Cesta proti času

Ian Watson

(1992)

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Román jednoho z nejvýraznějších představitelů britské science-fiction Iana Watsona je tím pravým příběhem pro všechny milovníky časových smyček a paradoxů. Odehrává se ve třech časových rovinách: v době cesty A. P. Čechova na Sibiř, v přítomnosti – a v budoucnosti, kdy je následkem experimentu s časem porušeno časoprostorové kontinuum a skupinka hrdinů románu se ocitá v pozměněném paralelním světě, kde Tunguzský meteorit dopadl o čtvrt století dříve a kde vůbec došlo k jistým drobným, leč nepříjemným změnám… Všichni, kdo si myslí, že o Tunguzském meteoritu už nelze vymyslet žádnou novou a šokující teorii, budou tímto románem příjemně překvapeni.

Ian Watson (1943, Tyneside) je jedním z nejvýraznějších představitelů britské science fiction posledních dvou desetiletí. Studoval angličtinu na Balliol College v Oxfordu a jeho první práce byly ovlivněny tříletou lektorskou stáží v Japonsku. Jeho první povídka, Střešní zahrada pod Saturnem (Roof Garden Under Saturn) vyšla v magazínu New Worlds v roce 1969 a později s dalšími povídkami ve sbírce Velmi pomalý Stroj času (The Very Time Machine). Watsonův první román Zřetězení (The Embedding) byl velmi úspěšný a další příběhy autorovu pozici na špičce britské science fiction jen potvrdily. Watson je zajímavý, stále nový a překvapující tím, že se řídí koncepcí tvorby jako hry. Jednou napíše tvrdou technickou SF (Under Heaven’s Bridge – Pod nebeským mostem), jindy pohádkovou fantasy (Kingsmagic, Queensmagic – Magie králů, magie královen), tu zase komplikovanou a rafinovanou knihu, využívající poznatků vědní disciplíny ve SF málo vídané – strukturální lingvistiky (již zmíněný Embedding).

Ian Watson pracoval do roku 1975 v magazínu Foundation, od té doby je spisovatelem na volné noze. Z jeho tvorby jsme si česky mohli zatím přečíst jen několik povídek v časopisech.

Nakladatelství

Svoboda

Praha

IAN WATSON

CESTA PROTI ČASU

IAN WATSON

NAKLADATELSTVÍ

SVOBODA

PRAHA

1992

PŘELOŽIL JAN PAVLÍK

Pro Briana Stableforda

© Ian Watson 1983

Translation © Jan Pavlík, 1992

ISBN 80-205-0279-3

1

Anton se choulil ve svém beraním kabátku a vojenském koženém plášti. Bryčka drkotala sibiřskou nocí a on jen strnule pozoroval zmrzlá pole, na nichž hořela loňská tráva.

Ohnivé jazyky ozařovaly zemi jasně červenými zlatavými záblesky a slabě osvětlovaly několik bříz opodál. Avšak noc si všechno teplo brala okamžitě pro sebe. Cesta byla zamrzlá a ztvrdlá jak železo. Jízda spíše připomínala nekonečné otloukání se uvnitř brnění.

Jak dlouho už byli na cestě? Pět hodin, nebo osm? Koně se pomalu plahočili jako nějaké bezduché stroje a vozka Voloďa už dávno upadl do transu. Avšak Anton se dosud nenaučil tenhle očistec zaspat.

Možná Voloďa před několika hodinami už zemřel? Co když jede už desítky verst s mrtvým tělem a ani o tom neví?

Brzy by mělo vyjít slunce. Odpoledne se cesta změní v rozbahněný močál. A ve vesnicích, kde se rozšiřuje, to bude úplná řeka bláta s domky na obou březích…

Z temnoty před ním náhle jako by zahřmělo. Ale bylo to dunění kopyt a rachot kol.

Během několika vteřin se ze tmy vyřítila trojka Carské poštovní služby. Tři koně běželi těsně vedle sebe a zjevně neměli v úmyslu komukoli v cestě uhnout.

Anton vyrazil varovný výkřik, ale to už Voloďa trhl opratěmi. Staroch tedy přece jenom nebyl mrtev. Strhl spřežení i bryčku a trojka se prohnala těsně kolem nich.

Když se Voloďa i Anton otočili, aby vykřikli na trojku několik nadávek, spatřili, jak se ze tmy vynořil další povoz, vracející se s nákladem do Tomska. Druhá trojka se prohnala kolem první a mířila přímo na ně. Ale to nestačilo! Za ní se vyřítila třetí!

Voloďa začal švihat spřežení ze všech sil. „Bůh s námi!“ vykřikl.

Koně, vedení svou obvyklou tupostí, strhli káru na nesprávnou stranu a úplně zablokovali cestu.

Tam, kde byla před chvílí nekonečná prázdnota, praskalo nyní dřevo a řehtali koně, jak naráželi do sebe. Brzy se jejich bryčka zastavila. A Anton záhy zjistil, že už nesedí, ale leží na zemi a svrchu na něj padají zavazadla.

Ztěžka se postavil na nohy a vrhl se stranou. „Stůjte, k čertu, stůjte!“ zařval.

Ale třetí trojka se hnala tryskem přímo na ně. Řídil ji zachmuřený tlouštík a zřejmě tvrdě spal. Po několika vteřinách i oni narazili do chumlu. Znovu zaržáli koně, držadla praskla a postroj se utrhl. Jho spadlo na zem přes hromadu zavazadel.

Pak na několik okamžiků nastalo takové ticho, že Antonovi připadlo, že ohluchl. Na východě začínalo pomalu svítat.

Alespoň dva vozkové se ze světa snů probrali do můry chladu a odřenin. I když to určitě nezažili poprvé, chvíli jim trvalo, než si uvědomili, co se stalo. Ale pak se s Voloďou spatřili – a přidal se i vozka z první trojky.

„Ty jsi spal, zatracený blázne!“

„Ty prolhaný nešiko, já jsem byl vzhůru. Ale ti dva pitomci ne!“

„Ty bys moh tak řídit králičí povoz, dědku!“

Koně, vyděšení tím křikem a jekotem ze všech stran, se hystericky zmítali a naráželi do sebe. Kopali kolem sebe a snažili se navzájem si prokousnout krk. Kopyta dupala po rozbitých držadlech a spadlých zavazadlech. A nikdo se ani v nejmenším nepokusil zvířata uklidnit, uvolnit zavazadla zaklíněná do sebe nebo odstranit z cesty jejich rozsypaný náklad. Posedlí čtyři vozkové si dál šťavnatě nadávali a vzájemně si spílali do Židů, sodomitů a náměsíčníků.

Anton jen stál a chvěl se obavami i hněvem; uvažoval, zda nemá vytasit revolver a vypálit nad jejich hlavy, aby obnovil pořádek. A v slabém úsvitu dále šlehaly na polích chladné plameny…

Teprve když vozkové zcela ochraptěli, uvolili se vrátit ke svým povozům a uklízet. Voloďa musel vzít popruhy z Antonových zavazadel, aby jimi připevnil držadla a postroje. Konečně se téměř po dvou hodinách dala bryčka opět na cestu…

Další poštovní stanice byla vzdálena celé versty a alespoň pětkrát museli zastavit, aby znovu připevnili držadla a postroje, které se často uvolňovaly. Cesta se začínala pod slunečními paprsky rozbahňovat, i když na kalužích bylo stále vidět vrstvičku ledu.

Nad nimi se prohnalo hejno kachen a vyvolalo u Antona silné kručení v břiše. Aby zahnal hlad, ukousl kus salámu, který pošetile zakoupil o několik verst dříve; okamžitě toho zalitoval. Potrava páchla po nemytých nohou sedláka, který si je rozbalil po dobrém půl roce, a chutnala jako psí ocas pomazaný dehtem a lejnem. Okamžitě odporné sousto vyplivl a spláchl je vodkou, která ovšem chutnala rovněž příšerně – ostře a jako by byla smíchaná s olejem. Kručení nabývalo na síle, ale ani v jedné kapse nemohl najít skrojek chleba.

Jistě, v jeho zavazadle odpočívala láhev toho nejlepšího koňaku. Kuvišnikov, ten vlídný paroháč, mu ji nabídl, aby ji vypil u břehů Pacifiku. Nedivil by se, kdyby se láhev při srážce rozbila. Nu, aspoň že nespustila pistole a netrefila ho do žaludku…

Anton hleděl kupředu a toužil po oáze nejbližší vesnice.

Kupodivu se vůbec necítil zle. Byl vyhladovělý a tak vyčerpán, že téměř blouznil. Ale hlava už netřeštila migrénami a hemoroidy od Jekatěrinburgu zmizely. I kašel se lepšil. A žaludek už měl v pořádku.

Dobrý křesťan by snad řekl, že všechny jeho choroby byly dílem ďábla – ale poslední události byly i pro něho příliš a vypařil se…

Konečně! Záchrana na obzoru!

Podél cesty se táhly do dáli dřevěné chatrče. Malý kostelík, rovněž ze dřeva, zdobila cibulovitá věž.

Anton, celý vytřeštěný, si najednou začal uvědomovat cinkot rolniček. Zněly opravdu vesele? Ale ne, by to jen jiný zvuk… Začal labužnicky snít o horké jeseteří polévce. Ano, se šťovíkem a s houbami…

Konečně si dopřeje!

2

„V roce 1890 ještě Transsibiřská magistrála neexistovala. Vězňové šli celé měsíce pěšky v řetězech přes moře bláta a zamrzlé bažiny až na místo svého věčného vyhnanství!“

Sergej Gorodskij vzhlédl od zápisníku, aby zjistil, jaký mají jeho slova ohlas.

„Použijeme řadu dobových fotografií,“ dodal. Sergej byl muž mohutné postavy s šišatou strupatou hlavou. Strniště plavých vlasů nad zažloutlým a poďobaným obličejem vyvolávalo dojem, jako by strupy pukly při vypalování.

Za záclonami vysokých oken Rekreačního střediska umělců se objevil obrovský pták a zmizel v dálce; a Sergej hleděl dolů ze svahu, jako by se tu mezi zasněženými modříny měl zhmotnit zástup vězňů v cárech. Ale srázovité údolí zůstávalo prázdné. Modravé okenice okolních chat byly pevně uzavřeny a po silnici nepřijíždělo žádné auto, i když byla vyčištěna pluhem.

Co se hrome doktoru Kirilenkovi stalo? Měl tu už dávno být.

„Nech toho,“ ozval se Felix Levin. „Není to k ničemu.“

Felix, předseda Filmové společnosti Stanislavského v Krasnojarsku, dostal darem od přírody právě tolik, kolik ubrala Sergejovi. Mohl klidně působit jako stárnoucí gigolo. Jeho tmavé, trochu dlouhé vlasy byly protkány stříbrem. V kapse svého italského obleku nosil vždy francouzský holící strojek na baterii a používal ho třikrát denně. Vždycky míval nebývalé úspěchy u děvčat a v posledních deseti letech proměnil tuto dovednost přímo v užité umění. Sergej ho občas závistivě nařkl, že byl v posteli už s tolika ženami, že mu všechny nakonec splynuly v jedinou kolektivní bezpohlavní Múzu, která mu nyní našeptává politické rady. Na jedné straně dozrál, na druhé straně pozbyl své nevyčerpatelné svěžesti – a to bylo dobře.

Felix udeřil dlaní do bočnice křesla, v němž se elegantně rozvaloval; zvedlo se mračno prachu. Většina místního nábytku byla značně stará.

„Ne, to absolutně nejde! To by naznačovalo, že tu železnici postavili proto, aby se lidí zbavovali, a ne aby ji všem otevřeli jako cosi pozitivního. Musíš si dávat pozor na odstíny.“

Všichni věděli, že před několika lety bylo v blízkosti Krasnojarska mnoho rozlehlých pracovních táborů…

„Ale těžko můžeme tvrdit, že tu chtěl carský režim něco budovat!“

„No dobře. Ale ty pořád spojuješ Sibiř s vyhnanstvím. Podívej se, vedlejší téma filmu musí zdůrazňovat, že Sibiř poskytla prostor k dalšímu rozvoji. I když teprve mnohem později se vše začalo vyvíjet správným směrem… A jako další téma by tu mohla být narážka, že Sibiří zítřka by opravdu mohl být – kosmický prostor. Pás asteroidů, Jupiterovy měsíce! Tam se může socialistický člověk chovat jen jedním způsobem: všichni se dají do práce, nebo zahynou. Nesmíme jej spojovat s trestem!“

Sergej rozčileně odhodil notýsek na rozpadající se kožené křeslo, které sdílel s hercem Michailem Petrovem.

„Já teda nevím, jak si poradíme bez těch vězňů! Hrome, Čechov přece projel Sibiří kvůli trestancům…“

„To záleží jen na vyvážení slov a obrazů.“

„… aby navštívil jejich kolonii na Sachalinu!“

„Ty jsi scenárista, Sergeji. Určitě to chápeš!“

„Ale náš film přece není o kolonizaci nějakých zatracených asteroidů! Má pojednávat o spisovateli Čechovovi – aby připomněl výročí jeho cesty, je to tak? O předělu v životě umělce.“

„O předělu, který vznikl činem sociální angažovanosti. A navíc: o zkušenosti, kterou získal, když se vydal do neznámého světa daleko od skleníku literárního života v Moskvě. Je to metafora, jasné? Ale my nesmíme být umělečtí, i když máme ty nejlepší úmysly. Toto je přísně vědecký film – zaprvé s ohledem na osobnost samotného Čechova, a za druhé vzhledem k využití hypnózy doktora Kirilenka. Podtextem tohoto filmu je věda.“

Herec Michail zvrátil hlavu, jako by chtěl naznačit, že to vše s ním nemá nic společného. Okraj jeho rtů se zavlnil úsměvem; nedbale si prohlížel zašlou eleganci pokoje.

Dříve to bývala místnost, kde se pořádaly recepce, než se z ní stal zemědělský přívažek Lidového paláce kultury v Krasnojarsku, neboť středisko bylo zřejmě letním sídlem nějakého šlechtického vyhnance, kterému dovolili vzít si své bohatství s sebou na Sibiř. Pokoj měl pramálo společného s dnešní dobou, neřkuli s řečmi o kolonizaci vesmíru. Podlahu pokrýval orientální tkaný koberec. Voskované plátno zakrývalo starý mahagonový stůl. Z terakotových květináčů se táhly zelené šlahouny. A žárovky neustále hučely, jako by elektřina byla právě objevena a její tajemství spočívalo v uvěznění malých a rozžhavených čertíků ve skleněných láhvích. Stínidla ze zažloutlého hedvábí byla vybledlá stářím a teplem žárovek. Místnost mohla docela dobře sloužit jako jeviště pro nějaké drama z minulého století. Jak příhodné.

Michail si uhladil ukazováčkem pravou stranu kníru. To mělo opravdu styl.

„Ale pánové, těch řečí kolem nějakého předělu! Chci tím říct – ty kopce tam venku jsou přece také na rozhraní. Ale starý Antoša byl takový tajnůstkář. Vůbec nevím, proč se vydal na tu Sibiř.“

„Ale no tak,“ namítl Sergej. „Víme o řadě důvodů.“

„No dobrá, to je všechno hezké, ale který byl na misce vah ten rozhodující?“

„Nemusí tu být jediný důvod, který by měl zářit jako maják. V jeho hrách nic takového není.“

„Ovšem. V jeho hrách se třese úplně všechno. A co s tím… Za sto let bude na Zemi ráj. Snad. Ale o co teď jde?“

„Teď už je o sto let později,“ připomněl Michailovi ostře Felix.

Michail zaklonil hlavu ještě více dozadu a tiše se zasmál.

Felix téměř proti své vůli spokojeně kývl. Společnost objevila Michaila v celostátní soutěži „Hledáme herce podobného Čechovovi“. Působil v Gorkém a byl nepochybně hercem druhého řádu, což bylo ideální…

„Pozor!“ zvolal Sergej. „Nina utíká v Rackovi k divadlu, ne? Bojuje se v souboji. Pistole vystřelí. Lidé předvídají ráj na zemi, ráj práce, poctivosti a dobré vůle – a myslí to doopravdy. A pronášejí vášnivá vyznání.“

„A to všechno nebylo k ničemu. A ty pistole! Když se náš Anton vrátil ze Sachalinu, nabíjel je vždy slepými náboji.“

„Jak to?“

„Jen se podívejte, jak předělal Dřevěného ďábla. Podruhé Váňa mine – na blízko. A co tedy našeho drahého Antošu přimělo, aby se harcoval tisíce kilometrů – och, promiňte, tisíce verst – přes Sibiř? Možná se chtěl zbavit hysterie, kterou zkazil svého Ivanova?“

„Ivanov nedokázal věnovat svou energii konstruktivním účelům,“ poznamenal mírně Felix.

„Jak to děláš ty?“ opáčil Sergej.

Felix se chystal na výpad odpovědět, ale jeho zkormoucený výraz se změnil na udivený, neboť Michail vytáhl z kapsy od vesty pistoli. Zamířil ji na okno.

„Bum,“ řekl.

„Proboha člověče…“

„Jak jsi, sakra…“

Michail zatočil pistolí po kovbojsku kolem prstu.

„Je to jen atrapa. Našel jsem to ve skladišti v jednom z těch košů. Tak jsem si řekl, když měl starý Antoša jednu takovou v kapse, co bych nemohl i já.“

„Dej to pryč, blázne!“ vyštěkl Sergej.

„Ano, dej to pryč – než se ona vrátí.“ Když první šok pominul, vypadal Felix pobaveně.

Michail vrátil zbraň do kapsy. „Nic nevíme jistě.“

„Ale budeme, až natočíme film,“ prohlásil Felix.

V tu chvíli se vrátila do pokoje Soňa Suslovová. Rozevřela omluvně a nechápavě své modré oči a potřásla hlavou.

„Telefonovala jsem do psychiatrického ústavu, ale tam doktor Kirilenko nebyl…“

Michail se pobaveně zahleděl do těch výrazných očí. Byl to zvláštní jev, kterého si často všiml, že téměř každá Světlana či Nataša měla v přítomnosti lidí od divadla sklon k přehnaným výrazům – jako by si myslela, že herci nosí neustále grimasy a stále se snaží od lidí odkoukat nějaký zajímavý výraz.

Michail už tento syndrom viděl nesčíslněkrát a teď se s ním setkával znovu. A doktorka Suslová byla prý psychiatrička!

„Třeba se jeho taxík porouchal – nebo dostal smyk!“ Soňa vypadala vyplašeně.

Byla to podsaditá blondýnka se smyslnými ústy; stejně smyslně by vypadal i nos, kdyby byla kopulace nosem v módě. Možná se do něj štípala v soukromí. Naproti tomu její pulovr a pletený svetr byly bez jakéhokoliv výstřihu: dvojitý korzet z vlny.

Nechala dvojité dveře otevřené. „Osipe!“ zahulákal Felix. „Mohli bychom dostat ještě trochu čaje?“

Odpovědělo jim hlasité zamručení kdesi v chodbě; domovník je zřejmě slyšel.

Sergej vzal znovu do ruky zápisník a začal jím listovat. „A co tedy tohle? 21. dubna 1890 opustil Anton Čechov Moskvu na hrdinskou cestu, bla bla bla… dobová fotografie stanice. Několik rodinných příslušníků a přátel ho doprovázelo až k Jaroslavle. Fotografie Levitana v jeho typickém klobouku a botách. Co takhle fotka Levitanovy milenky?“

„Musel bys ukázat snímek manžela Sofie Kuvišnikovové,“ poznamenal Felix. „To vypadá dost složitě.“

„Dobře, zapomeňme na ni. Ze všech přátel dojela aspoň do Permu jen Olga Kundasovová. Fotografie parníku na Volze. Nebo na Kamě.“

„Opravdu?“ mrkl Michail udiveně na Soňu. „Třeba ve svých dílech skutečně ženy nepochopil. Ale v životě, hm… snad jim rozuměl až příliš dobře?“

Doktorka Suslovová se ostentativně usadila na kanape. Neklidně poposedávala a vířila přitom prach.

„Přitom,“ pokračoval klidně Michail, „jedla Kundasovová podle jeho mínění úplně jako kůň, když žvýká oves…“

3

První obrovskou výhodou poštovní stanice byl skutečný záchod na konci chodby. A dokonce tu byla i zásoba toaletního papíru; roztržené stránky Sibiřských novin zavěšené na rezivějícím háku. Anton použil dvě z nich k danému účelu a třetí si strčil do kapsy pro pozdější použití.

A víc si nevzal – na této cestě se zřejmě věci nekradly. Alespoň to nedělali nezúčastnění cestovatelé. Tuláci, povaleči a uprchlí trestanci se tu okrádali a zabíjeli navzájem bez mrknutí oka. Zabili by starou nevolnici, jen aby si z její sukně udělali onuci a zabalili si do ní nohy. Ale skuteční poutníci tu byli jaksi instinktivně ochraňováni, i když to bylo těžko připsat nějaké slušnosti. Zřejmě ten zvyk pocházel ještě z doby Mongolů. Možná se žlutí asijští vládcové postarali o kruté mučení každého, kdo obtěžoval výběrčí daní na jejich cestách, a lidová paměť tuto skutečnost zachovala. Třeba by o tom mohl napsat ve svém příštím článku pro Suvorina?

Když si Anton ulevil, prošel se kolem stájí, kde frkali ve svých oddílech tři koně. Ale po nějakém slušném voze nebo bryčce na další cestu tu nebylo ani stopy, jen napůl rozpadlá kára.

Ve slámě ležel chrápající muž. Anton ho marně kopal botou. Když ho nedokázal probudit, vrátil se do stanice a postaral se o trochu kraválu.

Asi po patnácti minutách připustil, že by mohl trochu připlatit za slušnou dopravu, ať už byl povoz skryt kdekoli. Když vyšel ven, zjistil, že mu před dveře už vystrčili všechna jeho zavazadla.

Voloďu našel v hospodě vedle poštovní stanice. Starý vozka se snažil z hospodského vymámit nějaké pití. Ten si ho vůbec nevšímal a řval na služebnou, aby se už vyhrabala zpoza kuchyňských kamen.

Všude na stěnách výčepny byli švábi. I když v jiných ohledech byla místnost vzorem čistoty, v porovnání s jinými hostinci na Velké Rusi. Nezapáchala potem, větry, zvratky a slunečnicovým olejem. A i armádu švábů bylo možno považovat za hygienické zlepšení – živili se mouchami.

A hospodský ani neříhl Antonovi do tváře, jen zívl.

„Není tu ani sousto k jídlu,“ protestoval. „Nic tu nezbylo. Nevím, co po mně chcete?“

Ale Anton si na zdejší styl už zvykl. Po několika dnech cesty v těchto krajích byl lidský mozek schopen snad jen zatrpklosti a vychytralosti. Rychle se usadil na židli, natáhl nohy na stůl a začal si točit cigaretu.

„Nehnu se odsud, dokud mi něco nepřinesete – takže byste měl sebou hodit!“

„Ti, co tu byli předtím, nás úplně vyžrali, prasata nenažraný. No říkám, úplně.“

Anton se významně zahleděl na hostinského vypasené břicho. Tenhle chamtivec si určitě nechával to nejlepší jídlo pro sebe.

„Mohl bych sehnat nějakej čaj,“ prohlásil tlusťoch.

„Já nebudu pít žádný prach z cihel, co v tom máte, slyšíte? Co takhle horkou polévku? S čerstvým chlebem? Copak tu všechno máte? Hovězí můžete vynechat.“

„No, snad bych mohl uvařit mlíčnou polívku – třeba se šlehaným vejcem.“

„A kdoví, co do toho přimícháte! Nemáte čerstvé maso? Rybu, slepici, to je mi jedno. Trvalo to celou věčnost dostat se sem a nemyslete si, že budu chtít spát v té vaší hmyzí zoologické zahradě. Jedu dál. Ale nejdřív chci sníst něco rozhodně lepšího, než mléčnou polévku!“

Hostinský se ušklíbl.

„Nepohrdl byste kachní polévkou?“

A Anton se nechal zase podvést.

Posiloval se doušky vodky celou hodinu, než polévku přinesli. Číšnice dokonce rozprostřela pravý ubrus a ani do mísy s polévkou nestrčila prst. Přinesla i chléb: zlatavý, křupavý a nadýchaný!

Polévka byla bohužel odporná břečka s několika kusy cibule. Projel ji lžicí: z kachny tu zbyl jen kousek žaludku a nemyté kousky z biskupa.

Jakmile vzal do úst první sousto, objevil se vozka z vesnice a oznámil, že vůz Jeho Blahorodí je připraven. Anton vzal s sebou kousek chleba, aby se jím na cestě posílil, a vyřítil se ven. Před ním stála selská kára vystlaná špinavou slámou, do které byly zapřaženy dvě kobyly.

Rozzuřil se. „V téhle zatracené věci já nepojedu! Potřebuji pravý vozík se sedátkem. Úplně postačí bryčka.“

„To je všechno, co máme, pane.“

„Lháři! Marníte svůj čas, o mém nemluvě. Jděte a sežeňte okamžitě nějaký slušný povoz. Vím, že ho tu máte – říkal mi to ten ve stáji.“

Takhle to dál nešlo! Bylo už jasné, že si bude muset v Tomsku zakoupit vlastní povoz, což mu udělá pěknou díru do rozpočtu…

Nakonec se dohodli na ceně vskutku zlodějské a vesničan odešel. Vedl kobyly určitě k rasovi a hvízdal si při tom. Anton se zatím vrátil zpátky k polévce, kachna mezitím samozřejmě úplně ztuhla. Vrstva ledu na povrchu rybníka, ze kterého se vůbec nedalo pít…

Anton se díval do rozbitého zrcadla a myšlenky se mu rozbíhaly. Začal vzpomínat…

Román… ano, ten román, který měl psát! Velký Román. Příběhy ze Života mých přátel… Mladý muž je za ozbrojené povstání odsouzen k vyhnanství na Sibiř; je tu policejní náčelník, který pohrdá svou uniformou; mnoho ateistů… celé tucty. Dokončí to vůbec někdy, třeba jako sbírku několika povídek? Zárodek knihy mu teď připadal tak vzdálený jako Měsíc. Z téhle polorozbité hospody ho vidí špatným koncem svého duchovního dalekohledu; poslední týdny snížily jeho ohnisko na minimum.

Odstrčil polévku stranou, naplnil si ústa chlebem a do kapes si strčil další. Z jedné z kapes vytáhl zápisník. Zatímco čekal, než se vesničan vrátí, zaznamenával pravdu o sibiřských poštovních stanicích – aby to mohl poslat z Tomska do Nové doby a splatit část zálohy od Alexeje Sergejeviče Suvorina…

4

Osip, domovník a místní poslíček, donesl konečně čaj. Jeho příchod Soňu přiměl, aby vstala a vrhla se k oknu, jako kdyby tím automaticky měla přivolat taxík.

„Já opravdu nevím, co doktora zdrželo,“ prohlásila zcela zbytečně, když se nic nedělo.

Michail si odkašlal. „Milá dámo, přesnost je známkou hysterie… Myslím tím,“ rychle pokračoval, „že je hysterické být přesný na vteřinu, no ne? Vemte si mě za příklad: minulý týden jsem slíbil Iljovi, že se s ním sejdu v Lidovém paláci. A přišel jsem včas, jen o několik minut později. Ilja se samozřejmě ještě neobjevil. Kouřil jsem jednu cigaretu za druhou, a když se konečně objevil – a to měl jen dvacet minut zpoždění – byl jsem už natolik ve varu, že jsem kolem něj prošel bez jediného slova. Měla byste vidět jeho výraz! Připomínáte mi ho.“

Soňa si uvědomila, že bez dechu obdivně hledí na toho přitažlivého mladého muže s vysokým čelem a plnovousem. Začervenala se studem.

„A co je to vlastně, ten čas?“ pronesl zpěvavě Michail a rozhodil rukama. „Co je čas pro kus skály letící mezi hvězdami?“ Odfrkl si. „Žádnou paniku, jen předvádím Antošu. Počkejte, až si nasadím skřipec! Věděli jste, že byl na jedno oko krátkozraký a na druhé dalekozraký? To muselo být něco! A nesmíme zapomenout na tuhletu jizvu.“ Poklepal si na čelo. „Tuhle památku jsem získal, když jsem byl malý kluk. Praštil jsem se do hlavy o skálu, když jsem se potápěl v Černém moři.“

Soňa si prohlížela Michailovo hladké čelo a snažila se vidět něco, co tam nebylo.

„Byl bych rád, kdybys přestal s tím Antošou,“ namítl Sergej. „Sibiřská cesta znamenala přechod od frivolního mladíka Antoši k vyzrálému umělci Antonovi. Bylo to opravdové rozhraní.“

„Tak takhle?“ a Michail teatrálně zašeptal přes celý pokoj na Soňu: „Jenže já jsem z dramatického hlediska frivolní, v tom je problém. Já nejsem žádný Mejerechold, víte? Jen slabý odraz Antona Pavloviče.“

„Ale půjde vám to, když se váš talent znásobí,“ pokývla Soňa. „Já bych si s tím problémy nedělala. Doktor Kirilenko už znásobil talenty u lidí, kteří ani nevěděli, že je mají. Zhypnotizoval policistu, takže si myslel, že je Čajkovskij – a nyní se dal zapsat na konzervatoř. Opravdu! Metoda doktora Kirilenka je skvělý způsob, jak objevit v každé lidské bytosti – tolik schopností!“

Michail se uchechtl a Soňa v tu chvíli doufala, že jí nezáří oči – to by bylo už příliš.

„To není jen otázka znásobení talentu jako takového,“ řekl Felix. „To nemám na mysli. Je to spíš problém, jak…“

„Jak se prostě stát Čechovem,“ ušklíbl se Michail a pohlédl na Soňu, „A doufám, že se pokusu zúčastníte, můj drahý melounku.“

„Co myslíte tím melounkem?“ zvolala rozhořčeně.

„Jen klid! To bylo jen jedno z Antonových něžných oslovení. Tak říkal přítelkyním, které o něj marně usilovaly… Po sexuální stránce nepatřil k nejaktivnějším a dával přednost lichotkám před libidem. Ne že by nestrávil noci v Afroditině náruči! S Olgou Knipperovou si rozhodně užil, když se s ní oženil. Měla potrat, který to dokazuje. Ale nepatřil zrovna k vašim žhavým milencům.“

„Mým žhavým milencům? No tohle!“

„Hluboce se omlouvám! Asi jsem trochu drsný na to, abych mohl být asketickým Antonem, ne?“

„Nevím, že by byl asketa,“ prohlásil Felix. „Tu a tam si rád vyhodil z kopýtka. Měl rád i kaviár a jemné koberce.“

Režisér si souhlasně zamnul ruce.

„To mě nepřekvapuje,“ poznamenal Michail, „když si vzpomenu na jeho choroby.“

„Jenže on věděl, co bylo příčinou jeho chatrného zdraví,“ Sergej pohnul šálkem a rozlil trochu čaje. „Chudoba v mládí a boj o přežití! Ale sibiřská cesta ho omladila. Čerstvý vzduch! A co bylo ještě důležitější, jasný společenský cíl.“

„Ach, těch vznešených ideálů,“ mrkl Michail na Soňu. „Musím vám říct, má smyslná krásko, že pokud jde o můj názor na politiku, mohl bych docela dobře žít na Marsu. Víte, že jsem jednou definoval socialismus jako nervózní shon? A jeho symptomem je nadměrná exaltovanost. I když to třeba byla vina, která mě vyhnala na onu cestu. Psychiatrie přece ví o vině všechno, nebo ne?“

Soňa byla v rozpacích a Felix jí přispěchal na pomoc.

„Je pravda, že kritici mu vytýkali malou angažovanost. Všechny ty ‚Ropuchy inkvizice‘!“

Sergej významně pohlédl na režiséra. V jeho tváři se zračila otázka: Et tu, Felix?

Michail dodal: „Řekl bych, že ve skutečnosti jsem byl v roce ’89 blízko nervovému zhroucení. Můj bratr to vycítil. Kritici mi spílali. Ivanov byl úplný nezmar. Trápily mě hemoroidy. Kašlal jsem krev.“

Soňa zaváhala. „Takže jste si sám předepsal jiný způsob života?“

„Já jsem se přece stylizoval do role velkého ruského romanopisce, ne? Smutné. Já, takový umělec. A v hlavě nebylo dost místa na román? A tak jsem se vydal na Sibiř, kde je místa dost. Ne abych kopíroval. Hledal jsem nekonečno.“

Felix spokojeně přikývl. „Ano. Dostatek prostoru. To je ono.“

„A když jsem toho dostatku prostoru okusil na vlastní kůži, zbavil jsem se té osudové ctižádosti. Tak jak zní vaše diagnóza, paní doktorko?“

Soňa nezúčastněně potřásla hlavou.

„Bylo ode mne vskutku hloupé, chtít pochopit celou Sibiř. Celou ji nikdy neobsáhnete. Jen primitivové mohou tvrdit opak. Život je příliš mlhavý. Jako moje hry.“

Felix ironicky podotkl: „Jako víno, co, Míšo?“

„Ale no tak,“ protestoval Sergej, „ty jsi přece ve svých hrách aplikoval moderní vědecký přístup. Věřil jsi v důkazy. Život byl tvou laboratoří. Tak jsi psal vědecké drama i vědeckou fikci. Sakra, chci říci, on je psal! Čechov.“ Sergej vypadal zmateně – nebyl si jist, zda mluví s Michailem Petrovem nebo Antonem Čechovem.

„Kamaráde, mluvíte jako Jules Verne. Ale jedno připouštím: byl jsem mistrem neurčitosti – pokud takto označujete moderní vědu.“

„Ne moderní sovětskou vědu! Dnes jsme mnohem blíž k poznání všeho. Je to jen otázka času.“

„Opakuju: jen primitivové!“

Naštěstí všichni zaslechli motor auta deroucího se do kopce. Jeho kola klouzala na ledě, ale blížilo se. Soňa se opět vrhla k oknu.

Viktor Kirilenko byl hřmotný obr jemného výrazu a s ústy vyšpulenými při úsměvu. Jeho obrovská hlava byla pokryta černými kadeřemi, ale jeho nos byl jemný a malý, takže jeho oči byly neuvěřitelně blízko u sebe – jako by se měly brzy spojit v jedno veliké oko Kyklopa. Pod jeho sakem barvy antracitu vystupovaly svaly i hruď vzpěrače, který by dokázal půl hodiny držet židli v natažené ruce.

Osip vstoupil do pokoje v doktorových stopách a stále nesl jeho kabát s rukavicemi v kapsách, jako kdyby chtěl zdůraznit, že ten člověk není zdaleka tak kulturní jako tihle umělci – a byl by schopen si kabát nechat i uvnitř. Osip se zahleděl na doktorovy boty, jako by hledal stopy tajícího sněhu, pokrčil nosem a vzdálil se.

„Těší mě! Je to od vás velmi milé,“ zamumlal Felix. Uchopil doktorovu ruku opatrně mezi palcem a ukazovákem, aby tak snížil riziko, že jeho vlastní ruka bude zcela rozdrcena. Ale doktor Kirilenko mu potřásl rukou nezvykle jemně a pobaveně se na něj zahleděl.

„Nikdo není takový, jak zdánlivě vypadá, Felixi Mojsejeviči!“ Teprve tehdy pustil Felixovu ruku. „Ve skutečnosti jsme mnohem víc, než vypadáme. Mnohem víc! Kdyby si ten prokletý taxikář myslel, že je velkým cestovatelem, byl by okamžitě odhalil všechna tajemství na silnici!“ V očích mu zajiskřilo.

„Ale nemohl jsem tolik riskovat, abych ho zhypnotizoval. Co kdyby nás zastavil policista a ptal se řidiče na jméno a ten by mu odpověděl: ‚Alexandr Humboldt, k vašim službám!‘ Bože můj!“

„Takže vaše teorie superznalostí má určitá rizika, co?“

„Ne, ne! Správný výraz je superschopnosti. Každá znalost musí pocházet přímo od osoby uvedené do transu. Nemůžete někoho přesvědčit, že je Leonardo či Levitan, když o nich nemá ani ponětí. Zatímco vy,“ a Kirilenko se zahleděl na Michaila, „vy víte o Čechovovi mnoho, že?“

Herec si uhladil knír. „Totiž… Když jdete do hloubky, nevíte o starém Antonovi vlastně nic.“

„V tom případě ho budete muset objevit vy. A bude to opravdové, protože pokus bude založen na vašem podvědomém vnímání – to pracuje mnohem lépe než schopnosti člověka, který je plně při vědomí. Někteří lidé to stále ještě nedovedou pochopit, ale hypnotický stav zdaleka není na nižším stupni než stav při vědomí. Vůbec ne! Encefalograf prokazuje pravý opak. Hypnotický stav je po duševní stránce mnohem aktivnější, než normální stav člověka. Takže my přimějeme vaše supervnímání, aby vyplulo na povrch – a tím obnovíme Čechova.“

„A já budu mít slušný scénář,“ Sergej vstal a potřásl doktorovi rukou. „Mimochodem, já jsem Gorodskij. Viděl jsem vaše výsledky při představení ‚Znalosti jsou moc‘ a upozornil jsem na ně Felixe Mojsejeviče. Přirozeně jsem seznámen s vašimi pracemi; novináři tomu říkají ‚umělé převtělení‘.“ Sergej se přezíravě usmál. „Ale vy jste se bezpochyby dostal o krok dál než ostatní.“

Kirilenko zaslechl v jeho hlase ostrý tón. Scenárista by si obvykle nenechal od herce diktovat – ale v tomto případě se o všechno sám postaral! Byl pan Sergej Gorodskij opravdu přesvědčen o jeho schopnostech? Anebo se prostě mazaně postaral o způsob, jak se vyhnout odpovědnosti?

Chování a řeč herce Michaila byly o něco méně nedbalé. Z toho mála, co až dosud řekl, i z informací, které o něm doktor Kirilenko měl, se zdálo, že ten člověk není posedlý uměleckou samolibostí. Michail rozhodně nebyl žádnou hvězdou s jejími typickými vlastnostmi a prestiží. Skvělé! V tom případě nebude kanál superschopnosti blokován ctižádostí…

„Přirozeně, že se doktor Kirilenko dostal o krok dál,“ vložila se do rozhovoru Soňa. „Obvykle musíte člověka několikrát přivést do transu, než získané schopnosti proniknou na povrch a stabilizují se. A po probuzení většinou okamžitě zapomene, že byl Čajkovským nebo kýmkoli jiným.“

„Takže on zapomene?“ řekl rychle Felix. „Ale přece nečekáte, že Míša zůstane nepřetržitě v transu po celé týdny? Nebylo by to kruté vzbudit ho, až bude celý film na pásu – a ten chudák by si vůbec nevzpomínal, jak ho natáčel? To by nebylo žádné umění, jen ubohý trik.“

Kirilenko pozoroval Levinův výraz. Jak mohl hlavní bod jeho zprávy toho člověka tak zaujmout? Předpokládal, že Levin si ho představoval jako divadelního šarlatána a hypnotizéra. Ano, dámy a pánové, zde vidíte Úžasného Viktora – nataženého mezi dvěma židlemi, s dvěma kusy betonu položenými na kosmaté hrudi; a Soňa Suslovová ve třpytivém trikotu, nohy obnažené až k pasu, ho nakonec zatíží ještě perlíkem…

V Levinově tónu znělo jasně: Vy, doktore, snad dokážete kohokoli vědecky přimět, aby se stal někým jiným. Ale skutečným režisérem jsem tu já. A pokud ten film nebude trhák, tak vy jste šarlatán.

