený.“

„Ale tam já totiž –“

„Copak? Nesmíte tam?“

„Refektář vám konečně ukázat mohu… Dormitář ne. Takový případ, jak jste říkal, právě nastal. Jeden z bratří je nemocný a leží s horečkou.“

„Tak to oželíme,“ řekl Karel.

„Aspoň ten refektář,“ na to Eda. „Co se dá dělat.“

Správce vzal z háčku patentní klíč. „Tak prosím, pánové,“ řekl.

„Račte za mnou.“

Vyšli jsme na chodbu; proti dveřím kanceláře, jen o několik kroků hlouběji v domě, byly další dveře. Správce je odemkl a pokynul nám rukou. „Tak tudy, prosím.“

Vešli jsme husím pochodem do rozlehlé jídelny, kam padalo světlo okny umístěnými pod stropem. Byla zasklená neprůhledným sklem. Klenutí vypadalo jako původní, renesanční. Podlaha byla vydlážděná červenými čtvercovými cihlami s motivem čtyřlístku. Stěny byly omítnuté nahrubo a nabílené.

Uprostřed stál stůl a dvě řady židlí; zdálo se, že je to barokní nábytek, a bylo možné, že se sem dostal stejně jako Reinerův obraz. U dlouhé stěny proti oknům stály dva vyřezávané příborníky a mezi nimi byly další dveře. „Ty vedou do ložnice?“ zeptal jsem se.

„Ano… Tam je dormitář,“ řekl polohlasem Dietrich.

Všiml jsem si, že dveře nemají zámek, jen obyčejnou kliku. „A toalety, koupelny…?“ zeptal jsem se.

„Ty vás snad nezajímají…?“

„Mě ano,“ řekl Eda s bodrým uchechtnutím. „Odskočil bych si tam.“

„Já vám pak ukážu,“ řekl správce.

„Tady není toaleta?“

„Ne… Tady ne, pánové.“

Eda se tvářil, že ho náramně zajímá klenba stropu.

Karel si prohlížel příborníky.

Správce z nás byl viditelně nervózní.

Pomalu jsem se loudal podle stěny s dveřmi dormitáře; byl jsem k ní obrácen zády a zíral nahoru do oken, jako by na nich bylo bůhvíco na koukání. Ve chvíli, kdy jsem cítil za zády Edu, zakopl jsem jako náhodou o jeho nohu a upadl jsem přímo na dveře. Přitom jsem popadl kliku jako svatý Václav, když ho vraždili ve Staré Boleslavi. Dveře se otevřely a já napůl upadl přes práh.

„Promiňte,“ řekl jsem. „Neudělal jsem to schválně.“

Jak jsem vstával, rozhlédl jsem se. Bylo tu snad čtrnáct moderních postelí, ale v žádné nikdo neležel.

„No, snad půjdeme, pánové,“ skuhral Dietrich.

„To je opravdu trapné,“ řekl Karel a zřejmě to myslel vážně.

Správce popadl dveře a snažil se je zavřít.

„Pane Dietrichu,“ řekl jsem a držel přitom kliku. „Vy jste lhal, jako když tiskne. Neleží tu nikdo. Věděl jsem to hned, jak jste si bral klíč. Ten váš marod by tady musel být zamčený… A toaleta tu není. Proč jste nás sem nechtěl pustit?“

„Protože… Bratři si to nepřejí. A já jsem tu také proto, abych hájil jejich soukromí.“

„Na jejich soukromí kašlu,“ řekl jsem. „Kdepak tady mají nějaký krucifix? Nikde nic. Co vy na to? Víte, jaké heslo měli v erbu mí předkové? Ustoupit není kam. Nepočítejte s tím, že se mě zbavíte, dokud si pořádně neprohlídnu tu zatracenou noclehárnu a zbytek baráku.“

„Pane,“ huhlal správce, „pane… To je neslýchané…“

„Jindro,“ řekl Karel a popadl mě za loket. „Nemyslíš, žes to přehnal? Omluv se a vypadneme.“

„Ta skříň,“ řekl jsem.

„Co? Jaká skříň?“ zeptal se Eda.

„Támhle vzadu,“ ukázal jsem.

U nejvzdálenější úzké stěny mezi dvěma řadami postelí se skřínkami a nočními stolky stála stará barokní almara, vyřezávaná a potečkovaná dírkami červotoče.

Správce Dietrich se najednou otočil na podpatku.

Popadl jsem ho za ruku a strhl zpátky.

„No tak, proboha…,“ začal Karel.

„Buď zticha,“ řekl mu Eda. „O co jde, Jindro?“

„On ví, kdo jsem. Chtěl je zavolat. Odtud naštěstí nemůže.

Nemám čas to vysvětlovat. Počkej…,“ vykroutil jsem Dietrichovi ze zpocené dlaně klíč. „Zamkni.“

Karel chtěl protestovat, ale Eda vzal klíč a zamkl.

„Ne abys mu ho dal,“ řekl jsem.

„Ani mě nenapadne, mon ševaljé Henri de Campo,“ řekl Eda.

„Začíná mi to docházet.“

Pustil jsem správce, který se pokusil bušit do dveří na chodbu.

Eda ho odtáhl za límec.

Karel si sedl na židli a řekl: „S tímhle nemůžu souhlasit. To je sprosté přepadení.“

„Ano,“ kníkal Dietrich, „to je přepadení!“

„Nikdo se s váma o to nehádá,“ řekl jsem. „Sedněte si na zadek a mlčte. Nic jiného vám nezbývá.“

Zatímco na něj Eda dával pozor, aby se zase nepokusil telegrafovat pěstičkami o pomoc, prošel jsem uličkou mezi postelemi k barokní almaře a vzal za madlo dveří. Byly zamčené, ale v zámku byl klíč.

Odemkl jsem a skříň otevřel.

Byla skoro prázdná; jenom na horní polici leželo pár složených prostěradel a dole stál výkonný vysavač.

„Je tam něco?“ zeptal se Eda.

„Zatím nic… Ale něco bude za ní.“

Nebylo to nejlehčí, ale když jsem skříň rozkýval, dokázal jsem ji odstavit od stěny tak, že jsem se mohl podívat za ni.

Byly tam úzké staré dveře zavřené bytelnou závorou.

Odstrčil jsem skříň ještě dál; pak jsem závoru odsunul a otevřel dveře. Za nimi byl jen nepatrný prostor, snad někdejší okenní výklenek z časů, kdy byl okolní terén níž. Podlaha výklenku byla vyložená kusem špinavého polystyrénu. Na něm napůl seděla, napůl ležela Hermína, nahá, se svázanýma rukama i nohama, ústa ucpaná roubíkem a oči zavřené. Zvedl jsem ji a vynesl ven.

„Jak jsi na to přišel?“ řekl Eda. „Propána… Jak jsi na tohle mohl přijít?“ Jednou rukou mu pořád cloumal pan Dietrich, který propadal hysterii.

„To je ta skříň z mého snu,“ řekl jsem a položil Hermínu na nejbližší postel. „Poznal jsem ji hned. Nemáš kapesní nůž? Co ten zatracený zubovrt? Ať se stará.“

„Hej, Karle,“ křikl Eda. „Máš tu práci!“ Pak se obrátil ke mně a zeptal se: „Co s Dietrichem?“

„Šoupnem ho tam místo ní.“

Karel se přihnal s kapesním nožem, pustil se do Hermíniných pout a dělal, že nevidí, jak surově zacházíme se správcem.

„Roubík vám nedáme,“ řekl Eda. „Abyste mohl volat hilfe. Máte štěstí, že nejste členem řádu Tichých kapucínů, můžete tu hulákat jako na lesy. Časem vás třeba zaslechne opat, až vyleze z nory.“

Karel se zatím staral o Hermínu.

„Zaplať pánbu, mrtvá není,“ řekl, když jsme s Edou zastrčili petlici dvířek a vrátili skříň na místo. „Chvíli to potrvá, ale dá se dohromady sama. Je jen vyčerpaná… Možná má hlad.“

Vytáhl jsem ze skříně jedno ze složených prostěradel. Zabalili jsme do něj Hermínu. Potom jsme ji ještě omotali prošívanou dekou, kterou jsme sebrali v ložnici.

Protože jsme věděli, kde jsou klíče od branky, nebyl problém dostat se na parkoviště. Zamkli jsme zvenku a klíč nechali v zámku.

„Co jim rozřezat pneumatiky?“ řekl Karel krvelačně.

„Kecáš,“ řekl mu Eda. „Tam ses na nás vybod, a teď si budeš hrát na partyzána. Nasedat.“

Chvíli nato po nás v Záhrobí zůstal jen zvířený prach.

24. RŮŽOVÝ HAD „Takovéhle akce,“ hartusil Karel, „tak za ty vám, kamarádi, pěkně děkuju. Neříkám, že jsme to neměli dělat, konečně jsme zachránili to děvče… Ale co dál? To bych rád věděl.“

Eda trochu pootočil hlavu. „Co chceš dělat, Jindro?“

Choval jsem Hermínu na klíně. Pravidelně dýchala, ale ještě se neprobudila. „Nevím,“ řekl jsem. „U mě si její macecha podává dveře s policajtama.“

„To by taky byla pitomost, brát ji k tobě.“

„Já vím. Zastav u nějakého občerstvení a kup flašku limonády a pár hamburgerů. Kdyby se probudila a chtěla jíst nebo pít. Já ti to doma zaplatím.“

„Jo,“ řekl Eda. „Prachy si strč někam, rytíři.“

Zastavil u nejbližší benzinové pumpy. Zatímco tankoval, vydal se Karel na nákup. „Hele,“ řekl mi Eda do okénka, „teď, když nás neslyší… Nemyslíš, že se projevil jako nebezpečný posera?

Co když tě v dobrém úmyslu shodí? Vezme si třeba do hlavy, že dáma potřebuje lékařskou péči; a jak ji šoupnem někam do špitálu, v tu ránu ji mají… Kruci, kecám a nekoukám.“ Vytáhl pistoli z nádržky. „Viděl jsi u ní někdy nějaké doklady?“ zeptal se. „Víš jistě, že je to Hermína Vlková nebo aspoň Germaine de Basailly?“

„Já nevím,“ řekl jsem. „Nemůžeme argumentovat těma nesmyslama. Přitom nebýt těch nesmyslů, v životě bychom ji nenašli. Fakt mu nevěříš?“

„Ne. Do háje… Že jsem ho s sebou bral.“ Vytáhl peněženku a nahlédl do ní. „Jdu zaplatit ten benzin.“

V Karlovi se naštěstí mýlil.

„Pánové,“ řekl, když se vrátil s plnou náručí pochutin a dvoulitrovou lahví limonády, „mám nápad, kam tuhle Jindru s Hermínou ulejt.“

„Ecce, homo,“ řekl Eda. „Tak sem s ním.“

„Já mám totiž chajdu.“

„Jo? V chatové oblasti na Brnkách?“

„Cože? Ne. To bych ani… Není to daleko od Prahy a přitom na samotě. Já to občas někomu půjčuju, co jsem se rozved, tak tam nejezdím, leda občas vyvětrat. Pokud tam zabloudí někdo z místních, tak nanejvýš houbař. A ti jsou zvyklí, že v chajdě je každou chvíli někdo jiný. Prohodějí nějaké to dobrýtro a jdou dál.“

„Hele, zubařskej, na rovinu,“ řekl mu Eda, „ty jsi takový spasitel lidstva. Jenom aby tě třeba dodatečně nenapadlo, že do chajdy přivezeš toho svého speciálního psychiatra doktora Houdka.“

„Ty bys mě teda naštval,“ řekl Karel. „Kdyby mi býval tuhle Jindra řek, o co mu jde… Připadalo mi to vůči tomu slušnému panu Dietrichovi hulvátské. Když řeknu, že jsem s váma, tak jsem s váma.“

„Dobrý,“ na to Eda. „Tak já ti věřím. Co rytíř?“

„Já mu taky věřím. A toho rytíře si strč někam.“

Eda se rozesmál. „Hele, Jindro,“ řekl, „už tenkrát na Vinohradech jsme ti říkali, aby sis našel ženskou, že tě ty halucinace pustěj, pamatuješ?“

„Už mi to připomínáš podruhé.“

„To je fuk, teď to říkám kvůli něčemu jinému. Ty ses totiž změnil.“

„To je teda fakt,“ řekl Karel. „Býval jsi uzlíček nervů, když ti utekla ta minulá, čet jsi Seneku a museli jsme ti to vymlouvat horem dolem. Propadl jsi melancholii a začal malovat ty šílené zhůvěřilosti. Jenže takový jsi byl i předtím, i když to nebylo tak markantní. Vůbec si tě neumím představit, jak bys tenkrát řekl tomu správci, aby si sedl na zadek a mlčel.“

„Toť slova hodná šlechtice,“ řekl Eda. „Ty se totiž čím dál víc ztotožňuješ se svým předkem, Jindro.“

„No jo,“ řekl jsem. „Jednou za mnou přijdete, a já budu mít na makovici klobouk na tři facky. Pánové, řeknu – svůj širák odhazuju v dáli.“

„Rokokovej klobouk není širák,“ řekl Karel.

„Mně to povídej,“ odpověděl jsem. „Mám doma tři.“

„Pojedem tam hned?“ zeptal se Eda.

„Jo, klíče mám na kroužku s ostatníma. Ale nebudou tam žádné zásoby.“

„To je detail, někde cestou nakoupíme. Můžu to vzít po vnějším okruhu? Radši bych se Praze vyhnul. Hermína nemá papíry a hledaj ji.“

„Už by se měla vzbudit,“ řekl jsem.

„Hele, já myslím, že ji něčím nadopovali,“ řekl Karel. „Ona vlastně normálně spí… Ale pod vlivem nějakého prevítu. Když jsem ji prohlížel, myslím hned tam u té almary… Zdálo se mi, že má na levé hýždi stopu po vpichu. Buď rád, že spí, budeš mít dost času na to, abys ji probudil. Možná bude ještě pár hodin ospalá, než to odezní. Jo,“ vzpomněl si, „taky tam není klozetpapír.“

„Romantiku,“ řekl mu Eda. „Tak kudy?“

„Jako na Říčany, pak ti řeknu. Nákup můžeme udělat v Uhříněvsi. Tam je takový malý obchoďák.“

Jeli jsme dál. Hermíně se dělala v koutku úst bublinka. Z opačného konce na mě pomrkávalo jedno její andělské chodidlo. Položil jsem si hlavu na její rameno.

Začal jsem se na Karlův lusthaus těšit…

Koně zdolali poslední úsek cesty za necelou hodinu. Krajina se mi líbila, byly tu vysoké duby, buky, břízy a mezi nimi rozkvetlé paseky… V noci by se tu dali čekat všichni kozonohové a nymfy, co jich stará Hellada nosila.

„Pokud byste chtěl lovit, pane de Campo…“

„Ne, to nebudu,“ řekl jsem. „Výstřelem bych na nás jenom zbytečně upozorňoval. Zásoby postačí na dva týdny, v nejhorším i déle. Eh, mordious… Není to vskutku nemožná situace, pánové?

Snad aby ta ubohá Germaine sama vařila?“

„Baronesa přece není z cukrového těsta,“ řekl Edouard. „Pokud jsem slyšel, na koni jezdí jako muž; dokáže všechno, co dokázat chce, a mezi tím, co chce, a co musí, nečiní rozdíl.“

„Duchaplné,“ řekl doktor Charles. „Vskutku náramně duchaplné, Edouarde. Tudíž se jistě nezastaví ani před kuchyňskou prací.

Hlavně aby nám rytíře neotrávila nějakým unikátním soufflé z muchomůrek.“

„Pro vás je to lusthaus, pánové,“ řekl jsem. „Pro mě a Germaine de Basailly možná poslední útočiště.“

„Neberte to tak tragicky, rytíři,“ řekl doktor Charles. „Nemáte teď sice nikoho než nás dva, ale zase máte ji. Už to vám musí dodat sílu. A taky víru, že všechno dopadne dobře. Tady vás nikdo nenajde, a časem přijdeme i na způsob, jak zlomit nečisté síly.“

„V to doufám, že nás tu nikdo nenajde,“ řekl jsem a hleděl, jak za protější kopec v kruzích klesá káně.

„Ten klozetpapír,“ řekl doktor Charles. „Málem jsem na něj zapomněl. Dal jsem ho dozadu.“

„Když mluvíš o tomhle… Jak je to s hygienou?“

„Mám do chaty svedený pramen, ale voda se tu musí ohřívat na propanu. Bomba je nedávno nová. Všechno mu to ukážu.“

Zvedl jsem hlavu z Hermínina ramene.

„To se to spalo, co?“ řekl Eda. „Podáš mi ji, nebo… Abych ji bral za nohy, to by se ti asi nelíbilo.“

„Do háje,“ řekl jsem. „Kde je Aeneas?“

„Cože? Aha, tvůj komoň. Něco nového?“

Už mě přestávalo bavit tlumočit jim svůj druhý život o dvě stě let dřív, v němž se sice vyskytovali stejně jako já, ale přitom jim byl zcela nepřístupný.

„Všecko při starém,“ řekl jsem.

Nebyla to tak docela pravda; tam, kde jsem viděl bujný a hustý les věkovitých dubů a buků, teď chátraly rzivé smrky, a nad protějším kopcem, kde jsem před chvílí viděl klesat káně, teď vyhlížela vzdálená silueta jakési rozhledny či televizní věže.

„Tak vylez, ať ti to ukážu za světla. Dámu nech zatím spát.

Odneseš si ji dovnitř, až se tam vyznáš.“

„Počkáš tu, Edo?“

„Prosím tě… Tady ti ji nikdo neukradne.“

„Ukradli mi ji z vlastního domu.“

„Hm… No, na tom možná něco je.“

Eda si sedl do trávy vedle vozu a Karel mi podal dvě z naplněných papírových tašek. „Čtyři tašky jídla,“ řekl. „To je zásob jak pro polární expedici. Tak pojď.“

Srub stál ve svahu o několik desítek metrů dál. Vedla k němu jen úzká klikatá pěšinka, nepříliš pohodlná a neprošlapaná.

„Až se tudy párkrát projdete, bude to průchodnější,“ řekl Karel.

„Tak, jsme tu. Pozor, dva schody. Z verandy je krásný pohled na západ slunce nad Bojištěm. To je támhle ten kopec.“

„Jmenuje se Bojiště?“

„Je tak pojmenovaný i na mapě.“

„Nic povzbuzujícího.“

Karel se zasmál. „Nejspíš něco z prusko-rakouských válek. To se netýká ani rytíře de Campo, ani Germaine de Basailly. Pojď se podívat dovnitř.“

Prohlížel jsem si chatu, ale byl jsem jako duchem nepřítomný.

Odtud nebylo vidět dolů k vozu… „Spacáky jsou čerstvě z čistírny, támhle jsou lůžkoviny, ale ty bys asi stejně našel sám – tady je kuchyňka, sem strčíme ty konzervy… Hele, někdo tu nechal olejovky a nějaké polévky a knedlíky v pytlíku…“ Karel řečnil a pobíhal sem a tam, ale já ho poslouchal jen napůl.

„Ty jsi nervózní,“ řekl najednou.

„Divíš se?“ řekl jsem.

„Vůbec se nedivím. Jsem na tom zrovna tak. Poslyš, já nevím, jakou představu má o tom všem Eda… Ale ty sám jsi říkal, že tu dívku hledá nejen matka, ale i policie. Víš něco o tom, proč ji hledají?“

„Vždyť to víš taky. Utekla z kláštera, kam ji macecha dala zavřít, aby ji měla z cesty.“

„Já vím… Ale co když to není pravda?“

Chorobná lhavost, vzpomněl jsem si na slova Marie Černé. Ale nezaváhal jsem ani vteřinu. „Samozřejmě že je to pravda,“ řekl jsem. „Z toho tvého váhání mám trochu strach. Já musím věřit buď Hermíně, nebo její matce. Oběma nelze, je to v přímém rozporu.“

„Otázku můžeš postavit i jinak.“

„Jak?“

„Buď věřit skutečnosti, nebo svým snům.“

„V tom přece není rozdíl. Rozdíl je mezi Marií Černou a Hermínou, nebo mezi Marií de Noiret-Basailly a Germaine. A ten je vždycky tentýž.“

„Hm… Jenže já znám tvoje sny jen zprostředkovaně, chápeš?

Nemůžu objektivně posuzovat děje, které vyvolává tvoje podvědomí, i když připustím jejich jistou logiku. Zatímco o skutečnosti bych si měl udělat vlastní úsudek. Tím, že jsem vás sem schoval, riskuju všechno možné, včetně diplomu.“

„To přeháníš.“

„Nepřeháním. Nikdo mi neuvěří, že jsem nevěděl, co je to děvče zač, pokud se prošvihne, že jsem s tebou byl v Záhrobí. Někdo si tam mohl zapamatovat, nebo dokonce napsat číslo Edova vozu… Nemáme tušení, jestli tam nebyl někdo další, klášterní sluha, kuchař, kdovíco. Ale abys neměl obavy – co jsem jednou řekl, to platí. Kdyby pro mě, jako pro lékaře, nesvědčilo nic, tak jistě to, v jakém stavu jsme to děvče našli – pokud bude mít svědectví vás dvou spolupachatelů nějakou váhu… Jde mi spíš o pravdu jako takovou.“

„A o diplom.“

„Dobrá, o diplom taky. A ještě o tvoje duševní zdraví. Měl jsem tě rovnou vzít k Houdkovi, a ne s tebou takhle experimentovat. Jo – a klozet je támhle na konci té pěšinky. No… Tak pro ni zajdeme, co?“

Když jsme se vrátili k vozu, našli jsme Hermínu v živém rozhovoru s Edou. „Jindro,“ zavolala na mě. „Na nohy jsem trošku tó, ale jinak jsem okej. Já věděla, že mě v tom nenecháš.“

Eda s Karlem se diskrétně odvrátili.

„Já tě miluju,“ šeptala mi do ucha, „já tě strašně moc miluju.