‚Ach, ty skryté motivy!‘ myslel si Kirilenko. ‚Někdy toho vnímám víc, než by mi bylo milé…‘ Ale bylo tu určité nebezpečí pro jeho pověst, kterou chtěl přirozeně za pomoci toho filmu vylepšit, aby získal lepší podmínky pro své bádání a pokusy.

Kdyby Levin natočení filmu nezvládl nebo ho podvědomě či z profesionální žárlivosti zkazil, utrpěla by doktorova pověst na veřejnosti a prostřednictvím televize i ve všech svazových republikách…

Bylo jasné, že on, Kirilenko, tu měl opravdu vystupovat jako divadelní hypnotizér – tak si to přál impresário Levin. Ale on chtěl i vědeckou věrohodnost, chtěl, aby byl film projevem pokročilého vědění, aby měl společenský dopad. Jeho motivy byly složitější.

„Ne, ne!“ protestovala Soňa. Jevila opravdu velké nadšení pro věc, ale její vnímavost ještě nebyla dokonalá… „Doktor Kirilenko objevil vskutku revoluční postup. Od nynějška si médium může svou druhou osobnost kdykoli vybavit podle přání. Tak jako herec,“ dodala velkoryse, i když tato profese byla pro ni zahalena tajemstvím. „Lidské vědomí není jediným psychickým systémem. Je tu mnoho systémů, které navzájem spolupracují. Jako vaše filmová společnost.“

Michail mrkl na Sergeje, který se zdál vyveden z míry.

„Doktor Kirilenko tedy zhypnotizuje levou mozkovou hemisféru. A druhá hemisféra zůstává napůl autonomní. Tomu se říká ‚dělicí hypnóza‘. Tato metoda by měla mít velký dopad na léčení schizofrenie.

Ale i zde by se mohla uplatnit, i když – ee… je pan Petrov zdráv. A v podobných případech.“

Kirilenko plynule navázal. „Proto s vámi tak rád pracuji. Abych řekl úplnou pravdu, uvažoval jsem stejně. Ale předběhli jste mě, chlapci! A teď, když mám tak neomluvitelné zpoždění, bychom snad už měli začít! První chod: polévka… Tak kdy začneme, Felixi Mojsejeviči?“

„Kdy? No přece… hned…“

„Ne, mám na mysli: kterým rokem?“

„Ach ano; hmm – co myslíš, Sergeji?“

„Co takhle zde v Krasnojarsku? Těsně předtím, než se Čechov vydal do Kamska.“ Sergej prolistoval svůj zápisník. „Tak se podívejme… to bude… ano, 29. května 1890.“

„Myslím,“ navrhl Felix, „že bychom mohli začít trošku dřív… před Tomskem, ano?“

Kirilenko vytáhl z kapsy pásku na oko a vosk do uší. Sergej pokrčil rameny. „Mně je to jedno. Nejdříve Tomsk, a pak s ním přeskočíme do Krasnojarska.“

„Výborně,“ řekl Kirilenko. „Máme tu magnetofon? Ano… Papír? Dobře. Tak, Michaile, kdybyste si teď dal přes oko tu pásku…“

5

Záplavy! Všude vodní spoušť…

A z bahna vylétá velká volavka.

Anton cítil, jak se mu rozpadají boty, ale neodvažoval se prohlédnout si nohy. Kožené škrpály, kterými se tak pošetile vybavil, byly zjevně mučícím nástrojem, který vyrobila španělská inkvizice.

Spolu s posledním vozkou Jevgenijem s nohama po kolena ve vodě hnali další pár neurotických koní k několika chatrčím na kopci nad vodou. Antonovi nadáváním zcela vyprahlo v hrdle, ale ty potvory ničemu jinému nerozuměly.

V některých místech byla vířící voda tak hluboká, že by se v ní člověk mohl utopit. Jenže v tom množství bláta se nedala vůbec rozpoznat. Hustě mrholilo, jako by padalo na zem milión pavoučích sítí. Někde tu měl být přechod přes řeku. Někde.

Z jednoho domku vyšla vysoká, po selsku oděná žena. Chatrč byla postavena z bláta a hlíny s doškovou střechou. Vedle ní stály další dvě podobné a spolu s řadou chlévů tvořily dvůr, kde se povalovalo několik zemědělských nástrojů a hnůj. O vůz se opíraly saně otočené spodní stranou vzhůru. Lidem se tu zřejmě dařilo celkem dobře.

Žena ze vchodu zavolala: „Vy jste ten doktor?“

„My jsme se ztratili!“ zahulákal na ni Jevgenij. Když otevřel zeširoka ústa, zahlédl Anton dásně pokryté hnisem.

„Ale já jsem doktor!“ zavolal Anton.

Drali se po svahu šedomodrého hnoje, z něhož měla údajně vyrůst velká úroda. Několik dalších kleteb a i koně byli z vody venku a táhli klouzající káru, která byla Jevgenijovou radostí a pýchou.

„Jedu do Tomska,“ řekl Anton ženě.

„To je Boží vůle! Dovedl vás sem.“

„Ano, a kdo nás odvede odsud?“ zeptal se Jevgenij.

„Ach, to udělá náš Boris. Jakmile…“

Ano. Jakmile Jeho Blahorodí pan doktor vyléčí zánět slepého střeva, rakovinu nebo cokoli jiného. Antonovi bylo, jako by ho drtily řetězy. Ale s milostivým výrazem ve tváři se podvolil a následoval ženu dovnitř.

Dědeček ležel nahoře na kamnech. Čtyři nebo pět dětí vykukovalo z palandy pod stropem. Tři babizny, nápadně podobné čarodějnicím v Macbethovi, se shromáždily nad dřevěnou pryčnou – rodičovským ložem. Na něm ležela nemocná žena a sténala. Vedle stál vlasatý obr. Lámal si prsty a vzdychal. Na lavičce seděl mladík a tupě hleděl na svůj odraz na střence nože. A byla tu babička, kvokající jako slepice, s miminkem v klíně. Bylo tu odporně přecpáno.

Když se podíval blíže, viděl, že babička ve skutečnosti otvírá a zavírá ústa s bezzubými dásněmi; měla kus látky s kůrkou chleba, když mělo dítě hodně štěstí, tak s plátkem šunky. Miminko mělo široce rozevřenou pusu a velké vodnaté oči. Anton se přiblížil a babička rychle strčila oslintané sousto děťátku do pusy. Teď mohlo s rukama přitisknutýma k tělu a plnými ústy komunikovat se světem jen očima.

Anton se už vzdal pokusů všechny lidi v místnosti spočítat. K čemu by to bylo? Těžko je mohl všechny vyhnat ven do nepohody. Stejně by odmítli jít. Proč by měli? Začínal tu velký příběh: nemoc a cizinec.

Ukázal palcem na lůžko.

„Co jí je?“ zeptal se vysoké ženy.

„Víte, pane, narodilo se jí dítě. Ale zemřelo a něco z lůžka v ní po porodu zůstalo. A Pelageja Osipovna se to pokusila dostat ven.“

„Pokusila se to dostat ven? Čím?“

Žena se rozhlédla a zvedla hák od lampy, zrezivělý a od sazí, se skvrnami po krvi.

Do prčic. Neuvěřitelné. To mohli tu ubožačku rovnou zabít. Tím nožem, se kterým si hrál tamten usmrkanec. To je asi manžel… A je pravděpodobné, že jako další chirurgický nástroj opravdu měli v úmyslu ten nůž použít.

Anton s vypětím sil ovládl své city. Bylo to naprosto pochopitelné. Cokoli jiného než ta barbarská řezničina by byl učiněný zázrak…

„Jevgeniji!“ zařval. „Přines mi doktorskou brašnu!“

Zatímco čekal, začal si horečně prohledávat kapsy, aniž by přesně věděl, co hledá. Ta žena zemře – o tom nebylo pochyb. Ať už udělá cokoli.

Jeho prsty narazily na složený papír. Vytáhl jej. Ano, ten takzvaný toaletní papír z poštovní stanice. Ani ho nepoužil. Rozložil napůl roztrhané Sibiřské noviny a začetl se do nich, jako by v nich byl článek o gynekologii, kterou se právě zabýval.

„… na severozápadě zpozorovali rolníci zářící těleso válcovitého tvaru letící po nebi. Bylo příliš jasné, než aby bylo lépe rozeznat podrobnosti. O chvíli později se zvedl hustý oblak dýmu a k nebi vyšlehly ohnivé jazyky. Sama země se zachvěla, mnoho lidí spadlo na zem a i koně poklesli na kolena. Náhle zavál horký vítr a utrhl střechu jednoho z domů. Mnoho lidí v hrůze volalo, že je konec světa.

Není pochyby o tom, že někde muselo na Zem narazit nebeské těleso; nepodařilo se však určit přesné místo…“

Kus novin nesl datum…2. července 1888. Před rokem a deseti měsíci.

Hysterie, přehánění, primitivismus! Anton měl chuť výt nahlas.

Ale o to se už postarala nemocná. Zmačkal papír, strčil ho zpět do kapsy a umínil si, že ho použije k původnímu účelu. Anton přešel k oběti. Odhrnul přikrývku, aby si prohlédl zakrvácenou odpornost pod ní. Děti se z palandy dívaly s rozšířenýma očima; babizny začaly cosi mumlat.

6

Krasnojarsk, 29. května 1890

Jak se máš, Olgo, má vzácná hvězdářko?

Jsem teď tady na Sibiři a ty jsi daleko. Ale jak bych si přál, abys mi byla minulou noc po boku, abych Ti mohl stisknout ruku pod hvězdami a poradit se s Tebou o věcech meziplanetárních, o kterých toho obyčejný doktor a pisálek mnoho neví. (Kromě toho, že vesmír je pustý a rozlehlý a že čas se bude odvíjet dál, až tahle planeta bude stejně vychladlá jako vše kolem…)

Ale ten pisálek musí nejprve popsat dějiště hry, nemyslíš?

Krasnojarsk je nádherné město – zvláště po takových příšerných asijských dírách jako Tomsk. Jen Bůh ví, proč posílají vyhnance sem do Krasnojarska! Tohle pro ně musí být skoro jako odměna, ty vysoké lesnaté hory kolem města jako vysoké zdi, a široký Jenisej tekoucí městem – zasloužil by si Levitanovu pozornost ještě víc než Volha. A nesmím zapomenout na samotné město. No, představ si, jsou tu dlážděné ulice, půvabné kostely a krásné kamenné domy! Ale posílají vyhnance sem, dělají to už léta. Výsledek? Krasnojarsk je nesmírně kulturní a zároveň malebné město.

Dal jsem se tu dohromady s jedním vojenským lékařem a dvěma poručíky putujícími k Amuru. Máme v úmyslu cestovat dál spolu, takže sotva budu potřebovat svou pistoli. S touto trojicí bych se postavil i samotnému peklu.

Dokážeš to přečíst? Ten inkoust je hrozný. Jedna skvrna vedle druhé.

Povím Ti něco o těch chlapících. Doktor Rode je něco jako filozof a pesimista – a někdy naopak idealista. Půlku času mluví o novém a šťastném životě, který nás očekává někdy v budoucnosti, kdy budeme létat přes Sibiř balónem a vyvine se nám šestý smysl, takže naše mysl dosáhne až ke hvězdám. Pak se náhle zachmuří (když ho jeho nadšení příliš unaví) a pak je to samé: Nemůžeme být skuteční. Přítomnost není skutečná. To všechno je zlý sen v hlavě někoho, kdo žije za tisíc let!

Pak je tu baron Nikolaj Veršinin. Chová se opravdu jako voják a silně ráčkuje, jako velitel nějakého regimentu. Věčně na někoho vyštěkává. Když si objednává čaj a trochu zavařeniny, je to jako kdyby nařizoval zbičovat kozáka za zbabělost. Obvykle se chová drsně ve společnosti lidí, které nezná – ale jak se s vámi sblíží, je to milý a citlivý člověk se zájmem o společnost. Bouře se blíží, varuje nás. Ale myslí si, že by nás mohla zachránit věda. A četl Herberta Spencera, nebo to alespoň tvrdí. Ale dělá hodně ramena, a ta jsou tedy vidět.

Nakonec je tu Vasilij Fedotík, který nikdy nečte nic jiného než noviny. Určitě nenapsal za posledních dvacet let nic intelektuálního. Všechno, co našeho Fedotíka zajímá, je lov a pití, a když se k něčemu rozhodne, bylo by mařením sil přesvědčovat ho o něčem jiném. Ale zafixoval si pevně, že Rode i Veršinin jsou výborní a rozumní kamarádi, takže občas utrousí při konverzaci poznámku, která je vždy odrazem něčeho, co řekli ostatní.

Včera večer jsem se vydal ve společnosti těch tří mušketýrů do města…

Všechno se na mé cestě zatím ukázalo jinak, než jsem očekával. V Tomsku, kde jsou místní dámy okouzlující asi jako mražené herynky – koho by napadlo, že zástupce policejního náčelníka zná mé dílo?

Kdo by předpokládal, že mi prokáže tu čest a ukáže mi jeden z místních veřejných domů, aby tak vzdal hold mé literární tvorbě?

Až doteď jsem si vytvořil nebývale příznivý dojem o tomto městě, a jeho podivuhodně čistých ulicích, když tu Fedotíka přepadl prudký záchvat žízně. Museli jsme tedy obrátit své kroky k méně zdravé části města a najít hostinec, kde bychom tento záchvat uzdravili. Ho ho, řekl jsem si: druhý Tomsk!

„Ta osudová přitažlivost nízkých radostí života!“ prohlašoval dobrý doktor Rode a hnal se ke krčmě. „Dokazuje to, jak jsme my, Rusové, demokratičtí.“

„Přesně tak,“ souhlasil Fedotík. „Princ sedí pospolu s chuďasem.“

„Ten princ je obvykle chuďasem,“ poznamenal baron s chraptivým smíchem.

„To proto, že je příliš mnoho princů a hrabat, i baronů – promiňte,“ řekl Rode. „Ale lze říci, že je to špatné? V budoucnosti může mít šlechtický titul každý.“

Veršinin přikývl. „Titul, který přinese pokrok vědy. Jeden bude Hrabě Chemie, druhý zas Vévoda Stomatologie.“

„S těmi intelektuály je ta potíž,“ prohlásil Fedotík, „že mají hlavu pořád v mracích.“ A neopomněl dodat: „S výjimkou této společnosti.“

„Tak se my, Rusové, cítíme nejlépe doma,“ řekl Rode. „S hlavou v oblacích. A proč je tomu tak? Protože je obyčejný život jako ponořený do bláta? Protože je to jen jeden zlý sen?“

Fedotík má zřejmě pro hospody šestý smysl; brzy jsme našli jednu docela ucházející. Tedy, když pomineš hustý modravý oblak kouře z kamen…

Objednali jsme si láhev Smirnova 21 (věřila bys tomu?) a připili si na další část cesty.

Vedle nás seděl muž s tváří jako vařený tuřín. Občas si pevně zapínal knoflíky od vesty a za chvilku je opět rozepínal s výrazem frustrace – jako by se měl vydat na nějakou cestu, ale nedokázal se k ní rozhodnout. Pokaždé si při tom přisedl o něco blíž k nám a snažil se zachytit něco z naší konverzace, jak to opilci dělají.

Příležitost nastala, když mi Rode řekl něco jako: když si to řekneme jako mužové vědy…

„Promiňte, pánové,“ přerušil nás tuřín, „ale Věda je ta nejušlechtilejší a nejnádhernější věc světa!“ Jeho hlas zněl posvátně a zároveň lichotivě. „Promiňte, ale podle mého názoru vědec bojuje s přírodou – z lásky k lidstvu!“

Ano, náš ruský talent všechno hluboce zevšeobecňovat…

„Velmi správně,“ souhlasil Fedotík. „Příroda, se kterou, s jejími krvavými zuby a drápy, bojuje odvážný lovec!“ Nalil si další sklenku.

Veršinin zčervenal ve tváři. „Kdo si u čerta myslíte, že jste?“

„Sidorov, prosím. Ilja Alexandrovič.“

„Zmizte, nicotný Sidorove! Jak by mohl nějaký Sidorov vědět cokoli o hloubce lidské mysli?“

Samozřejmě si Sidorov přisedl ještě blíž.

„Promiňte, pánové, ale nicotnost a banalita je zdrojem všeho – udeřil jste hřebíček na hlavičku. Normální lidský tvor je veskrze hloupý. To ostatně vidíte v těchto Bohem zapomenutých sibiřských dírách.“

„S výjimkou přítomných,“ přisolil si Fedotík.

„Ale příroda je ještě hloupější. Země se točí kolem Slunce jako dětská káča; jak triviální! Kdykoli na ni může narazit temná hvězda nebo bludný měsíc. Pche! To je všechno. Sbohem, Parthenone. Sbohem, benátská Seremissimo.“ Do jeho očí vstoupily slzy. „Podívejte se na průměrného Sibiřana – zvíře, no ne? A to je obyčejný ruský rolník jako oběť násilí, prosím!“

„Na burana je třeba bič,“ prohlásil Fedotík.

„Zapamatujte si má slova, pánové, ve srovnání s ním jsou tlupy na několik set verst severně odtud vznešení,“… Sidorov se snažil najít to pravé slovo, „divoši“. „Tedy, skoro. V porovnání s ním jsou přímo ohromní. Jsou to hrdinové. Ale jak můžou být hrdiny, když tady žili odjakživa? – to mě udivuje. Nikdy se nepozvedli nad svou úroveň. Zatímco my, místní Rusové, jsme na ni poklesli. Ach, ta plochost toho všeho! A pod povrchem je všechno shnilé a zkažené… O čem jsem to mluvil?“

V tu chvíli začal knot nejbližší lampy hlasitě syčet. Sidorov napjal uši, jako by slyšel něco letět nad střechami Krasnojarsku. Rychle si zapnul vestu a vyběhl ze dveří, které nechal otevřené. Viděli jsme ho, jak stojí na ulici a hledí na noční nebe, jako by se chtěl přesvědčit, že všechny hvězdy jsou na svém místě. Nebo chtěl třeba jen vědět, zda bude pršet, protože v jeho botách byly díry. Konečně se vrátil, rozepnul si vestu a znovu si přisedl k nám.

„Promiňte, ale musím se obětovat pro vědu,“ svěřil se mi hlasitým šepotem. (Přísahám Ti, Olgo, – při Marsu i Jupiteru – že jsem si nevymyslel toho Sidorova jako zrcadlo své vlastní duše!) „Jo, kdybych já jel do Moskvy a předložil příslušnou zprávu úřadům, udělali by mě profesorem na místě, možná i soukromým poradcem u dvora. Na vás ulpěla příchuť Moskvy, pane, je to tak?“

Neochotně jsem to připustil.

Veršinin dloubl Fedotíka do žeber. „Opatřili jsme si místního otravu. Pustíme na něj psy, Vasiliji Romanyči!“

„Ach, Moskva!“ vykřikl Sidorov v opilém nadšení. „Svoboda, naplnění! Pak bych mohl tuhle močálovou krajinu úplně vysušit. Až bych vykácel stromy, prodával bych dřevo a zasíval. Bohužel, na to je příliš velká zima… A ti moskyti! A lidé jsou příliš zkorumpovaní. Možná byste mi vy dva, muži vědy, mohli pomoci sepsat náležitou zprávu?“

Jakmile Sidorov vyřkl tato slova, okamžitě se začal tvářit podezřívavě a nepřátelsky.

„Vědci! Ti obyčejní vědci!“ hulákal. „Kdyby zítra Země vybuchla, dívali by se dále do mikroskopu jako ten lord Nelson v Anglii.“

„Natočili by to slepé oko,“ přispěchal na pomoc Fedotík.

„Věnovali by mi pozornost? Úřady… to je naše nemoc, není-liž pravda? Jak my se klaníme úřadu! Aha, už vidím, jak mnou pohrdáte, že se nechovám jako hrdina a nevydám se do Moskvy za slávou… Ale to není tak jednoduché. Na takovou událost není mnoho autorit – snad jen popis měst zničených Bohem, v Bibli. Nemůžu nikoho v Krasnojarsku přesvědčit, aby s tím něco dělal. A koho v Moskvě zajímá, co se děje v Krasnojarsku?“

To už se baron Veršinin hněvem neudržel. Uchopil Sidorova za klopy: „O čem to sakra mluvíte?“ zařval mu přímo do obličeje.

Tuřínem to otřáslo, ale vypitý alkohol mu dodal kuráže.

„Vy chytří Moskvané jste o tom ani neslyšeli? A přitom je to největší záhada našeho věku.“

„Jestli mi to neřeknete, zmlátím vás na maděru!“

„Ten výbuch, který zničil tajgu. Návštěvník z vesmíru. Vy jste o tom neslyšeli.“

„Pokračujte,“ řekl jsem…

Protože já, má nebeská kouzelnice, jsem o tom slyšel – a co ty? Mám na mysli ten článek ze sibiřských novin, určených původně ke zcela jinému, ‚hygienickému‘ účelu.

Sidorov začal vyprávět nejdelší příběh, jaký jsem kdy slyšel, o strašlivé zkáze několik stovek verst lesa severně od Krasnojarsku u Podkamenné Tunguzky. Za chvíli Ti předložím všechny detaily, protože se Tě chci, Olgo, vážně zeptat: co si o tom všem myslíš? Má teleskopická trýznitelko, potřebuji Tvůj přísně vědecký názor…

7

Mladý dělník bezúčelně drnkal na kytaru a cosi si prozpěvoval. Muž s telecí tváří u vedlejšího stolu si objednal talíř masových kroket. A Fedotík si objednal další láhev Smirnova 21.

Anton na okamžik zpanikařil, když si všiml narůstajícího účtu, a sáhl si na břicho. Toho reflexu se už opravdu musí zbavit! Kde jinde by opasek s penězi měl být? Těžko se mohl uvolnit a sklouznout nohavicí dolů.

„Máš hlad?“ zajímal se Fedotík.

„Ne. Jen, jak bych… totiž…“ Anton potřásl hlavou.

„Tady je snadné chytit vši – za to se není třeba stydět,“ poznamenal Sidorov.

Veršinin se na Sidorova ponuře zahleděl. „My všichni jsme jako vši na páteři světa – a někteří víc než jiní, že?“

Od té doby, co Anton koupil v Tomsku ten vůz bez pérování, byla jeho tobolka o sto třicet rublů lehčí. Kdyby se ta kára měla porouchat, než dojede do Irkutska, nebo pokud ji tam neprodá, bude na tom špatně… Všechno stálo dvakrát tolik, než kolik předpokládal. Stále ještě dluží Suvorinovi patnáct set rublů, které má částečně zaplatit reportážemi z cesty. Potíž byla v tom, že novinařit tady bylo jak vysávat šťávu z vyschlého citrónu. Co má proboha napsat příště?

Možná se problém už vyřešil sám. Točil si další cigaretu a pozorně naslouchal Sidorovovu líčení kosmické katastrofy…

„Naráz se skácelo sto miliónů stromů! Všechno se chvělo a hýbalo. Říkají, že ze země tryskal gejzír vody. Nad Kamskem zuřil orkán a Jenisejem se prohnala přílivová vlna. Noční nebe zůstávalo jasné po celé týdny – neptejte se mě proč. A celá stáda sobů byla na místě spálena. Jiní dostali po celém těle svrab.“

„Jaký svrab?“

Ale Veršinin už ztratil trpělivost. „Tak už sklapněte. Svět je dost bláznivý už proto, že nosí takové jako jste vy. Žádný div, že se čas od času otřese.“

„Ne, pokračujte,“ řekl Anton. „To se stalo asi v polovině léta roku ’88, je to tak?“

Jak si vzpomínal, byl tehdy na letním sídle Lintarevové. Byl tam i starý Pleščejev, který se neustále podkuřoval kadidlem – jako kdyby ten stařec byl nějakou ikonou. Z toho pachu bolívala všechny ostatní hlava. Proto chodili ven do parku, aby se osvěžili, i o půlnoci. A bylo tak jasno. Neuvěřitelně jasno. Po celou noc – jasněji než kdykoli za svitu měsíce. Každý si toho tehdy všiml…

„Kdyby náš nebeský návštěvník vybuchl nad Petrohradem, určitě by se o tom ve společnosti mluvilo! Ale co nám to řekne tady – že Bůh je rozhněván na tajgu? Neřekne nám to nic. A nic se nezměnilo… je to pro mě příliš, pane! Můžu připustit, že se skácí deset stromů – ale sto miliónů? Ne, to je vtip. A nic se nestane, nic se nezmění. Mohli bychom tady mít revoluci a nic by se nezměnilo. Nikdy. Nikdy. Nikdy!“

„O tom nic nevím,“ zavrčel Veršinin.

„Taková událost gigantických rozměrů – a nezabije to jediného člověka – pokud vím. V takové zemi trčíme. Lepší by bylo, kdyby to zabilo sto nebo tisíc lidí! Pak by to někdo zkoumal podrobněji a podmínky lidí na Sibiři se mohly zlepšit.“

Sidorov napřáhl dva chvějící se prsty. „Ale kde se to stalo? Právě tam, kde si nikdo ničeho nevšimne. Takže je to celé pro legraci. Co na tom, že se se Zemí srazila kometa?“

Sidorov opět vyskočil, zapnul si vestu, vrhl se ke dveřím a hleděl do temné prázdnoty, poseté hvězdami.

Anton si smutně pomyslel: Náš tuřín už vidí, jak mu daleko v Moskvě připínají nějaké vyznamenání. Ano, hlasatel zprávy o padlé hvězdě dostává hvězdu třetí třídy! Dívá se na sníh a někde tam daleko ho čeká sláva…

Muž se vrátil, dosedl a zasténal.

„Přijdu o svou šanci… jen kvůli pár stovkám rublů… Měl bych sestavit expedici, chápete? Ne jeden z vašich diletantských výletů, ale skutečnou vědeckou expedici, s teodolitem a vším ostatním. A k tomu je startovním bodem Moskva. Tady se o to nikdo nezajímá – všichni už zapomněli. Ale jak můžu do Moskvy bez řádných důkazů? Pánové, vyzývám vás, půjčíte mi sto rublů?“

„Aha!“ zvolal Veršinin. „Teď se ukázal v pravých barvách.“

Doktor Rode se unaveně usmál. „Pánové, snad bychom teď mohli provést malý experiment, abychom vědecky zjistili, co tato troska s penězi opravdu udělá? Myslíte, že to bude Smirnovova vodka? Nebo Košelev? Mohli bychom se vsadit – kdo prohraje, platí účet.“

„Tady ji máte hned.“ Fedotík v záchvatu dobrosrdečnosti nalil na několik prstů do prázdné sklenky. „No tak: chlap potřebuje pít.“ Ale pak rychle přistrčil sklenku k Sidorovovi, jako by se bál, že si ji zas vezme zpátky.

Sidorov popadl sklenku a pil, jako když kočka chytí holuba. Náhle začal vzlykat a jeho slzy zbytek nápoje ještě víc zředily.

„Jak se mohu dostat k Tunguzce, dokud nesestavím expedici? Jak mohu sestavit expedici, když se tam musím nejprve dostat, abych prokázal její nezbytnost?“

Fedotík moudře přikývl. „V tom je opravdu jádro pudla.“

„Mluvil jsem jen s lidmi, kteří s očitými svědky pouze hovořili. Mnoho je třeba si odmyslet. Ti lidé mluví o obrovitých krysách velikosti krávy, které se zahrabávají pod zem. Vy i já, pánové, víme dobře, že to jsou zmrzlá těla mamutů… Ale ty stromy, ach, ty stromy! Sto miliónů zničených v jediném okamžiku. Co s tím má co dělat logika a morálka? Je to náhodná okolnost, pánové. Náš celý život začíná náhodou. Často ho opouštíme dílem náhody. A mezi tím je řada náhod.“

Fedotík dloubl do Veršinina. „Není pochyby, je to Zbytečný člověk.“

„A té obrovské obludě, kterou je naše země, je to úplně jedno. Spolkne tu událost, jako když kráva polkne mouchu. Jak je pravdivé rčení, že katastrofa udeří tam, kde ji nikdo nevidí ani neslyší! Za těchto okolností je štěstí věcí nemožnou.“

„Zbytečný člověk,“ opakoval Fedotík, nadšený svým vlastním hodnocením.

„Stane se něco, když se se Zemí srazí kometa? Ale aby ji všichni ignorovali, když opravdu přiletí – protože jediní myslící lidé jsou tři tisíce verst daleko – to je příliš krutý žert. A je jeden ještě krutější… kdyby se to nestalo v téhle pustině, kdyby kometa udeřila přímo na Petrohrad, a to bohaté město bez všeho zájmu zničila – pak by o tom věděl celý svět. A já…! A já…!“

„Pak byste nebyl nikdo,“ pronesl jemně Anton. „Nebyl byste nic.“

Sidorov na něho hleděl zastřeným zrakem. „Takže vy mi rozumíte? Jste jako můj rodný bratr.“

Nepochybně jsme jako bratři, pomyslel si Anton, oba jsme stejně neupravení. Jeho vlastní kabát páchl od dehtu a Sidorovův byl asi tak stejně špinavý. Jejich boty byly jedna hrůza. Anton zvrátil hlavu dozadu a zamyslel se.

Tohle byl opravdu zajímavý případ. Toho člověka zaskočila událost, která mu zčistajasna spadla do klína. Posedla ho velká ctižádost, která takříkajíc přišla z vesmíru. Jiný by byl posedlý přáním vrátit se na svůj statek a pěstovat tam angrešt či cokoli jiného. Ale v tomto případě řídila jeho činy ta strašná pustina – a on tuto část Sibiře už nemohl opustit, tak jako prospektor na Aljašce nemůže opustit Yukon. Možná, že to s ním půjde od nynějška z kopce…

Řekněme, že by Sidorov sehnal prostředky na cestu do Moskvy. Co by tam mohl vlastně ukázat? Všechny ty padlé stromy viděli jen ptáci, kteří jediní znali obrovskou rozlohu tohoto území… a několik kmenů, které do ruské společnosti nepatřily.

„Posedlost,“ pronesl Anton tiše, jako kdyby to byl název ještě nenapsané povídky.

Fedotík ho zaslechl. „Když je někdo posedlý, nedá se s tím vůbec nic dělat! Věř mi.“ Zamířil fiktivní puškou do stropu. „Pif, paf, ojojoj.“ Zasmál se.

A přece, pomyslel si Anton… Co kdyby to všechno byla pravda? Co kdyby se jedna z největších záhad na světě opravdu odehrála nedaleko odtud? Ale nikoho to nezajímalo… Jako kdyby došlo k Ukřižování a všichni byli zrovna na venkově.

„To už tady můžu rovnou být trestancem,“ pokračoval zasmušile Sidorov. „Sibiř není žádné opravdové místo, jen prostor mezi Uralem a Tichým oceánem. Ale jak nepatrné jsou mé zločiny v porovnání s tajgou! Jak je všechno nepatrné…“ začal zápasit s knoflíky.

Anton natáhl ruku a sáhl zoufalci na rameno.

„Podívejte se, Iljo Alexandroviči, zrovna píšu řadu článků pro Novou dobu v Moskvě…“

V tu chvíli místností zaznělo ostré drnk – jako by v hospodě odbily jakési kosmické hodiny, nebo se čas sám rozpůlil vedví. Všechno ztichlo, než nota dozněla.

„Sakra!“ zaklel kytarista, jemuž praskla jedna struna.

„To je ono, Nová doba,“ řekl vzrušeně Anton.

8

Felix se už nemohl udržet. „Co to vlastně říkáte, člověče? Vzbuďte ho z toho transu!“

Zneklidněný doktor Kirilenko mu vyhověl. Zastavil magnetofon a zápisník odložil stranou.

Když se Michail probral, chvíli se udiveně rozhlížel. Postupně začal místnost i její zařízení vnímat očima současníka a zašklebil se. Ale opět se podivil, když si všiml výrazu tváří ostatních, a začal si vzpomínat…

„Jako bych se probouzel ze sna,“ zamumlal. „Ze sna, který pomalu mizí. Ale když se soustředím, vzpomenu si.“

„Brzy nad tím získáte úplnou kontrolu,“ pronesla Soňa uklidňujícím hlasem. „Brzy budete pociťovat plynulé spojení mezi sebou – a svým druhým já.“

„Byl jsem na té křižovatce na třídě Karla Marxe! Určitě to bylo totéž místo… Ta místnost byl hostinec. A předtím… ne, potom, všechno se mi plete… jsem byl v hotelovém pokoji. Ale co jsem to dělal? Už to mám! Psal jsem dopis Olze Kundasovové…“

„A tady to je.“ Soňa ukázala na otevřený zápisník vedle křesla; stránky byly pokryty rukopisem.

Sergej k nim doběhl přes celou místnost a vrhl se na zápisník. „To je všechno ale galimatyáš! Ti tři důstojníci jsou rovnou ze Tří sester – jména i všechno ostatní. Dobře, tak Čechov strávil část cesty s vojenským lékařem a dvěma dalšími vojáky. Ale všechny ty nesmysly o kometě! Něco jsem už tušil, Petrove, když jste začal s tím povídáním o Julesi Vernovi!“ Mrštil zápisníkem o zem.

Felix rovněž vstal, aby ho Sergej nepřevyšoval.

„Tak si o tom popovídáme. Cosi vybuchlo nad Tunguzkou uprostřed Sibiře v roce 1910, je to tak?“

„Špatně,“ řekl Sergej. „Bylo to v roce 1908. Jednou jsem o tunguzské záhadě napsal článek.“

„Dobře. Ale Anton Čechov byl v té době už dávno po smrti. Chlapče, to se určitě nemohlo stát v roce 1888!“

Kirilenko rovněž povstal. „Promiňte, Felixi Mojsejeviči, ale předpokládám správně, že Michail je plně obeznámen s Čechovovým životopisem?“

„Absolutně.“

„Když nejsou v Michailových znalostech mezery, nemůže si nic vymýšlet, aby je vyplnil.“

„Těžko může vyplňovat mezery, které neexistují.“

„Takže fantazíruje,“ prohlásil Sergej.

„Ale to není možné. Jistě, ve své fantazii se stává Čechovem – v psychologickém smyslu. Ale musí to dělat přesně, jak jsem mu to přikázal. Může si vymýšlet jen věci kolem známých fakt. Nemá takovou volnost, aby fantazíroval, co chtěl. Musím říci, že předtím se mi nikdy nic podobného nestalo. Je to významný a fascinující jev.“ Ale Kirilenko se nezdál příliš potěšen. „To, co se stalo, mě však dosti zmátlo…“

„Třeba je Petrov šílený?“ navrhl Sergej. „Víte jak: praštěný jako všichni umělci?“

„Děkuju,“ ozval se Michail.

„Musíme se dostat k jádru problému,“ řekl Kirilenko. „Prohloubím hypnotické příkazy – a pak skočíme o několik týdnů dopředu. To nás snad uvede na pravou cestu…“

V tu chvíli se otevřely dvojité dveře a vešel Osip, aniž by se obtěžoval zaklepat – že by ho přilákaly jejich hlasy, když se hádali?

„Sakra, chlape!“ vyštěkl Felix. Dohlížel snad domovník kromě budovy i na ně samotné?

„Přáli byste si něco k jídlu?“ zeptal se Osip. „Nějaké občerstvení?“

Felix se na něj na několik vteřin ostře zahleděl a pak přikývl. „Snad bychom si mohli udělat polední přestávku.“

„To přece nemohla být kometa, že?“ ptala se Soňa. „Ta věc nad Tunguzkou. Mělo to prý všechny průvodní jevy jaderného výbuchu ve vzduchu? Horká vlna. Účinky radiace na zvěř. Pokácené stromy a přebujelý růst nových…“

„Jistěže,“ přisvědčil Sergej sarkasticky. „Přirozeně jsem ve svém článku dospěl k těmto závěrům. Jaderný výbuch v roce 1908 – není nic jasnějšího.“

Felix si povšiml, jak Osip natahoval uši. „Jděte,“ přikázal domovníkovi. „Dejte se do toho – máme hlad.“

Osip pomalu vycouval ze dveří.

„To je jediné vysvětlení, že?“ naléhala Soňa.

„Sovětští vědci celou dobu usilovně pracují na tunguzském problému,“ vysvětlil Sergej. „Používají helikoptéry a Geigerovy počítače.“

„A stále ještě nemáme absolutní jistotu,“ řekl Felix. „Ze všeho, co jsem slyšel… sakra, to zní úplně čechovovsky! Kdo ví?“

„To vy jste do toho začal zatahovat kosmický prostor!“ obvinil ho Sergej.

Venku se slunce jasně odráželo na zasněžené krajině, ale v dáli se objevil mlžný závoj…

9

Anton hleděl přes řeku barvy břidlice. Desítky mužiků táhly vlečné lodi a zvedaly přitom bidla jako středověcí vojáci svá kopí. Byla pekelná zima.

Kdyby se jen mohl dostat na druhou stranu! Ale burlaci na něj jen hrubě vykřikovali.

Utekl od břehu, pronásledován jejich nadávkami, a okamžitě narazil na hřbitov. Kamenná brána i samotné hroby se už rozpadaly; ale přesto přicházel pohřební průvod a mířil dovnitř. Mezi truchlícími byli všichni jeho známí. Byl tam Suvorin i Pleščejev, taky Olga Kundasovová – a Nikolaj Pejkin, Modest Čajkovskij stál vedle Marie Kiselevové, Levitan, Jevgenije, Máša… a všichni bez výjimky hořce plakali.

Anton vběhl dovnitř, aby jim vysvětlil, že rakev je plná kamení. Ale v uších mu stále zněl posměch mužiků, stále na něj odkudsi hleděli – otevřeně a s pohrdáním jako policejní špiclové…

S trhnutím se probudil – a před ním tekl majestátní Jenisej, nikoli Styx z jeho snu. Přívoz, kterým se měli dostat na druhou stranu na cestě zpět do Krasnojarska, se prodíral proti dravému proudu. Koně se zprudka zastavili, rolničky zazvonily.

„Nepřipadá vám někdy, že vás někdo sleduje, Iljo?“ zeptal se Sidorova, který držel opratě. „Znáte ten pocit, starý zvířecí instinkt, jako by se vám něco zabodávalo mezi lopatky…“

„Hm,“ Sidorov učinil chabý pokus probrat se ze své otupělosti.

„Měl bych teď být už na Sachalinu a sledovat vězně. Něco mě ale nutí dát se jinudy – jako bajonet v zádech. Asi to nemám v hlavě v pořádku. Je ze mě psychopat!“

„Hm.“

A tady to bylo! Ne šílenství, ale únava. Příčinou jeho snu a zdrojem jeho zmatku bylo naprosté vyčerpání. Neurastenie mohla působit nečekaně silně kdekoli na Sibiři – ale zvláště po cestě mezi nekonečnými stromy tajgy. Čas se zcela zastavil. A mozek se zakalil.

„Ehm.“ Sidorovův obličej teď vypadal jako kdyby chtěl jít na maškarní za černocha a namazal si ho pastou od bot.

Anton si promnul vlastní tvář. A jeho prsty byly najednou černé jako knot od lampy. Jakmile přišlo léto a horko, byla cesta zanesená sazemi od lesních požárů. Co bylo horší: zátopa a blátivé bažiny – nebo ta prašná, horkem sálající cesta? Obojí bylo příšerné… A bez ohledu na to, kolik stromů shořelo na popel, stále neubývalo nekonečných řad borovic a ostré vůně pryskyřice, modřínů a jedlí, i těch ponurých bříz, tmavších než jsou břízy v Rusku, ale stejně sentimentálních…

„Pane Bože, jestli výlet na tři sta verst do Kamska člověka takhle vyřídí – a to je na cestě – pomoz mu pánbu, až z ní sejdeme!“

„Nebojte se, Antone Pavloviči,“ ožil opět Sidorov. „Kdekoli existuje člověk, tam je i cesta. Tunguzové vědí, kde jsou cesty… Přísahám, jednoho dne tento les zmizí, možná až ke Kamsku. Budou tu zeleninová a bramborová pole. A tento den přiblížit, to znamená upozornit na Sibiř.“

„Víte, doma v Rusku se mi zdály rány sekerou tak kruté…“

„Všichni jsme ztraceni v temném lese a bloudíme, potřebujeme spásné světýlko. Je to tak?“

„Ano.“

„Je to jen otázka správného načasování – jak říká náš přítel geometr. Mohli bychom naskočit přímo na loď a Jenisej by nás odnesl přímo k severu. A my bychom nemuseli ani hnout prstem. Ale jakmile bychom pak opustili řeku…“

„Ano, v tom to je.“

„Ty nástrahy tajgy, Antone Pavloviči. Ti moskyti nás sní zaživa. Koně se utopí v těch ďábelských močálech.“

„Tak počkáme, až zamrznou – a pak nás spolkne zima. Příšerné! A mimochodem – víte, co to všechno stojí?“

Jak pomalu plul přívoz, a přitom tak vytrvale… Spolu s nimi se vezlo několik rolníků držících koše s jarní cibulí. Okrskový soudce seděl vznešeně na svém voze. Antonovi se začal v hlavě opět promítat sled těch zvláštních událostí za několik minulých týdnů…

Začalo to jeho návštěvou v redakci listu Krasnojarčan druhého dne poté, co poprvé slyšel Sidorova vyprávět jeho příběh… Vydavatel trval na tom, že téhož večera uspořádá ve svém domě recepci na Antonovu počest. Na slavnosti byla narychlo sehnaná společnost poněkud prostoduchých dam. Dámy v jeho přítomnosti vydávaly hlasité ááách a óóóch, vyťukávaly cosi na klavír a recitovaly Puškina – a byla tam rovněž zdaleka ne prostoduchá hraběnka Lydie Zeleninová, která si zase hrála na ‚romantické vyhnanství‘…

Tam se Anton rovněž setkal s českým geometrem Jaroslavem Mirkem, který měl cosi společného se stavbou železnice, ale rovněž se v Krasnojarsku nudil.

Slovo dalo slovo a celé to začalo vypadat nadějně. Ale po čtrnácti dnech Anton stále ještě trčel v Krasnojarsku – a stejně tak Veršinin, Rode a Fedotík. Ukázalo se, že ti tři mušketýři jsou ve skutečnosti bez prostředků, protože všichni už utratili svých 2 000 rublů zálohy na žold. Tehdy začal Veršinin prohlašovat, že guvernéra přesvědčí, aby ho zprostil jeho povinností na Amuru a dovolil mu pustit se do „skutečného dobrodružství“; zatím Sidorov, který už tolik nepřipomínal Zbytečného člověka, zatáhl Antona do Kamska na lov dalších údajů o kometě, z té cesty se právě vraceli.

Zdálo se, že osud se spikl proti němu. Co teď s trestanci a jejich ženami a dětmi, kteří stále trpí na Sachalinu? Může člověk splnit svou povinnost vůči Vědě i takhle?

Konečně přívoz přirazil ke břehu. Vyhodili lana, soudcův kočí zapráskal bičem a shodil jednoho rolníka přes rampu.

Anton i Sidorov sesedli a vyvedli koně i s povozem na břeh.

Jakmile byl Anton zpátky v hotelovém pokoji v Blagorješčenské, vypil hned pět šálků čaje za sebou, až měl obličej červený jak řepa, a začal se probírat došlou poštou. Ty trojky Carské poštovní služby mohly člověka v mžiku přejet, ale poštu dodávaly podivuhodně rychle.

Jeho článek o „Tunguzské záhadě“ už vyšel v Nové době a vyvolal poměrně velikou senzaci, jak psal Suvorin – mluvilo se už i o vytvoření zvláštního fondu.

Kromě Suvorinovy zprávy tu ještě byly dopisy od sestry Marji (díkybohu s poctivým tabákem, kterému se ta místní sibiřská verze ze sena vůbec nemohla rovnat) a matky Jevgenije, a také od Pleščejeva. Pak tu byla dlouhá odpověď Olgy Kundasovové na jeho vědecké dotazy a konečně tlustý dopis od jakéhosi jemu neznámého muže z Borovska, asi osmdesát verst jižně od Moskvy.

Nejprve si při čtvrtém a pátém šálku čaje přečetl dopisy od rodiny a dopřál si přitom dobrého ukrajinského tabáku; pak otevřel psaní od paní astronomky.

Dopis byl plný nejrůznějších úvah o kometách, meteorech, meteoritech, bolidech a kráterech na Měsíci. Načerpal z něj dojem, že v tajze by mohl někde být hluboký kráter a v něm celé jmění železa, niklu a platiny. Totiž, jmění pro nějakého tunguzského domorodce, dost podnikavého na to, aby začal stavět důl, huť a železnici…

Jak se horko ze všeho toho čaje začalo zavřenými póry drát ven, pocítil Anton nesnesitelné svědění. Odložil proto dopis z Borovska na později a vydal se do místních veřejných lázní. Na cestě narazil na Jaroslava Mirka, který mířil za stejným cílem, i když Čech byl jen z desetiny tak špinavý jako Anton.

Antona vyvedlo z míry, když voda nejprve zhnědla a pak byla už černá jako inkoust. Poněkud ho to zahanbilo a tak se snažil odvést řeč jinam. Pověděl Mirkovi o teorii Olgy Kundasovové o bohatství obsaženém v meteoritech.

„Hm,“ řekl Mirek. Byl to malý, ale svalnatý muž s hustými vlasy a modrýma očima. „Je-li tomu tak, právě to tenhle kout světa potřebuje. Ale ty obtíže… Může to trvat padesát let, než toho dokážeme využít.“

‚Využití‘ byl jeden z Mirkových oblíbených výrazů. Obvykle se na stromy v tajze díval jen jako na železniční pražce zasazené do země, které čekají na těžbu a pokládání.

„Možná to vyžaduje i změnu ve vládním systému,“ dodal rychle. „Ale to není moje věc.“

Přešli do parní lázně, kde se vzájemně švihali březovými metlami. Anton z toho značně vyhládl.

Povečeřel sám v hotelové restauraci. Dal si vejce do skla a pak vařené kuře se zelím. Potom odešel do pokoje a nalil si notnou dávku alkoholu. Načež otevřel dopis z Borovska…

Velevážený pane,

dovolte, abych se Vám představil. Jmenuji se Konstantin Eduardovič Ciolkovskij a v současné době pracuji jako učitel matematiky a geometrie na základní škole zde v Borovsku…

„Co je tohle? Žádost o místo?“ Anton rychle prošel dlouhý dopis, některé pasáže občas zachytily jeho pozornost.

… mou nadějí je, že mi příští rok vyjde můj článek Jak chránit křehké a jemné předměty před otřesy a nárazy – se zvláštním odkazem na gravitační zrychlení způsobené meziplanetárním letem…

… má skromná, dosud nepublikovaná esej v oblasti fikce – druhu, který by bylo možno nazvat nejspíš jako ‚vědecká fantazie‘ s titulem Na Měsíci…

„Tak vědecká fantazie, co? Co to má být?“ divil se Anton. „Nová literární škola? Něco jako Odojevskij a Jules Verne? Aha, ten člověk chce, abych ho doporučil nějakému vydavateli!“

Ale nikdo se zdravým rozumem by přece neposílal dopis na tisíc verst jen kvůli něčemu takovému! To dělají jen blázni…

… balistická tlaková vlna…

Anton dopis prolistoval až ke konci.

… takový je tedy můj závěr, vysoce vážený Antone Pavloviči, založený na novinových zprávách, které ve svém článku citujete spolu s ostatními důkazy, podle kterého vybuchlo vysoko nad tajgou meziplanetární kosmické vozidlo – možná z planety Mars když se po cestě kosmickou prázdnotou pokoušelo proniknout do zemské atmosféry. Katastrofu zřejmě vyvolalo přehřátí, způsobené odporem a třením molekul plynu při vysoké rychlosti.

Provedl jsem několik pokusů, při kterých jsem jako stromy používal zápalek, a troufám si tvrdit, že stromy přímo pod centrem výbuchu stojí dál, i když přišly o všechno listí i větve.

Rovněž jsem provedl určité výpočty, jejichž kopii přikládám. Vždycky jsem si byl jistý, že „kosmická loď“, jak si ji představuji, by měla mít jakýsi „tryskový pohon“ s použitím tekutého paliva. Uvažoval jsem však pravděpodobnou velikost této „lodi“ na základě nárazové vlny ve svrchních vrstvách atmosféry, jak jste ji laskavě popsal. A pečlivě jsem propočítal explozívní sílu různých výbušnin o stejné váze – včetně nafty, tekutého kyslíku, tekutého vodíku a tak dále (bral jsem přitom v úvahu, že loď určitě část tohoto paliva při počátečním zrychlení spotřebovala) a vůbec se nemohu dobrat výbuchu tak silného, jak byl popsán, pokud tu nebylo použito zcela nového vědeckého principu. Pokud – mám se pustit na půdu dohadů? – nelze pohlížet na hmotu jako na „vázaný stav“ energie, kdy při obvyklém spalování je uvolňována jen nepatrná část této energie. Kdyby bylo možno hmotu zcela přeměnit v energii (způsobem, který si ještě neumím představit), pak by mohlo vskutku dojít k výbuchu tak silnému.

Tento předpoklad mě přivedl k úvahám, kolik tepla přijímá naše Země ze Slunce – s ohledem na vzdálenost, velikost a předpokládané stáří tohoto tělesa. Kdyby slunce bylo jen obyčejnou „ohnivou hranicí“, drahý pane, spotřebovalo by se už dávno…!

Následovala příloha, plná matematických výpočtů, které byly pro Antona španělskou vesnicí. Znova si pomalu přečetl celý dopis od začátku.

Snad byl ještě duševně vyčerpán po té cestě z Kamska a dopis na něj zapůsobil. Nebo možná ten dopis měl ukázat, že Vědě by se dalo sloužit i jinak než prostým zkoumáním meteoritického železa… V každém případě na něj dopis zapůsobil víc než kterýkoliv jiný v jeho životě s výjimkou listu, který dostal před čtyřmi lety od D. V. Grigoroviče, jenž ho v něm označil za novou hvězdu na literárním nebi a vyzýval ho, aby nemrhal svým nadáním jako námezdný pisálek.

Ale tento dopis nebyl od dobrotivého dědečka mládenci, který by mohl udělat ve světě štěstí. Byl od člověka budoucnosti, který ještě neměl možnost své vědomosti prokázat.

Anton si nalil další šálek a znovu dopis přečetl. Pak začal škrábat vlastní výpočty, i když neměly nic společného s balistikou nebo energetickou hodnotou nafty.

Určitě zaplatil Alexeji Suvorinovi už dobrou polovinu jeho zálohy a jeho knihy stále vydělávaly knihkupectví Nové doby slušné peníze. Na jaře chtěl Alexeje Sergejeviče požádat o další dvou – nebo třítisícovou zálohu, splatnou v nejbližších pěti letech.

Proč ne právě teď?

A pak tu byl ten navrhovaný fond, o kterém se Suvorin zmínil… Bohatství z meteoritu by určitě mohlo přilákat nějaké mecenáše.

Musí zítra urychleně napsat Suvorinovi – a také tomu Konstantinu Ciolkovskému.

Konečně Anton, kterému se z toho všeho točila hlava, vlezl do postele. Byl tak vyčerpaný, že okamžitě usnul.

10

Strávili první noc v Rekreačním středisku. Už před několika hodinami je zahalila hustá mlha a skryla údolí i hory. Venku poletovaly ve světle žárovek vločky, ale sněhová vrstva nebyla příliš silná. Bylo to jako v dětském obrázku představujícím zimu, který se dal otáčet a neustále v něm padal tentýž sníh z bílého plastiku.

K večeři Osip do jídelny naservíroval horkou řepnou polévku a šunku od kosti, pak následoval naložený jeseter s vařeným zelím.

Jídelna střediska byla kdysi malým plesovým sálem, než ho drasticky přestavěli. Zůstal modře omítnutý strop, příliš vysoký na ten zbývající prostor, a navíc se oblouk klenul jen nahoru a nikde neklesal. Uprostřed visel jednoduchý elektrický lustr. Jediné obrovské okno se táhlo od podlahy až ke stropu a bylo orámováno tmavočervenými damaškovými záclonami jako oponou.

Konverzace u večeře za nic nestála, a nejen proto, že Osip se stále motal kolem, aby toho co nejvíce zaslechl. Dalo se říci, že Michail je v nemilosti – až na to, že Kirilenka podivný běh událostí stejně fascinoval, jako vyvedl z míry. I on by mohl být v nemilosti, nebýt jeho lékařských zkušeností, kterých se všichni chytali jako stébla, jak se dále nořili do nehistorického chaosu…

Soňa Suslovová mezitím intenzívně přemýšlela. Obávala se o pověst svého učitele, avšak byla si jeho schopnostmi nezvratně jistá. Pak začala pátrat po psychologických motivech, které by vysvětlily Michailovu nepřiměřenou reakci na hypnózu. Ale nebylo to snadné; Michail dokázal Antona stále lépe a libovolně „zapínat“ a byl pevně přesvědčen o jeho věrohodnosti. Byl proto vskutku obtížným případem k analýze – kdo koho ale vlastně analyzoval?

A navíc Soňu tento pohledný chlapík začínal přitahovat, tak jako před mnoha lety přitahoval ženy i Čechov. Pocit senzorické deprivace ve středisku to vše znásobil – byla s ním oddělena od světa, kolem nic než bílá mlha.

Možná, říkala si Soňa, pociťuji něco jak první vjem u čerstvě vylíhnutého káčátka – matka nebo stará bota: cokoli se nachomýtne první.

Byla si ovšem jistá, že terapeuticky by mohla Michailovi nesporně pomoci, kdyby se s ním více sblížila. V posteli se pravda vždycky ukáže, to se přece říká! Co by na tom komu vadilo, kdyby přišla s podobnou iniciativou?

Z profesionálního hlediska věděla velmi dobře, co s ní je. Jenže to už se chovali absurdně všichni, což jí na náladě dvakrát nepřidalo. Cítila se naprosto odtržená od reality.

Jako by zhypnotizovali ji, Soňu – ne Michaila. Nebo jako by tabákový kouř stoupající z dýmky doktora Kirilenka obsahoval nějaké narkotikum…

A Michail po ní přece házel očima, ne? Zjevně vychutnával každý okamžik ve světle ramp – tak jako předtím vychutnal naloženého jesetera.

Zauvažovala. Anton nikdy neměl pověst velkého svůdce. Třeba si na ní Michail jen zkoušel svou úlohu?

Snad by si měla v soukromí promluvit s doktorem Kirilenkem? Ale ten byl zjevně příliš zaneprázdněn.

Tu noc se Soňa dokázala ovládnout a nevyšla o půlnoci ze svého pokoje.

Když se však druhého dne probudila, měla pocit zloby a frustrace a vyčítala si, že promarnila příležitost. Jistě, mohla se naprosto zesměšnit, ale příliš o to nedbala. Všechny drobné frustrace v jejím životě teď dosáhly vrcholu.

To už je i na mě příliš! pomyslela si hořce.

Sešla dolů na snídani. Měli černý chléb, třešňovou zavařeninu a plátky holandského sýra. Felix a Sergej se už u stolu hádali. Jelikož nikdo další ještě v jídelně nebyl, přešla Soňa k oknu, aby nebyla do sporu zatažena.

Venku nebylo vidět zhola nic. Ani jediný strom, jediný keř či kámen. To, co bývalo dlážděnou cestičkou kolem domku, pokrývala bílá sněhová pokrývka, tenká a čistá jako čerstvě vyprané povlečení. A pokud jde o zbytek světa, mohlo se středisko docela dobře vznášet ve vzduchu uprostřed kupovitých oblaků. Všude jen hustá mlha, nekonečná a nehybná.

„To je počasí!“ vykřikla.

… zrovna když do jídelny vrazil doktor Kirilenko ruku v ruce s Michailem, jak postarší státník se svým chráněncem.

„Trochu jsem přemýšlel o tom našem problému,“ řekl bez úvodu, „a dospěl jsem k závěru, že je možné člověka zhypnotizovat tak, že hraje budoucí úlohu stejně tak jako úlohu minulou. Když říkám ‚budoucí‘, mám přirozeně na mysli budoucnost předpokládanou na základě dat, která jsou subjektu podvědomě k dispozici. Běžný novinář by to snad mohl nazvat ‚Převtělení do budoucnosti‘…“

Sergej se vztekle zašklebil.

„… i když nemusím dodávat, že to nemá nic společného s nějakým posmrtným životem v těle člověka budoucnosti – tak jako ani včerejší práce neměla nic společného s převtělováním. Připomínám, že nic takového ani neexistuje, snad jen v lidové fantazii. Nicméně tu mohou působit prvky jistého tušení. Kdybych to dokázal rozvinout, mohla by se futurologie změnit ve víc než jen pouhé hádání.“

„K čertu s vaší futurologií,“ vyštěkl Sergej. „Já musím napsat scénář. Pokud možno tento víkend.“

Když se Kirilenko objevil, sedla si Soňa rychle ke stolu a vzala si plátek sýra. Teď si zděšeně všimla, že na něj maže zavařeninu.

„Gorodskij tím zřejmě chce říci,“ pronesl ztěžka Levin, „že i když jindy bychom vás pozorně poslouchali, máme teď na tapetě jiný problém.“

„Přesně tak!“ Urážka nemohla Kirilenka vyvést z míry. „Proto navrhuji, abychom dnes pro začátek Michailovi vsugerovali, že už svou roli ve filmu Čechovova cesta úspěšně dokončil. V duchu už bude v budoucnosti. Film už bude natočen. To může leccos vyjasnit…“

Jako by o všem nerozhodoval Felix, sedl si Kirilenko s klidem ke stolu a zabořil nůž do zavařeniny z třešní od Irkutska.

Soňa zjistila, že zavařenina se sýrem může být velmi dobrá. Tím lépe, nemohla ji přece opět přede všemi seškrábat.

Michail se na ni zašklebil. „Vzhůru do budoucnosti!“

11

Velitel Anton Astrov se podivil, když spatřil na pozorovacím stanovišti lodi K. E. Ciolkovskij létat mouchu. Nevěřícně si protřel oči, ale moucha tu byla stále. Bezmocně bzučela a létala dokola sem a tam. Jak se pro všechno na světě dostala moucha na palubu lodi? Jak se díval, zastínila právě hvězdu.

Obyčejná domácí moucha! Nic exotického jako třeba moucha tse-tse… Prostě normální moucha. Už to samo bylo ohromující.

Opravdu, měl by ji chytit a vyhodit ven. Avšak přemohla ho sentimentalita. Ta malá moucha byla současně maličkou součástí všeho živého na Zemi – a teď má Sluneční soustavu navždy opustit. Tím byla vlastně nesmírně vzácná.

„Konečně mám domácí zvířátko!“ pomyslel si a udiveně vrtěl hlavou. „Opravdovou domácí mouchu!“

Vytáhl plastikovou krabičku se žvýkačkou proti kosmické nemoci, vysypal její obsah pečlivě do kapsy a zavřel ji na zip. Stačil jeden jemný pohyb a už chytil mouchu do krabičky. Zavřel víko. Teď se může moucha klidně prohánět sem a tam. A vskutku, slyšel bzučení v krabičce, jak poletovala od stěny ke stěně a divoce mávala křidélky.

„Muško,“ oslovil ji, „dávám ti jméno Pandora.“ Strčil krabičku do další kapsy. „Nesmím zapomenout, že jsi uvnitř! Šváb na mozku je jedna věc – ale moucha? To je něco jiného…“

O chvilku později doplachtil k pevnému plastikrystalu, odolnému proti radiaci a silnějšímu než ocel, který tvořil průhledný vnější trup pozorovacího stanoviště. Uchopil nejbližší držák a zůstal viset jen několik centimetrů vzdálen od mrazivého vakua. Začal si prohlížet Zemi, ze tří čtvrtin osvětlenou. Nad Indickým oceánem byl nádherný den, stejně na tom byla většina Asie. To málo, co bylo vidět ze Sovětského svazu; bylo u severního pólu.

Řeknou si, že jsem praštěný, povídám si s mouchou, když máme startovat ke hvězdám! Ale právě takové věci dělají člověka člověkem…

A ženské ženskými, doplnil v duchu, neboť otvorem vedoucím na řídicí můstek právě prostrčila svou kučeravou hlavu astrogátorka Saša Sorinová. Její modré oči na něho chladně hleděly: tytéž oči, které brzy vyberou vhodnou hvězdu, kolem níž obíhá obyvatelná planeta na stovky světelných let – či tisíce – daleko za viditelným souhvězdím Holubice…

Jak daleko, to přirozeně záviselo na tom, kolikrát budou muset provést skok časovým tokem, než se ocitnou v blízkosti slunce, které jim bude vyhovovat.

„Jsme téměř hotovi, veliteli. Zdálo se mi, že mě voláte.“

„Ne, jen jsem právě uvažoval, zda vyrobí další časovou loď.“… Čím méně toho o své domácí mouše řekne, tím lépe.

„Kdo?“

„My, přirozeně. Sovětský svaz. Je to tak altruistické, že? Vyslat kolonii a vědět, že od ní nikdy žádné zprávy neuslyšíte.“ Saša byla krásná, ale brala všechno příliš doslova. „Ale to by přece znamenalo paradox a zvrat kauzality, kdyby od nás něco uslyšeli? Skočíme v čase zpět o sto let a současně se posuneme o sto světelných let po dráze Slunce v Galaxii. O trochu méně a radiová zpráva by dorazila na Zemi dříve, než odstartujeme!“

„Co mě trápí,“ poznamenal Anton lehkomyslně, „je, co by se stalo, kdybychom na žádnou vhodnou hvězdu nenarazili? Skákali bychom pořád dál po dráze Země v Galaxii? Nakonec bychom ji celou obkroužili a vrátili bychom se na Zemi před několika sty tisíci lety, abychom ji ze zoufalství kolonizovali!“

„A stali se svými vlastními předky?“ Saša vypadala uraženě.

„A moje domácí moucha by byla předkem mocné muší dynastie…“

„Vesmír takovou věc nedovolí. Princip časoprostorové blokády absolutně zabrání převrácení příčiny a následku. Nebojte se, najdeme tu hvězdu! A lidstvo osídlí vesmír.“

„Aspoň malý kousíček vesmíru… Je to škoda, že pole časového toku je jednosměrné. Kdybychom se mohli dostat, kamkoli chceme…“

„Ale princip konstantních vesmírných přímek jednoznačně stanoví…“

„Ovšem. Jen jsem si to představil.“

„Ale rozhodně je naše využití toku ušlechtilejší, než u těch šílených Američanů.“

Štít Kapitána Ameriky; ano, v tom měla pravdu…

Oficiálním důvodem vytvoření Tokového Štítu, který bylo možno nad Amerikou kdykoli zapnout, byla ochrana před meteority. Kdyby nějaký obrovský meteor nebo hlava komety měla spadnout na území Spojených států, Štít by ji okamžitě odrazil a vrhnul o deset let do minulosti a deset světelných let směrem k souhvězdí Holubice – Columba. Byla v tom jistá symbolika, která se určitě zamlouvala těm ve Washingtonu, District of Columbia…

Ale stejně tak by naložili i s jakoukoli sovětskou družicí nebo raketovou střelou nad americkým územím. I ty by byly jakoby vymazány z existence. Jakákoli válka by se tak dostala na deset trilionů kilometrů od Země a personál na sovětských stanicích by náhle hleděl do hvězdné prázdnoty.

Saša připlula k Antonovi a dále se spolu pohybovali po celé lodi. Všechny zásobovací rakety odletěly již před několika hodinami a teď se K. E. Ciolkovskij pohyboval sám po oběžné dráze v bezpečné vzdálenosti od Štítu Kapitána Ameriky – kdyby snad některého chytráka v Cheyenne napadlo poslat je na cestu předčasně. Proč by to měl někdo dělat? K tomu mohla stačit pouhá podrážděnost. Nebylo tu totiž důvodu, proč by loď musela mít obvyklý tvar rakety, a tak byla postavena ve tvaru obrovského srpu a kladiva.

V topůrku kladiva byly pohonné reaktory jaderné syntézy, které je mohly dopravit na vzdálenost poloviny světelného roku, jakmile Saša rozhodne, že jsou blízko vhodného hvězdného systému. Držadlo srpu obsahovalo skladištní prostory, vyleštěná čepel srpu byla mohutnou sluneční baterií. V geometrickém středu lodi, kde se topůrko kladiva a držadlo srpu protínaly, se nacházel tokový pohon. A v hlavě kladiva byly prostory pro posádku a řídicí stanoviště, přímo pod ním leželo v transu jogínů na tisíc kolonistů v několika vrstvách nad sebou, jejich tělesné funkce pracovaly stokrát pomaleji než za plného vědomí.

Jaká to musela být pro Američany provokace, když viděli létat ve vesmíru srp a kladivo! Ale ty za několik hodin navždy zmizí, aby se staly nepatrnou oběžnicí cizího světa. Palubní přistávací čluny sestoupí desetkrát na povrch planety, až bude tento umělý měsíc zcela prázdný. Tak bude nebeský srp a kladivo i nadále zářit nad Novou Zemí jako obíhající památník, jediné – symbolické – spojení se SSSR.

Anton si uvědomil, že je se Sašou Sorinovou sám pod hvězdami; napadlo ho, že by ji mohl na oslavu rychle políbit. Ale za tu nepřístojnost by si od ní mohl vysloužit políček; nebylo by vhodné započít největší cestu všech dob s červeným otiskem prstů ve tváři.

12

Toho rána, kdy hraběnka Lydie Zeleninová navštívila Antona v hotelu Staraja Rossija v Blagorješčenské, znovu přepadl spisovatele jeho dávný nepřítel – migréna.

Zatím to byl ve srovnání s jeho dosavadními zkušenostmi dost mírný záchvat, ale bral to jako varování. Bylo opravdu možné, že jedna z nemocí, které ho tak sužovaly a o nichž si už myslel, že se jich zbavil na sibiřských pláních, někde mezi Omskem a Tomskem, se ho snažila znovu dostat? Jely všechny ty hemoroidy s ním po celé té dlouhé cestě až do Krasnojarska? Bude se hlásit o slovo i gastritida? Jenom proto, že zůstává na jednom místě příliš dlouho?

Anton se u dveří ložnice pokusil omluvit, avšak hraběnka si téměř násilím vynutila vstup do pokoje. Vzdal se a zavolal na procházející pokojskou, aby přinesla čaj.

Lydia Zeleninová byla vysoká štíhlá žena s hezkou oválnou tváří. Její vlasy byly kaštanově hnědé barvy, oči tmavé a odvážné, se svůdně vyhlížejícím obočím. Ve dvaatřiceti letech byla vdovou po místním bohatém kupci, který zemřel před třemi lety na choleru a zanechal ji se dvěma dcerkami a velkým městským domem i peněžním příjmem z lesů, dřevařského podniku a koželužny. Bohužel ráda kouřila a pila, což ji v Antonových očích poněkud snižovalo.

Dnes byla oblečena dosti výstředně – v jezdeckých botách, v tmavých brokátových šatech a s naprosto nemožným (bylo přece uprostřed léta) kožešinovým kloboukem velikosti havraního hnízda. Vypadala, jako by se měla vydat na bál rovnou z pohřbu, ale také mohla na cestě prchat před smečkou vlků.

Její vznešený děd byl poslán do vyhnanství v Krasnojarsku v pětadvacátém za účast na povstání děkabristů. Se svou ženou, která ho věrně provázela, se stali vůdčími osobnostmi civilizované skupiny, které mohlo město děkovat za svůj přijatelný vzhled. Lydia podědila sklon ke spiklenectví, stále organizovala společenské večery, lákaly ji odvážné činy…

Když přinesli čaj, zapálila si cigaretu. Většinou ji držela daleko od úst a jen tu a tam vzdorovitě vyfoukla obláček dýmu. Po chvilce zkřížila nohy a dala tak vyniknout lesku svých přepychových bot, s nimiž Antonovy škrpály nemohly soupeřit.

„Drahý Antone Pavloviči, příčinou vašeho mlčení je jistě nějaké tajemství – tajemství, které nikdy nikdo neodhalí!“

„Je-li tomu tak, hraběnko, je toto tajemství skryto i přede mnou.“ Ve skutečnosti přemýšlel o své gastritidě.

Přehlédla jeho chmurný úsměv. „Ne, myslím to vážně: stejně tak je skryto tajemství v mlčícím srdci tajgy! V každém případě jsem právě proto tady. Nesmíte si myslet, že jsme tady na Sibiři všichni analfabeti. Navrhuji, abychom získali prostředky pro naši expedici dobročinným představením vaší skvělé frašky Medvěd.“

Anton málem hlasitě zasténal. Ten hloupý vaudeville, určený provinčním šaškům!

Na druhé straně z výtěžku toho nesmyslu vyžil po větší část minulého roku…

„S radostí bych sama hrála úlohu vdovy Popovové.“

Ach jistě. Bezpochyby. Ça va sans dire. A který z jejích ctitelů bude obsazen do role „Medvěda“ Smirnova? S kým hodlá svést ohnivý souboj před diváky? Vyzvat ho na souboj? A mávat před ním pistolí? Ovšem – s jiskřícíma očima a planoucí tváří – střelný prach je cítit v každém slovu! A na kterou ze svých sokyní mezi diváky se bude při souboji vyzývavě dívat? Našla snad hraběnka po smrti svého vlastního muže v nějakém sekretáři také svazek psaníček jako Popovová?

„Myslím, že bychom měli hrát v guvernérově rezidenci. Byl to dobrý Zeleninův přítel… Mais écoutez, je tu ještě cosi: Jsem dosti bohatá – mohu mluvit otevřeně, ne? – a víc než ochotně přispěji na fond tunguzské expedice mimořádným darem, pokud…“

„Pokud co?“

„Pokud pojedu s vámi.“

„Prosím?“

„Chci se zúčastnit expedice. Nebudu vás zdržovat. Nečekám žádné pohodlí. Počítám s nebezpečím i odříkáním. Ach, Antone Pavloviči, je mi nanic z těch drobných místních povyražení. Plesy, lovy na kachny – takové nesmysly!“

„Myslím, že ne zcela chápete…“

„Příteli, my ženy obvykle rodíme děti. Asi si neuvědomujete, jakou odvahu a sílu při tom musíme prokázat.“

Ne, pomyslel si Anton, a určitě jste nikdy neviděla, jaký je nezdařený porod…

„Pochybuji, že by muž něco takového vydržel!“

„Naštěstí nemusíme, hraběnko… Ale já jsem neměl na mysli vaši sílu. Mohu-li být upřímný: samotná žena v divočině se skupinou mužů?“

„Ach, vám jde o mou pověst?“ Zamrkala. „Nebo se obáváte o svou vlastní?“

Proboha, napadlo ho, pěkně si na mě zasedla. Pozor, Antošo! Ale nesmíš ji odmrštit – to by bylo neobratné. Taková uražená ženská, ta dovede…

Uštěpačně poznamenal: „Slyšel jsem příběhy o obrovských krysách někde v tajze.“

„Víte velice dobře, že to jsou jen pohádky. Opravdu nehodné doktora Čechova, který má odhalit tunguzskou záhadu. Já mluvím naprosto vážně.“

Ano, v tom je ta potíž…, pomyslel si.

„Doufám, hraběnko, že mě nevyzvete na souboj, ačkoliv se k vašemu návrhu stavím poněkud…“

„Écoutez: umím dobře střílet. A jezdit na koni.“

„Jenže my půjdeme po většinu doby pěšky.“

„Doporučuji vám vzít jedny nebo dvoje saně.“

„Pokud se ovšem vůbec vydáme na cestu…“

„S mou pomocí určitě.“ Zapálila si další cigaretu a mávla jí, jako by všechno už bylo dohodnuto a stvrzeno.

„S vaším dovolením, hraběnko, nemáte vědeckou kvalifikaci. Například k pozorování.“

„Ach, pokud jde o to, mám fotografický aparát – a na této straně Uralu podobný nenajdete. Je to poslední typ z Německa. Už není třeba se zatěžovat skleněnými deskami – tento používá stočeného filmu.“

„Co to je?“ zeptal se zaskočeně.

Lydie se vítězně usmála. „Vidíte? Potřebujete zkušeného fotografa. Na to jste ani nepomyslel! A kromě toho nechápu, proč byste měl utrácet peníze za tenhle příšerný hotel. Quel ennui! Je to tu tak tísnivé… Byla bych poctěna, kdybych vám mohla nabídnout pohostinství ve svém domě.“ Vztyčila prst. „A nebudete mít vůbec žádné povinnosti vůči příležitostným návštěvníkům, ani si nebudete muset všímat mých drahých dcerušek. Nikdo by vás neobtěžoval. Nemusíte se ani zúčastnit zkoušek Medvěda. I když vás mohu zasvětit do tajemství fotoaparátu se stočeným filmem, máte-li zájem.“ Zamrkala: „Cvak!“ jako kdyby právě udělala snímek.

Anton si nepohodlně poposedl na židli a pocítil bolest v konečníku.

Měl by si to opravdu připustit: trčí v tomto hotelu už příliš dlouho. Píše dopisy a články o tunguzské záhadě. A pokoj není právě nejluxusnější…

Lydie vyskočila a tleskla rukama. Popel spadl na tkaný koberec. „Takže ujednáno! Na co čekáte? Honem si sbalte zavazadla!“

13

„Obsahem filmu je ta Čechovova zatracená cesta!“ zuřil Sergej. „A ne jak sedí na zadku v Krasnojarsku a píše o něčem, co se stalo až osmnáct let po jeho smrti, sakra!“

Michail se pokusil své druhé já obhájit. „Ale já přece stále plánuju odvážnou cestu, no ne? Jenom trochu jiným směrem.“

Soňu napadlo: „Teď Michail vypadá s tou páskou přes oko jako opravdový karibský pirát! Jako kapitán Blood… nebo… jako velitel Astrov s domácí mouchou na rameni místo papouška.“ Tiše se uchechtla. Sergej se na ni vztekle podíval.

Venku dále všechno skrývala hustá bílá mlha, jako hustá opona částeček mlhy nad oceánem… oceánem času…

„Velitel Anton Astrov…“ Soňa si teprve teď uvědomila, že pronesla poslední slova nahlas, ale to bylo už pozdě.

„Ach ano. Vskutku. Ta věc s Astrovem…“ Kirilenko byl zjevně v rozpacích. „Měl jsem už dříve zdůraznit jeden aspekt: je nesmírně obtížné – jak bych to řekl? – definovat budoucnost a vyhnout se jisté… karikaturovitosti… eh… Chci tím říci…“ Kirilenko si pokrytecky vzdychl. „Co jsem to právě vytvořil za gramatickou hrůzu?… Ale na tom nezáleží. Položím vám otázku: Co by asi člověk z osmnáctého století dělal s televizním přijímačem? Došel by snad k závěru, že je to jakási temná komora. A co by si myslel o atomovém hřibu? Asi by mu to připomínalo výbuch sopky.“

„Co tím máte na mysli, člověče?“ řekl Felix. „Nebo jen tak plácáte?“

„Já nikdy neplácám, Felixi Mojsejeviči. Chci tím říci, že Michail určitě vykládá budoucnost po svém – v dnešních pojmech. Jinak řečeno, tvoří symboly. Odtud kosmická loď ve tvaru srpu a kladiva a comicsový název amerického obranného systému.“

Soňa řekla důrazně: „Ale existuje nějaká taková loď? Loď, která putuje zpět v čase a prostoru?“ A pokračovala nedbajíc vyčítavého Kirilenkova pohledu. „Chci říct: Proč právě tato loď, a ne třeba něco jiného? Říká přece, že americký obranný štít funguje na stejném principu! Tak proč by to nemohlo být tušení reálné skutečnosti a techniky, která teprve bude jednoho dne existovat?“

Kirilenko zabubnoval prsty o opěradlo křesla a odpověděl rychle a přiškrceně:

„Pokud odebírá reálné informace, je možné, že se napojil na mozek některého vědce v současnosti – a ne v budoucnosti. Od někoho, kdo je blízko. Třeba z krasnojarského fyzikálního ústavu – provádějí tam kosmický výzkum. Nebo z některého tajného zařízení… To by nás mohlo přivést do obtížné, neřkuli nebezpečné situace.“ Kirilenko si významně zaťukal na nos. „Čím méně budeme o této možnosti uvažovat, tím lépe. Naštěstí to vůbec nesouvisí s Antonem Čechovem – ani s tím tunguzským ohňostrojem.“

„Myslel jsem,“ řekl Sergej, „že ho přimějete, aby předpověděl výsledek natáčení toho zatraceného filmu! Nebo jsme už všichni zapomněli, že film nemá s tou zatracenou Tunguzkou nic společného?“

„Poněkud se odchýlil ze správné cesty,“ připustil Kirilenko.

Sergej se rozřehtal. „Aspoň mluví souvisle! V minulosti i v budoucnosti.“

„Musíte připustit, že je to fascinující případ.“

„Vy tomu říkáte takhle?“

„Tak mně to nevyčítejte,“ ohradil se Michail. „Já jsem se ze všech sil snažil soustředit se na Čechovovu cestu. Čestné slovo! Ale můj osobní film se neuvěřitelně zrychlil – a najednou jsem byl Antonem Astrovem. A povídal jsem si se svou sladkou, ale prozaickou astrogátorkou.“

„Co máš přesně na mysli tím ‚osobním‘ filmem?“ ptal se Felix.

„Těžko se to vysvětluje. Pokud jde o mě, je mi při té hypnóze, jako bych se díval na film – jenže já v něm zároveň hraju, jestli mi rozumíte. Dívám se na sebe, jak hraju, ale zevnitř…“

„Nikdo vám nic nevyčítá,“ ujistila ho Soňa. Jak si o ní může Michail myslet, že je prozaická? Kdyby jen věděl, jak byla zmatena minulou noc… a jak ty žhavé vlny překonala.

Žhavé vlny, no teda! Vynadala si. Chovám se jako provinční panička přímo z nějaké Čechovovy hry, která nemá na práci nic lepšího než se hloupě zamilovat!

Ozvalo se kratičké zaklepání na dvojité dveře a vzápětí vstoupil nepozván Osip.

„Co chcete?“ ptal se Felix.

„Jen mě napadlo, soudruzi, že byste měli vědět, že je přerušeno telefonní vedení… To bude ten sníh, co?“

„A komu jste to sakra chtěl telefonovat?“

Osip se zadíval do prázdna. „Já? Jen jsem zvedl sluchátko, abych ho oprášil.“

14

Jakmile se Anton usadil v sídle Zeleninů, jeho zdraví se okamžitě zlepšilo. Zmizely migrény i svědění v konečníku.