Jsi jedinej člověk na světě…“

„Kdepak, Hermínko,“ řekl jsem jí, „na světě je lidí… Jenom si vzpomeň na všechny ty nešťastný holky, co se z blbosti nebo ze zoufalství daly na drogy.“

„To až potom,“ řekla. „Teď mě ještě chvilku líbej.“

Přestali jsme, až když Edu popadl záchvat kašle svědčící o několika těžkých tuberkulózních kavernách. „Tak abychom šli nahoru,“ řekl. „Pomalu se chýlí k večeru a musíme si ještě říct co a jak.“

Vzal jsem Hermínu do náruče.

Když jsem s ní škobrtal po pěšince nahoru, napadlo mě, že ještě před týdnem bych s ní byl už dávno upadl. Přece jenom na tom nápadu, že přebírám některé lepší vlastnosti svého předka, muselo něco být.

V chatě vybalil Eda z jedné tašky teplákovou soupravu, dvoje teplé ponožky a tenisky. „Dovolili jsme si dámě pro letní pobyt ve zdejším lusthauzu zakoupit něco nepříliš efektního oblečení,“ řekl. „Velikost nožky jsme ovšem měřili v čase, kdy tenhle temný žárlivec spal.“

„Vy máte děsný řeči,“ na to Hermína. „Ale moc vám děkuju.

Už jsem si říkala, že si tady snad budu muset upíchat nějakou róbu z lajntuchu, abych tu nakonec nemusela lítat jako víla. A s botama bych si nejspíš nevěděla rady.“

„Jindrovi by jistě nevadilo, kdybyste tu poletovala jako víla,“ zasmál se Eda. „Ale nějakou tu místní babku nebo houbaře by z vás třeba kleplo.“

„Udělám čaj,“ řekl Karel. „Přivezli jsme taky nějaké sušenky a tak. Ale slečna by si asi dala radši guláš.“

„No to si pište,“ řekla Hermína. „Naposled jsem jedla, ani nevím. Něco mi tam šlehli, že jo?“

„Asi jenom hypnotikum,“ řekl Karel.

„Vy jste doktor?“

„Zubař.“

„Tak to vás nepotřebuju,“ zasmála se. „S tím gulášem jste to myslel vážně?“

„Smrtelně vážně. Ale s chlebem. Knedlíky by dlouho trvaly.“

„To je mi fuk. Kde se můžu umejt a převlíct?“

„Tuhle za kuchyňkou je něco jako umývárna.“

Karel otevřel konzervu a zapálil plynový vařič. „Čaj udělám taky,“ řekl. „Pánové snad nepohrdnou.“

Eda na to řekl: „Tak vida. Začalo to únosem a skončí to piknikem.“

Hermína se vrátila umytá, učesaná a v teplákové soupravě.

Řekla, že má ránu. Pak jsme spolu seděli na širokém lůžku pod horní palandou jako pod nebesy; zula se a pod přikrývkou mi nastrčila do dlaní svoje chodidla, abych jí je zahřál. Myslel jsem si přitom, že by to tak mohlo zůstat napořád, ale přetrhl mi to Karlův guláš… Hermína se na mě omluvně pousmála, když mi je brala, aby se k večeři obula.

„Tady je chleba, čaj, cukr,“ snášel Karel na stůl. „Nějaké sušenky… a tak. Schůzovat můžem při jídle. Do Prahy je cesta dlouhá a já zítra ordinuju od osmi.“

„Jak to vidím já,“ řekl Eda, „slečna není z cukru. Počítám, že dokáže všechno, co dokázat chce, a mezi tím, co chce, a co musí, nedělá rozdíl.“

„Duchaplné,“ řekl Karel. „Vskutku náramně duchaplné, Edo.

Tudíž se jistě nezastaví ani před kuchyňskou prací. Hlavně aby nám Jindru neotrávila nějakým unikátním nákypem z muchomůrek.“

„Pro vás je to lusthaus, pánové,“ řekl jsem. „Pro mě a Germaine de Basailly možná poslední útočiště.“

Uvědomil jsem si, jak se na mě všichni tři podívali.

„Sakra,“ řekl jsem, „tenhle dialog jsem slyšel, když jsem cestou usnul v autě. Akorát že doktor Charles řekl místo nákyp něco jiného.“

„Nejspíš suflé, co?“

„Něco takového. Pro mě ty muchomůrky byly šlágvort, jak se říká u divadla. Proto jsem na to taky navázal stejně jako ve snu a použil jsem to… druhé jméno. To nic… Nevšímejte si toho.“

„Aby teda bylo jasno,“ řekla Hermína, „Germaine de Basailly byla moje praprapra… a něco. Jako zase Jindra má prapředka Henriho de Campo. To je jenom taková hra… na minulost.“

„Oni vědí, že to není hra,“ řekl jsem.

„Jo? A kdo jim to vykecal?“

„Já. Tenkrát jsem tě ještě neznal. Byl jsem s těmi sny docela sám a svěřil jsem se prostě přátelům.“

Přidal jsem k tomu ještě pár detailů včetně podivné náhody, která mě s Hermínou svedla v parku pod okny Edova ateliéru právě ve chvíli, kdy jsme o jejím zmizení a dalších záhadách s Edou nahoře mluvili.

„To nebyla náhoda,“ řekla. „Něco mě tam dovedlo… No, snad je lepší, že v tom nejsme sami.“

„S námi nikdy sami nebudete,“ řekl Eda. „Jsme vaši dva nohsledi, vazalové, gardisti… Prostě všechno, co si jen račte přát.

Vůbec mi nevadí, že jste čarodějka, Hermínko. Naopak.“

„Jak jste přišel na takovou blbost?“

„Ztrácíte opánky a vaše nožky si pro ně chodí samy,“ řekl Eda.

„Aspoň Jindra to viděl.“

„No jo… Jenže já měla jenom jednu botu, víte.“

„Takže jste pro ni poslala vlastní nohu?“

„Jak jinak jsem to měla udělat? To jsem si ještě nebyla jistá, že Jindra je fakt Jindra. Teprve když jste ho pojmenoval de Campo…“

„Nožky vám to vyřídily?“

„Asi jo, když to vím,“ pousmála se Hermína.

„No tak, buďme už trochu konstruktivní,“ řekl Karel. „Čas utíká. Měli bychom se domluvit, co podnikneme s Edou v Praze, dokud vy dva budete tady.“

„Vy na čáry moc nevěříte, že ne?“ řekla Hermína.

„Věřím na nepoznané duševní pochody,“ odpověděl. „Na čáry a kouzla v žádném případě. Ale to vůbec není podstatné; vy jste přece normální ženská jako každá jiná, dokud se o vás nezdá Jindrovi.“

Všichni jsme sebou trhli, když chatou zazněla rána.

Jeden z ozdobných fajánsových talířů, které visely na stěně naproti Hermíně, spadl a přerazil se na dvě půlky.

„No to je dobré,“ řekl Karel a vstal, aby střepy sebral. „Jako byste to přičarovala, Hermínko.“

Hermína jen pokrčila rameny a podívala se po mně.

„Takové náhody se stávají,“ řekl Eda. „Existuje dokonce teorie tak zvané gigantické fluktuace…“

„Ale ne,“ řekl Karel. „Tohle nechápu…“

„Co je?“ zeptal se Eda.

Karel stál zády k nám a tahal za skobu na zdi.

Hermína se na mě už nepokrytě šklebila.

„Podívejte,“ řekl Karel a položil obě půlky talíře na stůl.

„Myslel jsem, že prasklo tohle kožené poutko, za které talíř visel.

Je v pořádku. Viselo támhle na té skobě. Ta ale taky pevně drží.

Přesto talíř spadl a přerazil se. Jenže ne tam, kde je provrtaný kvůli poutku, ale napříč.“ Podíval se po Hermíně. „Nechcete mi snad tvrdit, že jste to udělala vy, abyste mě přesvědčila?“

Hermína znova pokrčila rameny. „Já ani nevím, pane doktore,“ řekla. „Někdy takový věci dělám nevědomky, víte? Nemyslete si, že mě to baví… Vždycky to nebejvá takováhle hračka.“

Usmívala se na něj, zatímco z rukávu její teplákové bundy se vyplazil dlouhý růžový had a svinul se mezi čajovými šálky a dalším nádobím na stole. „Za tohleto taky nemůžu…,“ řekla. „Ale možná trochu jo.“ Sáhla po hadovi, vzala ho mezi dva prsty za špičku ocasu a celé snad metr dlouhé tělo pomalu ponořila do svého čaje.

Had v něm zmizel.

„A tak dále,“ řekla Hermína.

„Viděli jsme to všichni?“ zeptal se Karel.

„Já jo,“ řekl Eda. „Růžový had, asi metr dlouhý.“

Potvrdil jsem, že jsem viděl totéž.

„Zmizel v čaji?“

Eda kývl. „Zmizel v čaji,“ řekl jsem.

„Nestávají se tyhle věci do třetice?“ řekl Karel.

Hermína se zamračila. Viděl jsem, že přimhouřila oči a zhranatěla jí brada, jak zaťala zuby.

„Nedělej to,“ řekl jsem a vzal ji za loket.

Neslyšela mě. Náhle se pod námi zatřásla podlaha a nádobí na stole se rozdrnčelo. Srub se zakymácel jako při zemětřesení a ze všech koutů jako by se na nás náhle tlačila tma…

A pak to přešlo, stejně rychle, jako to začalo.

„Já nevím, jestli vám to takhle stačí, pane doktore,“ řekla Hermína.

Na čele jí stály krupičky potu.

„Myslím, že mi to stačí,“ řekl Karel, pobledlý a snad i poněkud vyděšený. „Ano… Stačí mi to až dost. Jenže to nikdy nepochopím.“

„To nemusíte,“ řekla. „Já to taky nechápu. Taky se mi to vždycky nepovede. Někdy třeba měsíc nic, a pak najednou takovýhle… Jen si nemyslete, že bych tím někomu dokázala ublížit.

To neumím. Kdybych to uměla…“

Věděl jsem, co chce říct. „Hermínko,“ řekl jsem. „To radši neříkej nahlas.“

Opřela si o mě hlavu a vzdychla.

„Nemohla jste to použít, když vás unesli?“ řekl Eda.

„Ne. To mi to vůbec nešlo.“

„Takže vám to vlastně k ničemu není.“

„Jak kdy,“ řekla. „Třeba když ztratím opánek.“

„Daří se vám to, jen když nejde o nic zásadního?“

„Snad by se to tak dalo říct. I když to přesvědčování pana doktora zásadní bylo. Víte, kdybych ho byla nepřesvědčila, přivez by sem zejtra jednoho psychiatra.“

„To bych býval neudělal,“ řekl Karel.

Hermína se na něj mírně pousmála. „Udělal,“ řekla. „Zato teď už to neuděláte.“

Karel z ní byl celý nervózní. Třikrát za sebou se podíval na hodinky a pak řekl: „Já nevím, snad abychom už jeli, Edo. Můžem se sem zítra vrátit. Hermínka si stejně potřebuje odpočinout…“

Eda se na mě podíval.

„Ale jo,“ řekl jsem. „Karel má pravdu. Stmívá se.“

„Tak dobře,“ na to Eda, „pojedeme. Ale zítra odpoledne jsme tu jako na koni.“

Rozloučili jsme se; když Hermína podávala ruku Karlovi, řekla: „Ale nebojíte se mě teď, že ne?“

Karel se zasmál, ale nebyl to příliš spontánní smích.

„No, víte,“ řekl, „hlavně abych tady zítra našel chatu a vás oba živé a zdravé.“

Mávali jsme jim z verandy, dokud se neztratili v lese za zákrutem cesty.

Sotva motor Edova auta dozněl, řekla Hermína: „Honem…

Pojď ke mně.“

„Měla jsi odpočívat,“ řekl jsem.

„Po tom guláši už nemusím,“ odpověděla.

Asi hodinu nato, když už byla venku tma, jsem se jí zeptal, jak mohla vědět, že sem Karel chtěl přivézt psychiatra. „To nevím,“ odpověděla. „Najednou jako bych ucejtila kolínskou doktora Houdka. A ten mě zná.“

„Jak to, že tě zná?“ zeptal jsem se jí.

„Je to primář z psychiatrie. Tam, co dělá… ona. Bejval to táty kámoš, ale vždyť jsem ti o něm přece říkala… Ten, jak je do mě zabouchlej.“

„Jak se jmenuje křestním jménem?“ zeptal jsem se.

„Jak…? Ludvík,“ řekla Hermína.

Rozluštil jsem totožnost hraběte Louise de Montfort.

25. LUSTHAUS

Ráno bylo zarosené a obloha jako čistě umytá.

Seděli jsme za stolem u čaje a housek s máslem a salámem.

„Hele, Jindro, není ti divný, že čarodějky musej taky jíst?“ zeptala se Hermína.

„To není všechno, co musej,“ řekl jsem.

Zamračila se. „Věříš tomu, co jsem ti tuhle… No, víš, u tebe, jak jsme spolu poprvně to…?“

„Proč na to vzpomínáš? Co na tom, jestli tomu věřím, nebo ne?

Není nám dobře, když jsme spolu?“

Vzdychla. „Ale jo, je… Jenže to tak nemůže zůstat napořád.

Snad den dva… Třeba i tři. Pak nás stejně zase najdou.“

„Já tě nedám, Hermínko.“

„Seš blázen, Jindro. Povedlo se ti to jednou… Podruhý už bys mě nenašel.“

„A co chceš dělat? Poslat na ně růžový hady?“

Podívala se na mě a řekla tiše: „Stačí udělat pár věcí a říct pár slov… Jenže k tomu potřebuju ten žaltář.“

„Jestli je někde v trezoru, nemáme šanci.“

„Tady je v trezoru.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, jak to říkám. Tady je v trezoru. Ale tam…“

„V mých snech?“

„Jo. Ve tvejch snech je schovanej u jednoho lichváře. Bydlí v Židovským městě… Jmenuje se Mordechai. Nemá žádnej trezor, jenom černou železnou truhlu.“

„Jak to můžeš vědět?“

Pokrčila rameny. „Vím to. Jako kdyby ze všech míst a ze všech časů, ve kterejch kdy byl, vysílal signály do mý hlavy. Začalo to, když mi bylo patnáct; umřel táta a ona žaltář sebrala. Jenže já od tý doby pořád vím, kde je, a kde kdy byl. Tak třeba v sejfu číslo nula šest sedmnáct v pražský filiálce Österreichische Staatsbank, ale taky na Starým Městě u jednoho taliánskýho zaříkávače, v jednom baráku v Ungeltu, kde se s ním pokoušela vyrobit zlato…

Nakonec ho svěřila tomu Židovi, protože už asi tušila, že vím, jak ho použít. A pak se mě pokusila zlomit tím… No, vždyť víš.

Myslela, že mě tím donutí mluvit. Jenomže o Grálu… Kdepak.

I když jinak jsem srab. Víš, třeba tu noc, jak si pro mě přišli k tobě na Kavalírku, jsem se tak šíleně bála, že jsem se v tý chvíli i modlila. Taky za tebe, protože na chodbě někdo ležel, a já myslela, že jsi to ty.“

„Já to prožil v minulém čase. Byla jsi Germaine de Basailly a říkala jsi mi: Nebylo by lepší, kdybyste mě vydal, Henri? Zachránil byste se a mě byste mohl zachránit později.“

„No jo, takový rokokový řeči, aby si slečna baronesa nezadala.

A co jsi řek ty?“

„Něco jako že jim dám pořádně na pamětnou, nebo tak. Víš, ten Henri de Campo je taky trošku vejtaha.“

„Ale ty jsi přece řek to samý.“

„Vážně?“

„Jistě. Řek jsi, že je zboucháš na jednu hromadu. Jenže jich na tebe bylo moc.“

„Co bylo potom?“ zeptal jsem se.

„Co by bylo? Mrskli se mnou na stůl v tý svý klášterní jídelně a jeden z nich mi řek, že by byla škoda, abych se nechala zaživa uvařit v kuchyňským kotli na polívku. Že bude jistě lepší, když jim řeknu formuli, kterou se vyvolává Grál. Tak jsem mu řekla, že se musej za úplňku postavit nahý na nějaký místo, který má přesnou nadmořskou vejšku šest set šedesát šest metrů, otevřít žaltář Saint-Croixů nejdřív na šestý, potom na šedesátý a nakonec na šedesátý šestý stránce a každou tu stránku přečíst šestkrát normálně a šestkrát pozpátku. Je to děsná volovina, jenže oni to bez žaltáře nemohli vyzkoušet. Chvíli se v koutě dohadovali…

Nakonec mi něco píchli, zacpali mi pusu a strčili mě do toho kumbálu. Jéžiš, já měla strach, když jsem najednou začala ztrácet vědomí. Myslela jsem, že už tě nikdy neuvidím, a brečela jsem jak stará kráva.“

„Jak vypadali?“

„Takový divný chlápkové,“ řekla. „Měli černý mnišský kutny s kapucema, ale například zrovna ten, co na mě mluvil, měl pozlacený brejle. Taky mezi nima byl černoch… a jeden byl šikmovokej.“

„Mluvili česky?“

„Jenom ten jeden. Ostatní možná italiáno.“

„Nebyla to latina?“

„To je klidně možný. Hele, já nepřemejšlela, jakou řečí mluvěj, když jsem jim stejně nerozuměla.“

„Kolik jich bylo?“

„Asi deset.“

„A takovej menší civil tam byl taky?“

„Ne. Žádnej takovej tam nebyl.“

„A k čemu by jim byla formule, když nemají žaltář?“

„Já myslím, že mě za něj chtěli vyměnit.“ Zasmála se. „Hele, víš, že mě skoro mrzí, že nemůžu vidět ty jejich ksichty, až by si někde na horách při úplňku celí zmrzlí hodinu lámali jazyk na tý latině pozpátku a kromě toho, že by nastydli, by se vůbec nic nestalo?“

„Odkud víš, že ta tvoje skutečná formule je správná?“

„Myslíš, že bych dovedla vypouštět růžový hady z rukávů a dělat zemětřesení, nebejt vyvolená Grálu? Ne. To by se se mnou děly jenom ty věci, za který nemůžu. A ty nemaj s Grálem nic společnýho; za ty může jenom ten oplzlej šutr.“

„Které věci to jsou, Hermínko?“

„Věci, který nevycházej ze mě.“

„Dobře, ale jak vypadají?“

„Bože… Vidím je v noci, když jsem sama. Věci… Taky zvířata.

Všechno je to jako ve snu, ale zároveň se někdy probudím zdrápaná nebo pokousaná. Je to jako… Jako by se mě zmocňovalo celý peklo najednou, rozumíš? A mně to v tom snu ani moc nevadí… Teprv ráno mi z toho občas bejvá na blití. Jsi rád, že to víš?“

„Ne. Neměl jsem se na to ptát.“

Podívala se na mě vyděšeně. „Jenom si prosím tě nemysli, že já… Ne, ne, ne. Tebe miluju! Žádný čáry světa, žádný peklo nás nerozdělí. Přísahám! Až budu mít Grál, přestanou i ty noční můry. Nikdo nad náma nebude mít moc; ani mniši, ani ta ježibaba, ani peklo ne.“

„Včera večer u mě byla.“

„Panebože! Na Kavalírce? Byla u tebe – v domě?“

„Přišla se podívat na ten obraz, řekli jí o něm na policii. A pak ze mě chtěla vytáhnout, kde jsi. Že prý dobře ví, žes u mě předešlou noc spala.“

„Co ještě?“

„Řekl jsem jí, co si o ní myslím. Že jsem viděl, co vyvádí s tím kamenem, že kvůli tomu umřel Franta Malý, a že na mě žádné triky neplatí.“

„A o mně jsi to taky –“

„No… Vlastně jo. Slíbil jsem jí, že jí za to jednou zakroutím krkem, jestli si ji dřív neodnese čert.“

„Co udělala?“

„Co mohla dělat, když nechtěla prozradit, že dobře ví, o čem mluvím? Začala mě uklidňovat jako pacienta a vypadla. Počítám, že dostala strach.“

„Věděla i to, že jsme spolu – to?“

„Ne. Vypadala, jako by si byla jistá, že jsi přišla na Kavalírku…

Ale o tom ostatním už si tak jistá nebyla.“

„A ty nevíš, proč to tak bylo?“

„Ne. Jak bych to moh vědět?“

„Ten obraz.“

„Cože? Obraz… Myslíš, že –“

„To se ví. Ten obraz mě přece viděl, když jsem k tobě přišla.

Proč myslíš, žes ho namaloval? Protože tě donutila. Aby viděla, co se u tebe děje, chápeš? Viděla všecko – dokud jsi obraz neuklidil do tý cimry vedle. Pak už viděla jenom starý krámy a pavouky. Proto taky přišla; chtěla se dovědět, proč to přestalo fungovat.“

„Proto chtěla, abych na něm pokračoval?“

„Samozřejmě.“

„Zatracená ježibaba. Tak vidíš, řekl jsem ti to, abych ti ukázal, že si s ní poradím, a zatím jsem ti ukázal pravý opak. Sakra… Jak se dostat k tomu žaltáři?“

„Kdybys ho tak našel někdy ve snu…“

Zamyslela se.

Mlčel jsem a díval se na jemné chmýří nad jejím horním rtem a na kousek másla v koutku úst. Miloval jsem ji až k pláči a nechtěl jsem, aby v sobě nesla utrpení celého lidstva za poslední dvě staletí – pokud ne za dobu mnohem delší. „Hermínko,“ řekl jsem.

„Miluju tě.“

„Musíš ho najít s Germaine,“ řekla najednou.

„Ale Germaine třeba nezná to, co ty.“

„Germaine zná všechno, stejně jako já. Její nevlastní matka ji taky obětovala Bafometovi… A ona první rozluštila, jak vyvolat Grál. Cítím to, vím to. Jak bych jinak věděla, kde všude byl žaltář tenkrát? Vždyť jsme jedna a ta samá holka, nemyslíš?“

„Ale kdyby se jí tenkrát podařilo vyvolat Grál, proč to dnes není pravda? Copak ona by taky nechtěla udělat ze světa ráj?“

„Jak to mám vědět…? Až se tam zase ve snu dostaneš, musíš co nejdřív najít toho Žida Mordechaie. Až od něj získáš žaltář, jdi za Germaine. A vyvolejte Grál.“

„Jenže to bude tam. Tady nám to nepomůže.“

„Možná že ne. Ale za pokus to stojí.“

„Někdy si říkám, že jsem se už dávno zbláznil.“

Přimhouřila oko. „Zbláznili jsme se oba, ne?“

„Už jsme se spolu milovali ráno?“ řekl jsem.