Dcery Nasťa a Máša byly jak oheň a voda. Starší Nasťa byla malá a vážná. Byla přímo posedlá sledováním všeho, co se v domě dělo – hrála si na domácího špicla. Její mladší sestra Máša byla o hlavu vyšší, mlčenlivá, nestálá a přecitlivělá. Na tyto dva protikladné živly měla dohlížet mladá německá guvernantka, Olga Francevna, jejíž vášní byly triky s kartami, a tlustá stará služka Polena, která pracovala i jako kuchařka. Byla to skutečně ženská domácnost, a tak ačkoliv byly hraběnka i guvernantka poněkud paličaté, Anton brzy zapadl do pohodlného rodinného prostředí. Napsal do Moskvy. Napsal do Borovska. Připravil seznamy a roztrhal je. Navštívil spolu s Jaroslavem Mirkem místní dodavatele, smlouval a sestavoval další seznamy. Z Moskvy a z Petrohradu začaly přicházet nějaké peníze.

Mezitím se v malířském salónku denně konaly zkoušky Medvěda – mnohem víc, než taková krátká jednoaktovka mohla vyžadovat. Ale hraběnka svůj slib dodržela a Antona nikdo nežádal, aby se jich zúčastňoval – i když se mu občas dělalo nanic, když slyšel z vedlejšího pokoje své vlastní triviální repliky. Všechny tři herce tato hra zřejmě zcela pohltila. Opakovali ji znovu a znovu s takovým zaujetím, jako kdyby napsal mši svatou.

Partnerem Lydie v roli Popovové byl… baron Nikolaj Veršinin, který se se svou svárlivou povahou do role medvěda skvěle hodil. Doktor Rode hrál roli starého sluhy Luky a Vasilij Fedotík svým přátelům pomáhal jako nápověda. Jelikož ale herci brzy uměli svůj text i pozpátku, byl Fedotík v této úloze zakrátko naprosto přebytečný – čímž se mu značně ulevilo. Příliš mnoho pozornosti tištěnému slovu nesvědčilo jeho zraku. Zatímco tedy hlavní představitelé křičeli a hulákali jeden na druhého, spokojeně trávil čas u karet a hrál pasiáns. Občas se k němu připojila Olga Francevna a ukázala mu něco ze svého repertoáru karetních triků.

Po týdnu si Anton uvědomil, že na těch zkouškách bylo i něco jiného…

Lydie byla totiž skutečně přitažlivou vdovou, která přitom dovedla zacházet se soubojovou pistolí stejně v životě jako na divadle. A baron Veršinin opravdu skrýval pod drsným a hřmotným povrchem něžnou povahu. Pod záminkou zkoušek tu ve skutečnosti probíhaly námluvy. Kolikrát se ti dva ještě vášnivě obejmou k úžasu Luky-Rodeho… než se obejmou doopravdy?

Když si to Anton uvědomil, počaly jeho nepříjemné pocity při poslechu vlastních hloupých replik mizet – spolu s dřívějším podezřením, že by hraběnka mohla snad mít políčeno na něho… Od Olgy Kundasovové přišel balík knih. Anton se začal učit vše o meteorech, kometách, asteroidech a planetoidech – aniž by ho začaly znovu trápit hemoroidy!

Tak přešlo horké léto. Až jednoho dne – díky prostředkům, které Suvorin na Antonovu žádost uvolnil – do Krasnojarska přijel na několikaměsíční dovolenou ze školy sám Konstantin Ciolkovskij.

A Antona okamžitě napadlo, jak se mohl ve svém úsudku tak zmýlit…

Ciolkovskij se objevil na prahu rezidence Zeleninových pozdě odpoledne. Polena mu otevřela dveře a vykřikla zděšením. Lydie, Olga a Anton jí záhy přispěchali na pomoc. Nebylo totiž jisté, zda by vyčerpaného tuláka, kterého spatřili, neměli dopravit do nejbližší nemocnice.

Bylo přirozené, že Ciolkovskij je vyčerpán dlouhou a únavnou cestou – nikdo nemohl od cestovatele, který prošel Sibiří, rozumně očekávat, že nebude zcela zablácený, špinavý a celý od slámy. Ale Ciolkovskij jako by na celé cestě nepozřel ani sousto. Jeho oči se na ně upíraly kalným pohledem zpoza levných brýlí. Navíc bylo okamžitě jasné – bez ohledu na jeho obrovské uši – že je téměř úplně hluchý; rozhodně měl značné problémy s dorozuměním. Tento obrázek bídy doplňovalo prosté zavazadlo svázané motouzem. Krátce řečeno: Ciolkovskij vypadal jako ten nejubožejší vyhnanec.

Přesto jakmile se muž představil, vtáhla ho Lydie Zeleninová milosrdně dovnitř – i když pozvedla obočí.

„Velevážený pane!“ Ciolkovskij upustil zavazadlo a vrhl se Antonovi do náručí. Oba muži se objali – Antona k tomu vedla spíše zdvořilost.

„Poleno, budeme dnes večeřet dříve než obvykle.“

Stará žena pokývla na svou paní a odběhla, vrhajíc kolem sebe pohledy plné lítosti a pohrdání. Co to bylo za člověka: host nebo nějaký uprchlík?

Hned ve vstupní hale Ciolkovskij poklekl a začal rozvazovat své zavazadlo, jako by měl nocovat přede dveřmi jako pes. Mezitím se obě sestřičky připlížily ke sloupu a tajně ho pozorovaly: Máša s rozšířenýma očima a chichotáním, Nasťa se soustředěným pohledem policejního špicla.

Mezitím vytáhl Ciolkovskij z hromady špinavého prádla rukopis svázaný modrou stužkou. Ukázal ho Antonovi.

„Myslel jsem… že bychom možná… po večeři? Pro pobavení?“ hekl Ciolkovskij. „Lépe se vyjadřuji na papíře!“ Klamal Antona sluch, nebo v Ciolkovského ruštině zaslechl slabý polský přízvuk?

Rukopis byl nazván Na Měsíci a byl napsán pevným a šikmým kaligrafickým písmem.

Ach ano, to je určitě ta – jak to nazýval ve svém prvním dopise – vědecká fantazie? Letmý pohled mu pověděl, že stránky jsou psány v ichformě… Antona napadlo, že drží v ruce zárodek nového žánru. Dával si pozor, aby mu nespadl na zem.

„Olgo,“ ozvala se hlasitě hraběnka, „mohla byste toho pána laskavě zavést do jeho pokoje?“

Ciolkovskij nadskočil: „Pokoje? Ach ano…“

O několik hodin později seděl Ciolkovskij umytý a s rozčesaným vousem u stolu. Příkaz Poleně, aby si pospíšila, mohl být klidně čínsky. Ale nepochybně měla na mysli i blaho ostatních hostů. Toho večera zde byli Mirek a Ilja Sidorov.

Večeře začala játrovou polévkou s okurkami a několika sklenkami vodky, které Ciolkovskému trochu rozvázaly jazyk, i když se sluchem toho mnoho nesvedly. Zatímco Olga a Lydie zpovídaly Ciolkovského o jeho příhodách na cestě, snažil si ho Anton zabrat pro sebe.

Už si rukopis Na Měsíci prolistoval. Byla to vskutku obdivuhodná fikce – vše o měsíční zeměpisné délce a šířce, tepelné vodivosti a světelné intenzitě, i o radosti pociťované při osvobození se od gravitace, to vše formou snu. Celé to bylo slušně napsáno, jenže strašně poučně!

Anton pozoroval toho muže, jak srká Poleninu polévku a snaží se přitom udržovat konverzaci, a měl pocit splněného přání, kterým na něj dílo působilo. Nemohl než cítit k němu sympatii, vždyť tak jako jeho hrdinové skákali z místa na místo, on sám se ještě nedávno harcoval přes půl Sibiře a záviděl přitom ptákům. Ale v tom Konstantinu Eduardoviči nebyla ani špetka ironie.

Po polévce následovala pečená kachna se zelím.

„Zkusme si představit,“ říkal Ciolkovskij mezi dvěma sousty, „kosmickou loď… poháněnou na témže principu jako Slunce…! Když byla zničena, bylo to jako výbuch malého slunce… a použila by přitom energii celých eónů.“

Sidorov řekl pomalu a hlasitě, tak jak se mluví s hluchými: „Chcete říci, že kosmická loď byla poháněna výšlehy plynu?“

„Ne, ne! Slunce nemůže spalovat svou vlastní hmotu… jako plynový hořák. Nějakým způsobem se štěpí… samotné atomy na Slunci.“

„Atom je nedělitelný,“ prohlásil Mirek. „To ví každý. Je to nejmenší částečka hmoty, kterou můžete získat.“

Ciolkovskij si dal dlaň za ucho; Mirek zopakoval námitku.

„Aha, ale co když není nejmenší? Co když jen tak vypadá… protože každý atom je spojován dohromady nesmírnou silou? Až prozkoumáme skutečný rozsah katastrofy, mohu propočítat potřebnou energii – pak bude možno odhadnout tuto vazebnou sílu… A navíc, jak se budou ty rozbité částečky atomů chovat? Možná budou poletovat sem a tam… a snažit se znovu spojit? Možná budou narážet na jiné atomy… a také je rozštěpí?“

„Kdyby narazily rozštěpené atomy na živé tělo,“ začal vzrušeně Sidorov, „chci říci, kdyby se zaryly do živých buněk… mám na mysli ty strupy u sobů!“

„Přesně tak. Ale medicína není můj obor.“ Ciolkovskij významně kývl na Antona a nacpal si do úst další dávku zelí.

Anton se usmál. „Ujišťuji vás, že nevím zhola nic o nemoci z rozbitých atomů…“

„Stejně tak… kdybychom mohli bombardovat vybrané anorganické látky… pod kontrolou s rozbitými atomy… mohli bychom možná proměnit jeden prvek v jiný? Kus železa… v kus zlata.“

„To není věda,“ protestoval Mirek. „To je alchymie. Podívejte, atom má své jméno z řečtiny právě proto, že ho nelze rozdělit. Možná že pod povrchem tajgy najdeme velké množství železa, niklu a cínu, ale mohu zaručit, že žádné zlato nenajdeme.“

„Prosím?“

„Říkal jsem…“

„Já jsem slyšel, co jste říkal, pane Mirku. Já jsem netvrdil, že najdeme zlato – neposlouchal jste? Tvrdil jsem, že bychom mohli najít důkaz o havárii kosmické lodi z jiného světa, používající… dnes dosud netušeného pohonu. S vaším dovolením, mám dojem, že váš postoj je až příliš typický. Příliš mnoho vědců je spoutáno malou představivostí.“

„Přesně tak,“ prohlásil moudře Sidorov. „Všichni ti oficiální profesoři. Jak jsem už říkal: poloslepí jak lord Nelson.“

„Já sám mám to pochybné privilegium, že jsem samouk…“

Ciolkovskij se odmlčel a ohlodal trochu kachního masa z kosti. „Musel jsem se učit bez profesorů, univerzit a laboratoří… Samozřejmě to může vést k neznalosti posledních výsledků vědy, ale umožňuje to i jakýsi nezatížený přístup… touhu dívat se na všechny jevy z nového hlediska… přirozeně, pokud je vše matematicky v pořádku! Můj drahý pane, to, že věda učí, že atom je nedělitelný, a právě proto ho tak pojmenovala, nijak tuto skutečnost nepotvrzuje.“

„Výborně!“ zatleskal Sidorov.

„Naše mysl musí být stále otevřená, pánové. A dámy. Pokud nalezené důkazy mou hypotézu o kosmické lodi vyvrátí, odvrhnu ji já sám jako první. Ovšem nerad… Ale nechci ji slepě obhajovat, jak to mnozí dělají.“

„Pokud najdeme úlomky kosmické lodi z jiného světa…“ začala Lydie.

„Ne, ne!“ přerušil ji Ciolkovskij. „Žádné úlomky tam nebudou.“

„Myslela jsem, že jste říkal…“

„Říkal jsem rozbité atomy – to je rozdíl. To není jako výbuch granátu, po kterém zbudou střepiny. Loď se musela zcela vypařit.“

Lydii to dojalo. „Ach, jak odvážné bytosti se v ní musely plavit!“

Možná promluvila vyšším hlasem než obvykle a Ciolkovskij ji dobře slyšel. „Jistě to byly bytosti ušlechtilé! Jen tvorové ušlechtilého ducha zaslechnou volání vesmíru.“

Jak konverzace pokračovala a po kachně následoval angreštový kompot se šlehačkou, pomyslel si Anton s úlevou, že se ve svém prvotním úsudku přece jen nezmýlil. I když Ciolkovskij vyhlížel jako vandrák a měl občas neotesané způsoby, projevoval nezměrnou vytrvalost i schopnost vizionáře – a současně si zachoval racionální úsudek.

Bylo by asi nespravedlivé očekávat od něho, že bude i znalcem lidských srdcí…

Po večeři znovu přešli do malířského salónku. Mirek objednal en route s Lydiiným souhlasem láhev vodky. Olga Francevna se okamžitě usadila ke klavíru a začala strašlivým způsobem masakrovat zjednodušenou transkripci Čajkovského Páté symfonie. Před její těžkopádností, která vynikla ve srovnání s její obratností v kartách, uprchl Anton nahoru, aby přinesl Ciolkovského rukopis.

Když se vrátil, předal ho autorovi dříve, než mohla guvernantka začít prznit druhou větu; naštěstí Olga pochopila a vstala od klavíru.

„Konstantin Eduardovič by nás rád pobavil krátkou povídkou, kterou sám napsal – s vaším dovolením, hraběnko?“

„Když ji schvalujete vy, Antone Pavloviči, jak by mohl někdo odmítnout…“

Ciolkovskij se postavil před krb jako před tabuli. Začal číst svůj fantastický příběh způsobem, jakým učitel diktuje z učebnice chemie. Naštěstí jakmile se příběh dostal k rozkoši z létání v povětří vlastní silou bez zemské tíže, jeho přednes se značně zlepšil. Jeho hlas se zachvíval, byl opojen jako v náboženské extázi. Sidorov ho po celou dobu oddaně pozoroval a v jeho tváři se zračil výraz psa, jehož pán se po šestiměsíční nepřítomnosti právě vrátil domů…

Potom všichni neobvyklému příběhu zatleskali. Olga Francevna vyskočila a provedla několik piruet. Lydie zahodila veškerou rezervovanost, přidala se k ní a obě ženy vířily pokojem jako rychle se točící planeta se svým měsícem.

15

„Je čas na poslední obhlídku, Sorinová!“ Když se do lodi mohla dostat moucha, co dalšího tu ještě mohlo poletovat?

„Ale vždyť jsme téměř připraveni, veliteli.“

„Hrome, chci prohlédnout loď! A vy mě doprovodíte, Sorinová – to je rozkaz.“

Spolu vpluli hlavou dolů do řídicího stanoviště, kde druhý důstojník Jurij Valentin prováděl poslední měření toku. Měl právě nějaké potíže s chronodynickým měřičem rezonance.

„Zdá se, že tady není úplně všechno připraveno.“

Valentin se ušklíbl. „Lehké vybočení z rovnováhy, to je všechno… Hned to mám spravený.“

Hlavní inženýrka Anna Aksakovová kontrolovala hlavní vypínač fúzních motorů. Na obrazovce zářila schémata, mizela a zase se objevovala. A kolem uprázdněného stanoviště Saši Sorinové ukazovaly obrazovky části hvězdného nebe i Zemi, Měsíc i Slunce (přes jasový filtr). Její radar pro zkoumání dálného vesmíru byl v činnosti a pídil se po satelitech i úlomcích…

„Vy nemáte žádnou představivost, v tom je ta potíž,“ řekl Anton Saše. „Co to říkal Majakovskij o byrokratech, kteří zadržují čas?“

„To určitě nevím.“

Doplul k otevřenému průlezu vedoucímu do vrchní kolmé chodby. „Vpřed v čase! Tak zněl jeho pětiletý plán. A brzy vynalezli veliký stroj času. Ale všichni ti byrokrati ho prostě setřásli a zanechali…“

„Dovolte!“ ohradila se dotčeně.

„Nebo co takhle Zamjatin? ‚Jménem zítřka soudíme dnešek!‘ To by byl bojový pokřik!“ Odrazil se směrem k chemické a fyzikální laboratoři. Ocelové stěny chodby byly pomalovány nebeskou modří, v níž probleskovaly fosforeskující pruhy. Po obou stranách byla umístěna držadla pro ruce, aby se členové posádky navzájem nesráželi.

„Ale,“ ozval se zezadu její racionální hlas, „my budeme putovat časem zpět, ne vpřed.“

„Aha! Bojíte se, že bychom museli znovu tvořit historii? Domníváte se, že budeme muset znovu prožít údobí feudalismu i kapitalismu, než dosáhneme opravdové utopie?“

„Nic takového jsem neřekla! Tyhle věci má na starosti náš důstojník pro společenské plánování.“

Anton se chytil posledního držadla u křižovatky chodby před chemickou laboratoří.

„Chci tím říci, že je jeho starostí, aby se z nás nestali feudálové nebo buržoové.“

„Ano, starý Saratov se bude jistě velmi snažit. Má přece na co na nebi ukazovat, až tam bude ten náš srp a kladivo!“

Palubami procházela svislá šachta jako jeden z ‚výtahů volného pádu‘. Teď se z něj vynořila pilotka raketoplánu ve žluté kombinéze. Chytila se držadla a zasalutovala.

„Nechte si ty formality. Pospěšte si!“ Anton se otočil k Saše, která se pevně držela za ním. „Vidíte? Žádnou myš jsem neobjevil – ale narazil jsem na pilotku raketoplánu mimo stanoviště.“ Pilotka už rychle plula k fyzikální laboratoři. „A když už mluvíme o srpu a kladivu, co kdybychom nakonec klesli na nižší stupeň vývoje a uctívali je jako symbol moci na nebi? Vyzývali je, aby přinesly déšť?“

„Nikdy nepochopím, jak jste mohl dosáhnout velitelské hodnosti,“ pronesla Saša nevěřícně.

„Třeba je k velení takové lodi právě zapotřebí šibeniční humor?“ Anton se dotkl krabičky, kterou měl v kapse. „Omlouvám se, Sorinová! Jsem trochu nervózní – jako ta příslovečná panna o svatební noci.“

Popotáhla nosem. „K téhle šťastné události dojde, teprve až založíme kolonii.“

„Měla byste si dávat pozor na Saratova. Nejraději by všechny ženy po deset generací zavřel do harému, aby tam rodily potomky.“

„To by si dal! Velmi dobře víte, že naše kolonie může perfektně fungovat jen s aktivní účastí všech žen v posádce. Jakmile přestanu být astrogátorkou, stane se ze mě zeměměřička.“

„Nečekal jsem, že by se z vás stala herečka.“ Anton vplul do laboratoře, chytil se za spektrometr hmoty a začal hledat… třeba lahvičku s kyselinou, která by se při zrychlení rozbila o stěnu. Žádné tu nebyly. V křeslech seděli připoutáni chemici v šedomodrých overalech.

„Dobře, dobře,“ pronesl mechanicky. Cítil se trochu podveden. Zamířil průlezem zpět a schválně narazil do Saši. Na okamžik ji k sobě přimáčkl a zašeptal: „Musíme předat dál geny legrace. Jiný svět, jiný humor!“

Když se vrátili do řídicí místnosti, byl si už Jurij Valentin zřejmě jistý, že měřič rezonance je synchronizován s ostatními přístroji: temporálním symptomometrem, retardografem, horologem, horometrem, izokalendářem a dataskopem.

„Řídicí a polohové trysky připraveny k zážehu,“ hlásila Anna, zatímco se Anton a Saša připoutávali v křeslech. V ideálním případě by trysky neměli hned potřebovat, ale vždycky tu byla – třebaže mikroskopická – možnost, že po výstupu z časového toku jim bude hrozit srážka s nějakým tělesem: asteroidem, fotosférou cizího slunce, čímkoli.

„Dobře, Juriji, můžeš to odtroubit.“

Lodí se rozezněl zvuk sirény.

„Jsme napojeni na pozemní stanice?“

„Ano, pane.“

Anton zapnul mikrofon pod bradou. „Zde velitel Astrov z tokové lodi K. E. Ciolkovskij. Volám Zemi. Soudruzi, jsme připraveni vyrazit – do neznámého vesmíru.“

Škvrrrr…

Pozemní řídicí středisko na Sibiři odvysílalo krátký povzbudivý projev, na který Anton odpověděl obdobně. Měl přitom chuť připít na zdar výpravy sklenkou vodky. Kdopak mezi kolonisty je asi odborníkem na destilování? napadlo ho.

„… Můžete začít!“

Řídicí středisko vlastně už neřídilo od okamžiku, kdy se odpoutala poslední zásobovací loď. Anton na okamžik vypnul mikrofon.

„Víte, lidi, že jsme se právě stali nezávislým státem?“

„Jen autonomní socialistickou republikou,“ prohlásila přísně Saša.

Znovu zapnul mikrofon. „Mluví k vám velitel. Pevně se připoutejte! Přecházíme do časového toku přesně za pět minut. Náš první skok časem nás dostane sto padesát sedm světelných let daleko. Měli bychom se ocitnout ve vzdálenosti tří světelných měsíců od hvězdy, která byla už na Zemi teleskopicky vyhodnocena jako velmi slibná. Podle vědců by měl skok být kvaziokamžitý, což je zřejmě jejich způsob, jak mluvit o několika minutách. Až se vynoříme, nezapomeňte, že nás čeká několik hodin práce, abychom potvrdili existenci planety podobné Zemi. Pokud žádnou nenajdeme, skáčeme dál. Doufejme, že budeme mít štěstí na první zátah. Přeju vám všem mnoho štěstí!“ A konečně to definitivně vypnul.

„Tak to bychom měli. Start za čtyři minuty a dvacet sekund. Až vám řeknu, tak to zmáčkněte, Anno.“

Anton strávil zbývající čas pohvizdováním melodie z Předehry 1812. Když nadešel okamžik startu, zjistil, že je už uprostřed carské státní hymny.

16

„Hrome, mně je to opravdu líto,“ omlouval se Michail. „Nějak se toho zatraceného Astrova nemůžu zbavit. Je to, jako bych byl uvězněn na houpačce. Zhoupnu se na jednu stranu a narazím na Antona Pavloviče a jeho tunguzské pošuky. Na druhou, a chytí mě velitel Astrov. Připadám si jako kyvadlo.“

Středisko stále obklopovala neproniknutelná mlha. A telefonní spojení stále nebylo obnoveno. Soňa Suslovová vstala a protáhla se.

„Mám chuť se projít – jde někdo se mnou?“

Michail rovněž vstal.

„Nechoďte moc daleko,“ upozorňoval je Felix. „Mohli byste se ztratit. Jednou obejděte dům, nebo sejděte kousek po cestě – slyšíte?“

Když oba vycházeli z pokoje, ozval se Kirilenko.

„Je to zvláštní, nemyslíte? Michail prožívá něco jako sinusoidový pohyb mezi minulostí a budoucností. Jeden vrchol amplitudy je v roce 1890. Další je v době velitele Astrova. A tady je náš bod pozorování, v současnosti. Ani minulost ovlivněná Tunguzkou, ani Astrovova budoucnost nemohou být reálné. Ale začínám si klást otázku, zda jsme reální my…“

„To mi povídejte,“ řekl Sergej.

Michail tiše zavřel dvojité dveře.

Osip seděl ve své kukani shrbený nad sportovním časopisem. Před ním stála láhev černého piva a napůl snědený salám. Vzhlédl.

„Tak jak to jde? Mně to nepřipadá jako nějaká obyčejná zkouška!“

„Vy jste poslouchal?“

„Ovšem že ne. Jen občas chodím kolem dveří.“

„Proto je tam asi tak prošlapaný koberec.“

Osip pokrčil rameny a napil se piva.

„Jdeme ven,“ řekla Soňa netrpělivě. „Potřebujeme své zimníky a galoše.“

„A proč?“

„Na procházku,“ řekl Michail. „Na vandr. Na výlet.“

„To všechno? Na vašem místě bych to nedělal. Není na krok vidět.“

„Povězte mi, jakou hereckou školu jste navštěvoval vy?“

Osip se poškrábal na hlavě. „S vámi herci je teda ohromná zábava.“

„Mohli bychom, prosím, dostat svoje věci?“ opakovala Soňa.

Viditelnost byla téměř nulová, na vzdálenost paže nebylo nic než mléčná běl.

„Co bychom se asi dověděli, kdybychom hypnotizovali jeho?“ ukázal Michail palcem.

„Koho?“

„Osipa.“

„Myslíte, že je…?“ Soňa neřekla co.

Michail přikývl. „Je to místní hlídací pes… Pročpak asi hraje takového primitiva?“

„Možná nás chce čestně varovat.“

„Tím, že dělá sám ze sebe parodii? Možná.“

„Třeba má rád herce.“

„Teda já bych nechtěl mluvit jako paranoik, má krásná psychiatričko, ale pokud je tím, co si myslím, a já jsem se opravdu napojil na nějakou tajnou laboratoř, bude to pro našeho přítele šťastný den. Jakmile bude telefon zase fungovat.“

„Bože, tak vy dovedete vidět i vážné stránky věci?“

„Občas. Ale většinou je rychle přelistuju.“

Přitiskli se ke zdi a prodírali se spolu sněhem, který ležel kolem střediska. Zahalila je mlha.

Michail mávl rukou. „Začínám věřit, že jsme všichni očarovaní…“

Soňa rovněž natáhla ruku a pak se dotkla koncem prstu v rukavici špičky jazyka, jako kdyby nabrala na prst něco divného.

„Co to je: mrak, který se drží při zemi?“

„Je to mrak sněhových vloček, kousky času, které se dosud neusadily. Jako v dětských hračkách s padajícím sněhem, znáte to? Představte si, že když tím zatřepete, máte jiný obrázek. Teď právě jedu na Sachalin…“ zatřepal rukou. „Hned se to usadí! A teď mířím k Tunguzce… A znova: ach, teď jsem na cestě ke hvězdám – zpět dějinami! Jsme už padesát světelných let daleko a Stalin je ještě naživu. Sto světelných let daleko a je tu revoluce.“ Prohlédl si prázdnou dlaň. „Pozor: přicházejí vlci!“

„Cože?“

Rozesmál se. Byla by mu s chutí dala pár facek.

„Idiote!“

Dostali se už ke třetí straně domu. Odtud měla cesta klesat dolů ze svahu, nejdříve padesát metrů pozvolna, pak ostřeji. Soňa si vzpomněla, že cesta měla být lemována borovicemi, takže se ji nedalo přehlédnout, i když byla úplně zakrytá sněhem…

Společně se vzdálili od domu. Pomalu našlapovali holínkami, krok za krokem, jako by šli po zamrzlém jezeře.

Po delší chvíli Michail prohlásil: „Zvláštní! Už bychom měli být na svahu, ale jde to tu stále po rovině!“

Nebylo vidět nic než hustý sníh a mlhu. Soňa, která ztratila orientaci, se zapotácela, ale Michail ji zachytil.

„Můžeme se vrátit ve svých stopách,“ ujistil ji. Kousl se do rtu. Šli dál. „Už jsme se museli dostat ke srázu,“ oznámil.

„Ale nejsme tam.“

„Podívejte, já vím, jak je to daleko.“

„Já taky!“

„Udělám pokus. Zůstaňte stát tady, Soňo. Já půjdu dál kolmo, až narazím na nějaký strom.“

„Ne, nepůjdete.“

„Nic se vám nestane – jen zůstaňte klidně stát. V těchto oblastech se ohyzdný sněžný muž nevyskytuje.“

„Slibte mi, že budete počítat… do dvaceti. Pak se vrátíte zpět.“

„S borovou větvičkou v ruce.“ Michail začal klást jednu nohu před druhou. Téměř okamžitě zmizel. Soňa začala tiše počítat.

Neměli se rozdělit! Byla si tím jistá. Přerušila počítání a teď nevěděla, kolik času uplynulo. Zavolala. Ticho…

Opět zavolala jeho jméno a napjala sluch.

Na rameno jí sáhla ruka. Srdce jí divoce poskočilo – a pak ji Michail pevně držel, zatímco se chvěla a jektala v jeho náruči.

„Vy pitomče, to nebyl dobrý vtip!“ Ale pak si všimla, že i Michail je překvapen. „Míšo, vy jste se kolem mě proplížil, co?“

„Přísahám, že ne! Počítal jsem do čtyřiceti – dobře, omlouvám se – a to už jste stála přede mnou otočená ke mně zády. Žádné stromy.“

„Šel jste v kruhu.“

„Říkám vám, že jsem šel pořád rovně.“

„Musel jste mě slyšet, jak jsem vás volala.“

„Slyšel jsem kohosi volat dvakrát ‚Antone‘. To není moje jméno – tak jsem neodpovídal… víte, vyděsil jsem se, Soňo, ten hlas bylo slyšet přede mnou. A chtěl jsem běžet zpátky. Pak jsem narazil na vás.“

Opravdu jsem volala Antone? pomyslela si Soňa. Možná ano… Pevně uchopila jeho paži. „Co se s námi stane, Míšo? Kde to jsme?“

„Jsme asi pětasedmdesát metrů od domu. Možná o trochu víc.“

„Ale kterým směrem?“ Cesta byla kolem nich vyšlapaná několika směry. Brzy zjistili, kam jednotlivé cesty vedou: našli tu, kterou sem přišli, tu, kterou se vydal Michail, když ji opustil, i tu, kterou se vrátil. Michailovy stopy při cestě tam i zpět kolmo protínaly první cestu a tvořily velké T.

„Dobře,“ řekla Soňa. „Jdeme zpátky.“

„Ne,“ Michail ji otočil. „Ještě ne. Chci vědět, kde začíná svah. Někde přece musí začínat! Půjdeme tudy, kde ještě není ušlapaný sníh. Prosím, Soňo.“

Zaváhala. „Jen třicet kroků – a počítat budu já.“

„Ovšem. Když už v té době nebudeme na svahu, znamená to, že tam žádný svah není…“

Zaklesli se do sebe. „Raz,“ začala. „Dva…“

Když se dopočítala osmi, neviděla už ani na zem; mlha byla stále hustší, skrývala i jejich nohy. Když napočítala dvanáct, neviděla ani Michailovu tvář.

„Míšo?“

„Nikdo jiný.“ Stiskl jí paži. „Dobře se tu jde. Nemáme potíže s dechem.“

Když však ušli dvacet kroků, začaly se jeho rysy znovu vynořovat.

„Ojojoj!“ ozval se. Nebyl si asi příliš jistý.

„Dvacet jedna… Dvacet dva…“

„Podívejte, stopy!“

Sníh byl opravdu vyšlapaný – děsivě jim to cosi připomínalo. A mlha byla zase jako dřív. Jen pár kroků a už byli u dvojí řady stop směřující k nim.

„To přece nemůžou být naše stopy! Jdeme.“

Soňa znovu ztratila odpočítávání. Ale šli po stopách… a teď se před nimi objevila zeď. Michail ji zkusmo přejel rukou.

„To nemůže být středisko. To je tamtím směrem.“

„Šli jsme v kruhu.“

„Víte velmi dobře, že ne.“

„Podívejte, každý psycholog by vám řekl… chci říci, v té mlze se dá snadno ztratit orientace.“

„Přední dveře by měly být někde tady, za rohem.“

A byly. Zastavili se pod krytou verandou.

„Co jim řekneme, Míšo?“

„Aby poslali Osipa ven, ať zamete sníh.“

„Mluvte vážně!“

„Myslím to vážně! S dlouhým provazem uvázaným kolem pasu. Budeme jej na druhé straně pomalu popouštět…“

„Museli bychom říct proč.“

„To je pravda… Pak jim to nemůžeme nijak vysvětlit.“

„Je to tou izolací? Pomatení smyslů?“

Michail uchopil Soňu kolem pasu. „Když už o tom mluvíte, Sašo…“

„Já nejsem Saša Sorinová.“ Aby to dokázala, rychle pleskla Michaila přes tvář. Vymanila se a otevřela dveře.

„Počkejte…“

„Co je?“

„Právě mě napadlo, když jdeme rovnou za nosem a skončíme tam, odkud jsme vyšli – myslíte, že bychom si mohli sami telefonovat?“

„Prosím?“

„Pokud všechny cesty končí tady, možná se tak děje i s telefonní linkou? Zkusme vytočit číslo střediska a uvidíme, co se stane.“

„To je bláznivé.“

„Naše procházka byla taky bláznivá.“

Předali zimníky i holínky Osipovi, který právě dojídal salám; jeho dech byl cítit jako zpocené ponožky.

Polkl. „Líbila se vám procházka?“

„Nádherná. Měl byste se sám projít.“

„To jste uhád!“

Michail se ušklíbl. „Chtěl bych si zavolat.“

„Říkal jsem vám, že telefon nefunguje.“

„Třeba ho spraví mé zázračné prsty?“

„Poslužte si. Tady.“

Šoural se za nimi a čekal, až Michail vytočí číslo. Bylo slyšet několik cvaknutí a pak se telefon rozezněl.

„Hej, vy jste vytočil naše číslo!“

„Taky že zvoní.“ Michail podal sluchátko Soně, aby si poslechla.

„To ano. Ale nikdo to nebere.“

„Přirozeně – už jsme to vzali.“ Michail odložil sluchátko, ale nestiskl vidlici. „Pojďme.“

Osip se okamžitě vrhl ke sluchátku ležícímu vedle telefonu a začal poslouchat, pak jím praštil do vidlice a vrhl se za Michailem a Soňou ke dveřím, aby mu neutekli.

Michail udělal po chodbě několik kroků a pak se sehnul ke své botě. „Zatracená tkanička!“

Jakmile zaslechl zavírající se dveře, přešel tiše zpátky a zaposlouchal se. Slyšel, jak Osip vytáčí jiné číslo – následovala divoká kletba a třísknutí sluchátka. Zašklebil se a vrátil se k Soně.

„To mu dalo námět k přemýšlení.“

„Nám taky, Míšo. Nám taky.“ Rozevřela dvojité dveře.

„Ach, pan Petrov,“ zvolal srdečně Kirilenko. „Tak jste se osvěžil? Můžeme pokračovat?“

17

Lydie – Popovová mrštila pistoli na stůl. Byla to Antonova vlastní pistole, kterou použili pro tuto příležitost. Vyšívaný lněný ubrus zakrýval silné růžové dřevo stolu a chránil je před případným poškozením, což by guvernér Vladimirov asi nepřežil.

„Už mám ztuhlé prsty z té strašné věci!“ V záchvatu vzteku začala divoce točit kapesníkem, jako by si chtěla promasírovat ruku. „Proč tu stojíte?“ křikla na Veršinina – Smirnova. „Vypadněte!“

Anton se potutelně díval na představení své hry ze zadního konce recepčního pokoje. Křišťálové svícny osvětlovaly místnost a záclony s hustými střapci zakrývaly okna. Ve dvaceti řadách židlí, čalouněných hnědým sametem, seděla místní společenská smetánka. Mnoho mužů – především guvernér – mělo vojenskou uniformu; jiní byli oblečeni ve fracích: ale mnoho z nich vypadalo jako hastroši. Jeden muž bafal z cigára; vousáč vedle něj podřimoval. Z dam měly některé na sobě staromódní róby připomínající krinolíny, jiné měly sukni pevně svázanou na zadku do honzíka; byly tu i šaty s vysokými límečky a volánky na ramenou. Několik žen mělo čínské vějíře.

A každých pár minut vybuchlo obecenstvo bouřlivým smíchem, ve kterém všechny repliky úplně zanikly. Muži se plácali smíchy do kolen; zřejmě bylo tohle představení Medvěda obrovským úspěchem…

Výskání a chechtot duněl Antonovi v hlavě jako migréna, Bože můj, pomyslel si, ten jejich vkus je příšerný!

„Miluji vás!“ zavyl Veršinin. „To je jediná věc na světě, po které toužím! Zítra musím zaplatit tu splátku. Právě začala senoseč. A teď jste přišla vy!“

Když uchopil Lydii kolem pasu, rozzářily se oči přihlížejících dam nadšeným očekáváním skandálu.

„Nikdy si to neodpustím!“ vykřikl a obecenstvo zabouřilo. „Držte se ode mě dál!“ zvolala Lydie. „Dejte ty ruce pryč! Opovrhuji vámi!“ Sáhla po pistoli… ale nepozvedla ji.

„Já… já vás vyzývám na souboj!“

„Bravo!“ ozval se muž s cigárem.

A náhle si Lydie a Veršinin padli do náručí a líbali se… a líbali… a líbali… a tak vášnivě pokračovali po blíže neurčenou dobu. Rode asi zapomněl, že má vstoupit na scénu. Nebo úmyslně ze zlomyslnosti otálel. Z publika se ozývaly vzdechy, samé óóóch a ááách.

Konečně se Rode vřítil na scénu se sekyrou v ruce. Následovalo několik statistů, vybraných mezi guvernérovým služebnictvem. Sloužící si nebyli zcela jisti, cože se to vlastně děje, a se zahradnickými potřebami v nejpřepychovějším pokoji domu se cítili poněkud nesví. Ale to vše patřilo k zábavě. Obecenstvo vypuklo v další řehot, když spatřilo zahradníka s hráběmi, kočího s vidlemi v ruce a další dělníky mávající rýči jako klacky.

„Pro všechny svaté!“ vykřikl Rode, když si všiml Lydie a Veršinina, jak si leží v náručí.

Lydie dokázala zachovat vážnou tvář. S očima sklopenýma pronesla závěrečnou repliku: „Luko, můžete jim říct, že Toby dnes nedostane žádný oves!“ Toby byl oblíbený kůň jejího nedávno zemřelého manžela…

A bylo po všem. Jelikož tu nebyla opona – jen záclony na oknech stáli Lydie, Veršinin i Rode chvíli klidně na místě, pak všichni postoupili vpřed. Lydie udělala pukrle, oba muži se uklonili až k pasu.

Obecenstvo začalo tleskat – a statisté se zmateně pohybovali sem a tam, až si jich Veršinin všiml a vyhnal je. Sluhové se střemhlav vrhli ke dveřím a hrábě se vzpříčily…

Kdosi zvolal: „Autora!“ Všichni se v křeslech otočili a začali Antona vyvolávat. Ten se neochotně zvedl a uklonil se.

„Chceme proslov!“

„Prosím, ne…“ Úpěnlivě rozhodil ruce. „Veškerý dík patří našim skvělým hercům.“

Rode pozvedl sekyru. „Ne o tomhle! Chceme proslov o expedici!“

„Přesně tak!“ vykřikl vousáč, který se probral ze spánku v okamžiku, kdy hra skončila. „Už ať jste na jevišti!“

Během Antonova projevu prošla Lydie mezi diváky s mísou, jako se chodí s kloboukem – a po chvilce oznámila, že vybrala tisíc rublů. Opět – jaká ironie – posloužil Medvěd Antonovi jako záloha.

Sloužící odnesli židle stranou, aby se v sále dalo tancovat i popíjet nápoje – a také hned přivezli bufet. Polovina z přítomných mužů se před ním okamžitě seřadila do fronty.

Lydie podala vesele Antonovi zpět jeho pistoli. „Pojďte si popovídat s guvernérem, Antone Pavloviči! Luko!“ zavolala na Rodeho, „zbavte se přece té sekyry. Vypadáte jako šílenec.“

Luko! Takže drama Lydii stále doznívalo v hlavě! To mohla být vlastnost buď velké herečky, nebo monomaniaka…

Objevili se tři hudebníci s kytarou a houslemi. ‚Snad nebudu muset tančit?‘ napadlo Antona. ‚Pak budu medvěd já. Ochočený, poskakující medvěd…‘

Původní medvěd, Veršinin, byl zabrán do hovoru s guvernérem Vladimirovem. Lydie zatáhla Antona za rukáv. Vsunul pistoli rychle do kapsy a nechal se odtáhnout ke guvernérovi, aby se zapojil do konverzace…

Kolik otců nebo dědů lidí stojících v tomto pokoji se podobně blížilo k vysokému úředníkovi s dopisem, skrytou zbraní nebo kompromitujícím dopisem? Napadlo ho, že Vyhnanci by byl dobrý titul pro komedii… nebo možná ne. I kdyby to byl jen žertovný skeč, s takovým názvem by musel mít pekelné štěstí, aby proklouzl cenzurou… Ale mohla by to být povídka k publikování – něco, co by sežrali ti chytráci v Ruské mysli se svými liberálními řečmi… ale bylo tohle něco pro počestného spisovatele?

Jak čekal, než na něj přijde řada v hovoru, přepadl ho záchvat nostalgie. Zatoužil po letním sídle obklopeném malým sadem namísto zalesněného okolí tohoto města. Ano, kdyby tu tak byl potůček s rybami místo toho divokého sibiřského veletoku…

Ale kdyby nějaké sídlo koupil, určitě by bylo prožrané červotoči; a stromy v sadu by postihla nákaza… ale ten potok, ach, ten potůček! Seděl by u jeho břehů po nekonečné hodiny s prutem v ruce, zatímco svět by kolem něj scházel, až všechno zahyne a zmrzne…

Určitě někde musí být nějaký sad! Pokud jde o to, celý svět by jednou mohl být sadem…

‚Je to jen klamná naděje,‘ pomyslel si. A přesto doufal.

Guvernér ho poplácal po rameni.

„Antone Pavloviči, tak jsem se nezasmál po celá léta! Musíte mi prozradit tajemství svého komického talentu…“

18

Anton Astrov si přestal pohvizdovat carskou hymnu několik sekund před třetí hodinou odpoledne moskevského času. „Teď, Anno.“

A Anna Aksakovová stiskla knoflík, který měl spustit jejich skok časem; začali propadávat do minulosti…

Okamžitě se rozezněly sirény, rozblikala se červená světla. Na obrazovkách se míhaly hvězdy. Měsíc běhal z jedné obrazovky na druhou a zanechával za sebou fosforeskující stopu.

Na centrální obrazovce zůstávala stále Země, ale všechny detaily zmizely. Planeta vypadala rozmazaně a chvěla se.

Saša ukázala chvějícím se prstem na Zemi. „Proč jsme ještě tady? Proč nezmizela?“

Anton rychle vypnul všechny sirény i poplašná světla. „Tady? Co je to vlastně tady? Juriji?“

Jurij se podíval na retardograf a temporální symptomometr. „Čas T minus 5 let, T minus 5,3… minus 5,7… Opravdu plujeme časem nazpátek! Potápíme se hlouběji a hlouběji, pokud to lze nazvat potápěním. Spíše se necháme unášet proudem.“

„Země se točí obráceně,“ oznámila Saša. „A zrychleně – proto vypadá tak rozmazaně.“

„Ale přitom už nejsme v přítomnosti,“ dodal Jurij Valentin. „Čas T minus 6,8…“

„Ale teď bychom už měli být na světelné roky daleko,“ namítl Anton.

„Nu, zřejmě nejsme. Je tu stále naše Země.“

Dívali se na ni, jak se zběsile točí pozpátku.

Konečně Jurij ukázal na graf na katodové obrazovce chronodynového rezonometru.

„Rezonance, to je ono! Podívejte, tady je důkaz. V okamžiku, kdy se naše tokové pole uvedlo do chodu, bylo spuštěno i jiné pole časového toku. A obě začala hned rezonovat. To způsobilo, že většina naší prostorové hybnosti byla anulována. Zůstali jsme připoutaní k časové ose země, kilometr za kilometrem, rok za rokem.“

„Druhé tokové pole?“

„Muselo se zapnout pole Štítu Kapitána Ameriky, veliteli.“

„Bylo to záměrné? Chtěli sabotovat náš let?“

„Řekl bych, že to byl nějaký spontánní efekt, který se objevil sám bez ohledu na vzdálenost…“ Jurij ukázal na izokalendář. „Podívejte, i naše časová hybnost se zpomalila. To ovlivní místo našeho výstupu z pole v reálném čase – asi tak s přesností plus minus padesáti let.“

„Jste si jistý, že to nebyl zlý úmysl?“

„Ne, to druhé pole se zapnulo ve stejném okamžiku jako naše – ani o nanosekundu později. To by lidský um nikdy nedokázal. A mohu vám říci, pokud by to bylo úmyslné, bylo by to i pěkně hloupé. Časová energie musela někam přejít.“

„Na Zemi?“

„Pravděpodobně.“

„A jaký by to mělo mít účinek?“

Jurij zavrtěl hlavou. „Nejsem časový teoretik – takového na palubě nemáme. Ti jsou všichni ve svých laboratořích v Akademgorodku a v Krasnojarsku. My jsme vesmírní kolonisté; co potřebujeme znát o teorii času?“

„Byli jsme vesmírní kolonisté. Teď to vypadá, že budeme kolonizovat Zemi – před stem nebo dvěma sty lety.“

Saša se odpoutala. „Zapomínáte na princip časoprostorové blokády. Nesmí dojít k paradoxu. Podívám se přímo, bez televize.“ Zamířila k pozorovacímu stanovišti.

„Buďte opatrná! Může vás to zmást, vidět všechno přímo a najednou.“

„Je to má práce, veliteli.“ Saša zmizela v průlezu.

Anton se otočil k Anně. „Co si myslíte o následcích pro Zemi?“

„Jak to mám vědět? Možná časová bouře?“

„A co jsou to časové bouře, Aksakovová? No tak, povězte, je to jako sněhová bouře?“

„Copak já vím, jak to vypadá? Nebo jestli k něčemu takovému vůbec může dojít? Je to jen slovo – které má skrýt naši nevědomost.“

„Čas T minus 15,5 roku,“ řekl Jurij.

Když přístroje ukazovaly T minus 25 let, objevila se Saša znovu v průlezu, chytila se Antonova křesla a postavila se.

„Je to tam drsné?“

„Samozřejmě že to není žádná procházka… Ale to není to nejhorší!“ Přitáhla se k vlastnímu křeslu a začala cosi kutit s radarem. „Myslela jsem si to – padáme k Zemi a nakonec se s ní srazíme.“

„Sakra. Kolik času nám ještě zbývá?“

„Kolik uplyne let, než k tomu dojde – to je důležité,“ prohlásil Jurij. „Ne za kolik minut, ale před kolika lety. Sašo, napoj se na můj pult, zkusíme to spočítat.“

„Ale tahle loď přece nemůže vstoupit do zemské atmosféry,“ namítla Anna. „Není aerodynamická.“

„Do atmosféry klidně vstoupit můžeme,“ štěkl Anton. „Co se stane pak, to už je jiná.“

Anna zaváhala. „Tokové pole nás může chránit – jako ochranný obal. Chci říci, my teď nejsme v přímém kontaktu s naším časoprostorovým kontinuem, že ne? Jen pomyslně.“

„Ano. Ale můžeme přitom navigovat? Možná že ano! Anno, potřebuju, abyste zapálila boční a vrchní polohové trysky – a pak zapálila plazmový hořák.“

Polkla. „Rozumím. Pět sekund, začínám odpočet…“

O pět sekund později sebou loď trhla a zachvěla se, ale na centrální obrazovce zářila dál Země a mlhavě se pohybovala.

„To není normální pohyb,“ řekla nešťastná Anna. „To je časový tok.“

„Můžeme to pole nějak přerušit?“

„Před uplynutím stanoveného času? Musela bych to přeprogramovat.“

„Jak dlouho by to trvalo?“

„Jak se tak dívám, příliš dlouho.“

„Přesto s tím začněte – mohou se změnit podmínky. Juriji, máte ponětí, kdy se můžeme srazit se Zemí?“

Valentin se pokoušel zprůměrovat míhající se údaje na dataskopu. „Řekl bych, že někdy mezi rokem 1908 a 1910.“

„A kde ze zeměpisného hlediska, Sorinová?“

„Možná tam… kam jsme se dívali, než to Anna zmáčkla.“

„Indický oceán? Himálaj? Pokud jsme to tam začali, skončíme… nad… Sibiří.“

„Podle mého posledního odhadu to bude v roce 1908.“

„1908? Proboha. To byl rok, kdy vybuchl Tunguzský meteorit! Jsme snad tím meteoritem my?“

Anna se opřela do křesla. „Pokud je to tak, je s námi konec. K tunguzskému výbuchu už došlo – to nemůžeme změnit, že ne?“

„Tunguzka mohla být něco jiného: skutečný meteor, cokoli. Pokračujte dál.“

„Nebo to mohla být první a poslední toková loď z budoucnosti.“

„Čas T minus 37 let.“

19

Konečně – zvláště pro Antona, který byl již Krasnojarska zcela syt – byla jednoho krásného čtvrtečního rána expedice připravena vyrazit od přístavní hráze na Jeniseji. (I počasí jim bylo nakloněno: rána byla jasná a mrazivá, po několik předchozích dní padal hustý sníh.)

Na břehu se shromáždil dav diváků a příznivců. V přední řadě byl guvernér Vladimirov se svou paní, doprovázel ho vydavatel novin Krasnojarčan, který o nich den předtím napsal pochvalný článek. Byli tu samozřejmě i Fedotík a Rode, i když také za několik hodin opustí Krasnojarsk; dostali peníze a příkaz k další cestě. Měli se dostat co nejrychleji k Amuru, než je zima uvězní ve městě na měsíce hazardních her, plesů a jiných zábav.

Stará Polena a Olga Francevna se staraly o Lydiiny dcerky…

Máša mávala, plakala a vyskakovala, v jeden okamžik málem spadla do řeky. Ale Nasťa upřeně hleděla na svou matku, jako by hraběnka Lydie byla zločincem, který by se měl zodpovídat z opuštění rodiny, nebýt skutečnosti, že úřady hanebně trpěly všechno, co se tu dělo. Při pohledu na Veršinina její oči metaly blesky – ráda by se ho zbavila; ale bylo to zbytečné, vypadalo to spíš než jako výprava, jako by její matku unášel z domova. A pana Čechova si i nadále prohlížela s podezřením. Prý je slavný, ale nechová se tak; Nasťa se obávala, že je všechny podvede – vždyť matka mu svěřila tolik peněz. A Čechov se ani nezajímal o svou ‚vlastní‘ hru! Třeba ji ani nenapsal… A pokud jde o toho otrhance Ciolkovského, kterého ten takzvaný ‚Čechov‘ pozval, když se u nich pohodlně usadil, to byl taky pěkný ptáček! Žádné jeho zmatené řeči o jiných planetách a lodích plujících po nebi nemohly malou Nasťu oklamat. Bylo až neuvěřitelné, jak lehkověrní mohou být ti dospělí.

Z drahé strany se Nasťa dívala na matčinu nepřítomnost s jistou úlevou. Umožní jí to rozšířit její vlastní působení na tu hloupoučkou Mášu a bláznivou starou Polenu. Možná i na drahou Olgu Francevnu, i když uznávala její schopnosti a umění, když jí karty mizely a zase se objevovaly na nejneočekávanějších místech. Ale i guvernantka je přece jen pouhá služebná!

Konečně se přiměla zamávat. A po několika okamžicích k vlastnímu údivu zjistila, že také pláče.

Šest členů expedice se nalodilo na speciálně konstruované vory, které řídili najatí voraři. Za pevným hrazením stáli koně se zásobou sena, dvoje saně a nejrůznější nůše, sedlové brašny a krabice. Na prvním voru se plavili Sidorov, Mirek a Ciolkovskij; na druhém Veršinin, Lydie Zeleninová a Anton.

Jak voraři odráželi od mola, vyfotografovala Lydie všechny mávající na břehu a pak vrátila aparát zpět do bezpečí vodotěsného pouzdra.

„Tak, kostky jsou vrženy,“ prohlásil Veršinin. „Nebo jak by řekl Vasilij Romanyč: Překročili jsme Rubikon.“

„Ale my nechceme překročit Jenisej,“ namítla udiveně Lydie. „Dokud se nedostaneme k Angaře…“

„Přesně!“ rozesmál se Veršinin. „Ale tak by to řekl starouš Fedotík.“

Usmála se na něj. „Ano, určitě.“

Mezitím se Fedotík a všichni ostatní na břehu stále zmenšovali, až byli úplně k nerozeznání. Anton se odvrátil a začal si točit cigaretu. I kdyby byl Krasnojarsk jako Moskva, začal by ho už dávno nudit…

První etapa cesty byla nejsnazší; rychlý proud řeky je unášel po několik stovek verst až k soutoku s Angarou. Brzy nechali za sebou mlýny, koželužny i primitivní dílny v chatrčích; a také bažiny, kde hejkání hus připomínalo spíše ponuré kvákání žab. Konečně se po obou březích objevil les.

Občas se mezi jedlemi, borovicemi a břízami objevila mezera; stála tam chatrč, popřípadě dvě nebo tři, před nimi se krčilo několik rolníků u ohniště a udilo ryby, které jim měly pomoci přežít zimu. Jednou nebo dvakrát minuli spáleniště, pozůstatek po letních lesních požárech. Ale v té nekonečné tajze neznamenala zhola nic.

„Všechny ty stromy,“ zvolala procítěně Lydie. „Jaké to téma pro drama!“

„Opravdu si to myslíte?“ zeptal se Veršinin. „Děj hry přece nemůže pojednávat o stromech – musí se tu něco odehrávat, že, Antone Pavloviči?“

Anton už po celé týdny uvažoval, že by měl napsat další hru…

„Souhlasíte, ne?“

„Když to říkáte, Nikolaji.“

Lydie zaujala poetickou pózu. Začala recitovat a voraři na ni udiveně hleděli:

„Nad tímto krajem jistě přelétl anděl ticha! A svými křídlem se dotkl kachen, volavek, zajíců, i… i zmrzlých mamutů pohřbených v zemi, a i těch všech stromů. Jak děsivé je to ticho! Nebesa ať pomohou zbloudilému poutníkovi v této pustině!

Ale i ten nejskromnější ze všech lidských poutníků je Vyšší bytost! Je víc než husa nebo liška. Ať jde ve svém zoufalství kamkoli, nevědomky hledá Duši tajgy… aby ji osvobodil ze zakletí ticha a ona mohla konečně vyjevit svá tajemství – skrytá doposud všem lidským očím i uším.“

Veršinin se zašklebil. „Myslel jsem, že hledáme milióny tun železné rudy… anebo trosky lodi z hvězd?“

„Jen ta duše, jen ona, může vědět, kde našly vyšší bytosti z nebes místo svého posledního odpočinku… Koljo.“

„Ciolkovskij říká, že se všichni vypařili.“

„Ale co když ne? Jen si představte, Koljo, kdybychom našli tělo bytosti vyvinutější než člověk? Bylo by to, jako bychom našli mrtvolu anděla… zachovalého v chladu, jako se dochovali mamuti. Představte si hru o baronovi… který je za účast na spiknutí poslán na Sibiř. On uprchne! A bloudí v beznaději divokou tajgou, až narazí na mrtvé tělo anděla… Nebo mu sama duše světa a tajgy ukáže cestu mezi stromy až k němu… Pozor!“ udělala dramatický pohyb. „Tady přichází! Pozdravte samotnou Duši světa!“

Na břehu se právě objevila další mezera mezi stromy a z ní na ně zírala přes vodu stará babizna, zabalená do rozervané šály.

Anton odhodil poslední zbytky cigarety. „Vy byste tu hru měla opravdu napsat, až se vrátíme, Lydie Fjodorovno.“

„Měla bych? Ach, jenže mně slova přicházejí tak lehce na jazyk – příliš rychle, než abych si je mohla zapamatovat a zachytit je na papíře.“ Lydie zatleskala. „Už vím! Budu svou řeč diktovat Olze. Bude mým zapisovatelem.“

Voraři si už chvilku cosi mumlali. Teď mumlání zesílilo jako bzučení včel. Brzy začali zpívat píseň. Byla o velkém zvonu v Ugliči, který vyvezli za Ural do Tobolska na Sibiři za to, že na něj zvonili vzbouřenci. To se stalo před čtyřmi sty lety, ale paměť stále zachovávala příběh tohoto rozsudku a trestu stejně dobře, jako věčně zmrzlá země tělo prehistorického zvířete…

20

A mlha stále zahalovala středisko…

„A nezapomeňte, jak má ten zatracený Konstantin Ciolkovskij vynalézt Geigerův počítač, jakmile se dostane k Tunguzce! Mám všechny tyhle nesmysly opravdu zapisovat? Nebylo by lepší vzít pár lahví a zhulákat se?“

„Chápu tě,“ řekl Sergejovi Felix, „ale měl by ses na to dívat takto: co kdybychom ten původní scénář zabalili…“

„No to je ohromné!“

„Počkej a poslouchej mě: Co kdybychom udělali jiný film, to co nám předkládá tady Michail na zlatém podnose. Mohl by být velmi originální, plný představivosti! Naše jména by se ocitla na seznamu sovětských umělců první třídy.“

„Můžeme ale taky skončit za mřížemi – pokud nějaký fyzik v Akademgorodku nebo Krasnojarsku právě teď škrábe tajné výpočty pro cestu ‚časovým tokem‘!“

„To se mi nezdá pravděpodobné. Nezapomeň, že ten film by byl taky antiimperialistický – Američané používají technologie cesty časem výhradně k vojenským účelům. Zatímco my chceme s její pomocí zahájit kolonizaci vesmíru. A pak jejich štít zničí naděje lidstva na cestu ke hvězdám a místo toho vyvolá výbuch ‚tunguzského meteoritu‘. Mohlo by to mít úspěch.“ Felix se otočil ke Kirilenkovi. „Co si o tom myslíte vy, Viktore Alexejeviči?“

Kirilenko vyhlížel zděšeně. „Ale to by ukázalo techniku rozdělení mozkových hemisfér hypnózou v úplně špatném světle! Vypadalo by to, jako by se člověk rozdělil na dvě pomyslné osobnosti! Ne, ne.“

„Tak co navrhujete? Máme celý projekt zlikvidovat – když jsme vyhlásili soutěž o herce nejvíce podobného Čechovovi? Všichni by se nám vysmáli. Já tvrdím, že bychom měli to, co se stalo, obrátit ve svůj prospěch – a všechny námitky odrazíme.“

„Měli bychom se na všechno vykašlat a pořádně se opít,“ prohlásil Sergej. „Třeba to uvidíme líp přes dno skleničky, nebo šesti. In vodka Veritas – to je ve vašem stylu, Petrove?“

Michail ho ignoroval. Přejel pohledem z mléčné mlhy venku na Soňu a zpět, jako kdyby ji k něčemu chtěl navádět.

„A jaké je vyvrcholení filmu?“

„Michail nám to teď jistě řekne. Jakmile to sám zjistí.“

„Jen si nemyslete, že na tom starém příběhu nějak záleží! Pěkná pitomost to je! Kterého blbce by něco takového napadlo?“

„Prosím!“ řekl Felix. „Toto bude experimentální film… hluboce zaměřený na obsah.“

„Ano, a my všichni tu míříme do cvokárny!“ Sergej se zadíval na Kirilenka. „Pardon, blázinec už tady máme.“ Vyskočil. „Odmítám mít nadále něco společného s tímhle zpitvořením slušného projektu, ze kterého jste udělali naprostou fantasmagorii. Odcházím. Teď hned.“

„Ale to nemůžete,“ pronesl tiše Michail.

„Aha, takže on je teď odpovědný přes scénář, bezpečnost a kdoví co sakra ještě?“

Soňa zaváhala, pak pokývla: „No tak, Michaile, řekněte jim to.“

Michail vesele pokračoval: „Je mi líto, že vám zkazím víkend, starouši, ale z tohoto místa se fyzicky nedostanete. Když jsme byli před chvílí se Soňou na procházce, pokoušeli jsme se sejít z kopce dolů – a ocitli jsme se přesně tam, odkud jsme vyšli. Můžu taky dodat, že celou dobu jsme šli rovně!“

„Vy jste při tom všem laškování ještě měli čas dívat se na cestu?“

Soňa povstala, jako by mu chtěla dát políček. „Navrhuji,“ pronesla ledově, „abyste to zkusil sám, pane prasáku.“

„To taky udělám.“ Sergej vytáhl z kapsy klíče od staré Volhy z filmového studia, zaparkované před domem.

„Skončíš v příkopu,“ varoval ho Felix. „A co bude s námi ostatními, když s autem odjedeš?“

„Určitě se tu dobře zabavíte –“

„Sergeji, nerozčiluj mě. My musíme prozkoumat tu druhou možnost – nezavírejme si dveře! Když to nevyjde, můžeme se pak vrátit ke tvému řešení.“

Sergej zacinkal klíči. „Z toho nebude nic.“

Felix si olízl rty. „Opravdu egocentrické.“

„Jako nějaká primadona,“ dodala rychle Soňa.

„No tak dobře, sakra. Je to pro mě výzva!“ vybuchl Sergej. „Sjedu dolů a odněkud ohlásím, že nám nefunguje telefon. Pak se hned vrátím, dobře? Přísahám, že se z tohoto blázince dostanu, nebo sahám po láhvi! A nejdřív ji hodím Michailovi na hlavu. Ale jestli teď okamžitě neodjedu, prostě se z toho všeho pobliju.“

„Třeba by vám pomohla malá hypnotická seance?“ nabízel Kirilenko a ukázal na zaprášené křeslo.

„Jděte se vycpat i s vaší hypnózou.“ Sergej rozevřel dveře dokořán a zmizel.

Kirilenko přešel ke dveřím a zavřel je. „Mám takový dojem, že to byl jeho nápad, abych sem přijel…“

„Chtěl bych se vám náležitě omluvit…“

Ale Kirilenko nad Felixovými omluvami jen mávl rukou. „Myslím, že ten Sergejův nápad pořádně se napít vůbec nebyl tak špatný.“ Přistoupil k oknu, ale za ním nebylo absolutně nic vidět.

„Skvělá myšlenka! Míšo, řekněte Osipovi, ať vytáhne láhev a pár skleniček.“

Michail se uchechtl. „Nebude to vypadat, jako že pijeme na oslavu jeho nepřítomnosti?“

„Záleží na tom?“ ptala se Soňa. „Kromě toho, bude sám potřebovat pořádný doušek, jakmile se vrátí.“

„A vrátí se?“ ptal se Kirilenko.

„Musí se vrátit, protože z kopce dolů se nedostane. Kopec tam teď totiž vůbec není.“

„Ale, ale, Soňo, víte přece, jak si umí vědomí zahrát, když je sníženo smyslové vnímání. Sám základní princip hypnózy…“

Kirilenko nedokončil a Michail ještě nedošel ke dveřím, když se prudce rozevřely a stanul v nich Osip. V popelavé tváři měl výraz strašlivého zděšení.

Zamířil k Felixovi. „Musím s vámi mluvit, soudruhu!“

„Co se děje, člověče? To už se auto nabouralo?“

„Auto, jaké auto? Podařilo se mi telefonovat, o to jde. Víte, já pořád zkoušel ten telefon.“

„O tom nepochybuji,“ ozval se Michail. „S kým jste mluvil: sám se sebou?“

Osip se rozhlédl nechápavě kolem. „Vytočil jsem číslo… někoho, koho znám. Ale ten chlap na druhém konci byl úplně někdo cizí. A hned se ptá: Kdo vám dal tohle číslo? A: Proč mě voláte v neděli? Ale soudruhu, povídám, je teprve sobota odpoledne. A on začne nadávat a vyhrožovat a tvrdit, že jsem sabotér a hloupý vtipálek – a pak povídá, že OGPU¹) to už ze mě dostane. OGPU! To přece bylo před hodně lety.“

Mezitím zaslechli hučení motoru volhy v mlze…

„Jste si jistý, Osipe?“

„Jako že dvě a dvě jsou čtyři, pane Levine. Říkal OGPU.“

„Dělal si z vás legraci.“

„Ne, na tomhle čísle určitě ne.“

Zaslechli, jak vůz pomalu odjíždí: možná zahlédli slabé světlo reflektorů, ale třeba taky ne.

„Drahý Osipe,“ Michail ho vzal téměř láskyplně kolem ramen. „Vítejte v našem klubu.“

„V jakém klubu? Co se tu vlastně děje? Vy dva jste něco dělali s telefonem! Vytáčeli jste naše vlastni číslo – já jsem to viděl! Proč jste to dělali?“

„Abychom věděli, jestli telefon bude zvonit. A zvonil.“

„Je to pravda?“ ptal se Soni Kirilenko. „Chcete říci, že jste vytočili číslo telefonu, z něhož jste volali – a dovolali jste se? To je nemožné.“

„A Osip se dovolal,“ řekla Soňa, „a mluvil s někým před mnoha a mnoha lety, dávno předtím, než vytvořili KGB. Myslím, že se nemusíme Osipa ptát, proč své oblíbené číslo vytáčel.“

„Jo,“ souhlasil Michail. „Jsme teď všichni na jedné lodi. Plujeme bouří času.“

„O čem to sakra mluvíte?“ zvolal podrážděně Felix.

„Zjistili jsme se Soňou, když jsme tam byli na té procházce…“ Michail si dal dlaň k uchu. „Aha, myslím, že se už vrací! To bude překvapení!“

„Nemělo by se už stmívat?“ Kirilenko se podíval na hodinky. „Bože, vždyť by měla být už úplná tma! Aha – naše světla zřejmě mlhu prosvětlují. Zvláštní jev.“

„Ani noc, ani den,“ zamumlala Soňa. „Čas zmizel…“

Kdesi venku za rohem zahučel motor auta a ztichl.

„To znamená,“ řekl jí Michail, „že teď se neděje nic zvláštního ve fyzikálních laboratořích. Střed té věci je přímo tady. V tomto domě. Jsme to my – nebo to, co děláme.“

V hale se ozval dupot a ve dveřích se objevil Sergej. Měl vyvalené oči, jako by právě potkal ducha.

„Nemůžu sjet dolů…“

„Ta volha nejede?“

„Žádný kopec dolů nevede! Vůbec tam není – málem jsem najel do domu! Musel jsem dupnout na brzdy.“

Michail se ušklíbl. „Netočil jste se náhodou v kruhu? Ne, asi ne…“ Zarazil se. „Promiňte, starouši – omlouvám se. Osipe, buďte tak laskav a přineste nám láhev vodky! Potřebujeme se všichni napít. A vy taky – přidejte se k nám.“

„Jak to, že jsem nemohl odjet?“ vyrazil Sergej.

„Není kam odjet. Tam venku teď není nic. Nemůžeme ven, dokud neskončíme.“

Sergej dopadl do křesla.

Osip donesl neuvěřitelně svižně podnos se sklenkami a mezi prsty držel dvě půllitrové láhve stoličné. Praštil tácem na stůl, utrhl kloboučky obou láhví a chvějící se rukou nalil. Sergej hodil obsah sklenky do sebe a zafrkal jako velbloud, když se blíží k oáze. Možná chtěl dostat z nosu poslední zbytky té mlhy. Nebo chtěl zabránit, aby mu do očí vstoupily slzy…

21

„Měl bych to asi říct posádce,“ řekl velitel Astrov.

„Proč jim máme říkat, že všichni zahyneme? Co by s tím mohli dělat? Jenom vyvoláme paniku.“

„Jurij má pravdu,“ přidala se Saša.

„Ale řekl jsem jim, že skok časem bude trvat jen okamžik – tak proč už jsme neoznámili, že jsme z tokového pole venku? Už si určitě dělají starosti. Myslíte si, že si nevšimli, jak loď začala vyhazovat jako kůň, když to Anna spustila?“

„Měli jsme prostě práci! Snažíme se na druhém konci skoku zabránit nějaké srážce. Čas T minus 43 let,“ doplnil Jurij už klidněji s pohledem na retardograf. „Podívejte, nemáme ani čas na vypuštění raketoplánů – i kdyby prorazily tokové pole, o čemž pochybuji.“

„Určitě bychom to měli všem říci. Je to příšerné, jít nevědomky na smrt.“

„Děkuji, ale raději se nechám překvapit – rána a konec.“

„K tomu za několik minut dojde, buďte bez obav. Rád bych věděl, jestli se tehdy někdo na Sibiři díval na oblohu a spatřil padající srp a kladivo? Jako vize dob budoucích… Možná je viděli nějací pastevci. Evenkové… Pak byly všechny stromy sraženy… přesně tak, jako byla o několik let později rozbita carská společnost… Sakra, vykládám tu nesmysly. Řeknu jim to. Jak probíhá přeprogramování?“

„Pomalu,“ hlásila Anna Aksakovová.

Ozval se Jurij, hlavně aby Astrova zadržel. „Uvědomujete si, veliteli, že tokové pole musí vydržet až do konce? Jinak nás to při našem tvaru v atmosféře roztrhá na kousky a rozpráší po polovině Asie. Ale to se nestalo. Chci říci – nestane.“

„Ano, to souhlasí. Musíme se vrátit na Zemi, náš domov… Napadlo mě, jestli bychom se přece jen nemohli s pomocí časového toku odpoutat od Země? Myslel jste na to, Juriji?“

„Jak to myslíte?“

„Můžeme přece poslat ke hvězdám tolik mrtvé hmoty, kolik jen chceme – jak daleko do minulosti chceme. Ale jakmile to zkusíme s rozumnými a živými bytostmi, nefunguje to… Co je vlastně čas? To ve skutečnosti nikdo neví.“

Jurij předstíral zájem. „Důležité teď je, že všechny rovnice fyzikálních procesů fungují i v opačném směru, takže by teoreticky mohly probíhat i do minulosti. To jsme přece prakticky prokázali, že?“ Ukázal na svůj pult. „Vidíte? T minus 47.“ Okamžitě toho zalitoval: neměl by velitele upozorňovat na jejich nadcházející zkázu.

„Ano, ale vaše rovnice nám stejně neřeknou, co to ten čas je.“

„Musí to nějak souviset s celkovou entropií,“ namítl Jurij.

„Ale co když ne? Co když je ‚běh‘ času výtvorem vědomí – vyvíjejícího se vědomí? Třeba právě proto se nám zdá, že čas plyne od minulosti k budoucnosti. Možná souvisí s dynamikou našeho vývoje. A kde jsme se prosím vyvinuli?“ Anton namířil prst k hlavní obrazovce, zaplněné hustou mlhou, do které se zahalovala Země. „Tam dole, kde jinde? Možná ‚čas‘, jak ho známe, jinde ve vesmíru neexistuje. Protože tam nebyl vytvořen. Takže se cestou v čase od Země nedostaneme.“

„Jistěže ne! A co se stalo se zkušebními sondami, které jsme vyslali časovým tokem? Určitě se nedostaly do minulosti Země, mezi lidi, kteří by je našli před mnoha lety. Měly se přesunout o sto let zpět.“

„Možná jen… přestaly existovat?“

„Věci nemohou jen tak přestat existovat,“ pronesla Saša ostře. „Zákon zachování hmoty a energie to zakazuje.“

„My brzy přestaneme existovat, astrogátorko.“

„Nikoli. Proměníme se ve světlo, teplo a částice a kapky germania, mědi a mnoho dalších prvků. Ale celková hmota a energie existovat nepřestane!“

„Prohlédla jste si někdy tabulku geologických údobí, Sašo?“

„Jistěže. Každý ji zná.“

„Ano, každý. Ale nevšimne si… jednoho malého detailu. Každé následující údobí je kratší než to předchozí – i dítě by to zkracování nakreslilo na grafu.“

„Zkracování?“

„Jak jsem řekl. Podívejte, období karbonu trvalo asi 350 miliónů let. Perm trval 280 miliónů let. Pak přichází trias – 230. Pak jura se 190. A tak dále. Stále kratší.“

„Ale to je přece jen relativní způsob, jak klasifikovat geologické dějiny Země.“

„Opravdu? Já vám řeknu, co to je. Jak se život a mozková struktura vyvíjí, tak se čas urychluje. Zprvu je velmi pomalý – ale nakonec se řítí kupředu.“

„To je absurdní.“

„Čekal jsem, že to řeknete. A mezitím čas běží i pro nás…“ Anton zapnul mikrofon. „Velitel Astrov volá posádku. Zvláštní hlášení…!“

„Ne!“ zašeptal Jurij naléhavě. „Třeba máte pravdu s těmi geologickými údobími. Třeba si to ještě nikdo nedal dohromady…“

„Buďte zticha, Juriji…

… narazili jsme na nečekané potíže, soudruzi. Nepodařilo se nám opustit okolí Země. Momentálně se pohybujeme v čase zpět rychlostí asi tří let za jednu minutu lodního času. Současně se ale blížíme k Zemi značnou rychlostí. Jistě jste si povšimli našeho manévrování, které k ničemu nevedlo. Hlavní inženýrka Aksakovová provádí nové programování našeho letu, abychom mohli předčasně opustit tokové pole, než vstoupíme do atmosféry. Budu vás i nadále informovat. Odvahu, soudruzi.“

K. E. Ciolkovskij nadále prorážel čas pozpátku a mířil k planetě, odkud vzlétl…

22

Poštovní stanice Kežma

24. září

Má předrahá Mášo, milovaná matko

i všichni ostatní u nás doma,

jen Bůh ví, kdy (nebo odkud) bude tento dopis odeslán. Možná to není ani opravdový dopis, ale deník. Deník určený jen tvým krásným očím, drahá sestřičko, až se vrátím zpět domů…

Pokud je to tak, nemám sebemenší potuchy, jak to udělat. Ke komu se člověk obrací v takovém deníku srdce? Možná právě ke svému srdci?

Všechno, co o svém srdci vím, je, že nadále pravidelně bije – bum, bum, – přes všechna protivenství minulého týdne.

Předpokládám, že ty opravdu oslovuješ budoucnost něčím takovým jako ‚soukromý deníček‘. Kojíš se sobeckou nadějí, že ta nejasná část bytí – Budoucno – vytáhne všechna tvá tajemství ze šuplíků, kam jsi je pečlivě poukrývala – ale klíč samozřejmě nechá v zámku! Budoucno by mělo taky hned prohlásit, jaký byl ten Anton Pavlovič Čechov skvělý člověk. A bude to přitom ohromná lež.

Jak mám počítat sled dní od doby, kdy jsme opustili tok Jeniseje a vydali se na dlouhé putování, 350 verst na východ podél břehů Angary?

Napadlo už dost sněhu, byli jsme tak daleko na sever, abychom mohli použít saně, jak jsme s tím počítali. A to znamenalo po většinu času prodírat si cestu mezi větvemi. (Mám obličej celý pokrytý škrábanci, jako by mě bičovali neviditelní lesní duchové malinkými důtkami.) A někdy jsme byli přinuceni brodit se mělčinou řeky, abychom dostali saně dále proti proudu, což obnášelo klouzání, brzdění a hlavně chůzi v ledové vodě. Choulili jsme se u táboráků – mohu Tě ujistit, že v nich není nic romantického. Divoké kachny a husy se našim puškám velice obratně vyhýbaly, s výjimkou několika hubených kousků, které ulovila hraběnka Lydie. Sidorovovi se podařilo chytit pstruha, ale jinak lze těžko Angaru nazvat rájem rybářů – jako by ryby naprosto ignorovaly pravidla hry. A břehy nám mnoho potravy taky nepřinesly. Žádní zajíci, žádní medvědi, ba ani ty obrovské krysy nebo třeba tygři.

Jen stromy. Stromy, stromy. Napravo i nalevo; nekonečná pokrývka zasněžených jedlí, zamrzlých modřínů a stříbřitých vrb. A denně padal další sníh, jemně a vytrvale zakrýval svět – až nám připadalo, že jsme si věčným díváním zkazili zrak a celá planeta zbělela. I vzduch nám občas připadal jako mrazící mlha.

Minuli jsme několik lidských obydlí, ale většinou jsme nezahlédli ani živáčka. Kromě plynutí řeky – ve špatném směru – jako by tu život navždy ustal a zastavil se. Ach, to ticho – věčně Tě pronásleduje! Tajga si každý zvuk ukradne pro sebe a nakonec se bojíš, že jsi také ohluchl. A začínáš si mumlat pro sebe…

A jak jsme se bláznivě zaradovali, když jsme před několika dny spatřili polorozpadlé chatrče v Zajmskovém. Jako bychom přijeli rovnou do Babylónu nebo zahlédli na obzoru nejmodernější div pana Eiffela. Ach, znovu vidět ty štěnice v posteli a šváby na stěnách! Cítili jsme se vskutku ve městě.

A teď jsme konečně v Kežmě, kde prodávají na jaře své kožešiny Tunguzové ze severu. Domy tohoto nádherného města jsou drnové téměř až po střechu. Ulic je tu dvě a půl a velice rychle chátrají.

Ale když mluvím o Tunguzech, měli jsme takové štěstí, že jsme sehnali průvodce…

Ten chlapík jménem Tolja se zřejmě posledních šest měsíců motal v Kežmě a dělal nádenické práce na zdejších takzvaných usedlostech, místo aby se rychle vytratil do rodných stanů v divočině. Snad se chtěl přerodit v městského člověka? Ale vypadá jako Eskymák a podle toho mluví i rusky.

Snad je to jen otázka přizpůsobení? Je-li tento exemplář Tunguza rusifikován, jsme i my Rusové evropeizovaní? V srdci jsme ale stále slovanští Asiaté…

Určitě nám jeho znalosti na dalším úseku cesty hodně pomohou. Odtud z Kežmy se vydáme do panenské tajgy směrem k obchodní stanici ve Vanavaře, sto verst daleko podél jižního ramene Podkamenné Tunguzky.

Dnes večer opět padají sněhové vločky. A napadá mě, že musím být šílený, když tu trčím v této díře, místo abych byl doma u Tebe, drahá Mášo, a cesta na Sachalin by byla dávnou minulostí!

Jsem opravdu šílený? Tady člověk zdánlivě snadno ztratí některý ze smyslů. Už jsem se zmínil, že si tu lidé mumlají pro sebe; často je to jedno slovo nebo věta, kterou opakují tisíckrát za sebou, jako kdyby byla klíčem k jejich životu. Do čepice Ti vletí včela, bzučí a bzučí, až je to jediný zvuk, který vůbec slyšíš.

U mě se to projevilo tak, že jsem po pěti nebo šesti dnech cesty vnímal každičký strom, který jsme míjeli – jako knihu zakletou v kůře! Co jiného to je, než knihy ve formě stromů? Byl jsem tou myšlenkou úplně posedlý. Tady jsem já, poutník mezi knihami, které jsem napsal a ještě napíšu, v jednotném vydání. A pokud jde o originalitu, vůbec se ty knihy jedna od druhé nelišily. Tato kniha by se mohla jmenovat Smolná jedle – ta vedlejší Borovice, a ta další Modřín. Ale všechny znamenají totéž – další prokletý strom! Místo, řekněme, skřivánka – nebo slona. Nebo draka. Ach, ta nuda!