„Ještě ne,“ odpověděla. „Je to jiný než v noci?“

Po takovém ranním milování se krásně usíná; venku zpívají ptáci a za okny táhnou mraky po obloze…

Ale nedá se spát dlouho v tom světě plném vůní.

Políbil jsem ji na růžový ušní lalůček.

„Ach,“ řekla. „Henri…“ Její paže mě objaly.

„Poslyšte, Germaine,“ řekl jsem, „nemýlíte se? Je žaltář skutečně v Židovském městě?“

„Nemýlím se,“ řekla.

„Dobře, má drahá,“ řekl jsem. „Je správné, že jste mi o tom všem řekla. Odpoledne, až přijede doktor Charles s Edouardem, požádám je, aby vás dva tři dny střežili. Pojedu do Prahy.“

„Je to nebezpečné. Mohu vás chránit jen omezeně.“

„Proč? Protože mě přitom nevidíte?“

„Drahý Henri,“ řekla, „myslím si, že vás vidím všude. Ale je to jenom zbožné přání.“

„Co kdybych si s sebou vzal něco, co by zprostředkovalo náš styk, Germaine? Když mohla baronka vidět jen skrze svou vlastní podobiznu, co se děje v mém domě, snad byste to dokázala i vy?!“

„Nemám žádnou svou podobiznu,“ řekla. „Ale snad to nemusí být podobizna, že? Co kdybych vám dala něco, co jsem nosila na těle…? Dám vám střevíček.“

„Myslíte, že střevíček –“

„Ó ano. Copak si nepamatujete…“

„Na vaše čarodějné nožky?“ Nedalo mi to, abych se neposadil a jednu z nich něžně nezlíbal. „Nikdy nezapomenu, jak kolem mě kráčely, Germaine.“

„Vy, Henri,“ řekla, „hrozný, nenasytný… Já vás miluju až k smrti. Líbejte mi obě, prosím.“ A chvíli nato řekla: „Bůh mi odpusť… Líbejte mě všude, Henri.“

Díky tomu jsme ve svém rozhovoru pokračovali až někdy k polednímu, kdy jsme konečně došli k názoru, že zemřeme buď samou láskou, nebo hlady.

Připadali jsme si jako alchymisté hledající kámen mudrců, když jsme připravovali pečeni v kuchyni doktora Charlese. Několikrát jsem musel znova rozdmychávat uhasínající oheň a Germaine si spálila prst o rozpálený pekáč. Bylo z toho foukání na bolístku, které se rozrostlo ve foukání i tam, kde teprve k bolístce dojít mohlo, až se nám nakonec pečeně připálila, když jsme zkoušeli, jaké je milování v poledne.

Pak jsme z pečeně vykrojili pár poživatelných kusů, přidali k tomu chléb a odešli jsme do jídelny, kde jsme si navzájem předstírali, že jsme samé krajky a obsluhují nás vybraní sloužící v bílých parukách. Ve skutečnosti jsme byli začouzení, umaštění a zamazaní od sazí, a několikrát jsme se málem dali do smíchu, když jsme se u stolu pozorovali přes karafu s Charlesovým vínem.

Po obědě už jsme nezkoušeli nic. Posadili jsme se na terasu, drželi se za ruce a jen lenivě pozorovali, jak nad protějším kopcem krouží káňata, dokud se dole na cestě neozvala kopyta koní doktora Charlese a Edouarda, jediných dvou věrných duší, které nám zbyly.

26. ŽID MORDECHAI

Uličkami Židovského města se nedá jet na koni. Jsou špinavé, hrbolaté a mnohde tak úzké, že se i pěší sotva protáhne. Ze zejících vchodů některých domů táhne podivný pach kdovíčeho, z jiných jako by vyvěralo fluidum starozákonních příběhů…

Je tu temno i ve dne.

Lidé, které tu potkáte, jsou kloubnatí jako ony sedmiramenné svícny v synagogách; jejich pohledy jsou kosé a jen zřídka blýskne jiskrný zrak krásné dcery Izraele.

Přesto i tady žijí lidé spokojení, dobře najedení, dokonce by se dalo říci blahobytní; leč i jejich těkavý zrak prozrazuje obavy věčných nomádů před dalším z exodů, nabyté už v kolébce…

Do Prahy jsem dojel těsně před zavřením bran a cestou mě nepotkalo nic, co bych mohl přičítat zlým mocnostem, ať ze strany baronky, nebo od Mrtvých bratří.

Aenea jsem nechal na Starém Městě, nedaleko staré synagogy, v krčmě, kde jsem se trochu znal s hospodským Neumannem, pražským Němcem, který se výborně vyznal nejen ve vínu, ale i v koních. Když jsem se ho zeptal na Mordechaie, řekl mi, že je to jeden z nejbohatších obyvatel Židovského města, lichvář půjčující peníze na vysoký úrok; také mi důkladně vysvětlil, kudy jít k jeho domu, ale už v prvních spletitých uličkách jsem beznadějně zabloudil, a ač nerad, musel jsem se vyptávat náhodných chodců, kterých tu nebylo mnoho.

Nakonec jsem ale přece jen stanul v jedné širší ulici před dubovými, řádně okutými vraty. Nad nimi byla dvě úzká okna, za nimiž se svítilo.

Nebylo tu obvyklé klepadlo; snad proto, že majitel domu nechtěl, aby hluk upozorňoval okolí na návštěvy lidí, kteří sem přišli směnit svou hrdost za váček tolarů. Visela tu hedvábná šňůra, která zřejmě vedla ke zvonku uvnitř domu; ale ten na ulici slyšet nebylo.

Když jsem za šňůru zatáhl, čekal jsem.

Uběhla chvíle, než se ve vratech pootevřelo okénko, jakému se říká špehýrka; kdosi se na mě zevnitř nejprve podíval (i když toho okénkem moc vidět nemohl, přestože měl světlo), a teprve potom se ozval stařecký hlas: „Co si urozený pán přeje od Žida Mordechaie?“

„Přeji si s ním mluvit,“ řekl jsem.

„A kdo si s ním přeje mluvit?“

Nechtěl jsem říci své pravé jméno. Byl to přece zcela jistě spřeženec baronky, která ho mohla už dávno varovat. Řekl jsem tedy: „Byl bych radši, kdybych si svoje jméno mohl nechat pro sebe; ale ručím svou šlechtickou ctí, že moje úmysly jsou poctivé.“

Kdyby mi Mordechai vydal žaltář dobrovolně, moje úmysly by poctivými zůstaly. V opačném případě jsem byl odhodlán přitisknout mu na čelo hlaveň pistole a donutit ho… Vskutku, tady čest musela jít stranou.

Zdálo se mi, že Germainin střevíček v hluboké kapse mého pláště říká: Neváhejte, Henri, vždyť jdete do boje za věc, pro niž krváceli mnohem slavnější hrdinové.

„Dobrá, dobrá,“ ševelil hlas za vraty, „šlechtická čest je šlechtická čest. Hned pánovi otevřeme…“

Zacinkaly klíče, vrata zaskřípěla a já vstoupil do klenuté chodby domu, snad jednoho z nejstarších v Židovském městě. Vzpomněl jsem si na Edouarda, který by jistě vysypal z rukávu přesné století, kdy ho tady někdo (snad nějaký pradávný Mordechaiův předek) postavil.

„Já jsem Mordechai, váš služebník, pane.“

Za dveřmi stál s olejovým kahancem v ruce nevelký shrbený Žid s váčky pod očima a snědou pletí. Byl oblečen do obvyklého kaftanu, na němž se bohatství nijak projevit nemohlo; ale když mě dovedl po úzkých, točitých a dost prošlapaných schodech do jedné z komnat v prvním poschodí, spatřil jsem pár kousků pěkného cínového nádobí, byť na prostých policích.

„Posaďte se, pane,“ řekl a ukázal mi na židli, které tu stály u stolu čtyři. „Pokud se vám uráčí, povězte mi, co vás ke mně přivádí. Jsou-li to peníze, musím vás ihned upozornit, že potřebuji vaše jméno… a na směnce podpis ručitele.“

„Nejsou to peníze,“ řekl jsem. „Přicházím z pověření baronesy Germaine de Basailly. Předpokládám, že tohle jméno je vám známé.“

Lichvář se jen mlčky uklonil.

„Máte v úschově jistou věc, která jí patří jako dědictví po otci, baronu de Basailly.“

Pokrčil rameny.

„Chcete to popřít?!“

„Víte, pane,“ řekl, „to je docela jednoduché. Ať už u sebe mám či nemám to, čemu říkáte jistá věc, rozhodující je věk slečny baronesy. Není zletilá.“

„Ano, to vím. Ale osoba, která u vás onu část dědictví uložila, nemůže rozhodovat o právu dědičky otcův odkaz kontrolovat.

Podívejte se na to jejíma očima, Mordechai… Vždyť ona takhle neví, zda její dědictví vůbec existuje.“

„Nedovedu se dívat cizíma očima.“

„Baronesa nežádá, aby jí ta věc byla vydána. Docela jí postačí, když přinesu zprávu, že jste mi ji ukázal, a že je v pořádku.“

„O tom je zpravena její matka.“

„Víte, že to není její matka.“

„Ale je to vykonavatelka závěti pana de Basailly.“

Praštil jsem o stůl kloboukem. „Nenechte mě do sebe mluvit jako do dubu,“ řekl jsem. „Ukažte mi, že ten starý krám pořád máte, a rozejděme se v dobrém. Sám víte nejlíp, že ta věc nemá žádnou cenu, leda grán pozlátka rozmazaný po deskách.“

„Možná jste naivní, pane, ale nechtějte, abych si o vás myslel, že jste hlupák. Kdyby ta věc neměla cenu, nemusela by být tak dobře schovaná.“

„A je dobře schovaná?“

„Je mi líto,“ řekl. „Ani o tom s vámi nemám právo hovořit.

Vždyť ani neznám vaše jméno, pane. Podle řeči jste Francouz, stejně jako baronesa…“

Právě jsem v kapse natahoval kohoutek pistole, když na chodbě zaklinkal zvonek.

„Omluvte mě, pane,“ řekl Mordechai. „Dnes je to už druhá nečekaná návštěva. Ke mně lidé chodí hlavně pro peníze… A hostu by jistě nebylo po chuti, kdybyste ho poznal, což by se snadno mohlo stát. Skoro vždycky jde o klienty z vašich kruhů.“

„Já to chápu,“ řekl jsem. „Počkám tedy někde jinde.“

„Ano… Pojďte. Zavedu vás tam.“

Sebral jsem ze stolu klobouk a šel za ním.

Vyšli jsme na chodbu a vystoupili do vyššího poschodí, kde odemkl jediné dveře a gestem mě pobídl, abych vešel. Nebylo tam světlo a Mordechai svou svící zapálil knot jiné ve svícnu na zdi. „Kdyby šlo o delší jednání,“ řekl, „přeruším je a přijdu pro vás, abych vás dovedl dolů. Myslím, že už si stejně nemáme co říct, pane.“

Pokrčil jsem rameny a sedl si na jedinou židli, která tu byla.

Mordechai vyšel ven… a zamkl za sebou!

Nejdřív jsem vyskočil a chtěl zabušit na dveře. Ale pak jsem si všiml těžké truhly u stěny pod svícnem.

Byla to truhla z černého železa.

Šel jsem k jednomu ze dvou úzkých okének v hlubokých výklencích; bylo zasklené neprůhlednými kolečky v olovu. Pootevřel jsem nepatrně jedno křídlo a skulinou vyhlédl ven. Byl jsem nad ulicí, jen o poschodí výš, než byla dvě okna místnosti, ze které mě Mordechai odvedl.

Zaslechl jsem ho, jak se ptá, kdo přišel.

Odpověděl mu hlas, který jsem dobře znal:

„Paní de Noiret-Basailly.“

Vtom jako by se cosi pohnulo v kapse mého pláště.

Byl to Germainin střevíček.

27. ŽALTÁŘ SAINT-CROIXŮ

Slyšel jsem, jak se hlasy Mordechaie a baronky ztišily do šepotu… Byl jsem uvězněn za dveřmi z tlustých fošen, ještě zpevněných železným kováním. Teď už baronka jistě věděla, že jsem v domě, a měla volné pole pro svá nečistá kouzla.

Dole bouchla vrata a zaharašily klíče.

Železná truhla, černá železná truhla…

Tak mi to aspoň řekla Germaine. Černá železná truhla v domě Žida Mordechaie v Židovském městě.

Pokusil jsem se nadzvednout víko; samozřejmě bylo zamčené…

Stál jsem u Mordechaiovy železné truhly a k ničemu mi to nebylo.

Pak jsem ucítil další jemný pohyb ve své kapse.

Dávala mi snad Germaine znamení…?

Vytáhl jsem z kapsy její střevíček; zdálo se, že táhne mou ruku k železné truhle.

Ano, bylo to tak. Cítil jsem silný tah; když jsem uvolnil sevření prstů, vyskočil mi střevíček z ruky jako živý a dopadl přímo na víko truhly.

V zámcích zaskřípělo a víko se zvedlo ve svých stěžejích směrem ke zdi. Rychle jsem je chtěl sklopit, protože za ním střevíček uvázl, ale nešlo to, ani když jsem se na víko pověsil oběma rukama a zapřel se nohama.

Jako by mi přitom cosi říkalo: Žaltář! Hledej žaltář!

Pustil jsem víko a konečně se podíval do truhlice. Byla plná předmětů různých tvarů, zabalených v plátně i safiánu.

Jak jsem mezi nimi měl najít knihu, o jejíž velikosti jsem měl jen matné povědomí… Navíc ve chvíli, kdy se můj čas dal počítat na vteřiny…?

Pak jsem si povšiml, že jsou na balíčcích nápisy.

Horečně jsem vytahoval na světlo větší ploché balíčky, které mohly obsahovat to, co jsem hledal. Byly to zřejmě zástavy, na které Mordechai půjčoval peníze.

Četl jsem jména všech možných šlechtických rodů, a svým způsobem (pokud jsem tak vůbec stačil přemýšlet) jsem byl hrdý na to, že tam nenalézám jméno de Campů. Vyházel jsem už polovinu truhly…

Pak jsem konečně narazil na větší obdélníkový balík, dost těžký a převázaný šňůrkou s pečetí. Na plátně byl pečetním voskem přilepený papírový štítek, na kterém stálo: B. de Noiret-Basailly, 250 tolarů.

Žaltář Saint-Croixů tedy také sloužil jako zástava, a tím se stal mnohem nedobytnějším, než kdyby tu byl pouze v úschově.

Mordechai by ho bez zaplacení dluhu nevydal ani baronce. Ale to teď nebylo důležité…

Ještě jednou jsem se pokusil zavřít víko truhly; kupodivu se mi to teď podařilo docela snadno. Vzal jsem Germainin střevíček a dal ho zpátky do kapsy.

V tom okamžiku jsem zaslechl kroky na schodech.

Popadl jsem balíček, zastrčil ho za opasek, a otevřel jsem okno dokořán. Dole jsem nikoho neviděl, ale výška nad ulicí byla značná. Kdybych si teď zlomil nohu…

Váhal jsem jen do chvíle, kdy v zámku zaskřípal klíč.

Vylezl jsem na římsu okna, obrátil jsem se, pověsil se za ruce, abych byl aspoň o něco níž… Pak jsem špičkou boty nahmatal výstupek nad dolním oknem.

Ještě jednou jsem zaváhal, ale pak se v místnosti nade mnou rozlehl ječivý výkřik.

Pustil jsem se a padal…

Dopadl jsem vzápětí; shora se výška vždycky zdá větší než zdola. Ale i tak mě řádně zabolela chodidla.

Podíval jsem se nahoru a spatřil černý obrys kohosi, kdo se vykláněl ven. „De Campo!“ zaječel hlas baronky de Noiret-Basailly. „Zase ten prokletý de Campo! Hej… Fritzi! Zadržte ho!“

Dalo se předpokládat, že baronka nepřišla sama; ale naštěstí na ni čekal jediný lokaj, na kterého stačilo namířit pistoli. Couvl přede mnou a já se dal na útěk.

Byl to úděsný běh úzkými a pokroucenými uličkami Židovského města. Mnohokrát jsem upadl, prodíral se hromadami odpadků, porážel jsem pozdní chodce a byl jsem pronásledován stále se množící smečkou psů. Slyšel jsem křik: Zloděj, chyťte ho… A do toho se náhle rozpoutala bouře.

Pokud ovšem tuhle bouři přivolala baronka, která se sama těžko mohla pustit do pronásledování (leda že by se před Mordechaiem proměnila v ježibabu), jen mi tím pomohla. V nepřetržité záři blesků jsem přece jen našel správný směr, a nakonec jsem udýchaný, otrhaný a uválený spatřil zubatý obrys štítu staré synagogy.

Jakmile jsem překročil hranice Židovského města, psi se vrátili domů a bouře naráz ustala.

Za starou synagogou stál zavřený kočár s erbem rodu Basailly a baronskou korunkou na dvířkách; vedle něj kočí a další lokaj hlasitě hovořili o tom, že takovouhle divnou bouři co živi nepamatují. „Hej, pane,“ dovolil si na mě zavolat kočí, snad proto, že jsem šel pěšky, „copak se to strhlo v Židech?“

„Nějaký zloděj,“ řekl jsem. „Okrádají tam nejen křesťany, ale dokonce už i jeden druhého.“

„Však jim to Jeho císařská Milost spočítá,“ zasmál se lokaj.

„Prý to dá celé zbourat…“

Pokynul jsem jim a zvolna došel k nároží. Jakmile jsem za ním zmizel, přidal jsem do kroku a chvíli nato už jsem v sedle Aenea uháněl ulicemi ke Koňské bráně, kde jsem musel zburcovat stráž a zaplatit, aby mi bez vyptávání otevřela.

Věděl jsem, že ještě nemám vyhráno; když jsem minul vinohrady a dojel na dohled morového hřbitova a šibeničního vrchu nad ním, strhla se nová bouře, tentokrát s krupobitím. Ale kupodivu – ačkoli všude kolem mě tráva polehávala a ze stromů padaly polámané haluze, jediná kroupa, i když byly velké jako vejce, nezasáhla ani mě, ani koně.

Hnal jsem Aenea tryskem, ale brzy jsem si uvědomil, že by takovou jízdu dlouho nevydržel. Zmírnil jsem tedy do cvalu, ale stále ještě jsem neměl klid. Navíc jsem si byl vědom, že takhle baronce prozradím, kde se skrývá Germaine… Jenže já k Germaine musel…!

Míjel jsem ves Hostivař, když bouře utichla a mezi roztrhanými mračny vyšel měsíc. Doufal jsem, že baronka už konečně doznala porážku a vzdala se pronásledování, protože ztratila mou stopu.

Samozřejmě jsem se opět mýlil.

Byl jsem právě na okraji průhonického lesa, kde jsem se chtěl ztratit definitivně, když jsem zaslechl povědomý hukot. Cosi se mihlo na pozadí měsícem zesvětlelé oblohy, jako nějaký cár mraku hnaného větrem…

Pobodl jsem Aenea k trysku, ale bylo pozdě. Stromy přede mnou zahučely, jak se do nich opřel náhlý poryv vichřice; ozval se křik, zesilující rychle do příšerného jekotu, a kdesi nade mnou zahřmělo. Kůň pode mnou letěl jako šílený k lesu…

Zvedl jsem hlavu; mrak se ke mně řítil, ale už to nebyl mrak…

Byla to baronka de Noiret-Basailly ve své dravčí nahotě, obkročmo sedící na plamenném pometle. Viděl jsem sršící jiskry, její dokořán otevřená ústa a byl jsem ohlušený jejím křikem.

Nevěděl jsem ani, co dělám; cosi jsem nepříčetně vykřikl, vytrhl jsem zpod opasku žaltář Saint-Croixů a pozvedl ho proti letící čarodějnici právě ve chvíli, kdy mě chtěla sežehnout bleskem.

Fialový plamen mě oslepil… Aeneas, šílený strachem, se vzepjal. Žaltář vypadl z mé ochromené ruky a já vyletěl ze sedla.

Věřil jsem, že umírám..

Musel jsem být dlouho v bezvědomí, protože jsem se vzpamatoval až za východu slunce. Ležel jsem v mokré trávě na okraji lesa a marně přemýšlel, jak jsem se sem dostal. Útržkovité vzpomínky na nějaké pronásledování se míhaly mou třeštící hlavou, ale kdo mě honil a proč, jsem si nedokázal vybavit. Nevěděl jsem ani, kde vlastně jsem.

Posadil jsem se. Vedle mě leželo cosi jako plátěný balík, který se někdo pokusil spálit a na poslední chvíli si to rozmyslel. Bezmyšlenkovitě jsem po něm sáhl…

Pod spáleným obalem se zalesklo zlacení; byla to nějaká stará kniha vázaná v kůži.

Pak jsem zaslechl šouravé kroky a z lesa za mnou se vynořil muž s košíkem; na nohou měl gumové holínky a na hlavě starý ošumělý klobouk. „Dobrýtro,“ řekl, když mě míjel. „Co vy tady?“

Řekl jsem mu, že si vůbec nevzpomínám, jak jsem se sem dostal, a požádal ho, aby mi řekl, kde vlastně jsem.

„Ale prosím vás,“ řekl, „kde byste byl? Přece kousek od Průhonic. Jo, milej zlatej, asi byste podruhý neměl takhle přebrat.

Noce nejsou nejteplejší.“

„Jezdí tu někde autobus?“ zeptal jsem se.