Starý Grigorovič mě požádal, abych napsal román… Ale ty postavy, které jsem si vymyslel, jsou samí umírající. Ta krásná žena, kterou jsem viděl ve svých představách, je teď pokrytá vráskami a úplně senilní; její kůže je drsná a zvrásněná jako kůra všech těch stromů…

A teď přichází pravá noční můra: co když je toto putování divočinou samo románem? Jaké v něm vystupují postavy? Inu, přesně takové typy lidí, o jakých jsem si umínil, že o nich nikdy psát nebudu! Je tu hraběnka Lydie – „nový“ typ ženy. Je tu „zbytečný člověk“ – starý Sidorov (opět nabyl síly, ale obávám se, že i tak jsou jeho dny sečteny). A je tu pedantický vizionář: Konstantin Eduardovič, nikdo jiný…

Samozřejmě Ciolkovskému křivdím! Ale když ho tak poslouchám vykládat o rozkoši, ke které dospějeme, až se zbavíme pout přitažlivosti a budeme volně poletovat ve vesmíru, zní to v mých uších jako pichlavá metafora našich vlastních společenských poměrů v Rusku. A už slyším ty lokajské intelektuály, jak to opakují pořád dokola jako refrén – a přitom život vůbec neznají. Poskytnou Ciolkovskému dotaci, aby mohl postavit svou raketu, která ho třeba roztrhá na kusy, a přitom jim bude zcela lhostejná epidemie cholery přímo u nich na dvorku…

Ach, to naše ruské putování, kterému zasvěcujeme své životy! Je v tom nějaký rozdíl? Kráčíme k vědecké ikoně u Tunguzky, abychom spasili své duše a poklonili se před záhadou!

Mášo, musím se sebrat. Určitě nemáme žádnou naději, že tu záhadu opravdu vyřešíme. Byli bychom blázni, kdybychom se o to pokoušeli! Záleží na důkazech. Musíme na místě zjistit a přinést zpět, co se dá, pak tomu všemu uniknu a začnu nudit veřejnost Borovicí nebo čímkoli jiným. (Těžko asi napíšu komedii o baronovi ve vyhnanství a o Duši tajgy! Ale to už je jiný příběh.)

Jistě, kdybych odložil literární skrupule a napsal dobrodružný román, pak by se tam možná mohl objevit baron – hromotluk, ale s romantickou povahou, krásná hraběnka, která s ním ve stanu naváže nelegitimní poměr – a pomineme tu skutečnost, že už je vdova – a pak tu bude náš typicky ruský Hamlet, Sidorov, který se snaží odvrátit svou mysl od sebevraždy… Nesmíme zapomínat na našeho civilizovaného divocha Tolju – ale jak ho tam dostanu? Položí snad za nás svůj život v boji s hladovým medvědem (nemám tím na mysli barona Veršinina!)?

Ach, kdyby to byl román, to by byl úspěch! Už vidím ty články: „Skvělá změna zaměření pana Čechova: Bravo!“

„Na druhé straně, vážení znalci, nemá v sobě nádech všednosti?“

Včera jsem z plic vykašlal trochu krve. Ale bylo jí jen trošku a není to nic vážného. Celkově mám plíce v pořádku. Může za to víc chlad než cokoli jiného: člověk cítí, jak mu do hrudi vnikají studené nože…

23

Když se Michail probudil, měl silnou kocovinu. Ani ho tolik nebolela hlava, spíše cítil nasládlou pachuť v ústech a potřebu zůstat i nadále v horizontální poloze…

Vedle nechal celou noc svítit stolní lampu s hnědým stínidlem, léty silně vybledlým. Jako kdyby byl malé dítě, které se bojí nočních můr. Natáhl se k ní. Žárovka zářila nepřirozeně jasně, jako by přes noc nabírala energii. Slabě zasténal a hmátl po vypínači. Šlo to ztuha a navíc byl skoro až nahoře. To je vždycky práce, když chce jeden zhasnout! Obvykle to končilo tak, že lampa spadla na koberec a svítila dál.

Jeho pozornost upoutaly hnědé dámské šaty, které byly spolu s podprsenkou zamotány do jeho vlastních hedvábných slipů na podlaze. Když se podíval pozorněji, rozeznal pod nimi stočený pletený svetr, ležící vedle jeho kalhot.

Otočil se na zádech a ke svému překvapení zjistil, že ho do zad netlačí posunutý polštář, ale doktorka Soňa Suslovová…

Rychle se pozvedl, opíraje se o paži. Odhrnul přikrývku a zahleděl se na její ňadra. Ležela tu zploštělá spánkem, bradavky se natolik roztáhly, že se málem propadly.

Soňa se probudila a zamrkala. Rychle si přetáhla pokrývku až k bradě. „Ach!“ řekla a její modré oči se rozšířily.

„Dobré jitro! Bože, je mi, jako by mě strčili do mandlu… Asi jsme se v noci spolu milovali?“ Uvědomil si, že to není ten nejvhodnější způsob, jak se vyrovnat s kocovinou.

Zívla a poskytla mu tak pohled do svého růžového hrdla a úst včetně jazyka. Rychle je zavřela. „Nic si nepamatuješ?“

„Eee… Mám to nějak pomotané. Je to pravda?“

„Pravděpodobně ano, když tu ležíme spolu v posteli,“ zachichotala se.

Michail se nad ní sklonil. „Co kdybychom si osvěžili vzpomínky?“

Ale Soňa vyskočila z postele a přikrývku držela omotanou kolem sebe. „Kolik je hodin?“

Michail si všiml svých hodinek pod lampou. „Sedm. O trochu víc.“ Automaticky hodinky sebral a začal si je natahovat na ruku.

To je ale pitomost, trápit se s hodinkami, když je tu v ložnici s nahou ženou! Ale ten pohled na hodinky ho pojil se skutečností a s reálným světem. Ty hodinky byly jediným prostředkem, který jim zbyl k měření času, když se tma i denní světlo změnily v amorfní mlhu…

Nahý se vykulil z postele, s námahou se postavil a zamířil k oknu. Když roztáhl záclony, zahleděl se do svítící mlhy; vypadala stejně bezobsažně jako včera. Když se otočil – netrvalo to dlouho – stačila se už Soňa rychlostí blesku obléci. Teď si už zapínala blůzu. Tak se změnil z případného milence v pacienta na chirurgii, který čeká na poklepání kladívkem nebo na jiné vyšetření od paní doktorky. Umíněně se posadil, stále nahý, a zkřížil nohy. Cosi ho trápilo.

Soňa si navlékla svetr, zašklebila se a opřela se o hlavu postele.

„To byl teda večírek! Všichni se ho zúčastnili. I Sergej. Zřídil se tak, že nakonec sebou praštil do křesla a byl úplně tuhý – jak teatrální!“ Zasmála se, protože jí bylo vše jasné – umělci se opijí do němoty, kdykoli mají k tomu příležitost, a skončí někde v temných koutech, bez ohledu na šaty a pohodlí. „A ani Osip si nemůže moc stěžovat! Pamatuješ se, jak tancoval s Felixem a zpíval nemravné písně?“

„Matně.“ Co to s ním bylo?

Začala se mu vybavovat Soňa, jak se bez ohledu na nebezpečí přidržuje zábradlí… Ano, byli dvojicí sovětských horolezců a ty schody byly Kavkaz. Vyškrábali se nahoru po rukou a na kolenou – odtud ty odřeniny! Přitom se se smíchem pevně drželi, aby ten druhý nespadl do propasti… A když se vyškrábali přes převis, spatřili dole pobíhajícího Osipa, jak varovně volá, že zahlédl Almasta, divokého horského muže. Tiskli se na podlaze k sobě a s obavami se dívali mezi příčkami dolů, aby se nezřítili do propasti divochovi do drápů… Šestý tábor, pak vrchol – to byla ložnice.

To všechno už mu připadalo strašně dávno. A pak… nu, tvrdě spal.

A snil! K. E. Ciolkovskij se dále řítil zpět v čase k Sibiři. A Anton Pavlovič neúnavně putoval podél Angary…

To všechno se dělo, zatímco ležel bezvládně v posteli a Soňa stulená vedle něho.

Náhle se mu události seřadily, zachvěl se, pevně sevřel pěsti. Byl posedlý a věděl, že se toho nezbaví – nepomůže ani vodka, ani sex, ba ani spánek. Události se řítily kupředu bez ohledu na něj i na mistra hypnózy Viktora.

„Měl by ses obléci,“ upozornila ho Soňa. „Je tu zima.“

„To není zimou, Soňo, celá ta věc se rozjela a já s tím nemůžu nic dělat. Když jsem usnul, byl jsem znovu v časové lodi – a byl jsem i nahoře na Angaře. To nebyl obyčejný sen. I když ztratím vědomí, pokračuje to dál. Nemůžu to zastavit. Nikdo z nás nemůže. Jsme snad všichni nadrogovaní? Co vy na to, doktorko Suslovová? Je to snad nějaký pokus, který nás má všechny zmást? Jsou tu někde ve sklepě domu skrytí technici, kteří všechno poslouchají přes mikrofon? A pumpují sem tu špinavou mlhu? Co to vlastně je za plyn, který působí na mé vědomí?“

„Můj pokus to rozhodně není! Ani Viktorův, to by se určitě tak neopil. Určitě tu nikdo neprovádí experimenty!“

„A co to tedy je?“

„Čas se vytrhl ze svého běhu. Protože… zkrátka proto.“ Soňa nevěděla, zda se má rozplakat nebo utěšit Michaila. „Jsme uzavřeni v časové bublině – je to jako mýdlová bublina. Proto jsme se včera nemohli dostat odsud pryč. Chodili jsme uvnitř bubliny. A venku je… 1890 nebo 2090. Já nevím.“

„A ta bublina praskne – až se dostanu k Tunguzce?“

„Musí, Míšo. Svět opět rozkvete jarem.“ Pousmála se. „A zatím jsme pořád naživu. U tebe se to zvlášť projevovalo.“

„Děkuju pěkně!“

„Měl by sis raději něco obléci – mám hlad jako vlk.“ Otočila se. „Vlastně bych se nejdřív měla umýt.“

„Opravdu jsme naživu, jako ostatní lidé?“

Udělala neurčitý pohyb a zmizela.

24

Osip, neoholený a oblečený nejspíš do svých nejhorších hadrů, byl přece jen s to uvařit kávu a šunku s vejci v dobu, na které se všichni shodli jako na deváté hodině. Usadil se v jídelně ke stolu s ostatními. Mlha, hustá jako vlna, se stále otírala o stěny domu – a on potřeboval společnost. Neodvažoval se přeslechnout jediné slovo, které by mohlo tu bláznivou, ba nadpřirozenou situaci vysvětlit.

Ne že by byl tajným věřícím – to všechno byly nesmysly a žvásty. Ale teď by mu zrovna nevadilo, kdyby tu měl někde ikonu. Jen jako ozdobu.

Každou chvilku se ohlédl k oknu v obavách, že by mlha mohla vniknout dovnitř. Pak by mohl utéci nahoru – a ocitnout se zase dole! Přisunul si židli blíže k Viktoru Kirilenkovi, u kterého hledal ochranu. Koneckonců, „znalosti znamenají moc“…

Kirilenko si dal na talíř silný krajíc chleba, namazal si ho sýrem a začal žvýkat.

„Hm,“ řekl. „Dobře, že tu máme dostatek jídla. Ehm, říkáš, Míšo, že ta tvoje cesta v duchu stále pokračuje kupředu – ať se nám to líbí nebo ne? I když ustaneme v seancích, tak to bude pokračovat?“

„Neustále. Jako lavina.“

„Hm, zajímavé. Řekněme – ee – že skutečně existuje časová loď a že tvé vědomí se na ni napojilo – což paranormálním způsobem ovlivnilo současnost.“ Kirilenko ukázal kůrkou chleba na Michaila. „Ale něco tu nehraje.“

„A co?“ ptal se zvědavě Osip.

„Že ta naše stará milá loď času K. E. Ciolkovskij má vybuchnout v oblasti Tunguzky v roce 1908, je to tak? To by vysvětlovalo známou a časově přesně určenou záhadu. Jenže Anton Čechov míří přesně k témuž místu v roce 1890 – aby prozkoumal následky téže události, k níž došlo v roce 1888! Dvacet let tu nehraje.“

„Ale jak může dojít k jedné a téže věci ve dvou různých dobách, pane profesore?“

„Teď zrovna je stejně pravděpodobné, že k tunguzskému výbuchu dojde v roce 1908 i 1888 – ještě není rozhodnuto. A kdo o tom rozhodne? Přece ti, kdo tuto událost pozorují – a to jsme my! Přesněji řečeno, tady Míša. Jakmile Míša uvidí výbuch lodi v roce 1908, všechny ty nesmysly v roce 1890 zmizí. Jako bublina. Mlha odpluje a budeme mít svého autentického Čechova na cestě k Sachalinu, jak k tomu původně došlo. Ten druhý výlet se stane pouhým stínem bez reálné podoby.“

„To je nad moje chápání, pane profesore. Jak vzniká takový stín?“

„Aha, tady jsme narazili na důležité slovo – příčina. Pokud nějaká loď cestuje v čase – všimněte si, vůbec netvrdím, že cokoli podobného opravdu existuje – dojde zákonitě k porušení sledu příčiny a následku. Třeba vytváří průlet lodi za sebou jakousi stopu z takových stínů? Ale uvažte: možná, že takové stíny událostí jsou všude kolem nás, jako možnosti, které se nestaly? Naše vědomí vnímá pouhý řetěz příčiny a následku. Ale teď jsou tu mimořádné okolnosti. Míša takové možnosti právě prožívá, jako by to byly skutečné události – a K. E. Ciolkovskij je skvělou metaforou toho, co se odehrává v jeho hlavě. A třeba je to všechno metafora.“

„A co ta mlha?“ naléhal Osip. „Proč se odtud nikdo z nás nedostane?“

„Možná je Michailovo vědomí velmi silné,“ řekla Soňa a začervenala se.

„Ano, on je skutečně silné médium, aniž by o tom věděl. Jeho případ by jistě…“

„Ne, díky,“ přerušil ho ostře Michail. „Nemám sebemenší chuť strávit příštích deset let zavřený v nějaké laboratoři.“

„Já také ne, chlapče – proto jsem mluvil v podmiňovacím způsobu.“

„Nikdo vás nebude zavírat, pane profesore.“ Osip si přisedl ještě blíž, jako když se kachní mládě skrývá u matky. Znovu nalil Kirilenkovi kávu.

„Tvým úkolem, Míšo, je dovést tu loď ve tvém vědomí k bezpečnému – tedy, jaksi, k její bezpečné zkáze – v roce 1908. Musíš tu událost pozorovat, jak se opravdu stala. A pak budeme vysvobozeni z toho hypnotického žaláře.“

„On nás taky hypnotizuje?“

„Už jste někdy slyšel o indickém triku s provazem, Osipe? Říká se, že indičtí jogínové ho provádějí pomocí davové sugesce. Možná že jsme tu narazili na ještě podivnější případ davové sugesce!“

„Chcete říct, že tam venku je úplně jasno?“ tázal se Sergej. „Takže bychom klidně mohli sejít ze svahu – kdybychom věděli jak?“

„Začínám si to myslet.“ Kirilenko sepjal ruce jako při modlitbě.

„Ale Osip se dovolal…?“

„A co ten hlas, který jsem slyšel? To nemá žádný smysl, pane profesore!“

„Jistěže ne. Není ale zvláštní, že jen vy jste něco uslyšel poté, co telefonu použil Michail Petrov?“

„Ach…“

„Mohu uplatnit několik námitek?“ otázal se sarkasticky Michail. „Jak to, že je najednou ze mě mistr davové sugesce, když jsem sám jen druhořadý herec a – buďme upřímní – sám potřebuju hypnotizéra, aby ze mě něco dobrého vypadlo?“

Ale Kirilenko se nevzdával. „Copak nechápeš, že je to projev superschopnosti? Tvým skrytým talentem je přesvědčovat obecenstvo, to je posláním každého herce. Jogíni i herci mají mnoho společného, Míšo – ale jogín jde o krok dál. On vytvoří naprosto perfektní iluzi. Používá k tomu kanálu supervědomí. Cosi s vyšší schopností komunikace než hlas nebo řeč těla. Objekt pokusu by neměl získat tytéž schopnosti – ale tady se to zřejmě stalo.“

Sergej kývl hlavou. „Jako jednoho z obecenstva mě to přesvědčilo. I když si nedovedu představit, jak dokázal volhu otočit v prostoru…!“

„Problém je,“ řekl Michail, „že i já jsem o tom přesvědčen. Neměl by aspoň jogín vědět, co se opravdu děje? Já to nevím.“

„Ale jsme my opravdové obecenstvo?“ tázal se Kirilenko. „Co když jsme všichni aktivními účastníky? Téměř nějací spiklenci?“

Felix si hlasitě odkašlal. „Dobře, že jsme nechtěli točit film o mladém Leninovi! To bychom byli opravdu v maléru.“

„To byste si nevybral jako hlavního představitele Petrova. Bůhví, co by s námi prováděl nějaký herec podobný Leninovi!“

„Podívejte,“ řekla Soňa, „když jsme všichni spiklenci, tak nebudeme přece svalovat veškerou vinu na jednoho z nás?“

Sergej bouchl do stolu, až se zachvěly talíře i příbory. „Budu mluvit otevřeně – jako upřímný přítel, jak jsme si včera večer slibovali při přípitcích. Obecenstvo, účastníci – mně je to všechno jedno! Těch řečí, když bychom už dávno měli něco dělat! Když Míša říká, že to všechno pokračuje, tak mu věřím – předtím taky říkal pravdu, co se děje venku. Já chci vědět, co je s Antonem i Antonem Astrovem. Co vím určitě, je, že pro Astrova běží čas mnohem pomaleji než pro Antona. Na jedné straně minuty, na druhé dny.“

„To ne,“ oponoval Felix. „Astrov prožívá celé roky, ale zrychleně.“

Kirilenko položil ubrousek a vstal. „Sergej má pravdu – musíme pokračovat.“

„Mohu jít s vámi?“ požádal Osip.

„Až to tu uklidíte.“

Osip se dal bleskově do díla.

25

„Obávám se, že jsem pracovala příliš rychle,“ řekla Anna Aksakovová. „Nemůžu nasadit nový program, aby ten starý překryl.“

„To nevadí, zapomeňte na to.“ Anton se zadíval na obrazovku, kde teď byl vidět jen nepatrný kousíček Země. „Co je teď tam dole, Juriji?“

Valentin se podíval na dataskop. „Právě rok 1917. A revoluce.“ Hořce se zasmál. „Teď je – a teď už není, už jsme zase za cara.“

„Takže teď jsme asi nebezpeční revolucionáři? Průkopníci Velkého výbuchu…“

„Cože?“

„No revoluce.“

„Aha, toho výbuchu.“ Jurij zaťukal na izokalendář. „Ale to by cara příliš trápit nemělo. Do Tunguzky zbývají tři minuty.“

Anton zapnul mikrofon. „Velitel Astrov posádce. Neuspěli jsme. Loď bude zničena přibližně za tři minuty. Stane se to příliš rychle, než aby kdokoli z nás pocítil nějakou bolest – ani si nic neuvědomíte. Nemáte se čeho bát.“ Slyšel mouchu, jak bzučí v plastikové krabičce v jeho kapse, jako by chtěla uletět. „Pro vaši informaci – vystoupíme z časového pole v roce 1908. Předpokládáme, že loď vybuchne nad oblastí Tunguzky ve střední Sibiři. Pokud je to pro vás útěchou, staneme se my všichni součástí veliké záhady. Sbohem vám všem.“

Vypnul mikrofon. Seděli a čekali.

„Ještě třicet sekund,“ oznámil Jurij.

„Tokové pole drží pevně,“ hlásila Anna.

Saša ukázala na obrazovku, zářící nezvyklým jasem. „Masivní ionizace – musí nás být vidět na stovky kilometrů.“

„Pole zmizelo!“

Na několika obrazovkách se na okamžik objevila pod útržky mraků hnědá a zelená krajina. Pak se loď prudce zachvěla a začala se zběsile točit, každou chvíli jinam, jak vzduch narážel na její tvar a tím způsoboval změnu rotace.

Jurij vykřikl, když ho silná gravitace přitlačila k pásům a zlomila mu žebra. Odevšad z lodi byly slyšet další výkřiky. A hlava Anny Aksakovové náhle visela v nepřirozeném úhlu…

Rotující Ciolkovskij zamířil novým směrem. Rukojeť kladiva i držadlo srpu, hlava kladiva – to všechno bylo obrušováno svištícím vzduchem a odstředivé síly se je snažily roztrhnout. Ale na to nebylo dost času.

Anton se snažil promluvit: „Sašo! Já…“

Padal časem a před očima se mu míhala divoká mozaika obrazů. Bylo jich příliš mnoho, aby dávaly nějaký smysl. V jeho mozku se náhle promítalo všechno, co se událo od roku 1908 – a současně každý obraz ničil jednu mozkovou buňku za druhou…

Obrazy války, hořících obležených měst, rabujícího davu, procesů, obrazy letadel vrhajících věnce bomb, startujících kosmických lodí a i nových vznikajících měst. Tváře Lenina, Hitlera, Gándhího, Maa, Gagarina, Einsteina, Šostakoviče, Berrymana, Qiang-Siho se k němu řítily a zase mizely v dálce. Obrazy dob minulých i jeho vlastní současnosti vířily v jeho hlavě a táhly ho do středu toho víru.

Vykřikl.

Z rozžhavených hlubin víru se na něj jako jiskry z pece vyřítily další vize. Hirošima, Stalingrad, Měsíční základna Svobody, Velká kometa v roce 2070, pochod na Mekku, rekonstrukce Eiffelovky, prohlášení paranormální dívky Claudie Rapuchiniové za bohyni a její zavraždění…

Stále křičel.

Všechny tyto útržky byly opravdu součástí jedné mozaiky. Roztříštěné kousky se spojily v jednu tvář. Byla to jeho vlastní tvář, každá buňka jeho kůže a těla byla nepatrnou součástí historie… Stejně vysoké čelo, usmívající se vrásky podél očí, hnědé rozcuchané vlasy. A za tváří byl jakýsi stín, jako maska smrti vytvarovaná z vnitřku hlavy…

„Ach, chci zemřít!“

Ale nezemřel. Mozaiková tvář se roztříštila a znovu se ponořil do tunelu vizí. Vír se začal odpuzujícím způsobem trhat a ničil vše, co viděl. Z hlubin tunelu se k němu začaly valit vlny, trhaly obrazy a skládaly je vzhůru nohama – měnící se tváře i události. Na okamžik se jeho tělo proměnilo v Kleinovu láhev a pak se znovu narovnalo…

Náhle se dostal ke konci tunelu. A stále seděl ve velitelském křesle a hleděl na vířící mlhu na obrazovce. „Co…?“

„Ale já žiju,“ ozval se vedle Annin udivený hlas.

„Moje žebra,“ zamumlal Jurij – a opatrně se nadechl. „Jsou v pořádku, nejsou zlomená…“

„My stále žijeme!“ zvolala Saša. „Ale jak je to možné? Podívejte: stále ještě se blížíme k Zemi – dosud jsme se s ní nesrazili. Proboha, snad to všechno nebudeme muset prožívat znova? A znova a znova a znova?“

„Tokové pole je opět v chodu,“ hlásila Anna. „Podle přístrojů se vůbec nevypnulo.“

Jurij se podíval na dataskop. „Jsme už v roce 1905! Minuli jsme Tunguzku.“

„Ale my jsme ji neminuli – přece jsme vybuchli!“

„A stále padáme dál do minulosti.“

„A míříme k další srážce?“

„Kolem roku 1890. Ne, o trochu dřív.“

„To máme narážet do Země stále znovu a znovu – jako když skáče kamínek po hladině rybníka, než se konečně potopí? Ne, to už nesnesu.“

„Tohle je ta vaše časová bouře, Anno,“ řekl Anton. „Takhle to vypadá.“

26

Baron Veršinin procitne ze spánku v primitivní chatrči ve Vanavaře a okamžitě pocítí teplo nahého těla hraběnky, ležící vedle něho. Raduje se, že v uplynulé noci mu bylo dáno prožít tak nádhernou rozkoš. Snad ji bude moci prožít ještě jednou, než se nechají převézt přes Podkamennou Tunguzku do divokého kraje, kde budou muset spát oblečeni v kožešinách a botách.

Trochu odhrnuje povlečení, aby si mohl prohlédnout ve slabém příšeří jemné tvary Lydiiny tváře a ramenou – ve spěchu nechali večer jednu záclonu roztaženou.

Sníh na římse a ledové skvrny na okenicích odrážejí slabé světlo na lože; zbytek místnosti je ponořen do tmy.

V noci se s ním Lydie milovala naprosto upřímně – alespoň on je o tom přesvědčen. Bez všelijakých těch řečiček, přísah a „poezie“. Místo toho si v náručí vybili napětí, které se jim nahromadilo v těle i duši za několik týdnů – jako následek prázdna v jejich životě, které on kompenzoval medvědím bručením a ona výstředním chováním.

Jak tomu bývá u lidí v podstatě chladných, kteří se potřebují neustále laskat, aby doopravdy vzpláli, bylo jejich milování smyslné a vášnivé. A oba téměř zoufale směřovali k vyvrcholení.

Aby ji probudil, líbá ji Nikolaj na rameno.

Zašeptá přitom: „Lydie, miláčku,“ ale v jeho hlase je málo lásky či vášně, protože oba mají velký dluh především sami vůči sobě…

Její rty se pohnou pod jeho. „Koljo,“ zamumlá. V jejím hlase je určitá tvrdost, podobná skřípění dvou kamenů o sebe ve dravém proudu řeky, která se stále valí dál k neznámému a vzdálenému cíli. Znovu mu otevírá svou náruč…

Je ještě v polospánku, jako by to, co se teď děje, bylo jen pokračováním nějakého divokého snu – a to ji zbavuje nutnosti myslet teď ráno na zbytek dnešního dne.

Později se posadí. Světlo svíčky bojuje s odrazem světla na sněhu. Navléká si krajkovou košili a češe si kaštanové vlasy. Veršinin si zapaluje cigáro, poslední, které mu zbylo.

„Kolik setkání nám život připraví!“ říká. Ale pak začne monotónně chodit po pokoji jako tygr v kleci, je unaven tím dlouhým čekáním, než bude dáma hotová. Jen si představ, každé ráno tohle, napadne ho. Pociťuje zvláštní směs touhy a nudy.

„Jakpak se asi daří Máše a Nataše,“ říká líně Lydie. „Nasťa je poťouchlá, víš? Dívá se na zavřené dveře, jako by dokázala vidět skrz dřevo – jako by jí nějaký šestý smysl všechno řekl. Umí mě pěkně vyvést z míry. Ale je příliš mladá, než aby cokoli pochopila…“

Takže když se stanu tvým manželem, myslí si Veršinin, bude Nasťa v jednom kuse pozorovat dveře mého pokoje – aby se ujistila, že právě nemířím do tvého budoáru, nebo že nekouřím v posteli! Proč by mělo dítě někoho tak tyranizovat, pokud si to sama nepřeješ? Ledaže by to od tebe byla výmluva…

Jsi ráda, že ses zbavila loutky zvané manžel… tak ze sebe děláš frustrovanou, aby sis zachovala svobodu! Ach, máš vskutku skvělou postavu, Lydie, a vůbec vypadáš báječně – s tím německým fotoaparátem, cigaretami a ohromujícími způsoby. A celou dobu jsi otrokem – svobody! To je ono.

Veršinin je nadšen vlastním ostrovtipem, ale pak ho přepadne temné podezření: co když jsou Lydie a mladá guvernantka Olga Franzovna ve skutečnosti milenkami… Jak si tak vzpomíná, zdá se mu, že když probouzel Lydii polibkem, nebyla to zdrobnělina jeho jména – Kolja, kterou zašeptala s takovou touhou – ale spíš „Olja“, zdrobnělina Olgy, o které se jí zdálo.

Ne, že by něco takového nedovedl pochopit. Může projevit i sympatie, i když podobné zvrácenosti oficiálně odsuzuje; ale nejlepší je předepsat rychlou falickou léčbu…

Přísahaly si snad Lydie s Olgou pokrevní bratrství (či sesterství), nařízly si zápěstí ostrým nožem a spojily své potůčky krve? Jak mu teď připadaly impulsívní a prudké – určitě v nich byla silná touha!

Co mě to napadá? diví se. Takové nesmysly o ženě, se kterou jsem právě spal?

Dál si láme hlavu a je přesvědčen, že nikdy tak hluboce nepřemýšlel jako dnes ráno. Jako by v něm někde hluboko Lydie zapálila svíčku pochybností, a ta začíná probleskovat temnými kouty…

Impulsívně ji chytne za zápěstí, pozvedne je a zblízka si prohlíží bílou kůži, jako by hledal stopy po dávno zahojené jizvě.

„Co to děláš?“

„Měla bys nosit pěkné zlaté hodinky, Lydie. Jednoho dne ti nějaké koupím.“

„Kdo potřebuje vědět, kolik je hodin? Vždycky je buď příliš pozdě, nebo příliš brzo.“

Nikolaj se zachechtá. „Tak to my dva jsme to měli akorát!“

„Přivádíte mě do rozpaků, barone. To jste ke mně tak brzy ztratil úctu?“

„Ani trošku! Jsem do tebe blázen – v tom je ta potíž. Ach, ta láska! Pěkná vytáčka, opravdu. Člověk by se mohl zamilovat i do ovce, když je příliš sám.“

„Ale ovce se nemůže zamilovat do něj.“

„Nebo se žena může zamilovat do guvernantky.“

„Opravdu?“ Lydie si navlhčí rty. „Tak o tom nevím.“

„Bůh se zamiloval do světa, Lydie. A stvořil květiny a řeky a ptáky a stromy a oblaka, aby nás milovaly. Ale naše odpověď je stejná jako u té ovce. Ta tráva vypadá hezky! Ten jetel je ale kvalitní! Takový je uvnitř každý z nás. Ale Cupido je slepý a láska je kouzlo, které nám zabraňuje vidět pravdu. Jenže po nějaké době se omrzí: dva roky, nanejvýš tři. A k čemu to je? Jsi odsouzen k nezdaru, ještě než začneš!“

„Touha,“ odpoví Lydie, „je někdy mnohem poctivější.“

„Tos řekla velmi správně. Všechny ty potíže s láskou vyvolává touha, která je s ní spojená. Lásku zná jen Bůh.“

„Protože On nezná touhu.“

„Myslím, že láska je něco, co pociťujeme k lidem v nesnázích. Je to druh sympatie – nemá to nic společného s krásou.“ A náhle poklekne Lydii po boku a ke svému překvapení se rozvzlyká.

„Odpusť mi, paní! Odpusť mi, že k tobě necítím lásku – protože jsi krásná! Řeknu ti, co je to úzkost! Je to nemožnost lásky, i té, kterou můžeš naplnit, jestli mi rozumíš.“

„Myslím, že mi čteš ze srdce, mon chéri. Kdybych věděla, že to umíš, asi bych se s tebou nemilovala. Zkus si představit svět, kde každý čte tomu druhému v srdci na první pohled – taková hrůza.“ Mluví lehce, i když ve skutečnosti cítí hlubokou bolest. „Voyez: žádná skrytá tajemství, žádné okouzlení, nic nesplnitelného… a tedy – už nikdy láska. Konec lásky – la fin d‘ amour.“

Teď je už úplně učesaná. A kdosi jde podél zamrzlého okna po zasněžené vanavarské ulici a hlučně mlátí o sebe dvěma kusy kovu; koně poplašeně zaržají…

27

Uprostřed země zvané Nikde (neboli

v tunguzském táboře na řece Čambe)

Moje nejdražší Mášo,

zanechali jsme vanavarskou „metropoli“ daleko za sebou. Mimochodem, bylo už tak dost těžké dostat se tam. Bez Tolji jako průvodce by nám to určitě trvalo dvakrát tak dlouho.

Náš kompas nám byl málo platný – byli jsme v příliš vysokých zeměpisných šířkách na to, abychom získali přesná magnetická měření. Mapa, kterou jsme si přinesli z Krasnojarska, byla z větší části produktem bujné fantazie, a tak začal Mirek kreslit vlastní mapu. Jenže krajina nás dovedla pěkně zmást; řada roklí a kopců, všude vybíhaly pramínky – největší z těchto říček ani nezamrzla, takže jsme se přes ni museli přebrodit. Ty menší byly naopak zledovatělé a pokryté sněhem, takže se nám i koním do nich výborně padalo…

Ano, Tolja je skutečně neocenitelný. Ale jak jsme si začínali lépe rozumět, začal se chovat podivně – zejména během našeho pobytu přímo ve Vanavaře, kde jsme se s Ciolkovským dotazovali svědků výbuchu před dvěma lety.

Přirozeně jsme se na tuto podivnou událost ptali i Tolji; jenže s tou jeho příšernou ruštinou se těžko dalo chápat, co nám vlastně povídal. Teď, když jsme byli už blízko místa zkázy a on viděl, jak provádíme výzkumy, stával se čím dál nervóznější a až přehnaně podlézavý. Připadalo mi, jako bychom se s naším fotoaparátem, teodolitem a dalšími skvělými přístroji stali pro toho člověka jakýmsi kouzelným talismanem – čarovným průvodcem nebo kouzlem pro štěstí – jehož moc však může kdykoli zmizet a přivolat na jeho hlavu tu nejhorší zkázu.

Jak říkám, když jsme byli ve Vanavaře, vyptávali jsme se s Konstantinem Eduardovičem několika důvěryhodnějších místních rolníků a kupců. Pečlivě jsme zapsali jejich povídačky o děsivém hřmění a sloupu ohně šlehajícím až do nebes, po němž následoval závan horkého větru tak silného, že povalil člověka na zem a rozechvěl došky na střechách – a černý mrak ve tvaru hřibu.

Hraběnka Lydie několik vypravěčů vyfotografovala, ale pak se už začala nudit a vyjela si na vypůjčených koních na projížďku po zasněžených pláních s Veršininem – prý na lov na zajíce – a tak jsme na tu práci zbyli sami dva, přičemž nám pomáhal, popřípadě překážel, Sidorov s Toljou. Tolja trval na tom, že půjde všude s námi, i když se choval divně – a i Sidorova náhle přepadla nervozita. Při každém přikrášlování příběhů, které nám té osudové noci v hostinci sám vyprávěl, se náš Ilja („K vašim službám!“) Alexandrovič přihlouple pousmál; jasně to naznačovalo, že nedokázal oddělit zrno od plev opravdu vědeckým způsobem. Vařená tuřínová hlava, měkký mozek – bohužel!

Jak jsme se vraceli ze vzdálenějšího statku, zůstal Ciolkovskij pozadu s Toljou – a oba muži se zabrali do jakéhosi hovoru a já jsem se ocitl sám se Sidorovem. Z té vzdálenosti jsem nabyl dojmu, jako by mezi naším Tunguzem, pracně lámajícím ruštinu, a napolo hluchým Konstantinem došlo k jistému dorozumění.

To se ostatně potvrdilo v „hostinci“.

Lydie a Veršinin se ještě nevrátili. Sidorov si prohlížel naše poznámky, jako by to bylo Písmo svaté. Tolja kamsi zmizel – a Mirek byl skloněn nad svými mapami.

Ciolkovskij se naklonil Mirkovi přes rameno a zabodl prst do místa na mapě asi sto verst severně od Vanavary. „Podle toho, co říká Tolja, musela kosmická loď vybuchnout někde tady.“

Mášo, pokud máš nějakou mapu tohoto kraje, zjistíš, že Tunguzka teče na západ od Vanavary k soutoku s Čambe. Naším původním plánem bylo spojit dohromady několik vorů, zamířit po proudu a pak se přemístit na Čambe – přestože je v ní mnoho vírů – až dospějeme k řece Makirta. Na mapě je to velmi klikatý tok, i když se Mirek domnívá, že všechny ty záhyby mohl kartograf namalovat jen proto, aby ten tok vypadal opravdu jako řeka. Ciolkovskij ukazoval prstem na místo někde na horním toku Makirty.

„Tak tohle říká? Tam má být ten meteoritický kráter…“

Ciolkovskij dělal, že Mirkovu poznámku přeslechl. Udělal čáru od Vanavary přímo na sever.

„A tady je stezka Tunguzů, kterou nám Tolja ukáže – až ke stanům jeho rodiny na horní Čambe. Tam můžeme přespat. Pak je to na nás.“

„Moment,“ ozval se Mirek, „tam je jeho domov, jeho území – mohlo by ho napadnout opustit nás kousek před cílem. Měli bychom mu nabídnout pár rublů navíc.“

„Ale on je vyděšený – pokoušel se mi to vysvětlit, jenže to je ještě trochu složitější…“

„Proto tady zůstával po celé léto? Protože se bojí?“

„Částečně…“

„Hrome, slíbil, že nás povede! Tak daleko, jak to bude nutné.“

„Mám dojem, že tím myslel: tak daleko, jak daleko bychom měli jít.“

„Zdá se mi,“ řekl jsem, „že zatímco je on naším průvodcem, děláme mu my doprovod.“

„To je přesně ono!“ zvolal Konstantin. „Má takzvané rodinné problémy… Ach, ty rodiny!“ Ciolkovskij se úplně rozohnil. „Rodiny si na nás osobují práva. Mají požadavky. V rodině jste vlastně otrokem. Není důležité, jak moc koho milujete nebo máte rádi – je to stále otroctví. Pokud jde o mě, čerpám skutečnou svobodu a radost z myšlení, zbaveného všech konvencí! Rodina vás jen svazuje a mrzačí…“

Mohu-li si dovolit zde odbočit, Mášo, a odvážně se pustit na delikátní půdu, je pravdou, že v naší společnosti potřebuje teoreticky muž manželku a žena manžela. Ale kde bych v praktickém životě nalezl ženu tak pozornou, chápající a vždy nápomocnou, jako jsi ty? A kde bys našla nápadníka, kterému bych mohl důvěřovat natolik, aby si tě zasloužil takovou, jaká jsi? Nápadník může mít navenek mnoho pěkných vlastností, ale pokud tě nezaslepuje bláhový rozmar nebo šílené zoufalství – a hlavně obava, že bude příliš pozdě – brzy na něm objevíš jednu špatnou stránku, druhou, třetí… Jedním slovem, přílišnou zbrklostí by ses mohla dopustit chyby.

(Začínám si říkat, Mášo, že Ti asi tento dopis nepošlu. Proč bych Tě zbytečně uváděl do rozpaků, když jsi zjevně šťastná, že všechno je tak, jak je? Tak, jako tvůj oddaný bratr…)

Ale dovedu pochopit, proč Ciolkovského zmínka o rodině tak rozrušila. Během několika rozhovorů jsem cosi pochytil: jeho otec byl odvážný a čestný člověk – naprosto otevřený v politice i náboženství – a proto utrpěl úplný životní krach (dobře se daří jen darebákům!). Ciolkovského otce propustili z lesní správy, kde pracoval jako carský hajný, a to úplně zničilo Konstantinovo rodinné zázemí. Přitom byl na domově závislý, protože mu hluchota bránila najít si kamarády. A k dovršení všeho zlého mu matka zemřela, když mu bylo třináct. Jeho otec se pokusil vynalézat, ale svět mu za to přirozeně nepoděkoval – i když svého syna neúnavně povzbuzoval, i s těmi několika málo rubly v tobolce. Nejlépe si z dětství pamatuje, jak mu matka darovala balónek plněný vodíkem…

Ve srovnání s ním jsme prožívali opravdový rodinný život, viď, Mášo? I když nás ovládal drsný tyran malého ducha! (Snad si pamatuješ, jak chytře vyřešil náš věčně nazlobený a bigotní otec otázku krysy utopené v oleji – zavolal faráře, aby vyhnal zlého ducha krysy, takže druhý den se ta událost rozšířila po celém Taganrogu a nikdo se v našem koloniálu nezastavil po celé týdny?) My jsme něco vydrželi – museli jsme – a i tak to zanechalo stopy. Tím spíše bychom měli udržovat zbytek naší rodiny pohromadě co nejpevněji! Ale to už jsem příliš odbočil…

„Jaké rodinné problémy má náš domorodec?“ otázal se Mirek.

„Nu, je to kvůli té kosmické lodi…“

„Aha, kvůli meteoritu. Zranil někoho z jeho rodiny? Nebo zabil?“

„Ne tak přesně…“

„Tak kvůli té nemoci, na kterou vymírá zvěř?“

„Ne! Je to důvod vycházející z hloupé pověry! Toljův dědeček byl něco jako místní šaman. Víte, že Tunguzové nejsou ani křesťané.“

„A jste jím vy? Nebo já?“

„Mám na mysli, že se ještě nedostali ani na ten stupeň, aby mohli křesťanství odmítat. Toljův dědeček zemřel těsně před výbuchem, který je hned nato všechny notně vyděsil – takže Tunguzové na Toljovi požadují, aby se stal jejich čarodějným doktorem, protože jako chlapec k tomu projevil vlohy. Měl jakési záchvaty a koktal nesmysly. A prošel nějakou tajnou zkouškou. Ale on teď nechce být vesnickým kouzelníkem. Spatřil obchodní stanice, naučil se trochu rusky…“

Není divu, že ti dva lidé se sblížili, i když byli ve svém zázemí i víře tak odlišní. Konstantin se díky svému neradostnému a osamělému dětství stal opravdovým vědcem – a Tolju jeho záchvaty s pěnou u úst uvrhly do podobné role v jeho společnosti, která však postrádala jakékoli pojetí vědy nebo racionality. Kdybych něco takového naznačil, cítil by se Ciolkovskij hluboce dotčen…

„A co se stalo s Toljovým otcem?“ ptal se Mirek. „Copak on neměl tak silné záchvaty, aby zdědil kouzelnický plášť po svém tatíkovi?“

„Ne, podle jejich zvyků se má kouzelníkův syn starat o svého otce a povolání převezme vnuk, o kterého se pak stará jeho syn…“

„Takže Tolja by se musel rychle oženit?“

„Myslím, že se snažil svému osudu uniknout, když zůstával v Kežmě.“

„Ty jejich ženy jsou tak ošklivé?“

„Myslím povolání domorodého kouzelníka. Nechce to dělat.“

„Tak proč se vrací?“

„Nemá na vybranou – je to jeho lid. To my Rusové nejsme a on to teď ví.“

Teď jsem už chápal, proč jsme byli pro Tolju talismanem. „My jsme kousíček Ruska, které s ním jde domů – té civilizace, po které touží, ale nemůže v ní žít; je to tak? Chudák.“

„Na tom nezáleží, dokud nás povede,“ prohlásil Mirek.

„Všichni máme problémy,“ poznamenal Konstantin. „Ale musíme se nad ně umět povznést.“

Ano, povznést se nad ně v dětském balónku plněném vodíkem – nebo v kosmické lodi poháněné raketovým motorem…

Takže teď, drahá Mášo, jsme se po dalším vysilujícím putování uprostřed mrazu ocitli v opravdovém tunguzském stanu na jižním břehu Čambe, kde nám na noc poskytli pohostinství, než vyrazíme do neznáma – s naším průvodcem, mágem zatraceným a nyní navráceným jeho lidu – a nebo bez něho. Připadá nám jako jiný člověk. Jeho domov ho vlastní – tak, jako by si mě úplně přivlastnil malý venkovský statek s několika ovocnými stromy a malou říčkou s rybami…

Tunguzský tábor je celkem přijatelný – pro divochy. Což je jiný způsob, jak říci, že život tu není o nic horší, než v průměrné vesnici na Velké Rusi. Místo chatrčí z bláta a ze dřeva je tu několik kuželovitých stanů z koží zabité zvěře. Místo kostela tu mají… celý ten obrovský les, aspoň myslím.

Tihle asijští pastevci jsou docela přátelští – vždyť jsme jim přivedli jejich ztraceného syna – i když si s nimi nemůžeme vyměnit ani pár slov, pouze Toljovým prostřednictvím. Ale dali naší skupině k dispozici celý stan a královsky nás pohostili rybí polévkou; a teď je čas jít spát.

Dobrou noc, drahá Mášo.

28

„To souhlasí!“

„Jak to myslíte?“ tázal se Kirilenko Sergeje.

„Není to jasné? Sotva jste označil Michaila za médium, ukáže se, že ten Tolja je místní šaman – co tomu říkáte? To je pěkně podezřelé.“

„Prosím vás, co je to šaman?“ ptal se Osip.

„To je kouzelník,“ vysvětlovala Soňa. „U primitivních kmenů, jako jsou Evenkové – nebo Tunguzové, jak se dříve nazývali. Dnes už samozřejmě žádní šamani nejsou. Ale tehdy v roce 1890 mohli být – není to tak nepravděpodobné.“

Osip zašilhal. „Tak něco jako ‚zloděj chytne zloděje‘?“

„Co tím myslíte?“ V Sergejově hlase zazněl zřetelně výsměch.

„No, když pan profesor Kirilenko říká, že pan Petrov je médium a když ten průvodce v devadesátým roce je taky jeden z těch, jestli to je ten ‚kouzelník‘, jak říká slečna…“

„Výborně, Osipe! Překvapil jste mě.“ Kirilenko byl zjevně potěšen. „Ano, ‚zloděj chytne zloděje‘! Jedno médium musí být přitahováno ke druhému… Správná úvaha. Jenže je tu háček. Michail se měl ztotožnit s Čechovem, a ne s Toljou.“

„Já bych řekl, že se ztotožňuje s každou z těch zatracených postav, co má v hlavě,“ prohlásil Sergej. „Tak proč ne jedna další? Ať je na jevišti přeplněno! Josef Stalin byl přece ve vyhnanství v Krasnojarsku, že? Kdy to tak mohlo být?“

„Později,“ řekl Felix. „Stalin se narodil v roce 1879.“

„A vadí to? V našem roce mu bylo… jedenáct… hm… řekněme že jedenadvacet. Mladá horká hlava, utíkal z jednoho místa na druhé. No tak, Míšo, co kdyby takhle náš muž z ocele utíkal lesem a narazil na naši skupinku odvážných cestovatelů. Tolja by mu mohl předpovědět budoucnost.“

„Říkám vám přece, že nad tím nemám žádnou kontrolu.“

„Promiňte,“ ozval se Osip, „ale podle mého názoru bychom z toho měli Stalina vynechat.“

„Velmi rozumné,“ souhlasil Felix. „To jsou nezodpovědné řeči, Sergeji.“

„Hluboce se omlouvám.“

„Ale musíme tomu přijít na kloub,“ pokračoval Osip. „Jsme v tom všichni, že? Je to nějaká davová sugesce? Jako v divadle, když je hypnotizér na jevišti. Jenomže tentokrát zhypnotizoval celé hlediště, nejen pár lidí vpředu, a navíc se zhypnotizoval sám. Už to tu nikdo neřídí – a z divadla nemůžeme. Nejsou tu východy.“

„Třeba byste chtěl být uvaděčem?“

„Někdo by jím být měl, ale já to nejsem, pane Gorodskij.“ Osip se podrbal na zarostlé bradě. „Jen říkám, kdo tu začne tleskat a volat ‚probuďte se‘?“

„Ale my se ještě nechceme ‚probudit‘,“ namítl Kirilenko. „Je příliš brzy. Výprava ještě nedosáhla svého cíle a loď nevybuchla. Tedy vlastně vybuchla…“

„Jenže je zase pohromadě. Bohužel,“ dodal Felix. „Pro nás, pro ty na palubě, pro Antona Čechova i pro mou pratetu Anastázii. Příště to udělej lépe, Míšo! Každý trochu chytřejší americký psychoanalytik ti řekne, že kosmická loď je obrovský falický symbol. Kdyby nevybuchla, mohlo by ti to způsobit nemalé potíže v milostném životě – že, slečno doktorko?“

Soňa zrudla. „Freudismus je…“

„Židovsko-buržoazní mystifikace, co?“ uchechtl se Felix.

„A navíc,“ zdůraznila Soňa, „se K. E. Ciolkovskij falu rozhodně nepodobá.“

„A copak já vím, jak vypadá ten Michailův?“

29

Antona probudil cinkot kovu. A také podivný, vzdálený hlas, který ho volal jménem. Ale pak si uvědomil, že musí být docela blízko, ale jako by byl určen pouze jeho uším.

V otevřeném otvoru stanu stál světélkující duch. Osvětloval ho jasný odraz měsíčního světla na sněhu. Anton zděšeně vyjekl a přitom mu z hrdla vyšel zvuk, který mu byl cizí, skoro jako řev nějakého umírajícího zvířete v dálce.

„Antošo,“ zavolal duch. „Pojď se mnou.“

Ve stanu hořela jediná svíčka, už téměř zcela spotřebovaná. Ani jeden z Antonových druhů se nepohnul. Rychle se natáhl k pouzdru se skřipcem a nasadil si jej. Teď, když viděl jasně, bylo zjevení ještě znepokojivější než obyčejný duch. Jeho tvář se podobala hlavě kovového ptáka s ostrým železným zobanem a peřím. Místo očí měl tmavé otvory. Na hlavě měl tvor plstěnou čepici, kolem ní byly nasázeny kopejky. Z jeho ramen visel kaftan, ozdobený dlouhými stuhami, na kterých byly přišity kousky kovu znázorňující slunce, měsíce a hvězdy. Když se postava pohnula, začaly se stuhy svíjet jako hadi a kovové ozdoby zvonily. Těch hvězd i slunečních disků! Co musely vážit! A to nebyl jediný kov; na hrudi tvora byl provazem připevněn železný pancíř…

V jedné ruce držel návštěvník malý bubínek, ve druhé dřevěnou hůl – její hlava byla vyřezána do tvaru koňské hlavy.

A nikdo z ostatních spáčů se neprobudil… Podivný tvor byl zřejmě jedním z Tunguzů, oblečený uprostřed noci jako pohanský archimandrita. Proč? Aby je zabil a oloupil? Nikdo by se nikdy nic nedověděl. Tady by nebyla žádná spravedlnost – pouze vražda. Anton horečně uvažoval. Kde mám tu pistoli?

„Jaroslave, probuď se!“ Uchopil Mirka za rameno a zatřásl jím; ale Čech jen zamumlal a spal dál.

„Neprobudí se,“ pronesl návštěvník. „Nikdo z nich. Jenom ty. Volal jsem tebe.“

„Toljo, to jsi ty? Ale vždyť ty mluvíš rusky – docela slušně.“

„Člověk rozumí všem řečem, když mluví jazykem Přírody.“

„Opravdu? Alors, parlez-moi en français!“

„Ruština bude stačit.“

„Ty jsi Tolja – je to tvůj hlas.“

„Jsem Šaman.“

„Kdo?“

„Nemluvíš tunguzsky. Nevadí. Dej mi trochu tabáku a pojď ven.“

„Tak ty chceš, abych ti dal svůj tabák?“

„Jen trochu do úst, to stačí. Musím ho žvýkat. Dej mi ho – musí to být tvůj tabák.“

„Ale k čemu?“

„Abych se mohl ponořit do snů.“

Anton neochotně prohledal ve světle svíčky svůj vak, až našel svou vzácnou zásobu slušného ukrajinského kuřiva, které mu poslala Máša. Tolja – kdo jiný to mohl být? – přicupital k němu. Položil bubínek i hůl a nabral si hrst tabáku. Trošku pozvedl svou kovovou ptačí masku, strčil si svou kořist mezi rty a začal ji hlasitě žvýkat. Pak rychle vyběhl zpět k otvoru stanu a rozevřel ho. „Pojď!“

Anton, zcela vyvedený z míry, si obul holínky, pevně se zachumlal do kožichu a následoval ho.

Tolja proklouzl velmi obratně až ke středu mýtiny a začal pomalu tančit dokola – ale s lehkostí tanečníka baletu, jako by všechnu tu váhu vůbec necítil. Hvězdy ze železa zvonily a zářily v měsíčním světle, ale ani to nedokázalo nikoho vyrušit. Ba i koně stáli jako sochy. Svět se dostal do transu, hlubšího než spánek.

Vysoké modříny a sosny obklopující mýtinu se změnily v obry mrazu a ledu, kteří se tu shlukli, aby lépe viděli. Anton sotva rozeznával v jednom směru řeku. Pluly po ní malé ledové kry, točily se a narážely do sebe.

„Brzy ze stromů vystoupí lidé ze snu,“ napadlo ho. „A také z minulosti – zlobně se šklebící, se srdcem plným nenávisti. Pak se rozhlédnu a bude tu stát Máša a všichni ti, které miluji – a všichni budou trpět v rukou mých strašáků…“

Ale jeho paměť nikoho nevyvolala do světa skutečnosti a Tolja mezitím usedl. Zkřížil nohy na sněhu a začal bušit do bubínku hůlkou, kterou vytáhl z kaftanu. Jeho kovové ozdoby se rozprostřely kolem něj jako malinký stan.

Ra-ta-ta! Ra-ta-ta! Ta-ta-ta!

Poté vyhodil hůlku do vzduchu. Zatočila se a spadla Antonovi k nohám, ještě se pootočila jako jehla v kompasu a zůstala ležet. Mířila svými konci přesně na sever a na jih.

„Ten žár!“ vykřikla podivná postava. „Nesnesitelný žár Ogdyho, spálí všechny stromy kolem cesty vedoucí ze Země na Nebe. Ale Šaman ho necítí!“

Tolja náhle vyskočil, jako by mu hořel ocas. Vrhl se k nejbližší jedli, pokryté sněhem, strčil hlavu pod nejnižší větve a pak nehledě na všechnu tíhu svého oděvu vyskočil, pevně se chytil kmene a začal šplhat po větvích stále výš – shazoval přitom sníh – až se usadil na vysoké větvi.

Zahleděl se na malinké hvězdičky na nebi, zářící jako ledové krystalky, a zvolal: „Vládče Bugo! Zde jsem, zpátky tam, kde jsem byl před svým narozením! Dříve než má duše spadla z větví Stromu Světa – ach, Strome Všehomíra! Slyšíš mě?“

Anton nejistě postoupil kupředu.

„Vládče Bugo, všechny tvé stromy jsou povaleny! Co to znamená! Porazil tě snad Ogdy? Porazil nebeský žebřík? Mají se z nás všech stát zvířata bez rozumu?“

Kovový pták zvedl hlavu a naslouchal. Pak sjel po kmeni dolů a vběhl zpět na mýtinu, kde se zastavil před Antonem. Kolébal se, ozdoby cinkaly. Odkudsi z tmavých otvorů v masce hleděly skleněné oči do jeho vlastních. Tolja na kratičký okamžik pozvedl masku a vyplivl na sníh zahnědlý cumel.

S tímhle kmenovým zaříkávačem – který v této měsícem osvětlené krajině nepochybně působil hlubokým dojmem – měl Anton pocit, jako by se čas rozsypal a on se náhle propadl o tisíc let do minulosti. Tady byla pravá Duše tajgy, kterou Lydie tak lyricky – a zpozdile – vyzývala, když pluli po proudu Jeniseje!

Pověry… a absurdní extáze… a naprosté zoufalství… a strašlivá hrůza před nějakým záludným duchovním nepřítelem, který se skrývá kdesi v pustině; nic lepšího průměrný křesťan nepoznal! Opravdu se od nich Tolja tolik lišil – nebo oni od něho? Byla tu podezřelá podoba Toljova ‚Vládce Bugy‘ a ruského názvu Boha…

„Slyším tě!“ vykřikla postava. Provedla několik tanečních skoků. „On uzří! Jedině on! A pak odvrátí své kroky od prokletého místa!“

Tolja vytáhl ze svého kaftanu oválné zrcadlo. Bylo veliké jako jeho dlaň, s bronzovým orámováním. Dýchl na ně a vyleštil ho manžetou, dřív než mohl jeho dech zamrznout.

„Dívej se, Antošo!“

A Anton se díval. Především mu připadalo, že za sklem bylo podivně zamlženo: místo mýtiny rozeznával nejspíš sněhovou bouři nebo bílou mlhu… Ale pak se mlha (nebo co to bylo) náhle rozptýlila. Ke svému překvapení spatřil něco, co muselo být lodním můstkem, mnohokrát zmenšeným. Alespoň to předpokládal podle všech těch skleněných ciferníků, přístrojů a pák. Když se zrcátko v Toljově ruce nepatrně pohnulo, uviděl muže připoutaného v křesle. Muž měl ve tváři ustaraný výraz – a ta tvář byla jeho vlastní.

Kdo byl ten člověk?

Těžko to mohl být námořní důstojník. Měl na sobě takovou nezvyklou uniformu; stříbřitě šedou, jakoby z jednoho kusu, s kovovým pásem na kapsách. Na rukávu měl vyšitou rudou vlajku, u ramene, na vlajce bylo vidět hvězdu, srp a kladivo. Co to bylo za vlajku? Turecká? Ne…

Jak se Anton díval, hmátl muž s jeho tváří po pásech, které ho poutaly – a vznesl se nad křeslo. Jako by nic nevážil.

Co když tohle nebyla loď plující po moři – ale jedna z Ciolkovského kosmických lodí? Ale jestliže jsou na Marsu lidé – tam zřejmě mají rudou vlajku – jak to, že vypadají přesně tak, jako lidé na Zemi? Měl každý člověk ze Země na Marsu dvojče?

Určitě to byla halucinace – zrcadlem se přece dá hypnotizovat! Anton potřásl hlavou, aby si utřídil myšlenky – a Toljovo zrcátko se rovněž rozkývalo…

Anton zamrkal. Obraz se změnil. Jeho dvojník teď ležel opřen ve velmi staré lenošce v pokoji se stěnami vykládanými dřevem. Vedle seděl na vysoké židli mohutný muž s černými kudrnatými vlasy a jemným nosem, oblečený v obleku neznámého střihu – jako lékař u pacientova lůžka. „Dvojník“ si zřejmě poranil oko; měl ho zakryté černou páskou… Hlava spočívala na složeném svetru; byl oblečen ve vlněné vestě, měl na sobě hrubé kalhoty zřejmě vystřižené z lodní plachty nebo stanového plátna.

Vedle lenošky stála podivná bedna. Byla veliká jako malé příruční zavazadlo a na jejím vrchu se zřejmě otáčely skleněné kruhové disky spojené šedou páskou, zatímco doktor pečlivě naslouchal slovům invalidy… Jelikož Anton nedovedl odezírat ze rtů, zůstalo mu jeho líčení utajeno – i to, proč se občas doktor ohlížel k bedýnce, jako by to byl nějaký diagnostický přístroj.

Náhle Anton pocítil, že se řítí dolů – a že se v několika okamžicích sám stane tou postavou ležící v lenošce! Neartikulovaně vykřikl.

Jak trhl pěstí, kouzlo se přerušilo. Zjistil, že mu Tolja uvázal kolem zápěstí smyčku motouzu. Tunguz si s ním hrál jako rybář se svou kořistí… A v zrcátku byla opět jen mlha nebo sníh; Tolja ho rychle skryl zpět do svého kaftanu.

„Tak už jsi zpět?“ zeptal se. „Musíš se vrátit zpět, kam patříš!“

„Co jsem to viděl? Co to bylo? Kde to bylo?“

„Měl by ses spíš zeptat: Kdy to bylo?“

„Kdy? Co tím chceš říct?“

Tunguz se krátce zasmál a odvedl Antona, kterého ani nenapadlo se vzpouzet, zpět ke stanu a za pomoci motouzu ho vtáhl dovnitř. A jeden z koní slabě zaržál; socha opět ožila…

Anton pocítil vyčerpání v okamžiku, kdy prošli otvorem ve stanu. Byl sotva s to stáhnout si v posledních záblescích svíce holínky a vplížit se zpět na své místo, kde okamžitě hluboce usnul.

30

Druhého dne ráno nejevil Tolja sebemenší známku toho, že by mezi ním a Antonem minulé noci k něčemu došlo; navíc mluvil stejně příšernou a lámanou ruštinou jako předtím. Takže si Anton nebyl jistý, zda jeho noční zážitek nebyl jen mimořádně živý sen. Třeba vyšel ve spánku na mýtinu…

Po mnoha Toljových protestech, Veršininově vyhrožování a značných Mirkových úplatcích se nakonec Tunguzové uvolili dovést je ještě blíže k jejich cíli; a za několik hodin už skupina postupovala po jižním břehu Čambe východním směrem. Den byl chladný, i když panovalo téměř bezvětří. Nebe slibovalo pěkné počasí – pro všechny kromě Tolji, který, ač nebylo ani mráčku, byl zachmuřený –, a sníh se v jeho světle leskl až do modra. Teplota byla tak nízká, že sníh sklouzával z bot i z kopyt koní a ze saní jako suchý prach – vůbec nemohl přilnout.

Několik verst za táborem Tunguzů dosáhli Avakirty a přebrodili se přes ni mezi malými ledovými krami; pak museli zapálit oheň a dupat kolem něj dokola, aby si osušili nohy. O pět verst dále Tolja ukázal místo, kde mohli nejlépe překročit i Čambe, a vzal je ke skrýši, kde byl schován ve sněhu mezi vysokými jedlemi vor.

Ukázal někam mezi severem a severozápadem. „Než poledne, vidět stromy, co padat. Já teď jít.“

„Tak to ne!“ vyštěkl Veršinin. Uchopil Tolju za paži. „Ty půjdeš s námi! Jak máme sami najít cestu? Zaplatili jsme ti dobrými rubly – mnohem víc, než si zasloužíš!“

„Tady kletba.“

„Ty blázne! Co ti na našich penězích nevoní? Předtím ses na ně jen vrhnul.“

„Peníze čisté. Místo prokleté.“

„Hloupost a nesmysl.“

„Tím bych si nebyl jistý,“ poznamenal zamyšleně Ciolkovskij. „Napadlo mě, že jestliže se tu roztříštily milióny atomů a jejich zlomky pronikly do půdy, pak může půda stále uvolňovat aktivní částice…“

„Buďte zticha.“ Veršinin vytáhl služební pistoli a zamával jí kolem dokola.

„Co kdybychom se chovali racionálně?“ navrhoval Mirek.

„Co může být racionálního na nějaké kletbě? Ptám se vás! Řekni, ty severský divochu, jak by mohla být část Boží země prokletá? Je to tu příšerné, je tu pustina, životní podmínky skoro nesnesitelné, ale prokleté – nezacházíš příliš daleko?“ Otočil se k Mirkovi. „Má nás snad zastavit nějaké kouzlo? Já vám řeknu, v jaká kouzla věřím! Taková, která umožní dokončit dílo!“

„Přesně tak,“ řekla Lydie. „Ale dej pryč tu pistoli.“

„Vy nevidět,“ prohlásil Tolja. „To kletba.“

Veršinin poslušně zastrčil pistoli a Ciolkovskij si začal mumlat: „Ty částice… mohly by obsahovat, ee, jakousi formu hořící energie… jako energie Slunce…“

„Ticho! Tak pojď, divochu, a pověz nám o té své kletbě! Co způsobuje? Upadnou nám kulky?“

„Patřit Tunguzům.“

„Aha!“ V Mirkových očích se zablesklo. „Zdá se mi to, nebo tu slyším někoho uplatňovat těžební práva? Musíte si uvědomit, že i kdyby se tu dalo těžit, vyžadovalo by to investice: desetitisíce rublů, než by přinesly nějaký užitek…“

„Chce říci,“ přerušil ho Anton, „že Ogdy – jejich bůh ohně, nebo žáru a chladu či čeho – vyhnal z nebe jejich boha Bugu, když povalil všechny stromy.“

„Jak to, proboha, víte?“ V Sidorovově tváři se zračil nelíčený úžas. Toljův obličej však vyjadřoval něco jiného – naprosté překvapení, jako by to sám neřekl Antonovi jen před několika hodinami…

A možná to nikdy neudělal, přemýšlel Anton. Pokud se mi to zdálo… Ale co když byl Tolja minulou noc v nějakém transu? A přitom mluvil mnohem lepší ruštinou než obvykle? Jeho mozek nasává ruský jazyk jako houba, ale jen její vrcholek je spojen s povrchem – a minulé noci mluvil z hlubin.

Když pocítil, že získal Toljův zájem, zahleděl se na něj pohledem, o němž doufal, že je dost velitelský. „Ty nás povedeš – celou cestu.“

Tunguz hleděl stranou jako vyhnaný vesnický pes. Konečně přikývl.

Možná, uvažoval Anton, mě ten nesmysl v noci měl prostě přimět, abych stáhl ocas mezi nohy a upaloval pryč… tak jako by upaloval Tunguz!

Otočil se k Veršininovi a řekl rozzlobeně: „Možná to jsou divoši! A toto místo opravdu potřebuje doly, železnice, nemocnice i školy! Ale jak na to můžeme pomyslet, když samo Rusko je tak necivilizované? Když všude vládne naprostá nevědomost? Říkám vám, barone, že sami Rusové jsou ukázkou nevzdělanců – nejen tito domorodci!“

Vzpomněl si na rudou vlajku přišitou na oděvu jeho dvojníka v zrcadle… Srp a kladivo… urazilo celou cestu z Rudé planety. Symboly těžké práce, jejímž výsledkem byla kosmická loď! Ano, to mohlo být ono; znaky poctivé, promyšlené práce.

„A navíc,“ oslovil Mirka, „nelze od našich místních socialistů očekávat, že toho mnoho změní! Jakže se to nazývají: marxisté? Lokajové dogmat německého Žida… Všechno, co dokážou, je někoho krátkodobě vyřadit z boje, a dělají tak vše ještě horší. Má-li se společnost opravdu změnit, bude muset možná přijít impuls až z Marsu!“

Okamžitým důsledkem Antonova výbuchu v tom suchém, mrazivém vzduchu byl záchvat bronchitidy. Začal kašlat do svých rukavic, alespoň osmkrát nebo desetkrát. Pak vyčerpaně dál hleděl na svou pěst v rukavici, na níž byla malinká rudá hvězdička krve.

V odpoledních hodinách urazili mnoho verst v naprosté pustině. Nesčetné břízy a jedle tu ležely povaleny. Pod sněhovým příkrovem vypadala tajga jako bitevní pole, kde padly masové armády obrů, odsouzených tady ležet po několik set let, až pomalu shnijí, léto po létu. Všechny kmeny ukazovaly k jihu.

Ale i větve a pokřivené kořeny se kroutily naprosto chaoticky, jako rozbité kosti – síla výbuchu je zbavila veškerých stop předchozí podoby. Takže často bylo jedinou možností prosekat se větvemi sekyrou nebo srpem.

Ale postupovali dál.

Na východ se půda svažovala. Viděli řeku Makirtu, jak se přibližuje a opět vzdaluje jako had; aspoň v tom byla mapa přesná. Krajinu lemovaly malé pahorky. Lydie spolu s Mirkem na několik z nich vylezla, aby měla lepší pozici k fotografování, zatímco kartograf prováděl měření teodolitem.

Když se později počasí zhoršilo, utábořili se. Teď vál ze západu silný vítr a odíral jim tváře. Jako by do nich metal ledové krystalky místo sněhu. Kdyby přicházel ze severu, sotva by se dalo dýchat.

Před několika hodinami si potřeli obličej husím tukem. Byl to Mirkův nápad, vzít s sebou krabice s tou hustou mastí; za tuto předvídavost mu Lydie dlouze děkovala, když zachraňovala svůj obličej před zničením. Ploužícího se Antona napadlo, že všichni vypadají jako nalíčení herci z jiného světa – k němuž on bude sotva kdy patřit… Obával se, že na slabší oko přestane brzy úplně vidět. Tekly mu z něho slzy a přes všechen tuk mrzly na tváři. Teprve po chvíli ve stanu, který vztyčili na malém kopci v závětří, mu slzy roztály.

On i Sidorov, Mirek, Tolja a Ciolkovskij se vecpali do jednoho stanu a schoulili se k sobě, aby uchránili unikající teplo. Lydie sdílela s Veršininem druhý, menší stan hned vedle. Anton však nepochyboval o jejich momentální… cudnosti… v těchto podmínkách. Bylo dost velkým utrpením jít v tom mrazu na malou stranu zády k větru, žlutá skvrna na sněhu okamžitě zamrzla. A na velkou půjde až ráno a co nejrychleji. Ne, Lydie a Kolja se teď určitě nemilují…

Antona přemáhala dřímota; usnul oblečený tak, jak byl.

Zabloudil ve velkém domě celém z ledu… Zoufale se snažil najít místnost, kde se za něj modlily jeho sestra Máša a matka Jevgenije – pokoj s ikonou. Tolik chtěl zapálit svíčku na památku svého otce.

Ale ty ledové stěny byly jak zrcadla; neustále narážel na svůj vlastní odraz. Běhal mu z toho mráz po zádech.

Konečně ho jeho odraz oslovil.

„Zdravím tě,“ pronesl tenkým hlasem. „Jmenuji se Míša. Jsem herec v místním divadle a občas mě lidi vídají i v kině.“ (O jakém „kině“ to proboha mluví?) „A teď hraju tebe, milý Antošo. A ty hraješ mě…“

Obraz zmizel. Na ledové stěně se objevila voda, jako by stěna plakala. Skrze ledové bloky slyšel Anton ozvěnu Toljova posměšného smíchu. Rázem se probudil, zpocený a chvějící se – jako by i pot na něm okamžitě mrznul. Jeho ruka se ve spánku vymrštila a udeřila Tolju. Anton se otočil otráveně na druhou stranu.

31

„Časová bouře? To je jen slovo, které jsem si vymyslela – prázdný zvuk!“

„Přesto je to tak, Anno.“

„Dobře, předpokládejme, že tohle je časová bouře – ať už to znamená cokoli. Co nám to řekne? Vůbec nic! Nejsme o nic chytřejší.“

„Juriji, zvětšila se naše časová hybnost při tom výbuchu?“

„Eee… Ano, máte pravdu! Nabrali jsme téměř 20 chronodynů. Ale ten americký štít nás jich stál mnohem víc.“

„Ano, to jsem předpokládal. Poslouchejte,“ řekl Anton. „Časová hybnost, o kterou nás připravil Štít Kapitána Ameriky, postupně mizela v záporném čase, tak, jak jsme se vraceli do minulosti od místa a okamžiku našeho startu. Zkuste si to představit jako přílivovou vlnu, která se pohybuje po řece tím nesprávným směrem – a postupně ztrácí na síle. Myslím, že nás vlna dostihla právě teď – v roce 1908. Vybila svou zbývající hybnost a posílila tokové pole. Výsledek – vrhla nás dál za rok 1908.“

„Ale my jsme všichni zemřeli! Já jsem určitě zemřela,“ protestovala Anna Aksakovová.

„Ach, to rozhodně – nemějte pochyby. Ale pak se dějiny změnily a my jsme nezemřeli. A teď vybuchneme v roce 1888.“

„Ale to je šílené! A co tunguzský meteorit v roce 1908?“

„V roce 1908 se nic nestalo, Anno – ne teď. Na okamžik to byla skutečnost; pak nás dostihla bouře a přílivová vlna. A posunula nás dál zpět.“

„Chcete říci, že jsme změnili historii?“ ptala se Saša dotčeně.

„Třeba existují milióny časových proudů. A každý z nich má svou vlastní historii? Některé jsou si podobné, jiné neuvěřitelně odlišné. Za námi postupně narůstala vlna, postupovala proti proudu. Ano, to je ono! Vlna se vyvalila na břeh a smetla nás do jiného proudu – a její energie se tím rozptýlila. Teď se proudy vracejí zpět do řečiště. Brzy všechno bude téci správným směrem. Jakmile se dostaneme do osmdesátých let.“

Ozval se Jurij. „A co na tom záleží, až vybuchneme? V roce 1908 tomu nevěnovali mnoho pozornosti. V osmdesátých létech 19. století jí můžeme očekávat ještě méně.“

„Takže nikomu nezabijeme babičku,“ konstatoval Anton.

„Hitler i Stalin se přesto narodí. K Říjnové revoluci dojde ve správnou dobu. A v pravý čas se narodíme i my – a pocestujeme zpět časem.“

„Opravdu?“ Saša se snažila uspořádat si myšlenky. „Ale my přece víme, že k tunguzskému výbuchu došlo v roce 1908!“

Jurij se se značným úsilím sebral. „Možná že máte pravdu s těmi časovými proudy,“ řekl Antonovi. „Ale nezdá se mi, že by mohly existovat milióny takových proudů, jak jste říkal. Možná že jsou dva – s jediným rozdílem: dnem našeho ztroskotání a výbuchu. A to způsobilo… to jsme způsobili my, když jsme čas rozdvojili. Takže v tomto proudu nás vlna dostihla a posunula do roku 1888, čímž vymazala výbuch v roce 1908. Čas běží. My všichni vyrosteme ve světě, kde tunguzský meteorit vybuchl v roce 1888 – a svět se tím vůbec nezmění! Ciolkovskij znovu odstartuje a dojde k téže chybě – jenže tentokrát předpokládáme, že vybuchneme v roce 1888. A v okamžiku výbuchu nás vlna dostihne a postrčí nás dopředu, do časového proudu výbuchu v roce 1908. A svět se tím vůbec nezmění…“

„Takže opět odstartujeme?“ ptala se Anna. „A pocestujeme v té smyčce pořád dokola? Ne, to nesnesu.“ Začala lapat po dechu, jako by chtěla plakat, ale neměla žádné slzy.

Jurij se ji pokusil povzbudit. „Takhle to nepocítíme, Anno. Jednou jsme zemřeli, zemřeme podruhé – a tím to pro nás končí. Určitě.“

„Ale ty proudy se musejí střídat,“ prohlásila Saša. „Jeden následuje za druhým. Pořád dokola. Jinak by to nedávalo smysl. Oba jsou pevně spojené. Za světem výbuchu v roce 1888 musí následovat svět výbuchu v roce 1908. Pak zase 1888. Donekonečna.“

„Jistě, ale copak nechápete, že děj je pořád týž, jakkoli často se opakuje? Jsou naprosto identické. Nemůžete rozlišit mezi stejnými událostmi v témže bodu časoprostoru – my si žádné opakování neuvědomíme. Podívejte, naši nástupci – to je pro ně asi nejlepší pojmenování – naši nástupci budou žít ve světě 1888. A zemřou ve světě 1908. A jejich nástupci, kteří budou totožní s námi, prožijí svůj vlastní život – a budeme to my. Já budu říkat přesně to, co říkám teď. Budu to já. Měl bych mluvit v přítomném čase, protože oni nejsou našimi nástupci – jsme to my.“

Anton si hladil knír. Vložil se do hovoru. „Aha, takže ani tohle není poprvé, co? Děje se to nesčíslněkrát… a nikdy předtím jsem nic necítil! Dalo by se vlastně říci, že jsme v jistém smyslu nesmrtelní. Ne, že bych si toho všiml dříve… Dobře, Juriji. Mimochodem, jaký máme rok?“

„1895. Snad to nechcete znovu oznamovat posádce?“

„Těžko bych to stačil včas vysvětlit! Jestliže jsou nesmrtelní, pak jsou nesmrtelní. A teď si právě asi myslí, že dostali milost. Jako Dostojevskij před popravčí četou. Bylo by kruté varovat je znovu. A kromě toho…“ zaváhal.

„Kromě toho,“ řekla Saša – chvěla se a naskákala jí husí kůže – „ani teď nemáme záruku, že zemřeme a že pro nás všechno skončí. Třeba tu je uzavřená smyčka mezi rokem 1908 a 1888. Třeba tohle je opravdu poprvé a od teďka budeme skákat sem a tam, měnit historii tam a zpět – protože princip časoprostorové blokády žádnou skutečnou změnu reality nedovolí. Třeba budeme věčně umírat!“

Anton se naklonil a dloubl ji do žeber. „Tak se na to podívejte z té světlé stránky, drahoušku! Pak budeme doopravdy nesmrtelní a budeme si to uvědomovat. A budeme velmi moudří – jen s tou malou nepříjemností, že máme umírat přibližně každých deset minut. Říká se, že člověk si zvykne na všechno.“

„Ne, tak to nemůže být,“ ohradil se Jurij. „Ovlivnili jsme celé dějiny od osmdesátých let. Řeknu vám proč: těsně před svou smrtí jsem viděl obrazy událostí a osob, jak se ke mně přibližují a míjejí mě.“

„Vy taky?“

„Ty obrazy byly z dějinného úseku od výbuchu až do našich dnů. To je úsek, který jsme ovlivnili.“

„Já to taky viděla,“ řekla Saša. „A taky jsem viděla tvář úplně na konci, než jsem znovu ožila.“

„Ano, ta tvář,“ souhlasil Jurij. „Taky jsem ji viděl.“

„Já ne,“ pronesla Anna ostře. „A ani žádné dějiny!“

„To protože jste si zlomila vaz, než jsme vybuchli,“ vysvětloval Anton. „Se zlomeným vazem těžko něco uvidíte. Tak vy jste viděl svou vlastní tvář, Juriji?“

„Ne! Jistěže ne. Viděl jsem vaši.“

„Já také,“ dodala Saša. „Ale nebyla to úplně vaše tvář – bylo na ní něco jiného, jako by to bylo vaše dvojče.“

„Já ale žádného bratra nemám… Anebo mám? Třeba to byl Anton Astrov číslo 2 ze světa 1888, čekající v zákulisí?“

Obrazovka se náhle rozzářila důsledkem ionizace, jako když chytne plynová tryska v troubě…

„A za tou tváří byla ještě další. Měla na sobě nějaké staré brýle – jak jim to říkali?“ Saša se zamyslela.

„Skřipec,“ napověděl Jurij. „To je pravda – na té tváři byla ještě druhá, skoro stejná!“

„Pole zmizelo!“ Tentokrát se Anna sklonila, aby si chránila krk…

32

V poledne příštího dne překročili svrchní tok Makirty jen asi patnáct verst od jejího pramene. Bylo tu dost mělko, aby se mohli přebrodit, aniž by se namočili, přitom nebyl proud ještě natolik silný, aby je mohly ohrožovat ledové kry. Silný vítr ze včerejška se změnil na chladivý větřík.

Jak se plahočili po svahu Chladnijského hřebene šest verst za Makirtou a prosekávali si cestu hromadou sněhem pokrytých kmenů, bylo jasné, že svrchní části stromů nejen přišly o všechny větve – byly navíc dokonale ožehnuty.

Ani kosmetická vrstva sněhové pokrývky nemohla tuto skutečnost zastřít. Větrná smršť, která stromy povalila, musela být současně i žhavá jak láva. Jako by tu přistál kousíček slunce. U mnoha stromů byly vrcholky jakoby sežehnuté ve žhavé peci.

Ale kupodivu se po tom žhavém nárazu v tajze nerozhořel požár; to by se všechno zbývající dřevo proměnilo v popel. Třeba se od zničeného lesa odtrhl i vzduch, a tak plameny nemohly vzplanout…

Několikrát se zastavili a smetli z mrtvých stromů sníh, aby Lydie mohla vyfotografovat zuhelnatělé kmeny. Ciolkovskij uchopil do ruky v rukavici tužku a zapisoval poznámky a výpočty jednotek tepla a energie.

Na vrcholku Chladnijského hřebene se výprava zastavila a v posvátné hrůze hleděla dolů. Z tohoto místa bylo vidět na stovky verst severním směrem. Sníh pokrýval hornatou krajinu až k daleké řece Chušmo. A všude bylo spáleniště a povalené stromy. Na východě v závětří několika pahorků zůstalo neporušeno několik zalesněných skvrn, které byly uchráněny před tlakovou vlnou. Úplně na obzoru bylo možno rozeznat, kde se tajga opět ujímala vlády…

Mirek a Veršinin pomocí teodolitu vyměřili tu pekelnou krajinu, zatímco Lydie spotřebovala celé dvě cívky svého německého filmu.