„Ale jo. Jděte támhle po cestě k těm vilkám. Za nima už je hlavní silnice. Stanici najdete. Kampak chcete, do Prahy?“

„Ne, jako na Kostelec.“

„Tak si nespleťte zastávku.“

„Tak špatné to se mnou zase není.“

„Hm,“ udělal. „Měl byste se vidět.“

A zase zmizel v mlází.

Ztěžka jsem se zvedl ze země a šel jsem tam, kam mi poradil jít. Dostal jsem se tak brzy ke hlavní silnici a po chvilce jsem našel i budku autobusové zastávky.

Autobusu jsem se dočkal za hodinu.

Vystoupil jsem ve vesnici, jejíž jméno se mi vybavilo teprve teď. Šofér mě přemlouval, abych jel dál, když jsem si koupil lístek až na konečnou do Kostelce, jenže já si jiný koupit nemohl, protože jsem vlastně nevěděl, kam jedu. „To je dobrý,“ řekl jsem mu. „Já zapomněl, že si tady potřebuju něco zařídit.“

„Další jede až ve čtrnáct padesát sedm,“ řekl mi.

„Jo, dík, pane řidič.“

Nějaká paní, která vystoupila se mnou, se na mě soucitně podívala, ale když jsem se na ni usmál, odvrátila zrak a odešla. Nikdy dřív jsem tudy nešel, když mě vezli, spal jsem… Vydal jsem se tedy pomyslnou stopou Edova automobilu. Měl jsem pocit, že se potácím jako opilec. Když jsem konečně došel na dohled srubu, spatřil jsem Hermínu, jak sedí na verandě ruku v ruce s nějakým chlapem, bosé nohy opřené o zábradlí.

Naštvalo mě to a přidal jsem do kroku.

Čím jsem byl blíž, tím mi ten člověk byl povědomější, až jsem si uvědomil, že je oblečený stejně jako já…

Zavolal jsem, ale ti dva jako by mě neslyšeli.

Posledních pár metrů jsem skutečně vrávoral, něco, co jsem dlouho nesl, jsem upustil, a musel jsem se dívat na svoje boty, abych vůbec šel po pěšince…

Měl jsem vztek, že si tu Hermína klidně sedí s někým jiným, kdo jí nestoudně očumuje nohy; považoval jsem její krásná chodidla za svůj soukromý objev a měl jsem chuť toho mizeru zardousit.

Vyšplhal jsem po schůdkách na verandu.

Ten chlap se po mně ani nepodíval.

Já po něm ano. Zblízka. Blíž… a ještě blíž.

Byl jsem to já sám…

Pak už jsem byl jenom já, seděl jsem na verandě vedle Hermíny, drželi jsme se za ruce a lenivě pozorovali, jak nad vzdáleným kopcem kolem televizní věže krouží káňata, dokud se kdesi dole na cestě neozval zvuk motoru Edova auta.

„Jindro,“ řekla najednou Hermína, „je možný, aby ho přivezli?“

„Koho? Snad ne doktora Houdka?“

„Žaltář. Už chvilku se mi zdá, že je někde blízko…“

„Asi se ti to opravdu jen zdá.“ Obrátil jsem se k ní a chtěl ji obejmout.

„Bože…!“ vydechla a odtáhla se.

„Co je?“ Ohlédl jsem se, protože se mi zdálo, že se lekla něčeho za mnou.

„Jak se ti to mohlo stát?“ řekla a dívala se někam na moje uši, nejdřív na levé, pak na pravé. „A kdy?!“

„Co, Hermínko? O ničem nevím.“

„To kecáš.“

Vstala a odběhla do chaty. Marně jsem si lámal hlavu, co ji na mně tak vylekalo. Vrátila se vzápětí a podržela přede mnou zrcadlo z umývárny za kuchyní.

Vlasy na spáncích jsem měl docela bílé.

„Nevím, jak se mi to mohlo stát,“ řekl jsem. „Vždyť jsem byl celou dobu s tebou.“

„Jindro,“ řekla s úzkostí v hlase, „on je opravdu někde blízko…

Nevím, jak je to možný. A taky se mi zdá, že už není v tý černý železný truhle u Mordechaie. Co když ona –“

Jméno židovského lichváře mi naráz vrátilo vzpomínky Henriho de Campo. Vyskočil jsem a rozběhl se dolů po pěšince, i když jsem příliš nevěřil, že žaltář najdu. Mohla to být jen moje představa, že jsem ho nesl celou cestu od místa, kde mě srazila z koně střela čarodějnice.

Našel jsem ho pár desítek kroků od chaty, bez obalu, jehož ohořelé trosky jsem zahodil, aniž bych si vzpomínal kde. Zvedl jsem ho z trávy ve chvíli, kdy ke mně doběhla Hermína. „Tady ho máš,“ řekl jsem.

„Božínku,“ vykřikla, „jak jsi to udělal?“

„Tak, jak jsi mi to poradila,“ řekl jsem, zatímco její prsty se laskaly s popraskanou kůží a pozlátkem. „Šel jsem do Židovského města za Mordechaiem… Pomohl mi střevíček, který jsi mi dala s sebou. Mordechai mi žaltář nechtěl dát; ale když k němu chvíli po mně přijela tvoje macecha, musel mě někam uklidit, a zavřel mě do pokoje, kde truhla stála. Byla zamčená, ale střevíček mi ji odemkl. Pak jsem vyskočil oknem… Pronásledovala mě bouří i krupobitím, napadla mě bleskem… Žaltář mě zachránil, když jsem ho zvedl nad hlavu. Blesk uhodil do něj, spálil jeho plátěný obal, ale k mojí hlavě se dostal jen po stranách. Dost se divím, že mi neupálil uši.“

„Já ti s sebou nedala žádný střevíček,“ řekla.

„Jak to, že ne?“ Pak jsem si uvědomil, že to byla Germaine.

„No – vlastně jsi to nebyla ty… Ale taky byla.“

„Germaine?!“

„Jo, Germaine.“

„Ale kdys tam byl? Vždyť jsi byl pořád se mnou?“

„Byl a nebyl. Takhle nějak po ránu jsem se probudil vedle ní, v letohrádku neboli lusthauzu, který nám zapůjčil doktor Charles.“

„Probudil ses – vedle ní? A potom už jsi tu nebyl?“

„Ne. Potom už jsem byl rytíř de Campo.“

„Ale s kým jsem to teda vlastně vařila knedlíky z pytlíku? A s kým jsem se to před obědem milovala tak, že jsme ty knedlíky rozvařili?!“

„Zkoušeli jsme spolu, jaké to je po ránu?“

„Ano.“

„Potom jsme usnuli?“

„Jo, usnuli jsme.“

„A pak?“

„Hm… Líbal jsi mi prsty u nohy, já tě prosila, abys mi políbil i tu druhou, a potom jsem ti řekla: Líbej mě všude. Já to tak nemyslela, ale ty jo.“

„S Germaine jsme nevařili knedlíky z pytlíku… Pekli jsme nějakou pečeni a připálili jsme ji.“

„Protože jste zkoušeli milování v poledne?“

„Ano, proto.“

„To je hnusný,“ řekla. „Já tu mrchu nenávidím.“

Nic podobného jsem od ní neočekával. „Ale byla jsi to přece ty,“ řekl jsem. „Byla jsi baronesa Germaine de Basailly, stejně jako já byl de Campo… Hermínko, copak jsi sama neříkala, že je to pořád ta samá holka, ať se jmenuje, jak chce?“

„Jasně. Jenže já se ti s ním milovat nechodím.“

Mlčel jsem, protože vlastně měla pravdu.

Hermína se na mě žalostně dívala, žaltář Saint-Croixů pevně sevřený na prsou zkříženýma rukama. Ze smaragdových studánek očí přetekly dvě slzy a koulely se jí po tvářích k ústům.

„Jenže já miluju tebe,“ řekl jsem. „Tamto jsou sny.“

Padla mi s pláčem do náruče. „Jsem blbá,“ opakovala, „tak příšerně blbá… Vždyť ani nemám právo, abych ti poroučela, když jsem sama –“

„Jsem blbej úplně stejně,“ řekl jsem. „Neměl jsem ti o tom vůbec říkat.“

Dole se ozvaly hlasy Karla a Edy.

Vyvinula se mi z náručí a rozběhla se k chatě.

Šel jsem za ní a myslel, že si jde umýt oči; ale šlo jí o něco jiného. Když jsem došel na verandu, vyklonila se z okna a zašeptala: „Jindro… Měl jsi pravdu, byla jsem to já. Moje levá teniska – je pryč!“

„Nikdy jsem nepochyboval, žes to byla ty,“ řekl jsem. „Proto jsem taky žaltář donesl tobě. Mysli si třeba, že je to hold mého prapředka nejkrásnější a nejmocnější čarodějce všech dob.“

„Nejmocnější…?“

„A ne? Copak neovládáš síly Grálu?“

„Pst,“ udělala s prstem na rtech. „O něm ani slovo.“

28. MAROXIS FARENTO HATER

„Tak jak jsme se tu měli?“ zeptal se Eda. „Žádné halucinace, sny, čáry, kouzla a další živelní pohromy?“

„Akorát jedny rozvařené knedlíky,“ řekl jsem.

„Hermínko,“ řekl Eda, „když umíte vypouštět z rukávů růžové hady, proč jste ty knedlíky vařila?“

„Víte přece, že jsem tím hadem potřebovala přesvědčit tuhle pana doktora, ne?“ odsekla. „Proč bych měla vyčarovávat knedlíky?!“

„Abyste přesvědčila Jindru, že umíte vařit,“ na to Eda se smíchem. „Přivezl jsem vám sandály, abyste se nemusela venku pařit v těch teniskách… Taky šortky a nějaký trička.“

„Tak to dík za vaši praktickou mysl.“

„Ježíšmarjá,“ řekl mi Eda, „co to máš s vlasama?“

„To by ti líp vysvětlil doktor Charles,“ řekl jsem. „Je to der Hexenschuss, což sice znamená ústřel bederný, ale taky střelu od čarodějnice.“

„Byla tady?“

„Ne. Setkali jsme se ve snu. Ale vůbec nemám chuť o tom vypravovat. Snad až to všechno skončí.“

„Podívejte, lidičky,“ řekl najednou Karel jakýmsi neveselým hlasem, „staly se všelijaké věci…“

„Celou cestu mlčí jak škeble,“ řekl Eda. „Tahal jsem to z něj, ale že prý až tady.“

„Jaké věci?“ zeptal jsem se.

„Snad abychom si na to sedli,“ řekl.

Posadili jsme se. Hermína se ke mně přivinula a já ji objal kolem ramen. „Tak co je, sakra?“ řekl jsem.

„Já… Mluvil jsem s doktorem Houdkem,“ řekl Karel.

„Kecáte,“ řekla Hermína. „Nemoh jste za ním jít. Zakázala jsem vám to.“

„Já za ním nešel. On mi zavolal.“

„A ty jsi mu to řek, ty srabe?“ řekl Eda.

„Ne. Neřekl jsem mu nic.“

„Tak o co kráčí?“

Karel popotáhl nosem. „No, jak bych vám to nejlíp… On mi volal, protože… On prostě ví, že se znám tadyhle s Jindrou. Už od té doby, kdy jsem s ním konzultoval tu Jindrovu… melancholii. Tenkrát, když…“

„Když jsem čet Seneku?“ skočil jsem mu do řeči, aby nezačal mluvit o mé někdejší ztracené lásce.

„Jo, když jsi čet Seneku,“ kývl. „Taky viděl těch pár kreseb, cos mi tenkrát dal. Nevidíme se často, spíš si občas zavoláme…

Dneska jsme spolu po telefonu mluvili třikrát, pořád mu do toho něco… Celkem snad přes hodinu. On totiž… No, dostaly se mu do rukou nějaké zápisky vašeho bratra, Hermínko.“

„Ale proč to volal vám? Vždyť neví, že mě znáte?“

„Ty zápisky jsou… Já nevím, jak to říct. Čet mi z toho do telefonu jenom pár ukázek. Váš bratr si totiž zapisuje sny. Jednou mu to poradil nějaký doktor jako část terapie. Prostě mu řekl, aby si zapisoval, co se mu zdá, protože si myslel, že tím odhalí nějaké zasuté příčiny jeho nemoci. V těch snech hraje dost důležitou roli Kavalírka, a Houdek si zjistil, kdo tam bydlí. Byl za tebou, ale nenašel tě doma… Proto potom volal mně. Ptal se, jestli nevím, kde tě najít. Slíbil jsem mu, že se po tobě podívám… a přivedu tě k němu.“

„Jaké sny si zapisuje?“ řekl Eda. „Snad ne –“

„Z těch ukázek jsem měl pocit, že jde přesně o ty sny, které se zdály Jindrovi. Opakuje se tam jméno de Campo… Není divu, že si to Houdek dal dohromady.“

„Jiná jména jsou tam taky?“ zeptal jsem se.

„Jo. Udělal si z toho výpis. Jsme tam všichni.“

„Tomu nerozumím,“ řekl jsem. „Zdály se mu stejné sny jako mně?“

Karel pokrčil rameny. „Docela totéž ne. On sám prý v těch snech nevystupuje. Figuruje tam jako autor, který nepíše v ich formě, jestli mi rozumíte. Takový ten autor, který vidí svým hrdinům do hlavy. Píše ve třetí osobě… Je to prý něco jako filmové scénáře. Ale nepíše si to předem, ale ex post. Zvláštní je, že všechny ty sny jsou přesně datovány, některé dokonce i podle hodin.“

„Je v tom pro nás nějaké riziko? Bude o tom Houdek někde vykládat – třeba před vrchní sestrou? To by nám zaručeně neposloužilo.“

„Je to lékařské tajemství,“ řekl Karel. „Nebude o tom nikomu vykládat, pochopitelně. Ale chce s Jindrou mluvit, aby si ujasnil některé věci. On se přece znal s Hermíniným tatínkem… a ví taky o těch problémech s ní, i když se mu Marie Černá nesvěřovala.

Nemají se rádi.“

„Není to bouda?“ řekla Hermína. „Třeba mluvil s policajtama a slíbil jim, že nás najde. Jestli v těch bráchovejch snech je taky ta noc u toho šutru…“

„Obávám se, že je,“ kývl nešťastně Karel.

„Já za ním zajdu,“ řekl jsem. „Hodíš mě tam, Edo?“

„Jindro… nechoď tam,“ řekla Hermína.

„Ale já musím.“

„Nic nemusíš. Zůstaň se mnou.“

„To je ženská logika,“ řekl jsem. „Když tady zůstanu, bude se to stejně muset jednou řešit. Hledá tě policie; stačí, aby tě dali v televizi do pátrací relace, a jak bude trvat dlouho, než tě tu někdo pozná?“

„Ženská logika, jo?“

„Promiň, nechtěl jsem se tě dotknout.“

„Hermínko,“ řekl Eda, „Jindra má pravdu. Pokud je doktor Houdek seriózní, nikdo se o tom nedoví. A my budeme o něco chytřejší.“

„Ale já přece Jindru miluju! Nechci o něj přijít!“

„On vás taky miluje.“

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „Ani já o tebe nechci přijít, Hermíno.

Ale právě proto musím za Houdkem. Ty věci je třeba vysvětlit.

Mám dost záhad, chci být s tebou a mít pokoj od ježibab a klášterních gangsterů.“

„Ty věci se vůbec nemusej vysvětlovat,“ řekla. „Musej se napravit, miláčku.“

„A kdo je napraví? Růžoví hadi?“

Neodpověděla, jen se na mě podívala svými modrozelenými normanskými studánkami.

Uvědomil jsem si, že jsem zapomněl na Grál.

Ale o něm mi zakázala mluvit.

„Já pojedu s tebou,“ řekla. „Nenechám ho, aby ti něco nakecal.

A taky chci vědět, co si vlastně brácha psal.“

„Vždyť se tam třeba setkáš s macechou.“

„Já už se jí nebojím.“

„Houdek říkal, abych mu zavolal,“ řekl Karel. „Dnes večer neslouží, je doma – a tam se nepotkáme s nikým.“

Udělali jsme si a snědli nějaké jídlo. Vypili jsme čaj. Pak jsme si sbalili věci, vynesli je na verandu a Karel zamkl chatu. „Tak sbohem, domečku,“ řekla Hermína a pohladila dveře dlaní. „Byla jsem tady šťastná. Kdoví, jestli ještě někdy budu.“

Jenom já jsem si všiml, že když odtáhla dlaň, seděl na dveřích drobný nažloutlý motýlek a protahoval si křidélka, jako by se tam právě vylíhl.

Pak jsme sešli k vozu a rozjeli se ke Praze.

Když jsme projížděli kolem zastávky, kde jsem dnes dopoledne nastoupil do autobusu, požádal jsem Edu, aby zastavil. „Zajděte si třeba támhle do bistra na kafe nebo na zmrzlinu,“ řekl jsem.

„Chci se s Hermínou někam podívat.“

„Určitě to není nějaká vylomenina?“

„Ne. Nejdéle za půl hodiny jsme zpátky.“

„Kam chceš jít?“ zeptala se mě Hermína.

„Chci se s tebou projít,“ řekl jsem.

Kývla a vzala si svou papírovou tašku.

„To tady přece můžete nechat,“ řekl Eda.

„Nemůžu,“ odpověděla. „Potřebuju to.“

Eda pokrčil rameny a Karel řekl: „Jenom se proboha vraťte. Já už jsem z toho taky zralý na prášky.“

Když jsme jim zmizeli mezi zahrádkami malých rodinných domků, vzala mě Hermína kolem pasu. „Ty jsi a vždycky budeš můj jedinej. Miluju tě a mám strach.“

„Z čeho?“ zeptal jsem se. „Z doktora Houdka?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Z Grálu. Jindro… To je taková moc, jako kdybys byl pánbu sám. A já jsem jenom pitomá holka. Vždyť já vlastně nevím, co si s ní počít.“

„Víš co?“ řekl jsem. „Já všem těm kouzlům najednou přestal věřit. Proto se jdu podívat na místo, kde mi zbělely vlasy. Muselo tam přece něco zůstat…“

„Nevěříš ani Grálu?“

„Nevím. Snad až se přesvědčím.“

„Jen aby potom nebylo pozdě,“ řekla.

Objal jsem ji kolem ramen a šli jsme dál cestou mezi loukami a keři odkvetlých šípků, až jsme došli k lesu.

Místo, kde jsem se probral, jsem našel snadno. Ještě se tam válel kus spáleného obalu žaltáře. Na cestě jsem objevil stopy koňských kopyt a našel jsem i místo, kde jsem spadl ze sedla.

Tráva tam byla v kruhu sežehnutá.

Ale našel jsem ještě něco; byla to Hermínina levá teniska, také mírně ožehnutá žárem blesku.

„Vidíš,“ řekl jsem. „Byla jsi to ty, ne Germaine.“

„Miláčku,“ řekla, „pojď se mnou na chviličku támhle, jo? V lese jsme se ještě nemilovali.“

Když jsme se vrátili, postávali Eda s Karlem nervózně u vozu.

„Hodina a čtvrt,“ hartusil Karel. „Co jste kde dělali? Měli jste si hodinu a čtvrt co povídat?!“

„My jsme si nepovídali, pane doktore,“ řekla Hermína. „My jsme se loučili. Protože člověk nikdy neví.“

„To je chorobný sentiment,“ zabručel Karel.

Eda se usadil za volantem. „Proč chorobný?“ řekl.

Karel neodpověděl.

Nastoupili jsme a pokračovali ke Praze; Hermína se mi položila do klína a celou cestu se na mě dívala, jako by si zapisovala do paměti mou podobu. Byli jsme už na okraji Prahy, když najednou řekla: „A neměl bys přece jenom radši Germaine, rytíři de Campo?“

„Leda že by mluvila jako ty,“ řekl jsem.

Eda měl ve voze telefon a Karel ho cestou použil, takže doktor Houdek nebyl nijak překvapen, když jsme zazvonili u branky jeho vily na Vinohradech. Přišel nám otevřít v obstarožních džínsech, staré košili a slaměném kovbojském klobouku, jak zřejmě právě pracoval na zahradě plné kvetoucích růží. Docela jistě to byl Montfort z mých snů, ale nic o tom nevěděl.

„Vítejte,“ řekl. „Tak vy jste Mistr Dekamp… Rád tě vidím, Hermínko; mám radost, že tak zdravě vypadáš.“

Všiml jsem si, že její ruku přece jen tiskl o něco déle než moji a že mu ji Hermína vzala s mírným násilím.

„Pojďte, prosím, dál,“ zval nás rozmáchlým gestem. „Pokud vám to nevadí, posadíme se támhle pod tu pergolu. Sedí se tam hezky, zvlášť večer… Mám tam zavedené světlo a je tam i zahradní krb. Co budeme pít? Pan kolega? Mistr? Pan architekt? A co ty, Hermínko?“

„Já nemám žízeň,“ řekla.

„Nemyslím na žízeň,“ řekl doktor Houdek.

„Já na nic jinýho nepiju,“ odsekla.

„No prosím… Jak si přeješ.“

Jako kdyby říkal: Když si to budeš přát, umřu. Stejně jako hrabě Louis de Montfort. Jenže k tomu nedostal příležitost. Proč asi? Zmizel mi v klášteře při rozhovoru s představenou, a víc už jsem se s ním nesetkal. Až teď.

Eda s Karlem se dohodli na nějakém značkovém vínu; já řekl, že je mi to jedno. Takže jsme nakonec zasedli pod pergolou s popínavými růžemi, v krbu zaplál oheň a ve sklenicích zajiskřilo nazlátlé rýnské.

„Hermínko… a vy, pánové,“ začal doktor Houdek a nervózními prsty si přitom rovnal na klíně složku linkovaných papírů, „tenhle materiál je z pochopitelných důvodů důvěrný. Ale jelikož je zapotřebí vysvětlit některé vskutku velmi těžko pochopitelné aspekty celého toho… případu, dám vám do něj nahlédnout. Pokud se mi zavážete, že o jeho obsahu pomlčíte.“

„Mě se to osobně týká,“ řekl jsem. „A tady můj přítel architekt Louda je do všeho zasvěcen od začátku.“

Karel řekl, že u něj je to samozřejmé.

„Psal to můj brácha, ne?“ řekla Hermína, když se k ní Houdek obrátil.

„Ale já chtěl říct, že zrovna ty bys to číst neměla.“

„A proč? Proč bych to neměla číst?!“

„Protože jsou tam jisté čistě intimní pasáže –“

„Ty jste neměl číst vy,“ řekla. „Co má bejt? Germaine de Basailly není malý dítě a já taky ne.“

Houdek se na ni chvíli zmateně díval. „Bratr ti o tom snad něco říkal, Hermínko?“ zeptal se.

A Hermína odsekla: „Ne, četla jsem to ve Vlastě.“

„Dobrá, jak si přeješ,“ kývl Houdek. „Nemusíš mi to říkat. Tady to máte… Nechám vás, abyste si to v klidu prostudovali. Dojdu zatím připravit nějaké zákusky… Nechceš mi pomoct, Hermínko?“

„Ne,“ řekla.

Doktor Houdek pokrčil rameny, bolestně se pousmál a odešel kolem velkého skleníku kamsi do šera, které se zvolna snášelo do zahrady.

„Hermíno,“ zašeptal jsem, „on za to přece nemůže, že tě miluje. Snaží se tě neobtěžovat. Víš, co o tobě říkal, když jsem tě ještě neznal a ptal se na tebe? Že jsi jako rozvité poupě, máš hrdé držení těla, labutí šíji, vznosný krok a normansky modrozelené oči… Po Saint-Croixech máš vlasy jako havran, tvůj hlas je lahodný, paže máš jak antická socha… A vyzařuje z tebe cosi, co je hodno královny. Nohou si zřejmě nevšiml kvůli krinolíně.“

„Cože? Copak ty jsi ho znal už dřív?“

„Ne. To je ten hrabě Montfort z mých snů.“

„Ten blbej šmírák?“ řekla znechuceně. „Jenže jestli ti to říkal ve snu, tak to stejně vymyslel můj brácha.“

„Tady máš první stránku,“ řekl Karel a podal mi list papíru.

„Přečti a pošli dál.“

Půlhodinku či o něco déle mezi námi kolovaly drobným písmem popsané listy. Bylo neuvěřitelné, jak moje sny tady znova ožívaly v naprosto přesné podobě včetně dialogů – a pokud jsem byl s to vybavit si, kdy se odehrály, souhlasily i časy poznamenané v záhlaví jednotlivých částí.

Právě jsme dočetli, když se vrátil doktor Houdek se dvěma podnosy. „Jen něco malého k zakousnutí,“ řekl. „Tak co, dočetli jste? Dočetli…? Tak co tomu říkáte?“

Dolil nám všem víno a posadil se.

„Tak tedy,“ řekl Karel, „to, co mi tuhle Dekamp vyprávěl, tady vesměs je.“

„Včetně některých detailů,“ řekl Eda. „Dokonce i ta rvačka na zahradě Kavalírky. Ale o těch chodících nožkách u mě v ateliéru tu není nic.“

„Proč by to tam mělo bejt?“ řekla Hermína. „To byla čistě moje věc a stalo se to tady. Ne tam.“

Doktor Houdek na ni upřel tázavý pohled; čekal jsem, že jí zase vyleze z rukávu růžový had, ale nestalo se nic. Hrabě de Montfort jí zřejmě nestál za námahu.

„Co si o tom myslíte vy, pane Dekampe?“ zeptal se.

„Řekl bych, že všechno, co jsem prožil ve snu, v těch zápiscích je,“ řekl jsem. „To, co tam není, byla nejspíš skutečnost.“

„Nejspíš?“

Musel jsem se zasmát. „Jde o skutečnosti těžko uvěřitelné, pane doktore.“

„Jaké skutečnosti to byly?“ zeptal se Houdek.

Hermína se mě dotkla kolenem. Podíval jsem se na ni a viděl, jak nepatrně zavrtěla hlavou. Kývl jsem, že rozumím. Nebylo tam totiž nic o halucinacích, které vyvolávala Marie Černá, když byla Marií Černou; také nic o růžových hadech.

Protáhla se a řekla, že se projde po zahradě; od ohně v krbu je jí horko a trochu ji z toho začíná bolet hlava. „Dole pod alpinkou je lavička,“ řekl doktor Houdek. „U fontány, Hermínko. Tam je příjemný chládek.“

Kývla, sebrala svou tašku a odloudala se do tmy. Nejradši bych byl odešel s ní. Ohlédla se a zamávala, jako by odcházela někam daleko.

„Jaké skutečnosti to byly?“ opakoval Houdek.

„Nejsem váš pacient,“ řekl jsem. „Navíc se to vesměs týká Hermíny. Vás ani v nejmenším.“

„Dobrá,“ kývl doktor Houdek. „Mluvme tedy o vašich snech.

Prožíval jste je s jakýmisi snovými obrazy svých přátel a dalších osob, které mají své vzory v současné skutečnosti; vždycky jde o osoby, které pisatel zná. Ale žádná z nich – kromě vás – o tom nic neví.“

„Vy taky ne?“ zeptal jsem se ho.

„Ne,“ řekl. „Navzdory tady tomu.“

Konečně smekl svůj farmářský klobouk.

V jeho vlasech se táhl bílý pruh.

„Pochopil jste, že jsem vás znal jako hraběte Montforta?“ zeptal jsem se ho.

„Ano. Ale z toho, co pacient píše, jsem nezažil vůbec nic ani ve snu, natožpak ve skutečnosti. Tohle,“ ukázal na bílý pruh ve svých vlasech, „se mi stalo nejspíš někdy v noci. Zpozoroval jsem to ráno v koupelně, ale nedovedl jsem si to nijak vysvětlit.

Teprve když jsem si přečetl ty zápisky, jsem pochopil… Ale co to říkám; jenom jsem se dověděl cosi o jakési pseudorealitě. Jak vidím, přihodilo se vám něco podobného; o tom ale v zápiscích Jana Vlka žádná zmínka není.“

„Stalo se mi to ve snu, který jsem prožil teprve dnes,“ řekl jsem. „Přitom jsem ale nespal… Hermína mi řekla, že jsem byl celý ten čas s ní.“

„Tak. A proto je třeba provést jistou selekci: co z toho je realita, a co je sen?“

„Pane doktore,“ řekl jsem, „Frantu Malého přece váš pacient neznal. A přece se v mém snu objevil a zemřel jako Le petit Frančois.“

„Ano. Jenže vy jste se s tím člověkem ve skutečnosti o té výpravě domlouval, ne?“

„Jak to víte?“

„Nevím to, ale je to logické. Autor chtěl, abyste viděl baronku de Basailly při té… eh, dejme tomu černé mši. Jenže vás zrovna nemohl posadit na koně, protože jste byl opilý. Proto vám vymyslel kočího – a podobu jste mu dal ve svém snu vy sám podle toho šoféra.“

„Ale on umřel doopravdy. Stejně jako ten zahradník, který v mých snech vystupoval jako sluha.“

„Ano… Oba zemřeli doopravdy,“ kývl doktor Houdek. „Taky nejsme přesní, když říkáme autor vymyslel, nebo autor chtěl. On to nemohl chtít. Zapisoval si to přece až po tom, co se sám ze snu probudil. Není autorem, spíš jakýmsi kronikářem vašich snů, které musely souznít s jeho podvědomím, takže se mu vlastně zdály souběžně s vámi. Což je ovšem z jakéhokoli hlediska nemožné.

A to je mírný termín.“

„Léčili jste ho také s použitím halucinogenů?“ zeptal se Karel.

„Z literatury vím, že při léčení schizofrenie se zkouší ledacos.“

„Léčil ho doktor Šmíd,“ odpověděl Houdek. „Zasahoval jsem do terapie jen okrajově. Je pravda, že zkoušel různé metody, aby uvolnil jeho podvědomí. Tak třeba hypnózu… V důsledku toho jsou možné i ty kratičké vize jako třeba sklad nábytku. Jenže to všechno přece není podstatné.“

„A co je podle vás podstatné?“ řekl jsem.

„Podstatné je,“ řekl a nervózně se zavrtěl, „že o těch jeho složitých halucinacích víte, a tvrdíte, že jste je sám prožil ve snu.

Což je, jak už jsem řekl, zcela nemožné, absurdní, nesmyslné.

Spíš se mi zdá, že chcete svými sny zdůvodnit některé skutečnosti, které nejsou záležitostí psychiatrie, ale policie.“

„Když jste mě přesvědčoval, abych sem pana Dekampa přivedl,“ řekl Karel, „tak jste o žádné policii nemluvil. To je podraz, pane kolego.“

„Já myslím, že vypadneme,“ řekl Eda a vstal. „Už je mi jasné, proč hrabě Montfort zmizel tak brzo ze scény. Protože jeho živý předobraz je posera.“

„Mýlíte se,“ řekl upjatě Houdek. „Jenom se snažím dodržovat zákony a lékařskou etiku.“

To, co se stalo vzápětí, proběhlo jakoby ve dvou plánech. Nejprve vrzla dvířka skleníku a objevila se v nich něčí zavalitá postava. Než jsem vůbec začal přemýšlet o tom, kdo to je a kde se ve skleníku vzal, zaslechl jsem někde za sebou tiché mumlání, které rychle přecházelo ve stále hlasitější slova: „Hater, hater,“ slyšel jsem Hermínin hlas, „maroxis farento hater… gelante cirro… hater…“ Pak jsem poznal majora Skálu, který se ke mně s kamennou tváří blížil od skleníku; ale to už jsem vyskočil a běžel dolů po svažité zahradní pěšince.

„Hermíno,“ vykřikl jsem, „proboha – nedělej to!“

„Hater,“ opakovala. „Maroxis farento hater!“

„Stůjte, Dekampe,“ křikl za mnou major.

Slyšel jsem dupot několika párů nohou, který se rychle vytrácel, jako by mi někdo cpal do uší vatu, ale nezajímalo mě to ani za mák. Přede mnou, na obrubě malé kašny se sochou tritóna, stála Hermína s tváří obrácenou k obloze; v rukou držela žaltář Saint-Croixů.

Zastavil jsem se jako vbitý do země.

Viděl jsem, jak náhle zprůsvitněla; ještě chvíli přede mnou stála jako mlžný přízrak, až zůstalo jen cosi jako zbloudilý měsíční paprsek mezi větvemi stromů…

Pak zmizel i ten.

Uvědomil jsem si, že během té chvíle všechny zvuky jako by odumřely; nebylo slyšet hukot aut a tramvají ze vzdálené Vinohradské třídy, ale ani tiché praskání ohně v krbu a šplíchání vody ve fontáně. Teď se zvuky pomalu vracely, jako když otáčíte knoflíkem zesilovače…

„Pitomé efekty,“ pokřikoval major Skála a mával rukama tam, kde zmizela Hermína. „Slečno Vlková! Tak se sakra neschovávejte, stejně vás najdem!“

Jeho dva nebo tři poskokové, kteří se vynořili bůhví odkud, se jenom bezradně rozhlíželi.

„Co se stalo?“ zeptal se mě tiše Eda.

„Grál,“ řekl jsem. „Vyvolala Grál. To nebyl žádný růžový had.

Zmizela s pomocí Grálu. Viděl jsem to na vlastní oči… Stála na obrubě kašny a rozplynula se.“

„Jenom to neříkej tomu policajtovi,“ řekl Eda.

„Já to slyšel,“ ozval se za námi doktor Houdek.

„Trhněte si nohou, Montforte,“ řekl jsem. „Jste zrádce. Nebo jste zblbnul z tý pecky do hlavy, co jste koupil od vrchní sestry.“

„Dovolte… Už z toho, co říkáte, je zřejmé, že jste zralý pro psychiatrické vyšetření. Být vámi, nebál bych se; žádný soud vás neodsoudí.“

Do toho se zamíchal major Skála: „Nehádejte se, pánové. Mám tu dost lidí, aby ji našli. Vy, pane Dekamp, pojedete se mnou…

Ti dva pánové samozřejmě taky.“

Neměli jsme na vybranou. Pokud jsme mu nechtěli povrdit, že jsme se všichni zbláznili, museli jsme vyhovět. Ten zatracený Houdek de Montfort měl pravdu.

Tam, kam nás odvezli, nám sebrali osobní věci a taky všechno, na čem bychom se mohli oběsit.

Nevěděl jsem, kam odvedli Karla s Edou. Mě zamkli do cely, kde nebylo nic jiného než postel, umývadlo a klozet.

Nejdřív jsem se vzteky neznal.

Pak jsem použil klozet, umyl se v umývadle, zul si boty a natáhl se na postel.

Okénkem ve dveřích na mě nepřetržitě hledělo bedlivé policejní oko.

29. HRANICE POMSTY Snad jsem dokonce usnul; když jsem otevřel oči, byla už venku tma a Germaine ještě stále seděla s lokty na stole a hlavou v dlaních. Ve svém mužském jezdeckém obleku byla mnohem krásnější než kdy jindy, i když já bych byl dal přednost jinému kostýmu.

„Už je noc?“ zeptal jsem se.

„Blíží se jedenáctá,“ řekla.

Vytáhl jsem z kapsy své pozlacené cibule, jednu z posledních památek po otci, a otevřel víčko. „Jak můžete vědět, kolik je hodin, má drahá?“ řekl jsem.

„Od jisté doby,“ řekla, „to prostě vím.“

Žaltář Saint-Croixů ležel před ní na stole.

„Nespala jste?“

„Nepotřebuju spát. A potom – žaltář je příliš cenný, abych ho nestřežila ve dne v noci. Baronka jde po jeho stopě… Pamatujte na její blesky, Henri.“

„Kdyby mě byla mohla zabít, udělala to,“ řekl jsem. „To dokazuje, že její moc není bezmezná… Dokonce ji musí čas od času obnovovat. Víme přece, jak to dělá.“

Dřevěné schody zavrzaly pod těžkými kroky a ozvalo se zaklepání na dveře. „Pánové,“ ozval se hlas krčmáře, „přáli jste si vzbudit, až odbije jedenáctá.“

„Nespíme,“ řekl jsem.

„Budete si ještě něco přát, pánové?“

Vstal jsem z bídného lože a sáhl po klobouku.

„Dej vyvést naše koně,“ řekla Germaine směrem ke dveřím.

„Odjíždíme.“

Když jsme odstrčili petlici a vyšli na schodiště, řekl hospodský:

„Pánové nebyli spokojeni? To by mně bylo velice líto.“

„Dostali jsme, co jsme potřebovali,“ řekla Germaine. „Zde vezmi za své služby.“

„To je mnoho, mladý pane…“

Germaine by byla sotva mávla rukou. Já řekl: „Mnoho? Pak nám přidej na cestu kus uzené šunky, bochník chleba a dvě láhve rýnského.“ Což už se hostinskému nezdálo zdaleka tak výhodné, a s námitkami přestal.

Krátce nato jsme opustili zájezdní hostinec, kde jsme po dlouhé cestě odpočívali a čekali na noc, a jeli jsme úzkou silnicí plnou výmolů k severu, kde se na obzoru proti světlejší obloze rýsovaly homolovité kopce černé jako smola. V temnotě pod nimi, zhruba ve směru, jímž vedla bídná silnice, bylo vidět jediné světlo, chvílemi se ztrácející, když se silnice zatočila tak, že je zakryly větve stromů.

Pak jsme ucítili závan charakteristického pachu, který si nelze s ničím splést; pach lidského osídlení složený z oněch nezaměnitelných ingrediencí, jako jsou saze a popel ohnišť, zkypřená hlína a chlévská mrva.

Před námi ležela ve spánku ves Záhrobí; světlo, které nás vedlo, prosvítalo úzkým oknem kaple, trojhrannou zadní částí vyčnívající z vysoké kamenné zdi kláštera Tichých kapucínů.

„Nerada bych ublížila těm ubohým vesničanům,“ řekla Germaine. „Ach, Henri… Přece jenom je to strašlivé břemeno. Nechtěla jsem být bohem trestajícím.“

„Pomohu vám to břemeno nést,“ řekl jsem. „Svěřil by snad bůh vašim ručkám Svatý Grál, kdyby nechtěl, abyste se stala nástrojem jeho prozřetelnosti?“

„Jsou to slabé ručky,“ vzdychla a vztáhla je ke mně.

Stáhl jsem jí jezdeckou rukavici a políbil její prsty jeden po druhém.

„Ach ne,“ řekla. „Za chvíli bych vás žádala, abyste mě líbal všude, a na to není vhodný čas ani místo. Jsme příliš blízko démonům.“ Rozhlédla se temnotou. „Tam, na to návrší,“ ukázala.

„Odtamtud je jistě dobře vidět na nádvoří kláštera.“

Úzká polní cesta se stranou od nás stáčela k jednomu z oněch homolovitých kopců. Pobídli jsme koně a odbočili tam. Teď jsme se od kláštera zase vzdalovali, ale když jsme snad po čtvrthodině dojeli na malý palouk na vrcholu kopce, ležel pod námi jako na dlani.

„Mám strach,“ řekla Germaine.

Objal jsem ji kolem útlých ramen. „Miluju vás,“ řekl jsem.

„Víte snad líp než já, že bych tohle břímě raději nesl sám. Ale bůh si vybral vás. Jistě vás neopustí ani v této chvíli.“

„Stejně jako já nikdy neopustím vás,“ odpověděla. „Jste celý můj svět, a vyměnila bych za vás –“

„To neříkejte, Germaine.“

„Všechno,“ odpověděla. „Víte, Henri, některé věci se vyměnit nedají… Například láska.“

„Nebo Grál,“ řekl jsem. „Podívejte… Nějaká světla.“

Na nádvoří kláštera pod námi se zakomíhala světla luceren.

Dolehl k nám velitelský hlas a cvakání podkov koní vyváděných ze stájí.

„Už vědí, že jsme blízko,“ řekla Germaine. „Odstupte, Henri.

Nechci, abyste ta slova slyšel.“

Popojel jsem o deset kroků a zastavil koně. Nechtěl jsem od ní být dál. Chtěl jsem být věčně po jejím boku.

Tasil jsem a s kordem v ruce hleděl dolů, kde nejasné stínové postavy otvíraly vrata ve zdi kláštera.

Germaine uchopila žaltář oběma rukama, z nichž si stáhla rukavice. Slyšel jsem její polohlasné zaříkávání a oči mě víc a víc pálily, jak jsem bez mrkání hleděl do mihotavých světel dole.

Potom její hlas zesílil. „Hater, hater,“ volala, „maroxis farento hater… gelante cirro… hater…“

Vtom jako by náhle po střeše klášterní kaple přeběhly namodralé plaménky. „Germaine,“ vykřikl jsem v náhlé hrůze, „pro živého boha – nedělejte to!“

Neslyšela mě, nebo mě nechtěla slyšet.

„Hater,“ vykřikla velitelsky. „Maroxis farento hater!“

Protože jsem v tu chvíli hleděl na ni, nepostřehl jsem, co se vlastně stalo dole. Když jsem se tam ohlédl, viděl jsem jen cosi jako plamenné pole, v němž se rozpadaly budovy konventu. Oblaka jisker se vznesla a z chalup kolem kláštera začali se zděšeným křikem vybíhat vesničané. Potom v jednom místě požářiště cosi syčivě zažhnulo, jako když prudce shoří prachová nálož.

Opodál se to vzápětí opakovalo…

A ještě jednou, dvakrát… A znova, popáté, pošesté…

Pobídl jsem koně a skokem byl po boku Germaine.

„To hoří oni,“ řekla. „Neunikne žádný z nich… Požár pomine, až stráví všechno, co není milé bohu ani lidem. Ve vsi vyhoří jen jediné stavení; v něm se dočká odplaty muž, jenž pro mrtvé kořistil z živých.“

„Germaine,“ řekl jsem, sotva mocen řeči, „pro to, co jsem viděl, nemám slov.“

„Teď už jich není třeba,“ odpověděla.

„Budu se vás bát.“

„I když vás budu prosit, abyste –,“ vztáhla ke mně paži. „Henri, vždyť já vás miluju víc než sebe.“

Políbil jsem ji na zápěstí.

Potom jsme zvolna sjeli do vsi, kde lidé pobíhali jako pomatení; teprve snášeli vědra a háky, když ve vsi jediné zděné stavení s prejzovou střechou a dvěma amorety na sloupech brány vzplálo jako kupa klestí.

„Správce,“ vykřikl někdo. „Je tam pan správce!“

Snad se v některých z nich hnulo svědomí, a byli by zachránili svého bližního, ať byl jaký byl. Ale žár zuřivého požáru je nepustil blíž.

„Ještě že neměl rodinu,“ řekl někdo.

„Byl by ji utýral,“ ozval se kdosi jiný. „Jako nás.“

„Nesuďte… Bůh sám zváží jeho skutky.“

Vtom si nás povšimli, ukláněli se, a kdo měl klobouk, smekl.

„Neštěstí nás potkalo, vznešení pánové,“ řekl jeden z nich.

„Červený kohout…“

„Ty jsi starosta?“ zeptala se Germaine.

„Ano, mladý pane,“ odpověděl muž, znovu se ukláněje. „Jan Divišů k vašim službám.“

„To, co dnes Záhrobí postihlo,“ řekla Germaine, „by bylo skutečným neštěstím, kdyby postihlo vás. Přesto pro případ, že by snad kromě toho, co vám tak jako tak nepatřilo, doznaly újmy vaše sýpky, chlévy… Tady máte. Rozdělte to moudře, Jene Divišů.“ Vytáhla ze sedlové brašny váček a hodila ho starostovi.

„Ach, děkujeme, vzácný pane…“

Ostatní také mumlali své díky.

Germaine jen pokývla hlavou a pobídla koně. Popohnal jsem Aenea, a když oba koně chvíli klusali bok po boku, řekl jsem:

„Ale takhle budete za chvíli stejně chudá jako já, Germaine.“

„Vadilo by vám to, Henri?“ řekla.

„Ne. O svoje největší bohatství stejně nepřijdete.“

„Co máte na mysli?“

„Vaši krásu, vaši duši, pohled vašich očí…“

„Jděte, Henri… Jiného si u sebe cením mnohem víc.“

„Cestou k lusthauzu doktora Charlese, kdy jste, omámená dryáky, spočívala v mé náruči, o vás Edouard řekl, že dokážete všechno, co dokázat chcete, a mezi tím, co chcete, a co musíte, nečiníte rozdíl.“

„Je to tak, Henri,“ řekla. „A teď ho ani nemusím činit, neboť to, co chci udělat, také musím udělat. Ještě není konec infernu dnešní noci; nebyly to poslední plameny, které vzplály.“

Chtěl jsem jí říct, že by si s tou strašlivou mocí neměla zahrávat; ale vjeli jsme právě do stínu tak hlubokého, že mi v něm zmizela i s koněm.

Popohnal jsem Aenea; vtom přímo proti mně zaplálo podivné nažloutlé světlo a já spatřil bíle natřenou špinavou zeď těsně před svýma očima. „Vstávejte,“ řekl nějaký dost nevlídný hlas. „K výslechu.“

Bylo něco k půlnoci. Vstal jsem a šel za mužem, který mě probudil; dovedl mě do kanceláře majora Skály.

„Doktor Malina,“ řekl mi major, „mě informoval o jedné další záležitosti. Proto jsem vás dal vzbudit.“

„Mně je to jedno,“ řekl jsem.

Nebylo mi to jedno. Měl jsem vztek, že mě připravili o společnost Germaine.

„Vy nechcete spolupracovat, to je to,“ vzdychl Skála.

Měl na stole dva špinavé hrnky od kávy a vrchovatý popelník.

Připadal mi unavený a ustaraný, pod očima měl našedlé váčky… a já nechtěl spolupracovat.

Pravděpodobně už mě měl dost.

„Copak vám zase nakukal ten zubař?“ projevil jsem zájem, protože mi ho nějak přišlo líto.

„Nenakukal mi to,“ řekl major. „Podřekl se a pak už nám to řekl celé. Jde o únos Hermíny Vlkové z Kavalírky a vaše následné přepadení kláštera v Záhrobí.“

„Když vám to řekl celé, tak co ode mě ještě chcete?“

„Chci, abyste tam se mnou jel.“

„Teď?“

„Jo, teď. Samozřejmě tam nepojedeme sami. Už jsem uvědomil tamější policii. V každém případě to z jejich strany – myslím ze strany těch mnichů v klášteře – únos je. Předpokládám, že ji unesli z vašeho domu tu noc, co… Nevím, proč jste mi to neřekl a nechal mě pátrat po bandě feťáků. Takhle je to ještě horší, ale aspoň můžeme jít najisto. Kdybyste mi to býval řekl hned, nemusela tam strávit dva dni.“

„Nenašli byste ji.“

„Protože se nám nezdálo o almarách? Nebuďte dětina, pane Dekamp.“

„Proč mě tam berete s sebou?“

„Pro všechny případy. My ji totiž na zahradě doktora Houdka nezadrželi, víte? Opustila vaši společnost krátce před tím, než došlo k tomu… Pan Louda tomu říká teleportace. No, pro mě je to divadýlko jako s tou zpěvačkou v Tajemství hradu v Karpatech. Je docela možné, že únos zopakovali, protože nepočítají s policejním zákrokem. Považují to za jakousi vnitřní záležitost mezi sebou… a vámi. Nebo jí. Nevím, protože mlčíte, nebo mě krmíte všelijakými bludy. Nemám nic než dohady a nějaké hloupé žvásty, kterým nepřikládám důležitost… Grály a jiné pitomosti. Budou v tom nejspíš zase drogy. A v tom klášteře může být kdovíco.“

Na stole zazvonil telefon. Zvedl sluchátko, něco řekl, kývl a sluchátko položil. „Tak jdem, pane Dekamp,“ řekl. „Tuhle máte ty svoje drobnosti z kapes…“

„A doktor Malina s Loudou?“

„Zatím jsem je poslal domů.“

Nacpal jsem si do kapes těch pár hloupostí a šel za ním někam na dvůr. Jelo se ve dvou autech a vzadu se za nás připojil ještě nějaký větší zavřený vůz.

Major si mě posadil vedle sebe na zadní sedadlo.

„Rád bych si s váma cestou popovídal,“ řekl.

„Když vás to baví.“

„Baví…? Je to moje práce.“

„Nezávidím vám ji.“

„O nějakou útěchu se vás neprosím,“ řekl. „Zajímalo by mě, jak jste mohl znát Vlkovy sny.“

„Protože se mi zdály.“

„Taková možnost neexistuje, aby se zdály ty samé sny dvěma lidem. To by byl fenomén.“

„Fenomény existujou.“

„To mi neříkejte. Vy jste za ním chodil a on vám je vypravoval, ne?“

„Chtěl jsem za ním chodit, ale nedostal jsem se k tomu. V nemocnici vám můžou potvrdit, že jsem za ním nebyl ani jednou.“

„Mohl jste se s ním scházet v zahradě. Není problém tam vlézt plotem v zadní části.“

„Ale neudělal jsem to.“

„Proberme si ještě jednou ten příběh u menhiru.“

„Co je na něm k probírání?“

„No dovolte? Nejste přece taková naivka. Domluvil jste se s Františkem Malým, že spolu půjdete za Marií Černou, jo nebo ne?“

„Nedomluvil. On za ní chtěl jít. Já šel spát, když se nevracel s tou druhou flaškou.“

„Ale proč za ní chtěl jít? Vždyť ji neznal?“

„Copak já vím?“

„Samozřejmě že víte.“

„Vždyť jste to čet v tom snáři. Rozbila mu povoz.“

„Jo. A pak se miliskovala s menhirem a Malýho z toho trefil šlak. Jenže to bylo ve snu, a vy jste ho tam našel ve skutečnosti.“

„Co vám k tomu můžu říct? Bylo to tak.“

„Ale proč jste tam šel?“

„Protože se mi to zdálo.“

„Taky se vám zdálo, že vám zabili sluhu. Ve skutečnosti to sice byl zvědavý zahrádkář odvedle, ale František Malý taky nebyl francouzský kočí. Unesli vám tu vaši markýzu, nebo co byla… A jak to teď vypadá, taky se to stalo doopravdy. Sakra, chlape…

Můžete se mi divit, že tomu chci přijít na kloub?“

„Víte, pane majore,“ řekl jsem, „nedivím se vám. Dokonce je mi to sympatické. Jenže tomu na kloub nikdy nepřijdete.“

Podíval se po mně zhnuseně, pootevřel okénko a zapálil si cigaretu. „Jestli něco doopravdy nenávidím,“ zabručel, „tak kšeft s drogama. A v tomhle případu to tím svinstvem smrdí na sto honů.“

Neřekl jsem nic. Taky měl právo na svou fixní ideu.

Ve tmě jsem si nebyl moc jistý, kde právě jsme, první cestu do Záhrobí jsem prospal; ale když nás zastavilo kroužící červené světélko, došlo mi, že jsme na místě.

Byla to hlídka místní policie.

Major Skála vystoupil, poodešel s policistou a krátce se o něčem domlouvali; potom se vrátil do vozu a řekl řidiči: „Jeďte za nima. Sakra práce.“

Místní policista nastoupil do vozu, stojícího opodál, a pokračovali jsme v cestě kolem ztichlé hospody Capuccino, kde matně svítilo jediné okno; projeli jsme mezi zahradami a ocitli se na příjezdové komunikaci obnoveného kláštera. Znova nás zastavilo kroužící světlo a jakési skomírající řeřavění.

Posádky tří pražských vozů vystoupily.

„Vy zůstaňte, kde jste,“ řekl mi major Skála.

Seděl jsem ve voze a sledoval tři nebo snad čtyři hasičská auta, díval se na kaluže rozlité vody a slyšel přitom hlas kohosi, jak majorovi oznamuje: „Nejspíš se na to budete moct mrknout až ráno, pane majore. Vypadá to na spoustu hořlavin… Hořely i zdi, dokonce i ty zříceniny vzadu. Něco takovýho jsem teda v životě neviděl – a dělám to třicet let. Slyšel jsem o tom, to jo… Když Američani tenkrát v pětačtyřicátým bombardovali Drážďany, tak tam prej hořel i beton. Cože? Ne, nikdo. Bohužel… Asi tam zůstali všichni. Vypadá to, že i pan správce Dietrich.“

„Pane majore,“ zařval jsem a dral se z auta.

Vzpomněl jsem si totiž na Germainina slova z mého posledního snu: Ještě není konec infernu dnešní noci; nebyly to poslední plameny, které vzplály.

„No tak,“ na to šofér a popadl mě za rukáv. „Přestaňte blbnout.

Major má jiný starosti a za chvíli vás tak jako tak pošle domů. Co byste tady dělal? A já budu jenom rád, už sloužím druhej den a mám toho na mou duši plný zuby.“

Uvědomil jsem si, že mi major stejně neuvěří. Nemělo smysl, abych se o něco pokoušel. A o co jsem se vlastně chtěl pokoušet?

Zastavit Germaine? Jak?

V mém současném světě už byla víc než sto padesát let mrtvá…

Major Skála přišel po chvíli sám; mezitím jsem si stačil všimnout i zevlujících občanů a dvou vraků ohořelých automobilů.

Chudák pan správce, zaslechl jsem. Takový slušný Němec to byl… Třeba tam nebyl, řekl někdo. A kdosi další: A kdepak by byl? Bez auta nešel ani do hospody a auto je tady…

„Pošlu vás zpátky do Prahy,“ řekl major Skála, který se vynořil ze shluku přecházejících i přebíhajících stínů. „Nemám čas na nějaké blbosti. Vypadá to, že barák vyhořel do základů a je v něm dobrých deset mrtvol. Máte mi k tomu co říct?“

„Ne,“ řekl jsem. „Leda to, že jsem to nezapálil.“

„Jasně, máte alibi. A i kdybyste ho neměl… Tohle nezapálil jenom tak nějaký amatér nebo pyroman. Proto vás taky nemůžu dál držet ve vazbě. Takže vyšetřování na svobodě, jasný? Nevzdalujte se, buďte laskavě doma. Teď na vás nemám čas. Hlašte se u mě zítra, asi kolem druhé.“ Obrátil se k řidiči: „Hoďte pana Dekampa domů, předejte vůz a zůstaňte v Praze, kdyby něco.“

Poděkoval jsem mu.

„Za co?“ řekl. „To je normální postup. Jen si nemyslete, že jste z toho venku.“

Řidič nastartoval.

Když jsme se blížili ke Praze, zeptal se: „Tak kam?“

„Na Kavalírku,“ řekl jsem.

30. KONEC BAFOMETA Když jsem došel ke svým dveřím, našel jsem tam Hermínu. Seděla na schodech jako poprvé a měla na sobě přiléhavé tričko, džínsovou minisukni a na nohou krásné sandálky naboso. Opírala se lokty o kolena a na klíně držela svou papírovou tašku z obchodního domu.

„Já musela zmizet… Nezlobíš se na mě?“

„Proč?“ řekl jsem a zvedl ji za lokty.

„Že jsem tě v tom nechala, když poldíci…“

„Jsem rád, že tě nedostali.“

„A taky už nedostanou,“ řekla. „Trápili tě moc?“

„Netrápili. Nechali mě spát.“

„Co se ti zdálo?“ vyhrkla. „O mně nebo o ní?“

„Zdálo se mi, jak Germaine zapálila klášter v Záhrobí. Jenže – on vyhořel i ten dnešní.“

„Ten jsem zapálila já,“ řekla nevesele.

„Pojď dovnitř,“ řekl jsem. „Copak ti v tomhle není zima? Celá se třeseš…“

„Ne… Není mi zima. Třesu se, protože jsem dočista pitomý stvoření a přitom mám v rukou tu hroznou věc. Jindro… Chtěla jsem, aby to shořelo. A shořelo to. Ještě auťáky, myslela jsem si.

Shořely taky. Viděla jsem nějaký lidi, jak tam pobíhali, křičeli a přitom hořeli. Pak upadli… Už nekřičeli. Střecha se propadla, z oken teklo sklo… Jako ve válečným filmu. Bože, Jindro – já přece nejsem žádnej pyroman ani sadista; já jen myslela na to, jak mě hodili nahou na ten stůl, čuměli na mě jako na nějaký jateční zvíře a bavili se o tom, jak si mě uvařej v polívkovým kotli… To nebyli lidi, Jindro!“

Vzal jsem ji kolem ramen a vedl nahoru.

„Hned postavím na čaj,“ řekl jsem. „Nemysli na to, Hermínko.

Vždyť víš, že tě miluju.“

„Já vím. Já se jenom děsím toho, co jsem udělala.“

Rozsvítil jsem svíčku a Hermína se s taškou v náručí stočila do klubíčka na posteli. Když jsem před ni postavil konvici s čajem, řekla: „Ale bylo to snad správný, ne? Byli to zločinci. Kdyby oni měli v rukou to, co já… Bylo by to horší než všechny koncentráky, plynový komory a atomovka.“

„Jak jsi to všechno stačila za těch pár hodin…? Dostat se tam, udělat to a zase se vrátit?“

Neodpověděla, jen dvěma prsty poklepala na tašku. „Jak myslíš, že jsem zmizela od Houdka?“ řekla.

„Mohlo mě to napadnout,“ řekl jsem. „Teleportace.“

„Cože? Co to má bejt?“

„Eda by ti to vysvětlil, o takových věcech toho ví hromadu.

Prostě přenášení… na dálku.“

„Aha… No, asi jo. Chtěla jsem tam bejt a najednou ti jsem stála místo na tý Houdkový fontáně na takovým kopci nad klášterem…

To ostatní už jsem ti říkala. Ani nevím, jak to skončilo, udělalo se mi z toho zle a chtěla jsem pryč. Od tý doby na tebe čekám a z dlouhý chvíle si doplňuju garderóbu. Líběj se ti ty sandály?“ Zahýbala prsty u nohou.

„Co kdyby mě bývali nepustili?“ řekl jsem.

„Já nevím… On některý věci nedělá, jako kdyby věděl líp než já, co je správný a co ne. Například nechce rozbourat kriminál nebo přepadnout policajty.“

„Ty jsi zkoušela –“

„Nechtěla jsem tě tam nechat. Bylo mi tu bez tebe šíleně smutno. Jenže jsem stejně nevěděla, kde jsi.“

Všimla si, že se dívám na její sandálky, a natáhla ke mně nohu, jako když tu byla poprvé. Políbil jsem ji na nárt. „Ještě druhou,“ řekla. „A pak už dost. Teď na to není čas. Ale potom…“

„Kdy potom?“

„Až rozflákám Bafometa.“

„Hermínko,“ řekl jsem, „k čemu? Já tomu přece stejně nikdy nevěřil. Vždyť je to obyčejný vypreparovaný čedičový suk. Jenom náhodou vypadá jako –“

„Náhodou, jo? A proč teda… Ty si myslíš, že jsem ti lhala, když jsem –“

„Třeba to byla taková ta milosrdná lež.“

„Jak to myslíš?“

„No… Když jsi chodila mezi ty feťáky…“

„Jindro, tos neměl říkat.“

„Nechápeš, jak to myslím? Řekla jsi mi, že jsem tvůj první chlap. Tamto pro tebe nebylo… to. Stalo se to, když jsi vlastně nevěděla, co děláš.“

Dívala se na mě a oči se jí zaleskly.

„Já ti to nemám za zlý, Hermínko,“ řekl jsem.

Měla ruce pevně sevřené na své pomačkané papírové tašce.

Zdálo se mi, že se její rty pohybují.

„Hermíno,“ křikl jsem na ni a popadl ji za paže nad lokty.

„Sakra, nech toho!“

Zaslechl jsem její poslední slova: „Cirro hater…“

Jako by mě na zlomek vteřiny obklopilo velké nic.

Ucítil jsem vedro a hned zase mráz, a pak cosi jako zhoupnutí na horské dráze. Žaludek mi vyskočil až do krku. „Jéžiš, to nesmíš,“ zaslechl jsem Hermínu, „takhle to nejde, nemám to vyzkoušený. Musel bys asi taky mít obě ruce na žaltáři, nebo bych snad musela chtít, abys letěl se mnou… Není ti nic? Málem jsme spadli.“

„Prosím tě, Hermínko… Já to tak nemyslel.“

„Já ti to nevyčítám,“ řekla. „Proč bys měl věřit, že mi to udělal on? Nikdo by tomu nevěřil. Jenže je to pravda a já ho za to roztřískám napadrť. Udělám z něj štěrk…, potom prach…, a nakonec zničím i ten. Abys viděl, že jedinej v celým mým světě jsi ty.“

Stáli jsme na okraji ulice Pod skalami…

Chtěl jsem jí vysvětlit, jaká je to nehorázná pitomost, ale nevysvětlil jsem jí nic. Byl jsem vyvedený z míry teleportací, kterou jsem prožil na vlastní kůži. A potom – neměla snad právo zbavit se svých nočních můr? Každý prostředek k tomu byl dobrý, i když ke zničení Bafometa by možná postačila i pětikilová palice.

Nešli jsme nahoru pěšinkou, kterou jsem už znal.

Vedla mě jinudy; připomnělo mi to hradní cestu, po které jsme před dvěma sty lety s Frančoisem vystoupili ke zřícené věži.

Protože jsme neměli světlo, chvíli jsme trochu bezradně bloudili v hustých houštinách vzrostlého černého bezu, až jsme se nakonec zastavili před lánem kopřiv.

„Mohli jsme jít z druhé strany,“ řekl jsem. „Odtamtud sem vede pěšinka.“

„Já tamtudy nechtěla. Touhle cestou jsem lezla nahoru, když jsem byla malá. Tenkrát to tu nebylo takhle zarostlý… Nebo jsme z tý cesty sešli.“

„Možná támhle vpravo. Pojď za mnou, trošku ty kopřivy ušlapu.“

Chvíli nato jsem zakopl o hromadu kamení. „Teď už asi jdeme správně,“ řekl jsem. „Tohle vypadá na zbytky té věže, co tu stávala… A tady –“

Poznal jsem místo, kde zemřel Franta Malý.

„Tady jsi ho našel?“

„Jo, tady.“

„Víš, jedno neumí,“ řekla. „Křísit mrtvý.“

„Zkoušelas to?“

„Snad si nemyslíš, že jsem celou tu dobu, co jsem na tebe čekala, krejčovala a ševcovala?“

„Teď by se ti spíš než ta sexy sukýnka šikly Edovy tepláky,“ řekl jsem. „Určitě jsi celá popálená od kopřiv. Chudinky nožičky.“

„Kdybys mě nechal, přistála jsem rovnou u něj.“

„Měli jsme radši zůstat u toho čaje.“

Už se na mě nedívala, ani mě neposlouchala.

Před námi, na pozadí vzdálených městských světel, se rýsoval zlověstný černý obrys menhiru.

„Ty hnusáku…,“ zašeptala, „ty jeden starej oplzlej kamennej hnusáku…“

Najednou jsem zaslechl kroky, stejně jako už jednou ve snu.

Někdo přicházel z opačné strany…

Stiskl jsem Hermíně loket. „Počkej,“ zašeptal jsem.

Neodpověděla; objal jsem ji zezadu a cítil, jak se jí třesou ramena. Stáli jsme v hlubokém stínu keřů a poslouchali, jak se kdosi blíží. Napadlo mě, že by to mohl být někdo z lidí majora Skály; ale Hermína dobře věděla, kdo přichází.

V té chvíli se mezi mraky objevil měsíční úplněk.

Vedle menhiru se zastavila Marie Černá.

Neměla na sobě široký plášť s kápí jako její snový obraz; byla střízlivě oblečená jako ženská, která si kvůli kondici vyběhla do kousku městské přírody.

Chvíli stála opřená jednou rukou o menhir, jako by se vydýchávala po výstupu nahoru. Potom kámen popleskala, jako se popleskávají koně. Zdálo se mi, že se rozhlíží. Pak se začala svlékat. Zvolna a metodicky složila svetr a položila ho do trávy.

Rozepnula zipy na nohavicích kalhot…

Když už na sobě neměla nic kromě úzkého pásu (nejspíš to byl měděný had), došla k menhiru a objala ho, stejně jako to udělala baronka. Rukama i nohama.

Zaklonila hlavu.

„Poznáváš mě?“ zavolala k horní části kamene, která mi kdysi připomněla báň pravoslavného kostela. „Jsem to já, Bafomete!

Rozumíš mi? Víš, co od tebe chci, Bafomete?“ Začala se kroutit v bocích a z jejích úst se řinula litanie tak obscénní, že nenalézám slova, kterými by se dala opsat.

Neznámo odkud přiletělo hejno netopýrů; hned nato se ozval zlověstný křik sýčka…

A pak jsem zaslechl Hermínu: „Hater, hater,“ šeptala, „maroxis farento hater… gelante cirro… hater…“

Její nevlastní matka ji neslyšela.

„Hater,“ zesílila hlas Hermína. „Gelante cirro…“

„Tak dělej, Bafomete!“ zaječela Marie Černá a několikrát prudce nalehla klínem na kámen. „Co je s tebou, ty zatracený –?!“

„Maroxis farento hater!“ odpověděla Hermína.

Viděl jsem, jak se její macecha pustila nohama menhiru, postavila se a prudce se ohlédla směrem k nám.

„Ty čubko!“ vykřikla. „Pojď sem!“

Hermína zaúpěla. Její ramena se znova zachvěla jako v záchvatu zimnice. Přitiskl jsem ji k sobě ještě víc.

„Táhni do pekel!“ vykřikla na svou nevlastní matku. „Táhni do pekel i s ním a se vším, co k vám patří! Poroučím to ve jménu Grálu! Maroxis farento hater! Gelante cirro hater!“

Výbuch rudého plamene mě oslepil.

Když mě přešly mžitky, menhir byl pryč…

Zůstal po něm jenom mělký kráter, na jehož okrajích doutnala tráva. Zmizela i Marie Černá. A kdesi v hlubině pod námi, v ulici Pod skalami, vyvřel k noční obloze krvavě rudý plápol s ohňostrojem jisker, který mi vzápětí zmizel z očí ve větrném temnu.

Hermína seděla na mé posteli, hleděla na mě trochu provinile a pevně svírala svou papírovou tašku.

Vypili jsme spolu čaj a pak jsme se milovali.

Když jsem se ráno vydal na nákup, sebrali mě.

31. AŽ TAM DOJDU…

„Říkal jste, abych přišel ve dvě,“ řekl jsem majorovi, když mě k němu přivedli.

„Jo, to jsem říkal. Jenže nastaly všelijaké další okolnosti, kvůli kterým si vás přece jenom nechám tady.“

Zeptal jsem se, jaké okolnosti.

„V noci hořelo,“ řekl.

„Vždyť jsem tam byl s vámi,“ řekl jsem.

„Nehořelo jenom v Záhrobí. Nevíte náhodou, kde asi ještě mohlo hořet?“

Řekl jsem, že samozřejmě nemám ponětí a že nechápu, proč si mě pořád spojuje s nějakými případy, které se mnou nemají nic společného.

„Vyhořel dům paní Černé,“ na to major. „Stejně jako ten klášter. Oba požáry byly docela jistě založené a žhář – nebo spíš žháři – použili neznámou hořlavinu na bázi plazmy, ve které se některé zdi doslova roztekly. Ještě štěstí, že ten druhý požár nepřeskočil na vedlejší domy, to by toho z celé ulice moc nezbylo. Zatím nevíme, jestli byla majitelka doma, a je možné, že se to ani nedovíme. Z těch lidí v Záhrobí jsme taky nenašli skoro nic. Ani spočítat se z toho nedají.“

„To je opravdu hrozné,“ řekl jsem, „ale co s tím mám společného já, pane majore?“

„Přinejmenším nemáte alibi.“

„Prosím vás… Spal jsem.“

„Neříkejte. Neměl jste snad… nějaké sny?“

„Ne. V poslední době spím jako dřevo.“

„A lžete, jako když tiskne.“

Pokrčil jsem rameny.

„Taky se trošku odstřelovalo,“ pokračoval. „Jestlipak víte, co asi?“

„Odstřelovalo…? Nechápu.“

„Ten váš slavný menhir je fuč.“

„Menhir… Fuč? Proč by menhir –“

„Já nevím, proč zrovna menhir. Vypadá to, že pod něj dali nálož a odstřelili ho. Zbyl tam kráter, trošku ožehnutá tráva kolem…

Jinak nic. Ani úlomky. Zvláštní je, že nikdo neslyšel detonaci, a musela to být pořádná rána. Jako by tam v okolí všichni spali… no, jak dřeva, jak jste se ráčil vyjádřit o sobě. S tím ovšem nic nenaděláme; kámen někdo prostě vydynamitoval ze světa. Proč?

Čert ví. Zato dokonale. Takže se nedivte, pane Dekamp, že mi nedá spát nějaká banda, která má zásobu výbušnin a dokáže udělat takový ohníček, že v něm taje beton a lidi se prostě a jednoduše vypařují. Tady už nejde jen o nějaké drogy… To smrdí mezinárodním terorismem nejhoršího kalibru a taky na vysoké technické úrovni… A my chceme znát účel těch akcí, dřív než přijdou další a třeba ještě mnohem horší.“

Pokrčil jsem rameny ještě jednou.

„Vy o tom musíte něco vědět. Právě tak jako o tom ví svoje i Vlková. Jenže tu zatím nemáme.“

„Nevíme o tom vůbec nic,“ řekl jsem. „Opravdu si myslíte, že jsme teroristi? To byste musel být větší blázen, než jsem já, pane majore.“

„Zkuste o tom ještě přemýšlet,“ řekl. „Já teď nemám čas ani chuť se s vámi zdržovat. Jste zadržený pro podezření ze spojení s neznámou teroristickou organizací. Nic víc, ale taky nic míň.

Měli jsme vás sebrat, hned jak jste objevil u menhiru mrtvolu Františka Malého. Moc jsem věřil vašemu naivnímu ksichtu.“

„Tenkrát jste taky byl zdvořilejší,“ řekl jsem.

Jen něco zabručel a dal mě odvést do cely.

Ale dlouho jsem si tam nepobyl. Za necelou hodinu si pro mě přišli znova, nasadili mi pouta a bez jediného slova vysvětlení mě naložili do auta, kde už seděl major Skála.

„Co to má znamenat?“ zeptal jsem se ho.

„Ty náramky?“ řekl. „To znamená, že se o vás zajímají na protiteroristickém. Nemůžu si dovolit riziko, že mi utečete. Nebyl byste první.“

„Kam jedeme?“

„Však uvidíte,“ řekl.

Nejdřív se mi zdálo, že mě vezou na Kavalírku, a napadlo mě, že tam v posteli objevili Hermínu. Kdyby jí tak sebrali žaltář, který měla pod hlavou…

Ale nejeli jsme tam. Jeli jsme do sanatoria.

„Chcete mě zavřít do blázince?“

„Zatím ne,“ řekl major Skála. „Jan Vlk se po vás shání. Volal doktor Houdek. Chci být u toho.“

A tak jsem se znova setkal nejen s hrabětem de Montfort, ale i s Jeanem-Loupem, jehož návštěvou v mém domě začala ta podivná historie. Ležel v pokoji, do něhož zamřížovaným oknem svítilo dopolední slunce, a byl u něj jeho ošetřující lékař. Sestra, která nám otevřela, zašeptala ve dveřích primáři pár slov.

„Velice opatrně, pánové,“ řekl doktor Houdek stejně tiše.

„Neměl by se příliš rozrušit. Žádné hlasité projevy, žádné absurdní otázky. Nechte ho mluvit. Odpovídejte, jenom pokud to bude nutné. Krátce. Berte v úvahu, že je pod vlivem léků… To je doktor Šmíd; pan Vlk byl od začátku jeho případ.“

Vešli jsme; doktor Šmíd, trochu obézní padesátník, mi chtěl potřást rukou a udiveně pohlédl na moje pouta. „Já nevím,“ řekl, „tohle by snad –“

„Bohužel,“ řekl major, „mám svoje rozkazy. To… tak musí zůstat.“

Sestra mi přistrčila židli a soustrastně se na mě přitom pousmála. Primář s majorem zůstali stát u dveří.

Tvář Jana Vlka (teprve teď jsem si všiml jeho podoby s Hermínou), pobledlá a jakoby průsvitná, se stáhla poznáním. Usmál se a zašeptal: „Tak vás ke mně přece jen přivedli, mon chevalier de Campo…“

Protože ke mně mátožně natáhl ruku, stiskl jsem mu ji. „Chtěl jste se mnou mluvit?“ zeptal jsem se.

„Přál jsem si to,“ řekl, „a jsem rád, že mi to umožnili. Musím vám poděkovat za všechno, co jste udělal pro Germaine. Vím o tom… Nikdo kromě vás by to byl nedokázal. Někteří…,“ ohlédl se ke dveřím, „zklamali. Ale teď už je všechno v pořádku. Jenom se nedivte, když…“ Najednou ho postihl záchvat kašle a ošetřovatelka ho napůl posadila, když mu vsunula pod záda další polštář. „Držte se pevně mé ruky,“ zašeptal. „Je to důležité.“

Vyhověl jsem mu; jeho ruka byla rozpálená horečkou a pevně mě sevřela. „Tak je to dobře…“ Musel jsem se k němu naklonit blíž, abych ho slyšel. „Býval jste na tom často… jako já,“ šeptal.

„Mort de sommeil et de fatique… N’y pensez pas! Eh… Nemyslete na to. Teď přišla chvíle, kdy vám to můžu oplatit.“

„To není třeba, Jeane-Loupe,“ řekl jsem.

„Jak to, že není?“ řekl s námahou. „Obvinili vás… Taky ji. Přivedli vás sem v poutech jako zločince… Ona… se zachrání. Má žaltář Saint-Croixů. Ale vy… Všechno by dali za vinu vám. Nechci, abyste šel do vězení… po tom všem. Pochopíte brzy. Zapomenete… Ale pak si zase vzpomenete… Merci bien et bonne nuit, mon chevalier. Musíte jít… se mnou, jiná cesta pro vás není. A ona – ona tam na vás čeká.“

„Kde čeká? Kam chcete jít, Jeane-Loupe?“

Ještě jednou se namáhavě usmál. „Jdu tam, kam jdu,“ zašeptal.

„Až tam dojdu, nebudu tam…“

Potom už neřekl nic; jenom jeho ruka tiskla moji, až jeho oči náhle znehybněly, ústa se pootevřela a sevření ruky povolilo.

„Doktore,“ řekl jsem. „On asi –“

Doktor Charles přiložil ke rtům Jeana-Loupa zrcátko. Všichni jsme mlčky čekali. Po chvíli se na zrcátko podíval, smekl svůj biret a řekl: „Bůh vás potěš… Baron de Basailly právě zemřel.“

Pak vztáhl ruku, aby zesnulému zatlačil oči.

Milosrdná sestra Beatrix otevřela okno dokořán; pak poklekla u lůžka, sepjala ruce a šeptem se začala modlit za jeho duši.

„Ubohý bratr,“ vzlykla Germaine. „Ubohý Jean-Loup. Teď už mám jenom vás, Henri.“

Hrabě Louis de Montfort, který to u dveří zcela jistě zaslechl, se beze slova vzdálil i se svým společníkem, nějakým bezvýznamným radou rakouské císařské policie, která se ještě stále nepřestala zajímat o požár Nového Pirkštejna.

Objal jsem Germaine kolem ramen. „Konečně jsem pochopil jeho slova,“ řekl jsem jí. „Došel tam, kam tak dlouho šel… A není tu.“

32. UNE NOUVELLE GERMAINE

Zavedl jsem Germaine do salonu, kterému jsem říkal knihovna, i když tu kromě několika nepořádně uložených svazků nebyly žádné knihy. Ale bylo tu pár slušných kousků nábytku v onom těžkopádném rakouském stylu napodobujícím Ludvíka XV., a na poněkud vyrudlých tapetách visely čtyři obrazy s koupajícími se nymfami, které mohly pocházet od Bouchera (leč nepocházely).

„Předpokládám, drahá,“ řekl jsem, „že náš sňatek by vzhledem k té smutné události byl předčasný.“

„Připadá mi to jako trest,“ zašeptala Germaine. „Za to, že jsem zneužila Grál k pomstě.“

Neměl jsem k tomu co říct. Sám jsem viděl zkázu Bafometa, který s sebou strhl do pekel i Marii de Noiret, a také oba obrovské požáry, jak kláštera Tichých kapucínů v Záhrobí (jak příznačné jméno ta ves měla!), tak Nového Pirkštejna, po němž baronesa Germaine de Basailly oficiálně přijala moje pohostinství.

Aby nebydlela v domě svobodného muže sama, přestěhovali jsme do zámečku i jejího nemocného bratra, ale pohříchu jenom proto, aby mezi námi zemřel. Doktor Charles se marně pokoušel o jeho záchranu. „Je to nemoc, proti které neznám lék,“ řekl mi krátce před baronovou smrtí. „Musel bych znát, co ji vyvolalo; a to se mi zjistit nepodařilo. Nebýt to v tomhle osvíceném věku, snad bych i věřil, že to byla zlá kletba… To, čemu se říkávalo uřknutí.“

Nebyl daleko od pravdy; neboť měl-li hrabě Montfort pruh bílých vlasů a já dva, měl Jean-Loup ve svých dvaceti šesti letech bílé všechny.

Tady by také moje zápisky mohly končit, nebýt rána po naší svatební noci o dva měsíce později a posledního zázraku té tajemné síly, které jsme z nedostatku jiného pojmenování i nadále říkali Svatý Grál.

Germaine i já jsme věděli, že nás úzkoprsá pražská společnost pomlouvá; bydleli jsme přece pod jednou střechou, aniž by tomu byl nějaký ornát požehnal. Baronesu sice stihlo neštěstí (příčinu samozřejmě nikdo neznal a do požáru Nového Pirkštejna i zmizení baronky de Noiret-Basailly, Germaininy nevlastní matky, nevneslo světlo ani vyšetřování císařské policie), ale když už se jako úplný (a bohatý) sirotek neuchýlila do nějakého kláštera, měla vyhledat některou počestnou rodinu, a nikoli dům dobrodruhův.

Také jsem místo nebohého Paula musel přijmout nového sluhu, který měl k diskrétnosti starého rodinného komorníka daleko, a s ním i děvče pro Germaine; to se ovšem také nevyznačovalo mlčenlivostí, a jen díky tomu, že to byla Češka ze vsi Libně a francouzsky se teprv učila, nebyly klevety, které o nás kolovaly po Praze, ještě ohavnější. Jenže co nám bylo po mínění všech těch baronek, hraběnek a počestných měštek? Naše milování bylo tak krásné.

Nakonec jsme se ale přece jen dali přesvědčit; byl to doktor Charles, kdo nám zcela rozumně vysvětlil, že ze soužití podobného druhu zákonitě vznikají děti, a má-li být jejich původ legitimní, je záhodno, aby vzešly z lože manželského. Tím budou navždy uzavřeny zlolajné huby, které by jinak našim dětem ztrpčovaly život.

Svatebního obřadu se všichni urození pomlouvači samozřejmě zúčastnili, Germaine zasypali květinami a též nám srdečně blahopřáli. Přišel i hrabě Montfort, který mi s úsměvem poněkud neupřímným předal vraníka Aenea jako svatební dar, zatímco Germaine přinesl vzácnou zlacenou porcelánovou konévku na zalévání květin, o které poznamenal, že je použitelná i k hašení případných požárů. Obdivoval jsem Germaine, která mu ji kupodivu nehodila na hlavu, nýbrž poděkovala s úsměvem tak milým, že hrabě Montfort povyrostl o dobrých šest vídeňských loktů.

Toho roku byl krásný, teplý a slunečný podzim, takže jsme mohli ke svatební hostině dát prostřít na zahradě; a tak se dlouho hodovalo i tančilo pod hvězdami při gavotách a menuetech výborné české kapely, kterou nám doporučil sám pan císařský místodržící.

Až pozdě v noci se přerozmanité ekvipáže s rozveselenými svatebčany a ospalými lokaji jedna po druhé rozjížděly ku Praze císařskou silnicí, doprovázeny jezdci na koních, a my se poprvé odebrali do své květinami vyzdobené ložnice jako manželé – i když to pro nás vlastně nebylo nic nového…

Ráno po svatební noci došlo k oné příhodě, zpočátku pro mě zcela nevysvětlitelné.

Probudil jsem paní de Campo jako obvykle polibkem na ušní lalůček, a Germaine, když otevřela oči, mě náhle bouřlivě objala.

Měla přitom v očích slzy a zároveň se zalykala smíchem. Pak mě chvíli nenasytně líbala a nakonec k mému úžasu promluvila jakýmsi mně sotva srozumitelným dialektem jazyka, o němž jsem si myslel, že jsem ho za čtyři léta v Čechách zvládl docela obstojně – nejdříve v prvních letech, kdy jsem se po smrti rodičů neúspěšně pokoušel o obchod, a potom samozřejmě v krčmách, kde jsem poznal spoustu výborných kumpánů a znalců vína stejně chudých jako já –, zato Germaine, pokud jsem věděl, tento obtížný jazyk neovládala vůbec. „Páni,“ řekla, „teda, já se z toho zvencnu. Tak se mi to přece povedlo.“

„Nevěděl jsem, že ovládáte jazyk místních prostých lidí,“ řekl jsem (samozřejmě francouzsky).

„Aha,“ na to Germaine, „průšvih. Táta mě sice nutil do frániny, jenže já si pamatuju akorát lev lezé do tramvajé.“ Načež řekla, obracejíc oči ke stropu a vystrkujíc špičku jazyka: „Bonjour. Je ne comprends pas francais. Je ne parle pas… trčs bien.“ Vyprskla smíchy a dodala: „Pourrais-je avoir du thé, mon cher Henri?“

„Čaj nám přinesou, když zazvoním. Ale proč mluvíte tak podivně, má drahá Germaine?“ zeptal jsem se jí po česku, s tím těžkopádným přízvukem na první slabice.

„Protože jsem se tě jednou zeptala, jestli bys neměl radši Germaine, a ty jsi na to řek: Leda kdyby mluvila jako ty. Tak to teďka je; jsem Germaine a nikdy už nebudu nic jinýho – akorát že mluvím jako Hermína… Ale co je mi to platný, když ty zase nejsi Jindra Dekamp.“

„Copak vy nejste… baronesa Germaine de Basailly?“ zeptal jsem se jí, celý popletený. „Ta, se kterou jsem se včera oženil?!“

„Ale jo, jsem,“ řekla. „Ňáká Germaine de Basailly, od včerejška baronka de Campo, těší mě. Propánajána, kdo bych taky měla bejt?“

Řekl jsem jí, že nerozumím ničemu, že se obávám nějaké choroby, která se zmocnila buď mě anebo jí, a že by snad bylo nejlépe zavolat doktora Charlese… Nato podivně zaklela (to slovo, které jsem neznal, znělo dohajzlu) a strčila obě ruce pod polštář.

„Já nevím, jestli to k něčemu bude,“ řekla. „Snad se to povede.“

A pak jsem znovu zaslechl ta slova, která ve mně vyvolávala jen mrazení a děs.

„Hater,“ šeptala Germaine se zavřenýma očima, „hater… Maroxis farente hater…“

Mou myslí se rozběhly podivné obrazy… Viděl jsem nevídané, jako by se kolem mě řítily věky… A pak jsem náhle prohlédl a věděl, že všechno kolem mě by měl být sen; jenže v tom snu vedle mě nikdy neležela Hermína Vlková, ale její dávný předobraz – Germaine de Basailly. A potom – ve snu jsem přece nikdy nevěděl, že jsem Jindřich Dekamp; vždycky jsem byl jen rytíř Henri de Campo se třemi černými pantery a vším tím rokokovým balastem okolo.

„Prokristapána, Hermíno,“ řekl jsem a přitom si uvědomil, že najednou mluvím stejným jazykem jako ona, „nebo Germaine?

Zdá se mi to, nebo – A kdo jsem já?“

„To je právě to,“ řekla, otevřela oči a pevně mě objala. Čelo měla zpocené a prudce oddychovala. „Ty jsi bejval Jindra Dekamp, malíř z Kavalírky, a já byla Hermína Vlková, zkažená feťačka, která zdrhla z kláštera. Teďka holt jsme něco jinýho a budem si na to muset zvyknout. Leda že by ses chtěl vrátit… Jenže to by nemuselo dopadnout dobře. Protože tam… No, za prvý tam na nás čekaj policajti; a za druhý tam jsi mrtvej. A Grál křísit mrtvý neumí – nebo nechce. Zato ti dokázal vrátit vzpomínky na to, co bylo… Nebo co teprv bude… Hele, Jindro, není to k smíchu?“

Rozbolela mě hlava, jak mi v ní zapadaly na správná místa dočasně ztracené informace. Najednou jsem se viděl, jak jdu jakéhosi letního rána do samoobsluhy pro rohlíky, a jak mě před domem zatýkají dva muži majora Skály. „Oni mě sebrali…,“ řekl jsem. „Policie…“

„No jasně, sebrali tě. Viděla jsem to z okna.“

„Jak to, že tě nesebrali taky?“

„Byli tam dvakrát. Jenže na co bych měla žaltář, ty bláho?“ Zasmála se. „Jak jsem je zahlídla oknem, udělala jsem ze sebe bezinku vzadu za barákem a počkala, až zase vypadnou.“

„Proměnila ses –?“

„Dyť to povídám, ne? V bezinku. Náhodou to je docela zajímavý, bejt bezinkou.“

„A co žaltář?“

„Mám ho pod polštářem.“

„To mi došlo… Ale kdes ho měla jako bezinka?“

„Proměnil se se mnou. To víš, musela jsem se ho držet větvema, abych mohla zase zpátky.“

„A jak jsi řekla to zaklínání?“

„Já byla mluvící bezinka.“

Proti své vůli jsem se dal do smíchu.

„No hele, mně do srandy nebylo,“ řekla. „Celej den jsem si lámala hlavu, jak tě vytáhnout z báně… Potom zase přijel Eda, dočista celej špatnej, že prej jsi umřel s mým bráchou ve špitále…“

„Proč by ti Eda říkal takovou pitomost?“

„Vzpomeň si, kam tě poldové zavedli.“

„Do sanatoria ke tvému bratrovi,“ odpověděl jsem.

„Dobře. A tam – co?“

Vyprávěl jsem jí, co se odehrálo v sanatoriu; ale ať jsem si lámal hlavu sebevíc, nepamatoval jsem si to dál než k okamžiku, kdy mi Jan Vlk zašeptal: Jdu tam, kam jdu, až tam dojdu, nebudu tam.

„A proč myslíš, že si to dál nepamatuješ?“ zeptala se.

Mlčel jsem, protože jsem se to bál říct.

„No jasně,“ na to Hermína, „brácha přece umřel a ty taky. Tam, rozumíš? Vzal tě s sebou sem, přece to neudělal prvně. Jenže přitom umřel. Tam a tady samozřejmě taky. Proto už tě nemoh vrátit zpátky… Mrtvým se žádný sny nezdaj. Je ti to jasný?“

„To je dočista šílený,“ řekl jsem. „A tys to věděla?“

„Nic jsem nevěděla. Napřed jsem se mohla uřvat, ale potom mě napadlo, že to není jen tak. Přece jste spolu byli těma jeho snama svázaný… Tak jsem se Edy zeptala, jestli si tenkrát v Klementinu opsal taky datum, kdy se Henri de Campo ženil. Že prej jo, ale nemá to s sebou. Prej abych jela s ním, ale já se bála odejít z Kavalírky, víš, kdyby něco… Třeba kdyby ses přece jenom objevil.

Takže prej ať mu večer zavolám, povídal… Čekala jsem až do tmy, chvíli jako bezinka, chvíli zase jenom tak… Hrozně jsem se bála, aby mě nenachytali. To by bylo všecko v háji. Potom jsem vzadu přelezla plot do zahrádek a udělala ze sebe takovou hadrnici s igelitkou… Nikdo si mě nevšim. Vlezla jsem do budky na sídlišti, zavolala jsem Edu… Řek mi včerejší datum, a já honem popadla žaltář a chtěla tady bejt.“

„A proč až dneska? Vždyť už je to přes dva měsíce, co Jean-Loup umřel.“

Políbila mě a řekla: „Já se bála, že když se sem dostanu dřív, třeba se to kdovíjak zamotá. Mohly jsme tu třeba bejt obě, a ty by sis nevzal mě, ale ji – a pak už by se s tím třeba nedalo dělat vůbec nic. Tohle přece není sen, to je skutečnost, opravdickej rok sedmnáct set devadesát šest. Ty bláho… Přeříkávala jsem ty formule třikrát dokola a do poslední chvíle jsem nevěděla, jestli na tohle Grál stačí; ale stačil. Šupitopresto z telefonní budky rovnou do tvý postele v osmnáctým století. Víš, proč to vyšlo? My totiž nikdy dvě nebyly… a ty jsi byl taky vždycky jenom jeden. Teda aspoň v tom smyslu, že jsme sami sebe nikdy nemohli potkat – teda feťačka Hermína baronesu Germaine de Basailly a malíř Jindra Dekamp rytíře Henriho de Campo.“

„No nazdar,“ řekl jsem, „tak já jsem teda nadosmrti ten blázen Henri de Campo? To je příšerný.“

„Co je na tom příšernýho?“ na to Hermína. „Copak jsi nechtěl Germaine, která by mluvila jako já?“

Nabídla mi svou levou nožku k políbení.

Pak mi beze slov podala druhou.

Nato řekla: „Líbej mě všude.“

Už jsem se radši na nic neptal.

EPILOG

Zbývá jen několik poznámek pro ty, kdož snad jednou najdou naši rádoby literární práci, která nese znaky jak pokleslých rytířských románků mé doby, tak detektivek a různých jiných škvárů z doby mé choti, či snad z obou našich dob, staré i nové… Lhal bych, kdybych tvrdil, že se v tom vyznám.

Byl jsem zřejmě nejen tím, kým jsem, ale také svým vzdáleným potomkem, právě tak jako moje drahá Germaine byla Hermínou Vlkovou.

V tom tolik vzdáleném budoucím čase se podivně (i když v nutně pozměněných kulisách) opakovalo všechno, co jsem prožil na sklonku století osmnáctého, a neznámo jak se to prolínalo se sny Hermínina bratra Jana Vlka, jenž byl budoucím opakováním mně dobře známého Jeana-Loupa de Basailly.

Jako Jindřich Dekamp jsem vstupoval do vlastní existence (míním tím existenci rytíře de Campo) jen přes podvědomé myšlenkové pochody Jeana-Loupa (či Jana Vlka); stalo se to i v jeho posledním kratičkém předsmrtném snu. Proto jsem se už nemohl vrátit jako Jindřich Dekamp, jako takový jsem svou existenci skončil v policejních poutech na sklonku dvacátého století.

Protože jsem ale v onom vzdáleném budoucím století miloval Hermínu Vlkovou, sestru Jana Vlka, a ona zase milovala mě, následovala mě do století mého (1796), když pochopila, že se k ní nemohu vrátit, jsa v jejím čase (1996) mrtev; a tak z lásky ke mně se rozhodla zůstat se mnou jako Germaine de Basailly, kterou jsem miloval jako rytíř de Campo. A jelikož byla oběma současně, ani nešlo o záměnu. Jazykový problém zmizel hned, jak jsem si uvědomil svou druhou existenci (tedy v podobě malíře Jindřicha Dekampa). Češtinou dvacátého století spolu hovoříme, když jsme sami, a problém jazyka francouzského, jímž mluvíme oficiálně, jsme snadno odstranili ještě téhož rána pomocí zázračné síly Grálu.

Asi rok po vylíčených událostech mě napadlo celý ten podivný příběh zapsat. To, co mi vypadlo z paměti (některé zážitky malíře Dekampa) snad proto, že osobnost Henriho de Campo byla přece jen silnější, zčásti napsala Germaine, neboť jí to bylo podrobně vyprávěno mužem, na nějž, upřímně řečeno, dodnes poněkud žárlím. Germaine to připadá směšné.

Něco je už jen pravděpodobná rekonstrukce; ale díky dalším podrobnostem, které se mi později – a pro mě dost překvapivě – vybavily samy od sebe (včetně řady údajů o mém prastrýci Hugovi), nepochybuji o tom, že Jindřichem Dekampem, malířem, jsem v roce 1996 přece jenom byl (passé composé namísto futur simple tu ovšem není na místě, ale používám je, neboť je to jednodušší).

A protože i nadále žijeme v domě, který jednou bude podle mě či podle některého z mých synů nebo vnuků nazván Kavalírkou, a v němž se má všechno ve vzdálené budoucnosti znovu odehrát, zazdím kovovou krabici se svými zápisky do stěny salonu. Předpokládám, že po smrti malíře Dekampa bude dům zbořen a krabice se přitom zcela jistě najde. Pak už bude na těch, kteří budou její obsah zkoumat, zda pochopí mnohé, co by se jim jinak zdálo nevysvětlitelným.

Aby bylo textu porozuměno, píšu ho ve dvou vyhotoveních; jednou v jazyce francouzském a jednou v té veselé řeči pražských Čechů z konce dvacátého století.

Nikdy jsme už k ničemu nevyužili síly Grálu. Ta slova (která jsem v příběhu samozřejmě neuvedl v jejich skutečném znění) zná jen moje milovaná žena, a pohřbila je navždy ve svém nitru po oněch hrůzných zážitcích, při nichž jsme poznali jejich ničivou energii.

Žaltář je uložen jako cenná rodinná památka po vymřelých Saint-Croixech, předcích rodiny de Basailly.

Jediné, co nás trápí, je vědomí opakování toho všeho, až jeden z našich potomků, neznámo proč nositel rodového jména mé choti Germaine, se neuváženě ožení se zločinnou ženou, která se vetře do jeho přízně a způsobí tak nová utrpení – a my proti tomu nemůžeme učinit vůbec nic.

Obáváme se totiž toho, že kdybychom nějakým varováním (třeba písemným, předávaným z otců na syny) narušili osudový sled událostí v budoucnosti, projevilo by se to zpětně i na naší přítomnosti; a tak by se mohlo stát, že kdyby Jindřich Dekamp nepoznal Hermínu, ani já bych dnes neměl Germaine. Musíme tedy své vzdálené potomky nechat projít vším, co jim je souzeno.

Ale protože věci se staly, tak jak se staly, jistě se tak i znova stanou a dobro nakonec zvítězí nad zlem.

Amen.

Chevalier Henri de Campo

Dáno v Praze dne 14. prosince L. P. 1797

P.S.

Jména i povolání veškerých osob příběhu (kromě hlavní postavy) jsou z pochopitelných příčin změněna; tito lidé budou zcela jistě žít ve svém století, stejně jako v něm budou znovu žít Jindřich i Hermína. Nechceme, aby zveřejnění jejich skutečných jmen po událostech, které nastanou, jim způsobilo jakoukoli újmu.

H. d. C.

DODATEK EDITORA

Neobvyklý příběh, který jste právě dočetli a který vychází v knižní formě poprvé, je v nejlepším případě považován za jakousi fantaskní novelu. Jeho věrohodnost, samozřejmě diskutabilní, byla mnohokrát popřena v polemikách i novinových článcích (např. manželé Jahodovi: Zasáhl Svatý Grál do francouzského revolučního hnutí? nebo dr. Zbyněk Vrkal: Hexenschuss ve světle moderní vědy), ale i vehementně obhajována, a to nejen nekritickými nadšenci. Před jistou dobou se však naráz odmlčeli oponenti i obhájci a problém jako kdyby zmizel ze světa. Tedy nejprve fakta, která jsou známá:

1. Text ve dvou jazykových verzích (viz autorův epilog), z nichž první je psaná francouzštinou konce 18. st. a druhá pak současnou moderní češtinou s hovorovými prvky, byl nalezen v červnu roku 1997 při demolici domu č. p. 187 (místní pojmenování Kavalírka) v někdejší (dnes už neexistující) Jilmové ulici v Praze; byl uzavřen v měděné schránce a zazděn v nosné zdi. Než se dostal do rukou odborníků, byla schránka poškozena dělníky, kteří ji vypáčili v domnění, že uvnitř najdou cennosti. (Ale také jenom proto mohla být včas pořízena xeroxová kopie, díky které se s textem seznámila veřejnost.)

2. Materiál (papír, inkoust, schránka) je prokazatelně dvě stě let starý. Moderní detekční metody by podvod musely odhalit.

Papír je ruční, vyrobený někdy koncem 18. století, a duběnkový inkoust nese všechny známky ukončených chemických procesů.

Tudíž je zcela jistě starší šedesáti let. Schránka je nesporně rokoková.

(Výsledky odborných expertiz byly zveřejněny dřív, než oba originály i se schránkou zmizely kdesi v sejfech ministerstva vnitra.)

3. Většina osob děje skutečně existovala a jejich osudy, mnohdy poněkud nejasné, jsou tímto textem aspoň do jisté míry vysvětlitelné. Malíř Jindřich Dekamp, který zmíněný dům obdržel jako restituci v létě roku 1996, v něm několik dní bydlel, a to až do své náhlé smrti.

K samotnému příběhu:

Nejčastější námitkou proti pravosti rukopisu je právě jeho nešťastná moderní verze psaná v pražské češtině s hovorovými prvky. Oponenti považují (ze svého hlediska právem) za zcela vyloučené, že by někdo mohl na sklonku 18. století tímto jazykem psát. My jsme toho názoru, že jediný důkaz, který tuto možnost podporuje, je rukopis sám, pokud je pravý. A ten podle odborných expertiz pravý je.

Pro jeho pravost jsme se samozřejmě pokusili najít i hodnověrné svědky, ale zkomplikoval nám to nejen autor, který změnil jména i profese, ale i nečekaná informační blokáda. Tak jsme například zjistili, že datum i hodinu úmrtí Jindřicha Dekampa (31. 7. 1996 v 11,35) nelze spojit s datem a hodinou úmrtí žádného z pacientů sanatoria, mezi nimiž také není (alespoň podle chorobopisů, do nichž jsme mohli nahlédnout díky pochopení osoby, kterou ze zřejmých důvodů nejmenujeme) nikdo, kdo by mohl být Janem Vlkem, o němž píše Henri de Campo. Taktéž nebylo možné zjistit, zda vrchní sestra Jana Švarcová, která zmizela za nočního požáru domu v ulici Pod skalami (její tělo se v požářišti nenašlo), měla mezi pacienty sanatoria jakéhokoli příbuzného.

Zato ale víme (byť z nepříliš spolehlivých zdrojů), že její nevlastní dcera Hermína Bazalová (shoda s příjmením Basailly je očividná) je dodnes hledaná policií pro důvodné podezření ze spojení s neznámou teroristickou organizací. (Příjmení Bazal se ale mezi pacienty sanatoria také nevyskytuje – stejně jako se v žádném z lékařů nedal identifikovat dr. Šmíd.) Pokusili jsme se promluvit i s primářem sanatoria dr. H. Řezníčkem, ale byli jsme zdvořile, leč zcela rozhodně odmítnuti.

Zjistili jsme jen, že ve vlasech nemá bílý pruh, ale to samozřejmě nic neznamená; vlasy si mohl obarvit. Jeho věk by celkem odpovídal.

Je zhola nemožné získat informace přímo od policie; jméno kriminalisty majora Skály je samozřejmě fiktivní a autor vzhledem k dějišti dramatu, díky němuž se s kriminalistou seznámil, zřejmě nešel pro inspiraci daleko.

Nevíme, kdo vyšetřoval požár v Záhrobí (event. v ulici Pod skalami). Ministerstvo vnitra odmítá poskytnout jakékoli informace s tím, že vyšetřování obou případů není dodnes uzavřeno.

Mezi známými malíře J. Dekampa se nám sice nepodařilo najít zubního lékaře a architekta, ale po delším pátrání jsme oba tyto muže identifikovali jako farmaceuta mgr. H. N. a stavebního inženýra L. S. Od prvního z nich jsme se nedověděli nic podstatného, jenom to, že J. Dekamp byl výstřední a navíc těžce melancholický typ, u něhož by (jak řekl) nevylučoval ani sebevraždu, ale o jeho příběhu dle vlastního tvrzení neví nic. Nevyjádřil se k němu, ani když jsme mu poskytli kopii textu. Inženýr L. S. naopak prohlásil, že Dekamp nebyl melancholik, ale spíš silně smyslný typ, kterého poněkud výstřední fixace na krásná ženská chodidla odsuzovala takřka k celibátu, neboť (jak pravil sám inženýr L. S.) většina dnešních žen má chodidla ošklivá. (Což je diskutabilní a nám to samozřejmě nepomohlo.) Setkání s Hermínou Bazalovou po smrti J. Dekampa i jakoukoli jinou účast na Dekampově příběhu rozhodně popřel. Připustil sice, že řídil výstavbu dvou nových pavilonů v areálu sanatoria, ale dle vlastních slov se tam přitom dostal do styku s tolika lidmi, že na pacienta, s nímž by byl hovořil o svých oblíbených záhadách (ať už se jmenoval Jan Vlk či Jan Bazal nebo docela jinak), si nevzpomíná.

Domníváme se, že se nám takřka s jistotou podařilo určit totožnost obou mrtvých, šoféra a zahradníka; ale ti své příběhy pochopitelně nikomu vyprávět nemohli a také nevyprávěli; proto je neuvádíme ani zkratkami. Zbylo nám tedy jen pár nespolehlivých svědků, jako pí. M. B. v Záhrobí nebo pp. G. U., S. K. a L. F. z ulice Pod skalami. Nepotvrdili nám nic, co bychom už neznali ze zpravodajství běžných informačních médií (čímž svědectví zcela pozbývá věrohodnosti). Bohužel i tyto informace brzy ustaly, zřejmě pro podezření na teroristické skupiny a narkomafie a pro následné informační embargo příslušných institucí.

Pokud se osoby rytíře Henriho de Campo týče, podle dostupných historických pramenů skutečně žil, a krátce před revolucí byl v Paříži dokonce vyhlášeným dobrodruhem, jakýmsi d’Artagnanem 18. století.

V roce 1792 přesídlila jeho rodina (jako mnohé další, které revoluce rozprášila po celé Evropě) do Čech, kde v blízkosti Prahy získala tehdy zánovní rokokový objekt později nazvaný Kavalírka. V tomto domě žili ještě jeho přímí potomci, ale v roce 1850

byl dům zkonfiskován a prodán pražskému měšťanu Albínu Strakovi; ten v roce 1863 dům prodal sv. pánu Kalinovi z Renhausu, po jehož smrti roku 1872 připadl obci a později dalším, pro náš příběh bezvýznamným majitelům; od posledního z nich dům koupil (úmyslně?) Hugo Dekamp.

Moment konfiskace roku 1850 je značně důležitý nejen pro dějiny domu, ale i pro historii rodiny, v jejímž majetku tehdy byl – a také snad vysvětluje jednu z nezodpovězených otázek autorova Epilogu: pan Heinrich de Campo, syn Germaina de Campo a vnuk autora našeho rukopisu, se činně zúčastnil tzv. „májového spiknutí“ v roce 1849, které bylo předčasně prozrazeno. Jeho cílem bylo rozbití monarchie a zavedení republiky a účast Heinricha de Campo je tedy značně paradoxní; zcela zákonitě pak došlo k perzekuci osnovatelů, kteří byli postaveni před vojenský soud, a stín zrady habsburské monarchie padl i na jejich rodiny. Od spiklence Heinricha de Campo (a jeho dětí) tedy lze datovat změnu rodového jména: jedna větev rodu (aristokratická) převzala jméno vymřelého rodu Basailly a druhá (revoluční) poněmčené občanské jméno Dekamp.

Otec Hermíny Bazalové tedy pocházel také z rodu de Campo a jedině tak lze věrohodně zdůvodnit, že žaltář Saint-Croixů byl v jeho majetku. Zároveň jsme dospěli k zajímavé, byť nedůležité podrobnosti: Hermína Bazalová a Jindřich Dekamp byli vzdálení příbuzní.

V roce 1796 se rytíř Henri de Campo oženil s baronesou Germaine de Basailly, jejíž rodiče zemřeli o tři roky dříve.

(Nedochovala se informace o jejím zemřelém bratru.) Je ale zcela jisté, že z jejich rodu pocházel jak Hugo Dekamp, majitel Kavalírky až do roku 1954, tak i Václav Dekamp, otec malíře Jindřicha Dekampa. Takže vzdáleným potomkem rytíře Henriho de Campo, autora nalezeného rukopisu, malíř Jindřich Dekamp prokazatelně byl.

Zda uvedené události (hlavně pak oba dodnes nevysvětlené požáry v létě roku 1996) se udály proto, že byla znovuobjevena a použita síla (nebo astrální energie, jak to romanticky nazývají pánové z Archeoastronautické asociace, jmenovitě Stanislav J.

Myška ve spisku Ježibaby a Ikarové, nebo rakouský fantasta Vitislav Sakraf v polemickém článku Die Hexen: nur in das XVIII.

Jahrhundert, oder auch heute?) tzv. Svatého Grálu, si nedovolujeme posoudit; vzhledem k neukončenému vyšetřování je totiž možné i to, že oba tyto případy budou vysvětleny zcela prozaicky vyřizováním účtů mezi teroristickými gangy (které by ovšem musely mít k dispozici nějaké neznámé bojové prostředky); ale také může zůstat na tom, co ve svém článku pro sobotní přílohu deníku MF Dnes tvrdí J. Donský: že totiž jak požár klášterního objektu v Záhrobí, tak domu v ulici Pod skalami byl typickým příkladem divokého ohně, o němž se jako o čistě přírodním fenoménu zmiňuje Ludvík Souček ve svém Tušení stínu. My jenom upozorňujeme na shodu nikoli zanedbatelnou: Klášter v Záhrobí poprvé vyhořel do základů už v roce 1796, a v místě, kde v roce

1996 shořel dům Jany Švarcové, byl v roce 1796 požárem zcela zničen zámek Nový Pirkštejn.

Menhir poblíž ulice Pod skalami, který některé starší publikace uvádějí jako příklad typického menhiru, zatímco novější už jsou značně rezervované (má jít o tzv. nepravý menhir), skutečně zmizel, a to v čase s oběma požáry zhruba shodném; jelikož ale víme, jak bezohledně zde okolní obyvatelé těžili stavební materiál (zříceninu Starého Pirkštejna až na zanedbatelné zbytky zcela zlikvidovali) musíme připustit i to, že čedičový, bezmála třímetrový sloup se prostě někomu hodil na stavbu letního sídla. Skála totiž není přístupná pouze chodcům (je možné, že to autor nevěděl); z východní strany vede nahoru obstojná polní cesta, po které by se (dejme tomu) autojeřáb dostal až k menhiru. Pro tuto hypotézu svědčí i to, že i když na místě zůstal mělký kráter, nikdo z okolí v kritické době neslyšel nic, co by se dalo pokládat za detonaci při explozi výbušné nálože.

Existuje ještě jedna domněnka, se kterou se přihlásil českobudějovický senzibil Petr Klouzek: totiž že kámen byl odvezen vyznavači tzv. energie TREK (transformované energie kamene), aby byl využíván k účelům léčitelským. P. Klouzek ale nebere v úvahu otázku, zda by kámen přerušením kontaktu s energií TREM (transformovanou energií místa) své vlastnosti neztratil.

Pro úplnost uvádíme i poněkud fantastickou hypotézu týkající se časového (ale nejen časového) fenoménu, o němž Henri de Campo buď neměl tušení, nebo se o něm úmyslně nezmínil – přestože na svou dobu velice osvíceně pochopil zákonitosti příčinného řetězce:

Když jsme totiž v dostupných pramenech vyhledali údaje o rodokmenu rodiny de Campo, zarazila nás do očí bijící skutečnost:

První dítě vzešlé z manželství rytíře de Campo a Germaine (jde o syna Germaina) se narodilo 28. dubna 1797, tudíž k jeho početí muselo dojít pravděpodobně přímo v době, kdy se odehrávaly hlavní události, přesněji v době krátkého pobytu Hermíny Vlkové (Bazalové?) a J. Dekampa v rekreačním objektu mgr. H. N.

(který se k tomu ovšem nechce znát).

Tím dochází ke klasickému paradoxu, známému zatím jen ze SF literatury jako Wyndhamův chronoklasmus, nebo z prostšího: co bylo dřív, slepice nebo vejce? Jindřich Dekamp se skrze početí Germaina de Campo stává svým vlastním předkem, neboť matkou (rodičkou) Germaina není baronesa Germaine de Basailly (v kritické době pobývající s Henrim de Campo v lusthauzu doktora Charlese), ale Hermína Vlková (Bazalová).

U ní ale dochází k témuž – i Hermína Vlková (Bazalová), která se z naší přítomnosti s pomocí Grálu přemístila do minulosti, je jejím vzdáleným potomkem.

Možná že i v tom spočívá tajemství jinak velice těžko vysvětlitelné dvojjedinosti (nejen) obou hlavních hrdinů příběhu.

Tím se ale zdaleka nedá vysvětlit mechanismus snů Jeana-Loupa a jejich přímá (a nepopíratelná) souvislost se sny Jindřicha Dekampa. Z příběhu samého vysvítá, že ve svých snech prožíval sny Jeana-Loupa, aby v jeho posledním snu zůstal jako Henri de Campo neodvolatelně v minulosti, protože zesnulý původce jeho cest časem už ho v dalším snu nemohl přenést zpátky.

Těžko vysvětlitelné je i to, proč o bratru Hermíny Vlkové (Bazalové) příp. baronesy Germaine de Basailly veškeré prameny (jak historické tak současné) mlčí; nutí nás to k úvaze, zda autor rukopisu postavu nebohého Jeana-Loupa do svého příběhu úmyslně nepřikomponoval, aby zamlžil kdovíjaké jiné příčiny vlastního prolínání dvěma časy.

Tak či onak nezbývá, než čtenáři doporučit, aby si konečný úsudek učinil sám.