Po chvíli klesl Ilja Sidorov na kolena do sněhu, jako by se chtěl modlit. Ten děsivý pohled na něj hluboce zapůsobil. „Bože můj,“ vzlykal. „Jsme tak nicotní tvorové! Co může lidský tvor dokázat, když vidí tohle?“

„Tak se seberte!“ zavrčel Veršinin. „Sakra, teď byste měl triumfovat. Jsme tady a všechno je pravda.“

Tolja hleděl na zlomeného muže s jistým uspokojením. „Místo prokleté. Vy taky.“

„Zavři zobák!“ zařval baron.

Mirek vzhlédl od teodolitu. „Uvědomujete si, že ještě nejsme ani v blízkosti epicentra?“ ukázal do dálky. „Podívejte se, jak ty stromy leží všechny rovnoběžně a ukazují cestu, kterou jsme přišli? Meteorit narazil na zem asi dalších dvacet verst severně odtud. Proto tu nevidíme žádný kráter. Až ho uvidíme, bude obrovský! Ten arizonský bude vedle něj jako pouhá skvrnka. Upřímně řečeno, udivuje mě, že tu není zbrázděná země s vyhozenými kameny i takhle daleko.“

Ciolkovskij si začal třít ruce, aby obnovil krevní oběh. „To proto, že loď vybuchla ve vzduchu.“ Ukázal nahoru. „Na několik vteřin se proměnila v malé slunce. Představte si tu energii v něm! Ostatně si to nemusíte představovat – dá se to vypočítat.“

„Energie?“ papouškoval Sidorov. „Všechna nám už došla, nemá cenu to zapírat…“

Ciolkovskij k němu přešel, aby ho uklidnil. „I my se naučíme ovládat energii slunce, Iljo Alexandroviči.“

Veršinin, profesionální voják, se pozorně na vědce zadíval. „Je to rozumné? Jen se podívejte: co kdyby tohle byla Moskva a vaše loď nad ní vybuchla tak, jak říkáte – jako zbraň. Nezbyla by tu pak jediná budova. A pokud jde o lidi – všichni by zahynuli v jediném okamžiku; šlechtici i rolníci, kupci i kněží – do jednoho. Říkám vám, že jako vojáka mě tato představa děsí. Co pak záleží na cti nebo disciplíně? Byl by to konec války jakožto hrdinského jednání. A řídili by to lidé jako vy, nikoli důstojníci a šlechtici.“

„Šlechta, to je to pravé!“ pronesl hořce Anton. „Když každý šlechtic zplodí dvanáct dalších, brzy se šlechta rozmělní…“

„Tohle není zrovna vhodné místo na souboj, Antone Pavloviči! To je svědek bitvy – vybojované mezi Přítomností a Budoucností. Pokud bude po Ciolkovského, prohráváme všichni.“

„Omlouvám se, nechtěl jsem nikoho urazit… V mnoha ohledech s vámi souhlasím. To by nemusel člověk pro svou vlast dělat vůbec nic… kdyby nějaký Napoleon budoucnosti nechal loď vybuchnout nad Moskvou a v pěti vteřinách ji úplně zničil…“

Sidorov se vyškrábal na nohy. „Svět beze smyslu… není už svět tak dost absurdní?“

„Někteří jeho obyvatelé se tak určitě chovají!“ vyštěkl Veršinin. „Povězte mi něco, Antone Pavloviči: kdyby svět opravdu někdy byl tak absurdní, jak byste se pak vy umělci pokoušeli zušlechtit lidskou duši?“

Otázka vypadala seriózně a Anton se pokusil ji zodpovědět. „Možná… by si umělci vymysleli jiné světy – kde se takové věci nestávají? Třeba by se pokusili žít jen v takovém světě, který stvoří svou představivostí? Opravdu nevím… Nebo by si mohli vymyslet světy ještě horší a absurdnější – aby náš svět vypadal ve srovnání s nimi naprosto normální?“

Ciolkovskij se vložil do hovoru. „Jistěže budou umělci budoucnosti vytvářet jiné světy! Daleko ve vesmíru – zbavené jha planety Země! Ale nemusíte se obávat, že vědci zničí svět – takové síly použijí jen k našemu osvobození.“

Anton přikývl. „Věda je naše největší naděje.“

„Pravda,“ souhlasil Veršinin. „Jenže se tak dívám kolem a říkám si…“

„Tak začněme teď s trochou vědy,“ přerušil ho Mirek. „Podívejte se na ty mraky – řekl bych, že brzy přijde psí počasí.“

Tolja začal mechanicky odříkávat. „Já, zbabělec. Děda uměl vylézt do nebe. Teď všechno na zemi. Obři jsou trpaslíci. Musí být muž odvážný, aby přišel sem? Stačí bytost. Bytost na provázku.“

Ignorovali ho.

Mirek měl s tou změnou počasí úplnou pravdu. Toho večera se utábořili pod Chladnijským hřebenem v silné vichřici a všichni zalezli do jediného stanu. Nechat koně vystavené té slotě venku jim připadalo jako vrchol krutosti a zvrácenosti – vítr stahoval kůži zaživa, jakmile člověk vystrčil nos…

„Je v celém světě vůbec někdo naživu?“ ptala se Lydie, když leželi po jídle namačkáni vedle sebe ve tmě a v příliš velké zimě, aby usnuli.

„Cítíš to, že?“ zamumlal tiše Veršinin. „Musíš být statečná – musíš si věřit.“

„Vaše fotografie lidi ohromí,“ ujišťoval ji Ciolkovskij. „Zapálí svět. A mé výpočty také. Toto místo se stane Mekkou vědy.“

„Ach, Mekkou?“ povzdychl si Anton. „Kdysi jsem si myslel, že Sachalin by měl být jakousi ruskou Mekkou – místem, kam lidé putují pro dobro své duše…“

Sidorov zakňučel: „Asi tu všichni zemřeme…“

„Tak to rozhodně ne!“ zahřměl Veršinin. „Dostanete se zpátky, vy lidská trosko, i kdybych vás tam měl dotáhnout osobně.“

Ale venku bylo slyšet kvílení větru, jako když se vlčí smečka chystá na svou kořist, dlouhé a nevšímavé.

Celý příští týden nebyli s to se hnout. I ty krátké chvilky, kdy opouštěli stany, aby vykonali svou potřebu nebo se postarali o koně, byly pro ně utrpením. A tak strávili většinu času idiotským hraním lota o desetikopějkové sázky.

„Jedenaosmdesát!“ volali; a „Čtyřiatřicet! Dvaadvacet!“. Loto koneckonců tak špatná hra nebyla, když si na ni zvykli. Nebo třeba jejich mozky už trochu zamrzly…

Následující den byl ještě horší: ledovec nudy, nečinnosti a nesmyslného handrkování. Vypili poslední zbytek vodky a zásoby jídla se začaly podstatně tenčit, byla jen malá naděje, že cestou zpátky něco uloví. Někdy během noci uhynul jeden kůň. Když vstali do nového dne, našli ho zmrzlého pod čerstvou vrstvou sněhu.

Ale počasí se opět uklidnilo, jen tu a tam padalo trochu sněhu z šedých mraků, visících nízko nad obzorem. Shodli se, že by bylo šílenství znovu zlézat Chladnijský hřeben a vydat se dál na sever, k epicentru výbuchu. Dalších čtyřicet verst mohlo znamenat konec.

Naložili tedy dva zbývající koně – jeden z nich se už sotva držel na nohou – a vydali se na dlouhou pouť na jih. Jen Mirek tohoto rozhodnutí nepokrytě litoval, neboť stále toužil spatřit svůj veliký kráter; a Ciolkovskij neúnavně za pomoci faktorů x, y a z dokazoval, že žádný kráter existovat nemůže…

Když přivedli Tolju zpět do lůna tunguzského národa, dostalo se jim trochu oddychu na té příšerné cestě. Pak už to bylo stále horší.

Než se jim podařilo o třicet dní později dosáhnout Kežmy, museli nejprve zastřelit jednoho koně, potom druhého. Toho prvního, protože nakonec odmítl jít dál – tím přišli o jedny saně. Druhého prostě kvůli jídlu; zásobu mraženého koňského masa z jeho předchůdce zkrátka vyčerpali. Tehdy se museli vzdát i druhých saní a většiny vybavení. Ponechali si jen jeden stan, pušky, zápisníky a Lydiin fotoaparát. A velký kus koně.

Když přišli do Kežmy, byla Angara již masou rychle se pohybujících ker. Ale protože ještě úplně nezamrzla, koupili si vor. Na něm postupovali po proudu s neustálým rizikem, že se převrátí.

O tři dny později dopluli do obchodní stanice Strelka blízko soutoku Angary s Jenisejem a zde si po nějakou chvíli odpočinuli.

Do týdne Jenisej natolik zamrzl, že unesl saně. Koupili si dvoje, další koně a s prudkým větrem v zádech, který se brzy proměnil v arktickou vánici, se konečně po zasněžené řece vrátili do Krasnojarska, vyčerpaní a nemocní.

Ilja Sidorov přišel o oba malíčky a dva prsty u pravé nohy, které omrzly, zatímco Anton ležel po celou zimu v domě hraběnky Lydie: trpěl krvácením a žaludečními potížemi, způsobenými požíváním napolo uvařeného koňského masa.

Na jaře 1891 se však Nikolaj Veršinin oženil s Lydií Zeleninovou a odvezl ji s jejími dvěma dcerami i s guvernantkou do svého nového působiště v Blagověščensku na Amuru, který odděloval Rusko od Číny. Zde velel kozáckému pluku, s nímž byl o osm let později převelen do Pekingu, aby tu hájil ruské zájmy v době boxerského povstání, z něhož pořídila Lydie neocenitelné fotografie obléhání.

A na jaře roku ’91 se Anton, který byl na svatbě družbou, vrátil přes blátivé a zatopené sibiřské pláně ve stejné káře, v níž téměř před rokem dorazil do Krasnojarska. Než se v Permu nalodil na parník plující po Kamě k Volze, podařilo se mu povoz prodat – i když za pouhých šedesát rublů; nechal se pořádně ošidit…

33

Za okny střediska bylo jasné nebe. Jen poslední zbytky mraků se zachytily o horské vrcholky. Zasněžené údolí s modrými skvrnkami chat ozdobených bílými klobouky bylo vidět ostře a jasně. Po kroutící se silnici postupoval sněžný pluh a odhrnoval závěje na stranu. Mlha se totiž náhle vypařila. Bylo pondělní ráno.

Viktor Kirilenko a Soňa Suslovová se měli oba odpoledne vrátit do psychiatrického ústavu, ale zatím seděla Soňa v malé knihovně za jídelnou s Michailem. Felix předpokládal, že oba mladí lidé právě připravují soukromé plány pro budoucnost… Sám Kirilenko byl hluboce zamyšlen a Sergej cosi s jistou nechutí zapisoval do nového scénáře, který měl vrcholit strastiplnou poutí zpět do Kežmy… nebo možná jízdou na saních do Krasnojarska… nebo dokonce Čechovovým návratem do Ruska – i když žádná z těchto variant nebyla právě ideálním vyvrcholením. Michailovy závěrečné vize paní Lydie Veršininové jako fotoreportérky v roce 1900 v Pekingu – právě tehdy se mlha začala náhle zvedat a vnější svět se znovu objevil, jako fotografie ve vývojce – by snad byly dobrým závěrem, jenže se Čechovovy cesty vůbec netýkaly, staré ani té nové, aspoň tak se na to díval Felix… Ale pořád se z toho dalo udělat něco ohromného! Opravdu, ten nový styl cestování se mu docela zalíbil – a tak jen občas mírně zavrčel nad svými poznámkami.

Felix uvažoval, že by si vyšel na malou procházku, když tu se objevil ve dveřích Michail. V ruce držel otevřenou knížku a jeho prsty se chvěly.

„Právě jsem si toho všiml na polici… Čtyři hry Antona Pavloviče Čechova. Chcete slyšet jaké?“

Sergej udiveně pozvedl obočí. „To je vydání Lidového nakladatelství z roku 1987, Míšo. Tak o co jde? Myslíš snad, že je neznám?“

„Sergej má teď zrovna práci,“ zasáhl Felix pro případ, že by toho Sergej chtěl využít jako záminku, aby odložil pero.

„Tak zkuste hádat.“

„Ivanov,“ pronesl Sergej otráveně.

„Ano, to tam je… Jednička! A dál?“

„Jdi se vycpat.“

„Ne, tohle nikdy nenapsal. Za Ivanovem je Jabloňový sad.“

„Tak to jsou hloupé vtipy!“

„Jen se podívejte sám. Jabloňový sad, Strýček Ivan – a Tři sestřenice. A Ivanov, kterého známe a máme rádi.“ Michail přistoupil k Sergejovi, ale Felix mu zahradil cestu a sebral mu knihu z rukou. Začal horečně obracet stránky.

„Ale to… to…,“ začal zlomeným hlasem.

„Nemyslíte si snad, že jsem si tu knihu vytiskl sám jen tak pro legraci za těch několik minut tady? Tak co se stalo s Višňovým sadem? A se Strýčkem Váňou? A s Třemi sestrami? Všechny jsou pryč!“ Michail namířil prst k oknu. „Zmizely v mlze! A teď jsou pryč i s ní! Tady je nějaký nový svět, který přišel jakoby odnikud, co? Věřte nebo ne, to je nový svět. A tohle jsou hry, které teď staroušek Anton napsal. Sakra!“

Ve dveřích se objevil domovník. „Jsou tu stejné hory, stejné chaty. Tak o co jde?“

„Jde o to, milý Osipe, že pan Čechov teď zřejmě napsal hru s názvem Jabloňový sad. A buďte tak hodný a neříkejte, že jablka jsou stejně dobrá jako višně. Nebo vám vytluču mozek z hlavy nejbližším svazkem Sovětské encyklopedie!“

Za Osipem stála Soňa, zřejmě váhala a raději s nejistým výrazem prohlížela těžký svazek právě jmenovaného díla…

„Ale samotné hry jsou skoro stejné, ne?“ naléhal Felix a horečně obracel stránky. „Podívejte, v Jabloňovém sadu je stále Raněvská. A tady je Lopachin, a Jepichodov. Dialogy vypadají stejně… Ach, bože, tohle vůbec nepoznávám. Ale stejně, většinou je to stejné… na první pohled se to těžko pozná.“

Sergej se vztyčil a odložil pero i zápisník. „Podívej se, jestli jsou ve Třech sestrách Veršinin, Fedotík a Rode. Sakra, mám na mysli Tři sestřenice\“

„Okamžíček…“

Kirilenko hleděl na tři muže sehnuté nad knížkou. „Ale jsou tu jistě i závažnější důsledky…“

„Nejsou tu po nich ani stopy,“ řekl Felix. „Úplně jiná jména.“

„To se dalo čekat, když ta trojice byla založena na skutečných postavách…“

„Úvod je stejný. První dějství. Tady ten kousek je přesně stejný… ach, tady ne…“

„Ale to jsou přece nicotnosti!“ zvolal Kirilenko.

Felix se na něj podrážděně zahleděl. „Svět se skládá z nicotností, Viktore Alexejeviči! Kdyby se jich změnilo příliš, jak bychom do toho zapadali my?“

„Ach, vy si to uvědomujete… Omlouvám se.“

Tehdy Soňa přistoupila a začala číst chvějícím se hlasem z životopisu A. P. Čechova v Sovětské encyklopedii…

„A tak se A. P. Čechov vrátil do Moskvy v roce 1891 téměř jako hrdina, ačkoliv když opouštěl město, byl pouze slavnou osobností. Jistě, někteří radikální kritici na něj nadále útočili, tentokrát zvláště na jeho takzvaný ‚oportunismus‘. Čechovova zpráva o tunguzské expedici – nejdelší z jeho vydaných prací, ilustrovaná fotografiemi L. F. Zeleninové a s technickými přílohami J. Mirka a K. E. Ciolkovského – sehrála nepochybně významnou roli při neuspořádaném využívání bohatství Sibiře v letech před revolucí.

Mezitím vytvořil obrovský vzestup mladého vědce K. E. Ciolkovského, který mu poskytl podporu pro jeho teoretické práce o kosmických letech, skutečné předpoklady pro přistání sovětské lodě na Měsíci v roce 1989; vědce J. B. Morisova Ciolkovského úvahy inspirovaly k popisu všeobecných principů jaderné fyziky, díky čemuž předstihl práce Rutherforda a jiných…

A. P. Čechov tak splatil dluh své ‚hlavní milence‘ – Vědě. V následujících letech dozrál jako dramatik ve svých hrách Alka, Jabloňový sad a dalších. Ale jeho zdraví bylo podlomeno strádáním při tunguzské expedici. Brzy prodal malý statek v Melichovu, kam se uchýlil z Moskvy se svou matkou a sestrou. Chatrné zdraví ho přimělo zvolit si za trvalé bydliště Jaltu. Oženil se s Olgou Knipperovou; zemřel v roce 1904.

Jeho matka ho přežila o čtrnáct let; jeho sestra Marja zemřela v roce 1957, když střežila jeho památku věrně po celá desetiletí jako kustodka v Čechovově muzeu, které vzniklo z jejich domu na Jaltě; sama Marja se nikdy nevdala…“

Tiše ty informace strávili. Teď už i Osip pochopil, co se stalo.

Podrbal se na hlavě. „Komunistická strana je zřejmě stejná. Ve vaší knize se píše o revoluci. Takže si zvykneme – když budeme pěkně zticha. Koneckonců, jsme Rusové.“

„Představte si,“ řekl Kirilenko, „že hodíte kámen do rybníka. Kruhy za chvíli zmizí. A tak Čechov stále odjíždí do Jalty a žení se s Knipperovou a umírá v roce 1904. V době revoluce jsou ty vlnky tak nepatrné, že už toho mnoho nezmění. A teď by už mělo být všechno stejné. Koneckonců, my jsme opravdu přistáli loni na Měsíci.“

„A co ten jaderný fyzik Morisov?“ otázal se Sergej.

„Copak to není v Encyklopedii vždycky napsáno takhle? My Rusové jsme postavili letadlo dřív, než vzlétli bratři Wrightové. My jsme vynalezli helikoptéru. A bůhví co ještě.“

Osip dotčeně prohlásil: „To všechno je čistá pravda. Byli jsme průkopníky.“

„Ty hry jsou zřejmě stejně dobré jako ty druhé,“ poznamenal Felix zamyšleně. „Koneckonců, byl to stále Čechov, ať už zažil cokoli! A pořád můžeme udělat ten film – o Tunguzce, protože teď bude naprosto pravdivý. Hrome, to znamená, že nebudeme moci použít ty pasáže s Astrovem… vůbec by se tam nehodily… pokud bychom nechtěli udělat film o světě výbuchu v roce 1888, kdy Čechov míří k Tunguzce, časová loď vybuchne – a on najednou míří k Sachalinu! Ne, okamžik, on stejně mířil na Sachalin, když potkal tu trosku Sidorova a slyšel o výbuchu! To Sidorov ho svedl z cesty. Ale to by byl jen realistický film – cinéma vérité –, porovnáno s naším nádherným pojetím!“

„Nikdy jsem je nepovažoval za nádherné,“ zavrčel Sergej. „Souhlasil jsem s ním, abys byl spokojen. Dohodli jsme se, že se vrátíme k mému původnímu scénáři, kdyby ten druhý vybouchnul. A zdá se mi, že je to tak.“

„Ach, ale jaká je to škoda!“

Kirilenko byl ohromen: „Ale to přece nemyslíte vážně – opravdu ten film natočit?“

„Proč ne? Podívejte se, Viktore: musíme se něčeho chytit, abychom si zachovali zdravý rozum. Ztroskotali jsme – a to v čase. Naším posledním záchranným člunem je film.“

Michail se uchechtl. „Už jako bych slyšel ten patos: Přišlo to z vesmíru, a ať už to bylo cokoli, zporáželo to na Sibiři milión stromů – a nyní, díky Čechovovým výzkumům, bude vesmír brzy novou Sibiří hojnosti a štěstí!“ V Michailově oku se objevila slza. „A odrovnalo to náš Višňový sad, úplně ho to odrovnalo!“

„Ale no tak,“ řekl Felix. „Ten film uděláme, i když bude realistický.“

„Jenže ve skutečnosti… to všechno byla naše chyba. My jsme zlikvidovali Višňový sad! V této budově, o tomto víkendu… Stříleli jsme na Racka… a on se proměnil v Alku!“

„Postav se k tomu čelem, Míšo: nezměnili snad naprosto podobu Krista ti, kdo ho oslavovali? Nebyla jeho slova znovu a znovu přepisována a upravována, i celé epizody z jeho života? A co Johanka z Arku? A Lev Trockij?“

„Pane Levine!“ ozval se šokovaný Osip.

„Minulé události lze měnit. Historie se dá přepsat. A teď jsme zjistili, že to lze aplikovat i na skutečný svět.“ Felix odhodil výtisk Čtyř her na křeslo a začal se procházet po pokoji. „Třeba se to s námi děje neustále a my si to neuvědomujeme? Třeba se skutečné dějiny světa pořád mění? A proč? Protože dějiny jsou fikcí. Je to sen v mysli lidstva, které neustále bojuje… o co? O dokonalost.“

„Jistě, a co Osvětim?“ opáčil Michail. „A inkvizice? A Čingischán? Je to groteskní přehlídka, ten náš svět.“

„Sen v mysli…“ opakoval Sergej Felixova slova ponurým hlasem. Luskl prsty. „Mohu vyslovit teorii, že jsme všichni na kouzelné vyjížďce – kterou řídí náš mistr hypnotizér?“

„Sergeji. Prosím tě.“

„Ne, poslouchej, Felixi. Všechny nás zhypnotizoval – to je nejjednodušší vysvětlení! Nemá to nic společného s davovou sugescí z Michailovy strany. Viktor Kirilenko – on! – nás všechny zhypnotizoval, abychom věřili, že Čechov vůbec někdy napsal hru Višňový sad. Nebo Strýček Váňa. Nebo Racek… Tento člověk nás přesvědčil, že u Tunguzky to bouchlo několik let po Čechovově smrti. Namluvil nám všechny ty lži – jen aby zjistil, jak budeme reagovat, až z Michailova podvědomí uslyšíme, jak to bylo doopravdy, protože věděl, že k tomu dojde. Je to všechno psychologický experiment – a na náš účet!“

„Předpokládám,“ poznamenal Kirilenko suše, „že to jistý způsob psychologické adaptace…“

„A pokud jde o ten nesmysl s Antonem Astrovem – ten vznikl tím, že Michailův mozek se snažil bojovat s tou kopou lží, aby skutečná pravda vyplavala na povrch. Křivdil jsem ti, Míšo!“ Sergej rozevřel náruč, aby herce objal, ale Michail ho odstrčil.

Kirilenko vyskočil. „Vy křivdíte mně! Prohlašuji, že jsem naprosto nevinen. Mluvím pravdu!“

Sergej si odfrkl. „Jen zvířata a divoši nikdy nelžou; tak pravil Anton. On o lidech leccos věděl.“

„Ale takhle doktor Kirilenko nikdy nepostupuje,“ zvolala Soňa vášnivě. „Nikdy to nedělal.“

Sergej si jí nevšímal. „Ach, jak by se toho dalo krásně využít v politice! Přesvědčit lidi, že věci jsou jinak, než jsou… že některé věci se nikdy nestaly a místo nich se stalo něco jiného… Ale bylo to třeba nejdříve vyzkoušet v malém měřítku, co? Něco nepolitického… A Filmová společnost Stanislavského v Krasnojarsku byla ideální skupinou hlupáků.“

„To je absurdní!“ Kirilenko postoupil vpřed, jako by chtěl Sergeje ohnout přes koleno. „Žádám omluvu.“

„A možná, že až se zítra probudíme, nebudeme si už vůbec na nějaký Višňový sad pamatovat!“

Michail si hryzal nehty; ve tváři se mu zračilo utrpení. „S tím vědomím už nikdy nemůžu hrát ve filmu… když si pamatuju ty změny!“ vyplivl kousíček nehtu na koberec.

„Ano, musíte se omluvit, pane Gorodskij,“ naléhala Soňa. „To, co jste říkal, je vrcholně nespravedlivé.“

„Bylo by mnohem, mnohem lepší,“ řekl jí jemně Michail, „kdyby nás teď zhypnotizoval všechny – právě teď. A sebe taky! A přikázal nám, abychom zapomněli na toho druhého Antona, který napsal Višňový sad… Nemohu se smířit s tím, že mě ta záhada bude pronásledovat až do smrti.“

„Opravdu bys to chtěl?“ zahřměl Kirilenko. „Zapomnění? Stáhnout oponu?“

Michail bezmocně rozhodil rukama. „Podívejte. Anton by řekl, že nestojí za to dumat nad záhadou. Šel by pryč a napsal by nějaký… Jabloňový sad, ano! Jabloňový sad. A taky to udělal… Když o tom mluvím… Myslím, že se na chvilku uklidím a přečtu si ho. Jen abych věděl, o čem je…“ Vzal Čtyři hry z křesla a plácl se rukou přes kapsu na svetru, jako by do ní knihu zasunul, i když ji stále držel ve druhé ruce. „Upřímně řečeno, je mi už všechno jedno. Je to všechno obrovská groteska – jaký to může dávat smysl? Ne, Soňo, ty zůstaň tady – na chvilku chci být sám.“

Soňa se podvolila a Michail odešel. Dveře nechal za sebou napůl otevřené. Osip vytáhl krabičku cigaret. Jednu si zapálil a okamžitě se rozkašlal.

„Tak buďte zticha!“ vyštěkl Sergej.

„Myslím si,“ uvažoval Felix, „že bychom měli být rádi, že ve vesmíru je vůbec něco, je to lepší než nic… Když se nad tím zamyslíte: jabloňový sad místo višňového – co na tom záleží? Jablka nebo višně? Višně nebo jablka? Z obou uděláte kompot…“

Osip se několikrát udeřil do prsou, aby si pročistil plíce. „Tak teď nemluvme o kompotu. Musíme si pročistit hlavu. A stát nohama pevně na zemi.“ Nedbale odklepl popel na koberec. „Kdo myslíte, že vyhrál poslední zápas na stadiónu Dynamo?“

„Obě strany prohrály,“ pronesl temně Sergej.

Zvuk výstřelu z pistole v knihovně zazněl, jako když vyletí zátka z láhve šampaňského. Ale všichni okamžitě poznali, o co jde.

34

Soňa se jako první vrhla k dvojitým dveřím. Felix spěchal za ní. „To je v pořádku! Jen žádnou paniku! Je to jen atrapa. Michail ji našel v koši s divadelními rekvizitami. Předtím si s ní hrál. Je to jen atrapa…“

Sergej proběhl kolem něho. „Já si to s tím šprýmařem vyřídím.“

„Všechno je to moje vina,“ křičel vzadu Osip. „Nikdy jsem nevěděl, že v těch koších jsou pistole, opravdu…“

Ale Michail ležel na parketách knihovny mezi tmavými mahagonovými poličkami a zaprášenými židlemi zakrytými ochrannými potahy. Z jeho hlavy se řinula krev. Prst stále svíral kohoutek pistole.

Soňa vykřikla, pak k němu poklekla a kývala se sem a tam.

„Nedotýkejte se ho!“ varoval ji Felix. Otočil se k Osipovi: „Rychle, zavolejte sanitku…“

„Nedělejte to, Osipe!“ zařval Sergej. „Nebuďte blázen! Sanitku? Policii, výslechy? Ještě nevíme, co bychom měli říkat.“

I Kirilenko poklekl k Michailovi a nahmátl mu puls. Pak si pozorně prohlédl ránu.

„Je to v pořádku, Soňo, je živý… Má pravidelný puls.“ Sklonil se níže. „Ticho, prosím! Stále normálně dýchá… Myslím, že je mimo nebezpečí. Kulka ho jen škrábla na hlavě a protrhla kůži.“

„Tolik krve…“

„Ovšemže z takové rány na hlavě teče krev, doktorko Suslovová! Ale bude žít.“ Kirilenko přiložil na ránu kapesník. „Jen to vyčistím… Osipe, přineste mi horkou vodu – a potřebuju brašnu první pomoci. Nůžky, obvazy a náplast.“

Tentokrát Osip okamžitě odběhl.

Soňa vzhlédla. „Ale musíme přece zavolat sanitku.“

„Jen se neukvapujme. Možná že nebudeme pomoc potřebovat. Za pár minut to zjistím. Těch několik minut mu nemůže ublížit… Když je ta pistole jen atrapa, kde se v ní vzala kulka? Nějakým kouzlem? Nebo si to schovával z furiantství?“

Sergej se sehnul a vzal pistoli Michailovi z ruky. Vstal a otevřel zásobník.

„Tak teď už je prázdná… Sakra, kdyby to byla jen atrapa, nemohlo by z ní nic vystřelit. Tohle není atrapa – co tady dělá?“

„Třeba je Osipova?“ uvažoval Felix. „Říká, že prý o ní nic nevěděl – ale třeba ano?“

„Je možné,“ dodal Kirilenko, „že nejdříve, na začátku tohoto víkendu, to byla opravdu jen divadelní atrapa…“

„Co tím myslíte?“

„A teď už není.“

„Zavolá, prosím vás, už někdo sanitku?“ naléhala Soňa. „Nebo ji zavolám já.“

Kirilenko ji pevně uchopil jednou rukou za paži. „Kdybyste to opravdu chtěla, dávno byste to udělala – a nežádala o to nás. Odpověď zní ne. Kulka ho jen škrábla na lebeční kosti. Možná bude mít otřes mozku a silné bolesti hlavy – ale k žádnému vnitřnímu poškození nedošlo. Má štěstí.“

„Tak tomu říkáte – štěstí! A proč to tedy udělal?“

„Měl v hlavě příliš mnoho Čechova,“ štěkl Sergej. „Asi byl pěkně vyjevený, když ta pistole vystřelila.“

Brzy se objevil Osip s krabičkou první pomoci a džberem plným horké vody. Kirilenko vzal nůžky a začal stříhat Michailovi vlasy pokryté krví.

Mezitím si vzal Felix na paškál Osipa. „Přísaháte, že o té zbrani nic nevíte?“

„K čemu by mi byla?“

„Tak jak se sem dostala, člověče?“

Když Kirilenko začal vymývat ránu, Michail zasténal.

„Ale to je přece Čechovova pistole!“ zvolala náhle Soňa. „Přivezl si ji s sebou ze Sibiře. Teď z ní bylo konečně vystřeleno. To je ono!“

„Výborně!“ zavyl Sergej. „Takže Čechov nechal svou pistoli v Krasnojarsku – a od té doby se tu povalovala v koši a čekala na nás? Jak chytré, Sherlocku Suslovová. Tím je vše jasné. Já vám povím, co je třeba udělat: Osip tu zbraň odnese a zakope ji v lese – hned teď. A zapomeneme na všechno. Ano, Osipe?“

„Když pan profesor říká, že pan Petrov je v pořádku… Zdá se mi to rozumné. Nechceme přece žádné potíže – máme jich už tak dost.“

Kirilenko pevně obvázal Michailovi hlavu. Sergej přešel k Osipovi a hodil mu pistoli. Ten ji rychle schoval.

„Můžeme říct, že uklouzl na ledě,“ prohlásil. „A praštil se do hlavy. To bude stačit.“

Michail pootevřel oči a zasténal. Felix se nad ním naklonil. „Měl jsi malou nehodu, Míšo.“

„Eh?“

„Nehodu.“

„Co? Já?“

„Ano.“

„Na nic si nepamatuju – odkud je ta krev?“

„Je tvoje, chlapče. Mimochodem, pověz mi; co si naposledy pamatuješ?“

„Co? Prohlížel jsem si Jabloňový sad.“

„A jablko mu spadlo na hlavu – jako Isaacu Newtonovi.“

„Ticho, Sergeji! Míšo, pověz: co je to Jabloňový sad!“

„Cože? To se ptáte zraněného divadelníka?“ Michail se snažil posadit se. Kirilenko ho zadržel. Michail si znovu lehl na parkety a zašilhal. „Když jsem tu byl naposledy, tak to byla jedna komedie od starého dobrého Antona Pavloviče.“

„Hmm. A co takhle Višňový sad?“

„Neznám. Starý Antoša přece napsal Jabloňový sad. Vždyť vám to povídám! Co se na mě všichni tak díváte? Nikdy jsem o žádném Višňovém sadu neslyšel.“

„Netaháš nás náhodou za nos?“

„A proč? Heleďte, bolí mě hlava.“

„Ty můj chudáčku,“ řekla Soňa mazlivě a pohladila Michaila po tváři.

„Opakuji: neděláš si z nás legraci s tím Jabloňovým sadem?“

„Jistěže ne, vy starý podvodníku. A proč tady ležím na podlaze?“

Soňa chovala jeho hlavu v klíně. „Můj chudáček se postřelil – přestaňte se mu smát.“

„Postřelil? Já? A čím?“

„Pistolí.“

„A kde je? Ukažte mi ji.“

Ale Osip se mezitím odplížil z knihovny, aby skryl důkaz…

„Na tom nezáleží,“ řekl Felix. „Co takhle Strýček Váňa?“

„Co? Já žádného strýčka Váňu nemám.“

„Od chvalně známého A. P. Čechova.“

„Ach, máte na mysli Strýčka Ivana? Proč nenazýváte věci pravými jmény? Co má tohle být, nějaký kviz? Někoho praštíte po hlavě a pak mu kladete hloupé otázky, když leží ještě napůl v bezvědomí?“ Michail se nadzvedl a chytil se Kirilenka za klopu. „To je nějaká vaše další skvělá psychotechnika?“

Kirilenko se nakonec zbavil Michailovy ruky. „Není, ujišťuji tě, že ne.“

„A co takhle velitel Anton Astrov?“ nedal se odbýt Felix.

„Eh?“

„Velitel časové lodi Ciolkovskij.“

„Vzdávám to! Jste všichni praštění. Bože, já mám závrať.“ Michail pevně zavřel oči.

„A proč jsme v tomto domě, Míšo – můžeš mi to říci?“

Michail otevřel levé oko. „To je zas nějaká hádanka?“

„Prosím tě, mluv vážně.“

„Vymýšlíme tu přece zápletku filmu, no ne?“

„Ano? Pokračuj.“

„Má se jmenovat Čechovova cesta.“

„A o čem má být?“

„Přece o té zatracené Čechovově cestě, o čem jiném? O tom, jak zorganizoval tunguzskou expedici. Tak, pokud už výslech skončil, mohl bych prosím vstát? Cítím se mnohem lépe na nohou, než když se na mě všichni díváte svrchu.“

Soňa ho uchopila za paži a Kirilenko za druhou. Společně pomohli Michailovi vstát a odvedli ho k nejbližší židli. Jeho oči se zakalily. Hlava se opřela o potah.

„Kdybys jen věděl,“ zamumlala Soňa. „Kdybys jen věděl.“

„Kdybych jen věděl co?“

„Kdybych ti to řekla, tak by tě ta bolest hlavy jen tak nepřešla.“

Kirilenko uložil věci do lékárničky a po chvilce váhání nacpal zakrvácený kapesník na jednu z poliček mezi knihy, přímo vedle Sebraných spisů Maxima Gorkého. Odkudsi zvenku bylo slyšet rytmické zvuky; to se zřejmě Osip snažil vykopat ve zmrzlé zemi díru krumpáčem nebo motykou, aby zahrabal pistoli…

„Kdybych… kdybych sem nikdy nebyl přišel,“ řekl Kirilenko. „Ale přišel jsem. A teď jsme se srazili s jiným světem…“

Michail, který nepochopil, si promnul zavázanou hlavu. „Jako když se minulost srazila s budoucností v době Říjnové revoluce? Anebo kulka s mojí hlavou, Sergeji? No tak dobře: vzhůru do budoucnosti! Do budoucnosti plné naděje a štěstí!“ Dal si ruku za ucho. „Hrome, už slyším zvonky saní? Nebo mi zvoní v hlavě?“

„Já mám koní až po krk,“ Sergej si názorně šmiknul rukou pod bradou. „Teď chci obyčejného taxíka… A co? Pořád máme volhu.“ Vytáhl klíčky od vozu a díval se na ně, pak do startovacího klíčku kousl, jako když sedlák zkoumá pravost mince.

„Dej pozor,“ varoval ho Felix, „jména ulic se mohla změnit.“

„A co má být? Budou to pořád tytéž ulice. Svět bude pořád stejný – s naším višňovým sadem nebo bez něho… Mění se vůbec někdy něco?“

„Proboha,“ řekl Michail, „vy jste se ale opravdu změnil! Mluvíte úplně jako někdo z Antonových her. Ubohý Sergej, jeho vášně vyhasly… když se to tak vezme,“ uchechtl se Michail, „mluvíte přesně jako Sidorov! Zaskočený událostí tak velkou, že ji nedovede pochopit, nikdo jiný si jí nevšiml, dokud se neobjevil Anton… Jeden malý scénář přece není pro profesionálního spisovatele žádný problém?“ Michail se rozesmál, až mu tekly slzy po tváři a na obvaze se objevila malá skvrnka čerstvé krve.

„No nemá on z pekla štěstí?“ zvolal lítostivě Sergej. „Tak co, řekneme mu to?“

„Opatrně!“ zasáhl Kirilenko. „Michail je teď naším průvodcem. Bude nás vést v tomto světě, bude naším tlumočníkem, budeme-li nějakého potřebovat. On ví, kde je. Patří sem.“

Michail se chechtal dál. „Teda z vás mi už jde hlava kolem. Vy jste padlí na hlavu, ne já!“

Spolu se slabým tepáním jeho krve a bušením srdce pokračovaly i slabé rány zvenku, jak Osip nemilosrdně kopal dál, i když země byla tvrdá jako železo.

Po chvilce zvuk přestal. Snad si Osip uvědomil, že nejméně vhodným způsobem, jak něco nenápadně schovat, je udělat hned u silnice čerstvou hromádku vyhrabané hlíny.

IAN WATSON

CESTA PROTI ČASU

Z anglického originálu Chekhov’s Journey, vydaného nakladatelstvím Victor Gollancz, Londýn 1983, přeložil Jan Pavlík. Kresba na obálce Marta Hadincová. Typografie Jan Jiskra. Vydání první. Praha 1992. Vydalo Nakladatelství Svoboda jako svou 6238. (7351.) publikaci. Odpovědný redaktor Richard Podaný. Edici řídí Richard Podaný. Výtvarné redaktorky Marta Brabencová a Jana Mikulecká. Technická redaktorka Jitka Vostradovská.

Vytiskla Moravská typografie, a. s., Brno. AA 8,09, VA 8,50. Tematická skupina 13/34. 73/605-21-8.2

25-083-92

Z PŘIPRAVOVANÝCH SVAZKŮ EDICE OMNIA

John le Carré / RUSKÁ SEKCE

Willy Corsariová / NEVIDITELNÝ NEPŘÍTEL

Alexander Krawczuk / HERODES

David Lodge / PĚKNÁ PRÁCE

Josef Pecinovský / HÁZÍM TI LASO, KAMARÁDE

Lawrence Sanders / OSMÉ PŘIKÁZÁNÍ

Donald E. Westlake / JAK NEVODIT POLICII ZA NOS

1)

) OGPU – Sjednocená státní politická správa – bezpečnostní orgán SSSR působící v období od prosince 1922 do července 1934, kdy byl přeměněn v NKVD, předchůdkyni KGB (pozn. překl.).  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai