David Weber a John Ringo

Roger MacClintock 2. Pochod k moři

Princ se na ni zadíval a usmál se. Povšiml si také, že lodičky, jejichž vysoké podpatky znovu přišly do módy, ji dělaly skoro stejně vysokou jako byl on sám. Stále si nedokázal vysvětlit, kde Matsugae dokázal ty boty splašit, ale zjistil, že je velice příjemné mít oči Nimashet Despreauxové v rovině svých vlastních.

„Seržantko,“ řekl, „dnes nejste mým osobním strážcem. Dnes jsem vaším doprovodem na večeři a je mou povinností otevírat dveře za vás.“

Despreauxová mu úsměv oplatila a nechala jej otevřít. Pak jako první prošla a automaticky se rozhlédla ze strany na stranu.

To si jen myslíš, řekla si v duchu pro sebe. A kde asi vrchní seržantka schovala pouzdro na zbraně? Pokuste se dostat mezi tato stehna, Vaše Výsosti, a budete pekelně překvapený!

Trvalo jí chvíli, než si uvědomila, že počítá s obojím – že on se o to pokusí… a že ona ho nechá uspět.

Ach, Nimashet, dopadneš špatně…

Kapitola 1

Seržant Adib Julian ze třetí čety, roty Bravo Císařského pluku otevřel oči, pohlédl na vnitřek svého stísněného bivaku a ospale zamžoural. Něco bylo jinak, nedokázal však určit co. Ať už šlo o cokoli, rozhodně to nevyburcovalo jeho dokonale vypracovaný pud sebezáchovy, což přinejmenším znamenalo, že se na něj skrz stěny bivaku nevrhnou hordy barbarských Mardukanů; pocit změny ale nadále přetrvával. Popouzel jej, rušil jeho dřímotu, tudíž se Julian rozhodl zkontrolovat svůj implantát. Voperovaný počítač mu prozradil, že úsvit ještě nenadešel; Julian zívl. Ještě mohl dál spát; obrátil se, odsunul oblázek v hlíně a zachvěl se zimou…

Jeho oči se prudce rozevřely. Rozepnul stan a jako pozemský kojot vyhlédl ven do záře před úsvitem.

„Je zima!“ vykřikl radostně.

Rota Bravo několik posledních dní postupovala vzhůru do kopců. Trvalo jí dlouho, než opustila údolí kolem řeky Hadur a městský stát Marshad nechala daleko za sebou. Vlastně za sebou zanechala veškerá města, která měla onu pochybnou čest ležet podél hranic území pod nadvládou bývalého, neoplakávaného krále Radj Hoomase.

I přes rázný pochod a stále prudší svahy, jež museli vojáci zdolávat, se jim dařilo lépe, než očekávali, a tak si krátký čas oddechu užívali. Díky prodeji zbraní, nasbíraných ve Voitanu, zbytku zásob z Q’Nkoku a četným darům, kterými je zahrnul T’Leen Sul a nová marshadská rada, byli schopni si cestou veškeré nezbytné věci koupit.

V řadě případů to ale nebylo ani nutné. Mnoho měst je totiž hostilo jako návštěvu vysokých hodnostářů… a to z několika důvodů. Dříve se obávala ambicí a hrabivosti Radj Hoomase, a byla proto ochotna splnit cizincům, kteří jim učinili přítrž, jakékoli přání. Rovněž je fascinovalo pouhé setkání s návštěvníky z jiné planety… a ve většině případů si také přáli mít je z města co nejrychleji.

Obchodní sítí hadurské oblasti se do všech stran rozšířily zvěsti o enormních ztrátách celé obávané barbarské kranoltské federace u Voitanu, v bitvě u Pasule a při marshadském převratu. Poselství v těchto příbězích bylo zřejmé: Lidi se snažte neobtěžovat. Pokud tedy někdy na odpor narazili – kupříkladu ze strany skupinky poměrně hloupých loupežníků – úspěšně při střetu mardukským nájezdníkům demonstrovali účinnost klasických římských bojových technik s krátkým mečem a štíty, aniž by museli nasadit projektilové pušky či plazmové dělo. Avšak díky pověstem, jež je předcházely, každý potenciální domorodec s křivými úmysly věděl, že tyto strašlivé mimomardukské zbraně čekaly v záloze… a nikdo neměl chuť je zkoumat zblízka.

Bronzoví Barbaři Císařského pluku – nyní již do jednoho veteráni – si byli dobře vědomi výhod skrytých v takovéto hrůzu nahánějící reputaci. To jim vynesla cena, již původně zaplatit neplánovali, ale nyní byli díky ní schopni několik týdnů cestovat bez jediného střetu. Zásluhou šťastného stavu věcí se jim naskytl čas vylízat si rány a připravit se na další překážku: hory.

Julian předešlou noc na stráži nebyl, zato Nimashet Despreauxová držela poslední hlídku. Teď, když tam stál a zeširoka se na setmělé okolí křenil, usmála se na něj, zatímco z celého tábora se linulo sténání. Seržantka se naklonila nad ohněm, cosi z něj sebrala a zamířila k místu, kde Julian tancoval radostí.

„Horkou kávu?“ nabídla mu s úsměvem a natáhla ruku se šálkem. Rota se kávy víceméně vzdala; na Marduku tu na ni po ránu bylo prostě příliš horko.

„Ach díky, díky, díky,“ smál se poddůstojník. Vzal si šálek a usrkl. „Bože, chutná příšerně, ale miluju ji.“

„Mrzne až na kost,“ zabručela svobodnice Kaneová.

„Jak moc je zima?“ zajímal se Julian a ponořil se do svého stanu, aby vytáhl svou přilbu.

„Dvacet tři stupňů,“ odvětila Despreauxová s dalším úsměvem.

„Dvacet tři?“ zamračil se Gronningen, když začichal v chladném vzduchu. „Kolik je to Fahrenheita?“

„Dvacet tři!“ smál se Julian. „Do prdele! Na dvacet tři si nastavuju klimatizaci!“

„Něco kolem sedmdesáti tří nebo sedmdesáti čtyř Fahrenheita,“ informovala je Despreauxová a sama se také zasmála.

„No, zdá se mi být trochu chladněji,“ pravil velký Asgardian stoicky. Pokud mu byla zima, nedával to na sobě znát. „Není zima, je jen trochu chladněji.“

„Celé poslední dva měsíce jsme pochodovali ve čtyřicetistupňovém vedru,“ podotkla velitelka oddílu. „To ovlivnilo vaši perspektivu.“

„Ajaj,“ prohodil Julian, když se rozhlédl kolem. „Zajímalo by mě, jak se s tím poperou slizouni.“

„Co je s ním, doktore?“ Princ Roger se probudil a třásl se chladem. Corda nalezl ve stanu sedícího se zkříženýma nohama v klidu a bez jediného pohybu. Opakované pokusy probudit mardukského šamana se šesti končetinami, velkého jako medvěd grizzly, vyústily pouze v řadu nezřetelných vzdechů.

„Je promrzlý, pane,“ zavrtěl zdravotník hlavou. „Opravdu promrzlý.“ Náčelník Dobrescu sejmul z Mardukana monitor a znovu s obavami ve tváři zavrtěl hlavou. „Měl bych zkontrolovat honáky. Pokud je Cord v tomhle stavu, oni musejí být v ještě horším. Jejich slizovitá pokrývka není tak silná.“

„Bude v pořádku?“ ptal se princ úzkostlivě.

„To nevím. Hádám, že je v nějakém stavu hibernace, ale je také možné, že jakmile prochladnou, něco v nich přestane pracovat a zabije je to.“ Dobrescu se zhluboka nedechl a znovu zavrtěl hlavou. „Měl jsem v plánu zevrubně si prostudovat mardukskou fyziologii a biochemii. Zdá se, že jsem čekal příliš dlouho.“

„No, musíme…“ začal princ, jen aby ho přerušil zvuk přicházející zvenku. „A to je k čertu zase co?“

„Zkurvysyni, nechéte mňa byť!“ nadával Poertena. Křičel na smějící se mariňáky, kteří vylézali ze svých jednomístných bivaků, aby se nadechli ranního vzduchu. „Podéte mi zgurvenou ruku, hergot!“

„Tak fajn, všichni,“ zatleskal pomalu St. John J. „Pomozte mu.“

„Tak tohle,“ pronesl Roger, „je opravdu nechutný menage a… eh…“

„Asi chcete říct menage a cinq,“ smál se doktor Dobrescu, když kráčel k uvězněnému zbrojmistrovi, jehož drobné tělo pevně zavalili čtyři bezvládní Mardukané.

Roger potřásl hlavou a uchechtl se, zároveň však mávl na vojáky.

„Pomozte doktorovi, pánové.“

St. John J. popadl jednu z Denatových nehybných rukou a pokoušel se odvalit ho od zbrojníka.

„Tak to je teda síla, Poerteno,“ pronesl voják, když se pokusil zatáhnout za jinou slizem pokrytou končetinu.

„To povidáš ty mně? To já sa probudil a tu nic kromě ruk a slizu!“

Roger začal tahat Tratana, když tu Mardukan vzdychl a odmítl se mariňákům poddat.

„Asi tě mají rádi, Poerteno.“

„Tož teďka,“ odpověděl zbrojník trochu přidušeně, „sa mňa ale pokóšijó zabiť! Pustite mňa!“

„Líbí se jim jeho teplo,“ poznamenal náčelník Dobrescu, který pomáhal Rogerovi s nadzvedáváním, pak zamumlal cosi nezveřejnitelného a vzdal to. Ani spojené síly tří vojáků nebyly doposud schopny uvolnit Denatovo sevření a medvědí stisk začal zbrojníka pomalu ohrožovat na životě. „Rozdělejte někdo oheň. Možná když je zahřejeme, pustí se.“

„A někdo mi pomozte přenést Corda,“ ozval se Roger; pak se zamyslel nad Mardukanovou váhou. „Budu vás potřebovat víc.“ Zadíval se za ohradu, kde si svůj tábor rozbili honáci. „Všiml si někdo, že nám chybí tažná zvířata?“ zeptal se zadumaně.

„Prošli jsme skrz studenou frontu,“ prohlásil zdravotník a potřásl hlavou. „Nebo něco, co se jí na téhle bláznivé planetě podobá.“

Kapitán Pahner svolal válečnou poradu, aby mohl zvážit události minulé noci. Skupina se sesedla poblíž perimetru tábora a shlížela tak na oblačný les rozprostírající se pod jejich současnou pozicí na kopci. Nad nimi se do výše tyčily opravdové hory.

„Jaká studená fronta?“ nechápal Julian. „Já žádnou studenou frontu nepozoroval.“

„Vzpomínáte si na včerejší odpolední déšť?“ otázal se Dobrescu.

„Jistě, ale tady přece prší pořád,“ odvětil poddůstojník skepticky.

„Tentokrát pršelo delší dobu,“ poznamenal Roger. „Obvykle jde o krátké přeháňky. Ale tentokrát lilo, lilo a lilo.“

„Správně,“ přikývl zdravotník. „A dnešní tlak vzduchu je o několik bodů vyšší než včera. Ne o moc – tato planeta nemá nějaký složitý systém počasí – ale stačí to. Tak či tak oblačná vrstva se stlačila,“ mávl směrem k mrakům, „poklesla vlhkost a teplota…“

„Spadla jako kámen,“ doplnil ho Pahner. „To jsme pochopili. Dokáží se s tím domorodci vypořádat?“

Zdravotník si povzdechl a pokrčil rameny.

„To já nevím. Většina pozemských izotermických a pozitermických tvorů dokáže na pokraji mrazu přežít, pokud tak nesetrvá příliš dlouho. Ale to platí pro Zemi.“ Znovu pokrčil rameny. „V případě Mardukanů bude váš odhad stejně dobrý jako můj, kapitáne. Jsem lékař, ne exobiolog.“

Rozhlédl se po táboře a zvlášť po flar-ta.

„Ale zdá se, že zvířata se adaptovala lépe. Minulou noc si vyryla podzemní doupata už během první hlídky a zůstala tam, dokud se opět neoteplilo. A jejich kůže se od mardukanské liší, je šupinatá a suchá, zatímco domorodci ji mají hladkou a slizovitou. Takže se domnívám, že zvířata to zvládnou, pokud zůstaneme nad úrovní mrazu. Ale v případě domorodců si jistý nejsem,“ dodal neveselým tónem a mávl směrem ke Cordovi a honákům.

Dorozumívali se q’nkokským dialektem, a tak jim dva mardukanští zástupci mohli rozumět. Cord tleskl rukama a naklonil se dopředu.

„Dokáži vydržet podmínky minulé noci díky cvičením dinshon. Avšak,“ mávl hořejší rukou na D’Len Paha, „honáci v nich trénováni nejsou. A ani mí synovci, s výjimkou Denata, ale i ten jen málo. A navíc,“ ukázal na skvrny na své pokožce, „je tu příšerné sucho. A bude to jen horší, soudě podle toho, co říká šaman Dobrescu.“

„Takže,“ shrnul Phaner, „máme tu problém.“

„Ano,“ přisvědčil D’Len Pah. Starý honák vypadal v ranním slunci děsivě. Částečně díky stejným skvrnám po vysušení, které postihly Corda, ale větším dílem hořkým zklamáním. „Tohle dlouho snášet nedokážeme, lorde Pahnere, princi Rogere. Je to děsivé, příšerné místo. Není tu dostatek vzduchu k dýchání. Vítr je suchý jako písek. Chlad je krutý a odporný.“ Vzhlédl od rýh, které si svou honáckou holí kreslil do podloží. „Už… dál jít nedokážeme.“

Pahner se zadíval na Rogera a odkašlal si.

„D’Len Pahu, my tyto hory zdolat musíme. Musíme se dostat ke vzdálenému pobřeží, jinak nás čeká jistá smrt. A své věci tady nechat nemůžeme.“ Vzhlédl k tyčícím se vrcholkům. „Ale bez flar-ta je na druhou stranu přenést nedokážeme. Není to tak, že bychom si zavolali Harendru Mukerjiho, aby nám doplnil zásoby.“

Vůdce honáků se nervózně rozhlédl okolo. „Lorde Pahnere…“

„Jen klid, D’Lene,“ pronesl Roger. „Jen klid. Nevezme vám je. Nejsme žádní bandité.“

„Já vím, princi Rogere.“ Honák na srozuměnou tleskl rukama. „Ale… je to děsivá záležitost.“

„Mohli bychom…“ začala Despreauxová, ale vzápětí zmlkla. Vzhledem ke ztrátám mezi poddůstojníky byla povýšena na velitelku třetí čety. Dnes poprvé ji přizvali na schůzku velení, takže byla nervózní, pokud šlo o podávání vlastních návrhů.

„Pokračujte,“ vybídla ji pokývnutím Eleanora O’Caseyová a seržantka velitelce princova štábu věnovala děkovný pohled.

„Tedy… mohli bychom…“ znovu se odmlčela a obrátila se k D’Len Pahovi. „Mohli bychom si od vás zvířata koupit?“

Pohlédla na kapitána Pahnera, jehož obličej při jejím návrhu ztuhl, a tak jen pokrčila rameny. „Neříkám, že si je koupíme, ptám se, zda bychom mohli.“

Roger se zadíval na Pahnera. „Pokud bychom mohli, koupili bychom je,“ řekl. Kapitán mu oplácel jen opatrným pohledem bez výrazu.

Jeho císařská Výsost princ Roger Ramius Sergej Alexandr Čang MacClintock, třetí dědic Trůnu lidstva se neuvěřitelně změnil z arogantního, domýšlivého, sebestředného, ufňukaného a rozmazleného spratka, jakým býval před zmařeným atentátem spojeným se sabotáží, která jej a jeho vojenské stráže uvrhla na tuto pekelnou díru jménem Marduk. Celkem vzato byl Pahner ochoten přijmout, že ony změny byly jen k dobru věci, jelikož Bronzový prapor Císařského pluku neměl zrovna v lásce aristokratickou osinu v zadku, kterou musel chránit – a měl k tomu své důvody.

Pahner měl za to, že zážitek, kdy vám jde po krku někdo nebezpečně schopný (a neznámý), plus snaha vyrovnat se s nutností pochodovat přes celou cizí planetu, plnou krvelačných barbarů, v naději, že nějak dosáhnete jediné místní kosmické základny, mimo dosah tradičních nepřátel Lidského impéria, kteří ji téměř jistě ovládali, něčími myšlenkami trochu zamíchá. Vzhledem k nešťastné povaze pokusu o skoro-atentát na Rogera to samozřejmě nebylo nic, na co by si Pahner kdy sázel. A měl víc než jen pocit, že jak on, tak i zbytek roty Bravo dluží řádnou dávku vděku D’Nal Cordovi. Rogerův mardukanský asi – čistě technicky otrok, ačkoli kdyby kdokoli udělal tu chybu a Corda si spletl se služebným, nepřežil by ani dostatečně dlouho na to, aby si dokázal uvědomit, že už z nějakých divných důvodů nemůže dýchat – byl smrtícím válečníkem, který se stal princovým mentorem, a to nejen v otázkách vojenství. Domorodý šaman byl zcela jistě první osobou, která kdy brala Rogera vážně jako prince i jako chráněnce, a vliv jeho osobnosti bylo na novém Rogerovi možné vycítit.

To všechno přispělo k dobru věci. Starému Rogerovi by ani ve snu nepřišlo na mysl, že by mohl být vázán příslibem cti mezi sebou samým a skupinou barbarských honáků zvířat na provinční planetě plné bažin, bláta a dešťů. Což – jak si Pahner odmítal připustit – by v tomto konkrétním případě byl mnohem praktičtější přístup.

„Pane,“ řekl pevně, „tyto naše fondy budeme potřebovat při vydáních na opačné straně hor. Jakmile se odtud dostaneme, budeme muset okamžitě obnovit zásoby. Tedy pokud nám nedojdou po cestě. Jinak se budeme muset vrátit.“

„Kapitáne,“ pronesl Roger klidným hlasem, stejně nevzrušeným jako byly projevy jeho matky, pronášené smrtelně nezúčastněným tónem, „potřebujeme flar-ta a nehodláme je vzít honákům, kteří při nás stáli v dobrém i zlém. Sám jste říkal, že nejsme žádní bandité, a tak bychom jako oni jednat neměli. Takže jak zní odpověď?“

„Můžeme jim přizpůsobit naše věci,“ navrhl zbrojní seržant Jin. „Oblečeme je do látek, aby neztráceli tolik vláhy. Na noc je ubytujeme ve stanech s vyhříváním. A tak vůbec.“

D’Len tleskl rukama na znamení lítosti. „Nemyslím si, že bych dokázal své lidi přesvědčit, aby pokračovali. Tady nahoře je to až příliš hrozné.“

„Pokud se domníváte, že bychom pokračovat mohli,“ řekl Cord, „mí synovci půjdou. Já jsem pochopitelně asi a budu následovat Rogera, kamkoli mě povede.“

„Hlasujme o tom,“ navrhl Roger Pahnerovi. „Neříkám, že se tak nějak dostaneme, ale rád bych věděl, co si o tom všichni myslí.“

„Dobrá,“ souhlasil kapitán zdráhavě. „Ale pořád si myslím, že naše zboží na směnu budeme na opačné straně hor potřebovat. A to nutně. Velmi,“ dodal s pokrčením ramen. „Despreauxová?“

Mladší poddůstojnice si odkašlala. „Byl to můj nápad.“

„Beru na vědomí,“ pousmál se Pahner. „Nehodlám vám to předhazovat. Beru to, že jste hlasovala pro »kupte ta zvířata«, ano?“

„Ano, pane, ale D’Len Pah neříkal nic o tom, že je prodá.“

„Dobrá poznámka,“ připustil Roger. „D’Lene? Mohli bychom je od vás koupit?“

Starý Mardukan zaváhal a dál si kreslil své kruhy na kamenitou zem.

„Potřebujeme minimálně jedno na cestu zpět přes lesy,“ hrál o čas. „Rozumím,“ přikývl Roger. „A… taky nejsou levná,“ dodal honák. „Vyjednával byste raději s kapitánem Pahnerem nebo s Poertenou?“ otázal se princ.

„S Poertenou?“ Honák se kolem sebe divoce rozhlížel. „Jen ne s Poertenou!“

„Nabízíme poctivý obchod,“ řekl Pahner odměřeně. „Pokud se rozhodneme pro koupi.“ Chvíli o tom uvažoval. „Hergot. Jakmile se rozhodneme. Jinou možnost nemáme.“

„Ne tak úplně, kapitáne,“ řekl Roger. „Ne pokud se nerozhodneme nejít přes hory.“

„Takže,“ pronesl velitel směrem k honákovi, „jste ochotni o nich jednat? Směnit je za drahokamy, zlato a diandu?“ Honák rezignovaně tleskl svýma nižšíma rukama. „Ano. Ano, jsme. Flar-ta jsou pro nás jako děti. Ale vy budete dobrými pány; postaráte se o naše děti dobře. Jsme ochotni o ceně jednat.“ Sklonil hlavu a dodal vážným hlasem: „Ale ne s Poertenou.“

„Dobrý pořízení, že neměli tucha, že sem vás kóčoval skrze to podě… skrz to rádio, pane,“ řekl Poertena, když mávali honákům razícím si cestu zpět dolů po svahu.

„Jo,“ souhlasil Roger. „Jak to šlo?“

„Vzali nás kur… Vzali nás na hůl.“

„Hej,“ bránil se Roger. „Tyhle věci jsou tady nahoře k nezaplacení!“

„To ja,“ souhlasil Poertena. „Ale aj tak si namastili kapsu. Určitě sme zaplatili dvakrát tolik, co taková flar-ta stojí. To je víc prachů, než kdy za celé svůj zkur… za celé život uvidijó.“

„Pravda,“ připustil Roger. „Jsem rád, že Cranla odešel s nimi. Snad je dokáže ochránit před zloději, než si koupí nová zvířata.“

„Baže,“ naříkal zbrojník. „Teďka su ale bez čtverky na špády. Co s tím budu robiť?“

„Špády?“ nechápal Roger. „Jaké špády?“

„Nemožu uvěřiť, že mňa dostal můj vlastní podělané princ,“ vrčel o hodně později Poertena, když spolu s Denatem sledovali, jak Roger odchází a píská si, zatímco si přepočítává svou výhru.

„Inu,“ poznamenal Cordův synovec bez jakékoli známky sympatie, „pořád nám říkáš, že hlupáci se rodí každou minutu. Ale jaksi ses nezmínil, že jsi jedním z nich!“

Jakmile se flar-ta zastavila, nadzvedl Cord cíp své pokrývky. Zbylí tři Mardukané několik posledních dní cestovali na hřbetech velkých zvířat, zatímco lidé pátrali po cestě skrz hory. Aby se domorodci vyhnuli chladu a úplnému vysušení, schoulili se všichni pod jedním krytým stanem. Tam, uprostřed navlhčených hadrů, trávili celý den, zahříváni sluncem pohlceným tmavým přístřeškem.

Ale jakmile se tažná zvířata i nadále nepohybovala, rozhodl se Cord vnějším podmínkám postavit. Odsunul stranou jeden z navlhčených chomáčů diandy, vyklouzl ze stanu a zamířil směrem k přední části kolony. Roger k němu vzhlédl a usmál se.

„Možná, že máme trochu štěstí,“ řekl princ a ukázal směrem k hromadě kamení. Byla zcela jistě umělého původu; tvořila ji rozložitá kupa kamenů, naskládaná u ústí jednoho ze tří údolí, rozbíhajících se směrem od řeky, podle níž postupovali.

Lidé se po horách proháněli sem a tam celý týden a půl, aby nalezli relativně schůdnou cestu. Několik slibných údolí je nakonec dovedlo jen k neúnosnému prudkému stoupání. Toto údolí by se za slibné zrovna označit nedalo, jelikož se vpředu zužovalo a dál na jih se ostře ohýbalo mimo dohled. Ale přítomnost navršeného kamení se opomenout nedala.

„Mohla by to klidně být něčí představa cestovatelského vtípku,“ zapochybovala Kosuticová. Vrchní seržantka zavrtěla hlavou, když se úzkou cestou zadívala. „A pěkně svinsky tamtudy půjdou protáhnout zvířata.“

„Ale je to první náznak toho, že tu nahoře někdo vůbec byl,“ trval na svém Roger. „Proč by o té stezce někdo lhal?“

Pahner se zadíval na cestu, která mohla skrz údolí vést.

„Zdá se, že tam nahoře je ledovec,“ řekl. Pokývl směrem k potoku, burácejícímu ven z údolí. „Vidíte, jak je ta voda bílá, Výsosti?“

„Ano,“ odpověděl Roger. „Ach jistě. Už jsem to viděl.“

„Tání sněhu?“ ptala se Kosuticová.

„Odtok z ledovce,“ poopravil ji Pahner. „Prachové částice z ledovce obrušují hory. Alespoň část potoka má původ v ledovci.“ Zadíval se na Corda a pak zpět na flar-ta. „Nemyslím, že by to v ledovcových podmínkám zvládli.“

„To je fakt,“ připustil Roger a zadíval se na sněhové čepičky. „Ale pořád bychom to měli prozkoumat.“

„My ne,“ řekl Pahner. „Vrchní seržantko?“

„Gronningen,“ ohlásila okamžitě. „Pochází z Ásgardu, takže mu trochu zimy neublíží.“ Odmlčela se a zamyslela. „Dokkum je z Nového Tibetu. Měl by o horách něco vědět. A vezmu si taky Damdina.“

„Do toho,“ přikývl Pahner. „My tu mezitím postavíme tábor.“ Rozhlédl se kolem po stromech připomínajících jehličnany. „Alespoň je tu hodně dřeva.“

Kosuticová si úzkou soutěsku prohlížela kritickýma očima. Za týden od chvíle, kdy se údolím vydali, ještě nenašli místo, se kterým by se tažná zvířata nedokázala vypořádat, teď ale měli namále.

„Myslíte, že se tudy mohou dostat?“ zeptal se Dokkum. Malý Nepálec kráčel pomalu a opatrně, jak to učil i ostatní, kteří se pokoušeli pohybovat jako kamzíci. Jednoduchá metoda jednoho kroku na jeden nádech byla v nehostinných horách jediným možným způsobem pohybu. Cokoli jiného by lidi v řídkém ovzduší na strmých kopcích naprosto odrovnalo.

Kosuticová si soutěsku přeměřila hledáčkem v přilbě a zadívala se na podloží. „Tady zatím ano. Jestli se to ale zhorší, odpověď bude znít ne.“

„Hejá!“ křičel Gronningen. „Hejá! Ježíši-Thore!“ Velký Ásgarďan seděl na vrcholku svahu a mával nad hlavou puškou, drženou obouruč.

„No, myslím, že jsme svou cestu našli,“ uchechtla se Kosuticová zadýchaně.

„Hergot,“ ulevil si Roger, když se mu naskytl výhled na zadní část roty.

Poslední flar-ta se škrábala soutěskou, a tak ustoupil stranou, aby získal lepší výhled. Široké údolí ve tvaru U přímo před nimi bylo zcela jistě ledovcového původu a přesně uprostřed hluboké kotliny přímo pod nimi se rozkládalo ohromné pleso, vysokohorské jezero.

Voda v jezeře, stále několik tisíc metrů pod jejich současnou pozicí, byla hluboká a tmavě modrá jako tekutý kyslík. A stejně chladivě i vypadala. Vzhledem k charakteru zdejšího okolí to nikoho neudivovalo. Překvapením ale bylo město na jeho březích.

Bylo rozlehlé, téměř jako kdysi býval Voitan, ale nenacházelo se klasicky na kopci jako ostatní mardukská města, která lidé poznali. Toto město bylo doslova rozprostřeno po březích jezera a obklopené tyčícími se svahy údolí.

„Vypadá jako Como,“ poznamenal Roger.

„Nebo Shrinagar,“ přidala se O’Caseyová tiše.

„Ať už je to cokoli,“ řekl Pahner a rovněž ustoupil zvířatům z cesty, „musíme se dostat k němu dolů. Už nám zbylo necelých sto kilo ječmenorýže a naše potravní doplňky se ztenčují každým dnem.“

„Vy jste vždycky takový optimista, kapitáne,“ prohlásil Roger.

„Ne, jsem pesimista. A za to mě vaše matka platí,“ dodal mariňák s úsměvem, který se ale během chvilky změnil v chmurný výraz. „Zbylo nám trochu zlata a několik drahokamů potom, co jsme vyplatili honáky. Ach, a taky nějaká dianda. Potřebujeme ječmenorýži, nějaké víno, ovoce, zeleninu – prostě všechno. A sůl. Sůl nám už skoro došla.“

„Poradíme si s tím, kapitáne,“ řekl princ. „S vámi vždycky.“

„Děkuji – tedy myslím,“ odpověděl velitel kysele. „Hádám, že budeme muset.“ Poklepal si na kapsu, ale zásoba žvýkaček už byla dávno pryč. „Třeba tam dole žvýkají tabák.“

„Proto žvýkáte ty žvýkačky?“ zeptal se překvapený Roger.

„Tak trochu. Před dlouhou dobou jsem kouříval pseudonikotin. Je překvapivě těžké se toho zlozvyku zbavit.“ Poslední z flar-ta je již minulo a kapitán se zahleděl na zástup táhnoucí se soutěskou. „Myslím, že bychom se měli raději přemístit dopředu skupiny.“

„Jo,“ souhlasil Roger a zadíval se na vzdálené město. „Už se opravdu těším, až se dostaneme do civilizace.“

„Nespěchejme,“ varoval ho Pahner, když vyrazil kupředu. „Mohlo by jít o novou zkušenost. Odlišná rizika, odlišné zvyky. Tyhle hory vytváří velice kvalitní bariéru, zvlášť pro tlupu chladnokrevných Mardukanů, takže místní lidé nemusejí být k cizincům zrovna přívětiví. Postupujme pomalu a obezřetně.“

„Zpomalte,“ zvolala Kosuticová. „Město vám nikam neuteče.“

Rota putovala kroutícími se horskými údolími ke vzdálenému městu celé poslední dva dny. Ukázalo se, že cesta, z níž sešli, spadala pod jiné rozvodí, což si vyžádalo menší návrat. Zdržením vypotřebovali krmivo pro zvířata, která začínala být už jenom z toho, že jsou naživu.

Naštěstí nedávno vstoupili do oblasti morén a nivních půd. Byla dobře zalesněna, a jakmile zvolnili, mohli si dovolit dopřát flar-ta pastvu. To ale fungovalo jen tehdy, když zvolnili krok průzkumníci v čele jednotky.

„Rozkaz, seržantko,“ ozval se skrze vysílačku v přilbě Liszez a zpomalil; na chvíli se zastavil a rozhlížel se.

Cesta, po níž šli, byla dost široká pro zvěř a dobře udusaná. Po obou stranách někdo vegetaci odhrnul a nízká větve stále zelených stromů připomínajících jehličnany byly něčím odstraněny, a naskýtal se tak dobrý výhled… na rozdíl od té prokleté džungle.

Zastavil se na okraji otevřeného prostoru. Zdálo se, že to něco, co si pochutnávalo na stromech, využilo volné prostranství k norování – půda tu byla rozryta a přeskupena do všech směrů. Zároveň však byla místy i uhlazena a na druhé straně prostranství stezka pokračovala.

Ráno bylo jasné a chladné, na keřích se právě objevovala rosa. Okolní oblast pro příslušníky roty znamenala požehnané uvolnění, oni si ale přáli postupovat dále. Nejenže se těšili na odpočinek ve městě, ale čím rychleji se budou pohybovat, tím dříve mohou dosáhnout mořského břehu.

Pobřeží bylo pochopitelně jen přechodnou zastávkou, avšak v myslích vojáků z roty začalo nabývat na významu. Stalo se pro ně teď jediným cílem a podle map se zdálo, že tam již téměř jsou. Ale nebyli. Zabere jim přinejlepším týdny, než se dostanou skrz džungli na této straně hor, ale i tak se přibližovali víc a víc. A to je zatraceně dobře, říkal si Liszez pro sebe, jelikož ať jsou jejich nanité v získávání vhodných živin z těch nejnepravděpodobnějších zdrojů sebelepší, vše mělo své hranice. Těžké ztráty, které rota utrpěla ve Voitanu a Marshadu jim v morbidním smyslu slova trochu »pomohly«, protože každý mrtvý voják snížil výdaje cenných zásob vitamínových a proteinových doplňků, které byly zabaleny na hřbetech tažných zvířat a v batozích na zádech vojáků. Méně krků znamenalo rozšíření přídělů. Jakmile ale dojdou, budou nenávratně pryč… a lidští trosečníci zemřou. Takže čím dříve budou moci nasoukat své zadky na palubu lodi a odplout, tím lépe.

Liszez se ohlédl přes rameno a usoudil, že se jednotka dostatečně sevřela. Připomněl si, že musí zvolnit krok, zkontroloval okolí kvůli případným hrozbám a pokračoval dál. Při jeho třetím kroku země explodovala.

Roger pohlédl na stromy. Odloupnutá kůra mu cosi připomněla a podíval se na svého asiho.

„Corde, ty stromy…“

„Ano. Flar-ke. Musíme být opatrní,“ odvětil šaman.

Pahnerovi se konečně podařilo přesvědčit prince, že vedoucí tažné zvíře není vhodným místem pro velitele, Roger však stále trval na tom, že pojede na Patty a bude jednotku krýt svou velkou jedenáctimilimetrovou loveckou puškou magnum. V horách existovaly pouze neživé hrozby, avšak Marduk je naučil, aby ve své pozornosti nepolevovali, princ proto přepnul své rádio na zvláštní velitelskou frekvenci.

„Kapitáne, Cord tvrdí, že tato oblast je teritoriem flar-ke. Jako to, kde jsme se s ním poprvé setkali.“

Pahner chvíli neodpovídal a Roger si vybavil mariňákův plamenný hněv toho dávného dne. Princ kapitánovi nikdy nevysvětlil, že volná komunikační síť roty pro něj byla příliš nejasná – a matoucí – a v té době kapitánův rozkaz, aby na flar-ke, které pronásledovalo Corda, nestříleli, ani neslyšel. Tehdy se Rogerovi poprvé v životě zasukoval jazyk a Pahnerova zuřivost nabyla takových rozměrů, že kdyby se princ pokusil o cokoli, co by jen trochu připomínalo omluvu, bylo by to více než zbytečné.

V té době, i kdyby rozkaz slyšel, by ale i přesto vystřelil. To dobře věděl. A neudělal by to kvůli Cordově záchraně – v té chvíli nikdo ani netušil, že nějaký šaman, který potřebuje zachránit, existuje. Ne. Vystřelil by, protože předtím ulovil mnohem více druhů nebezpečné zvěře, o nichž většina lidí v galaxii neměla ani potuchy, a bylo to také on, kdo rozeznal teritoriální značky na stromech v oblasti. Značky velmi podobné těm, které je nyní obklopovaly…

„Rozumím,“ řekl kapitán nakonec a Roger si uvědomil, že mysl starého muže si vybavuje tytéž vzpomínky. Nikdy už se o té události spolu nebavili a Roger občas přemítal, nakolik to bylo díky skutečnosti, že flar-ke tak blízce připomínala – alespoň po fyzické stránce – flar-ta, jejich tažná zvířata, s nimiž se rota důvěrně seznámila. V okamžicích ohrožení dokázala být flar-ta velmi nebezpečná, avšak velcí býložravci byli od přírody neagresivní a jedna kapitánova část si musela, alespoň podvědomě, přiznat relativní pasivitu flar-ta i flar-ke, čímž si dokazoval, že jednal správně, když vojákům nařídil nestřílet. Starý Roger by o tom zřejmě ani nepřemýšlel, ale ten nový poznal, že Pahner nemá chuť připustit si chybu víc než kdokoli jiný. To byl nadmíru přirozený rys, zároveň ale takový, jaký se k člověku, jako byl kapitán, s plně vyvinutým – někdo by mohl říct až příliš vyvinutým – smyslem pro zodpovědnost, zrovna moc nehodil. A to byl také jeden z důvodů, proč tu věc už Roger na světlo nevytahoval. Naučil se kapitána nejen respektovat, ale i obdivovat a byl rozhodnut nechat spící psy spát, než aby ospravedlňoval své předchozí akce… nebo se je provokativně pokoušel Pahnerovi strkat přímo pod nos.

„Má skutečné obavy,“ pronesl Roger nesměle do nastalého ticha.

„Vím, že má,“ odpověděl Pahner. „Mockrát nám už povídal, že ačkoli mohou vypadat jako flar-ta, jsou naprosto odlišná. Jen bych si přál, abych věděl, co se tím míní.“

„Nejbližší paralelou by asi mohl být bizon africký ze Země, kapitáne,“ nadhodil Roger. „Tomu, kdo je nezná, mohou afričtí bizoni připadat jako obyčejní vodní buvoli. Avšak vodní buvoli nejsou agresivní; bizoni afričtí ano. Popravdě, když to vezmeme kolem a kolem, jsou pravděpodobně nejagresivnějšími a nejnebezpečnějšími zvířaty na Zemi. Nevymýšlím si – existují tucty zdokumentovaných případů, kdy bizoni afričtí obrátili pravidla a sami začali nahánět své lovce.“

„Chápu,“ řekl Pahner naprosto odlišným tónem a přepnul na frekvenci celé roty. „Roto, poslouchejte…“ začal, když tu jej přerušily první výkřiky.

Kosuticová se nikdy přesně nedověděla, jak vlastně přežila těch prvních několik sekund. Zvíře, jež vyrazilo ze země, zachytilo Liszeze špičatým rohem a vyhodilo granátníka do vzduchu; ten pak přistál na zem v podobě těstovité hroudy se zlámanými kostmi. Jeho tělo se ještě ani nestačilo odrazit od země, když už o něj zvíře ztratilo zájem – bylo příliš zaměstnáno útokem na vrchní seržantku.

Nějak se jí silným trhnutím svalů a úskokem podařilo vrhnout na stranu od toho tvora a dopadnout na jedno rameno. Přepnula nastavení na své projektilové pušce do protipancéřového modu ještě dřív, než dopadla na zem.

Kulka s wolframovým jádrem prorazila silnou a tvrdou kůži, již by obyčejné projektily pouze poškrábaly, a zdálo se, že tím zvíře rozzuřila. Otočilo se kolem své osy, ale poddůstojnice už měla jiné problémy, které musela řešit – z půdy vyrazila celá horda obřích bestií a s dusotem si to mířila směrem k rotě.

Vzhledově se podobaly jejich tažným zvířatům, ale po měsících zkušeností, které už na Marduku posbírala, dokázala mezi nimi vrchní seržantka rozeznat rozdíly. Flar-ta připomínala křížence mezi triceratopsem a rohatou ještěrkou, avšak jejich pancíř vepředu byl v podstatě poměrně slabý, jejich hlavový štít s rohy nesahal příliš daleko za krk a přední a zadní část těla měla víceméně vyvážené. Tito tvorové však byli větší a měli každý přinejmenším tisíc kilogramů; jejich pancíř na bocích, jenž kryl plece a srdeční oblast, byl silnější než lidské předloktí napříč. Hlavový štít se táhl tak vysoko a dozadu, že by honák nebyl nikdy schopen přes jeho vrchol vidět, a hlavová část zvířete byla nesmírně odolná.

Vrchní seržantka se vyhnula dupnutí jedné z obřích nohou o tloušťce sekvojového kmene a znovu se protočila, aby uskočila ráně špičatého rohu. Narovnala se a vystřelila do hlavového štítu další tři náboje. Nevěřícně pozorovala, jak se dva z nich svezly po neskutečně odolném kostěném pancíři.

Koutkem oka zachytila kmitnutí, jež ji přinutilo mrštit sebou dozadu manévrem, který by v životě nezkoušela, a prostor, v němž před okamžikem stála, zaplnila další z rohatých ještěrek. Uskočila a překulila se ještě dvakrát, když se kolem prohnala celá horda, pak si přehodila pušku do palebné pozice a začala pálit na tvora, s nímž bojovala.

Zvíře na ni zaútočilo a ona musela znovu uskočit. Tvor se však z minula poučil a otočil se za ní. Vrchní seržantka si uvědomila, že tohle je konec, a zoufale se pokoušela uhnout na stranu, ale nedokázala se vyhnout velkému rohu, který…

…se náhle stočil stranou, když do většího zvířete narazila plnou rychlostí Patty.

Roger zasadil do nechráněné spodní části břicha zvířete tři smrtící rány a pak se nahnul, aby nabídl vrchní seržantce ruku.

„Tak pojďte!“ křikl a pobídl tažné zvíře šťouchnutím do krku ve stejný okamžik, kdy ruka poddůstojnice sevřela jeho zápěstí. „Hyjé! Kupředu, ty hloupá potvoro! Vypadneme odsud!“

Zvíře se se zabučením otočilo kolem své osy a odklusalo zpět k sešikované jednotce. Zdálo se, jako by Patty zapomněla, že je flar-ta. Zrovna teď byla na válečné stezce a hory by se raději měly třást.

Pahner sprostě zaklel, když Rogerovo tažné zvíře vyrazilo přímo k dusajícím obrům.

„Akce vpředu!“ zvolal na frekvenci roty. Zahlédl, jak se několik oštěpů odrazilo od předního pancíře útočících zvířat a zavrtěl hlavou. Většině příslušníků roty zbýval jeden zásobník na osobu. Pokud by je vyčerpali, nebudou mít jak ovládnout kosmodrom. Ale pokud by zemřeli všichni tady, nezáleželo by na tom.

„Odjistit zbraně! Protipancéřovky – teď!“ Uskočil valícímu se tažnému zvířeti a sejmul z ramene svou vlastní pušku. „Odveďte zvířata dopředu! Použijeme je jako hradbu!“

Letmo zahlédl, jak Roger naráží do laviny flar-ke. Nějakým zázrakem se tomu klukovi podařilo přinutit své zvíře proběhnout útokem a nenarazit do žádného z tvorů hlavou napřed.

Když minuli čelo útvaru, na okamžik spatřil, jak princ bezhlavě pálí; pak mu zmizel v prachu.

Zkušený velitel poznal beznadějný okamžik. Útok je zasáhl zepředu a pokračoval přímo podél osy útvaru. To znamenalo, že vojáci byli schopni mířit pouze na hlavové štíty – nejsilnější části těl útočících tvorů – a palba, kterou na ně směřovali, měla jen minimální účinek. Uviděl, jak jedno ze zvířat padlo, ale v dalším okamžiku se rota ztratila v záplavě sloních tvorů, protože ty nic zastavit nedokázalo.

Do shluku zamířily první granáty, ale i to bylo málo. Jediný způsob, jak je zastavit, bylo zasáhnout je ze strany. Trvalo vteřinu, než se ta myšlenka prodrala přes šok a pocit viny za životy, jež padly za oběť chvilkovému zdržení, který jej bude pronásledovat po zbytek jeho života.

„Naskočte na zvířata!“ zakřičel a popadl volný řemen na flar-ta, které míjel, a zuřivě na něj šplhal. „Všichni na zvířata!“

Hromadný útěk připomínal sesuv laviny z masa a kostí. Ze svého nejistého místa Pahner spatřil, jak se tucty vojáků ztrácí pod nohama a na rozích obřích ještěrů. Ale spousta z nich – většina z nich – se škrábala na hřbety osedlaných zvířat své jednotky.

Ani to sice nebyla ta nejbezpečnější pozice, nicméně jim to dalo šanci bránit se rozzuřeným flar-ke, která se prohnala jednotkou a pak se obrátila, aby se na ně vrhla znovu. Dobrou zprávou bylo, že si neuvědomovala, co je větším nebezpečím, a zaměřila svou zuřivost na tažná zvířata namísto na nedůležité lidi, kteří jim ve skutečnosti ublížili, a opřeli se do flar-ta jako smrtící starodávné lokomotivy. Dunění masivních úderů a výkřiky a troubení zvířecího hněvu a bolesti naplnily veškerý okolní prostor, avšak v celém tom zmatku se konečně dostaly ke slovu projektilové pušky lidské roty. Ve chvíli, kdy jeden z obřích býložravců zaútočil, opřela se do něj ze strany hromadná vojenská palba soustředěná na bok zvířete. Plýtvali municí jako by to byla voda, ale buď to, nebo smrt.

Situace přerostla v naprostý blázinec. Vojáci, z nichž někteří přežili stojíce na vlastních nohou, někteří usazení na hřbetech tažných zvířat a jiní dokonce schovaní v bezpečí korun stromů, pálili do rozdivočelé hordy. Ve stejnou chvíli flar-ke útočila a porážela tažná zvířata i vojáky, kteří na nich neseděli.

Pahner se otočil z jedné strany na druhou, pokud mohl, štěkal rozkazy, kam směřovat palbu. Pak vzhlédl; právě včas, aby spatřil Rogera, jak se žene doprostřed té mely. Kde a jak se princ naučil používat flar-ta coby válečného oře mu bylo naprostou záhadou, ale zdálo se, že je jediným členem jednotky, který je v tom víření jako doma.

Zjevně zaměřil svůj cíl mimo celou masu a jeho zvíře vyrazilo plnou silou vpřed. Úder, kdy cválající Patty narazila do většího živočicha, se rovnal živému zemětřesení.

Jejich oběť kňučela bolestí, když rohy flar-ta prorážely její boční pancíř a přinutily ji klesnout na kolena. Zatímco vrchní seržantka pálila na flar-ke na opačné straně, Roger pumpoval své náboje přímo do odhalené spodní části břicha Pattyiny oběti. Pak, užívaje pouze slova a údery podpatků, odvrátil zvíře od jeho oběti a zamířil zpět, aby se připravil na další výpad.

Pahner poklepal zezadu na hlavu Aburii, která řídila jeho vlastní flar-ta.

„Dostaňte nás odtud! Pokuste se nás připravit na útok!“

„Rozkaz!“

Desátnice pobídla zvíře do poklusu, a když se tvor prohnal nastalým zmatkem, na obou stranách začali uskakovat vojáci, kteří šli po svých. Jak projížděli kolem, Pahner je zdvihal nahoru, křičel rozkazy a na vlastní munici nehleděl.

Jakmile dostal poslední dvě bojovná monstra, zaslechl, jak se do boje hrne další ohromná masa. Roger byl zpět.

„Přál bych si, aby tu byli honáci,“ posteskl si Bernsten, když přesekával šlachu.

„Proč?“ zeptal se ho Cathcart. Desátník si otřel čelo do ramene uniformy. Všechno ostatní měl prosáklé krví.

„Tohle dělávali oni…“

Jednotka se zastavila na otevřeném prostranství vytvořeném norujícími tvory a postavila obranu. Ke všemu tomu masu kolem se již začali sbíhat mrchožrouti, rota se ale nemohla hnout dál. Ztráty byly kruté… zase.

Přátelský Nepálec Dokkum, který je naučil vše možné o horách, se už do Nového Tibetu znovu nepodívá. Ima Hookerová už nebude znovu žertovat o své vlastním jméně. Kameswaran, Cramer, Liszez a Eijken – seznam se táhl dál a dál.

„Povím ti jedno,“ řekl Cathart. „Rogo měl prve pravdu. Tihle zkurvysyni nevěstí nic dobrého.“

„Jo,“ připustil vojín a stáhl kůži z mrtvého zvířete. „Měl naprostou pravdu.“

„Měl jste tehdy dole na plošině pravdu, Rogere,“ říkal Pahner, když vrtěl hlavou nad oběťmi položenými podél perimetru. „Nejsou to tažná zvířata.“

„Je to jako ten rozdíl mezi bizony a buvoly,“ opakoval Roger unaveně.

Právě dokončil sešívání Pattyiných ran za pomocí soupravy, kterou jim přenechali honáci, a univerzálních antibiotik poskytnutých doktorem Dobrescu. Byl nucen provést to osobně, jelikož nikdo jiný se nedokázal k nevrlému tvorovi přiblížit.

„Afričtí a vodní říkáte?“ ozval se Dobrescu, který k nim přistoupil a posadil se na přelomený kmen stromu.

„Cosi jste o nich povídal, než se tohle všechno semlelo,“ pronesl Pahner. „Nic jsem o nich nikdy neslyšel.“

„Taky nejste ze Země,“ podotkl Roger. „Samozřejmě na Zemi o nich také spousta lidí neslyšela.“

„V Africe ano,“ prohodil Dobrescu s ironickým pousmáním. „Takže co jsou zač?“ zeptal se Pahner a sám se posadil. „Jsou strašně nevyzpytatelní,“ řekl Roger. „Jdete lovit bizona a berete život do svých rukou. Pokud vás ucítí, obejde vás a připlíží se zezadu. Než se nadějete, je po vás.“

„Myslel jsem, že bizoni žerou trávu.“

„To ale neznamená, že jsou přátelští,“ vysvětloval Roger kapitánovi unaveně. „»Býložravý« automaticky neznamená »zbabělý«.“ Mávl směrem k poraženým tělům flar-ke. „Bizoštěrky,“ odfrkl si.

„Cože?“ nechápal Pahner. Ještě se muselo udělat milion věcí, ale v tuto chvíli byli všichni úplně hotoví. Byl rozhodnut nechat tábor prostě být.

„Vypadají jako rohaté ještěrky, ale jsou zákeřná jako bizoni afričtí.“ Roger pokrčil rameny. „Bizoštěrky.“

„To by šlo,“ přikývl Pahner. Zavětřil vůně přicházející z prostoru pro vaření. „A zdá se, že taky zjistíme, jak chutnají.“

„Můžeme hádat,“ poznamenal Dobrescu a námahou zavrčel, když se zvedal na nohy. Jak se ukázalo, chutnaly jako kuře.

Kapitola 2

„Tak to se tedy nevidí každý den,“ pronesl Julian unaveně.

„Hádám, že si zvykneš,“ odvětila Despreauxová.

To zvíře připomínalo nejvíc bipedálního dinosaura. Velkého bipedálního dinosaura s krátkými předními a extrémně zakrnělými středními končetinami… a s jezdcem.

„No teda,“ vydechl Kyrou. „Koňopštros.“

Jezdec zatahal za otěže, zabrzdil před rotou, pronesl cosi silným hlasem a zvedl ruku na znamení, aby zastavili. Otěže, jež vedly k uzdě podobné koňské, držel nižšíma rukama a horní končetiny si ponechal volné pro takové věci, jako byla majestátní gesta… či zbraně. Kosuticová před něj předstoupila se zvednutýma, rozevřenýma rukama.

„Zavolejte dopředu slečnu O’Caseyovou, prosím,“ požádala po velitelské frekvenci. „Nerozumím ani zbla, co tenhle chlápek povídá.“

„Hned jsem u vás,“ ozval se akademiččin hlas a Kosuticová obrátila svou pozornost zpět na Mardukana na zvířeti. Byl to zcela jistě nějaký druh strážného, soudě podle jeho vybavení a výzbroje. Zbraně ani brnění však nepřipomínaly nic, co by se běžně užívalo na opačné straně hor. Vypadal rovněž jako neústupný patron, který není zase tak úplně šťastný, že je vidí, a tak vrchní seržantka tleskla v co největší nápodobě mardukanského gesta zdvořilého pozdravu, jaké jen lidské ruce byly schopné předvést.

„Naše tlumočnice je již na cestě,“ řekla seržantka zdvořile obchodním jazykem, který se běžně užíval v hadurské oblasti. Neexistoval samozřejmě vůbec žádný způsob, jak by jí domorodec mohl porozumět, doufala však, že tón jejího hlasu a mluva těla přinejmenším postačí.

Zdálo se, že to funguje, jelikož jí strážce po marduksku pokývl, sklonil pozvednutou ruku a vyčkával. Nadále sice nevypadal, že by měl z její přítomnosti příliš velkou radost, avšak jeho vlastní mluva těla prozrazovala, že hodlá být trpělivý… alespoň do určité míry.

Vrchní seržantka využila zdržení, aby si prohlédla okolí. Předpokládala, že místní věděli, že přicházejí, již o něco dříve, jelikož si je jezdec odchytil právě ve chvíli, kdy opustili husté stromoví pokrývající zvýšené kopce na hranici obdělávaných polí u cíle jejich cesty.

Rolníci, kteří je opečovávali, vzhlédli a zadívali se směrem k náhlému rozruchu, odvraceli se od své lopoty a pozorovali drobné rozptýlení. Měli na sobě tmavě zbarvené hávy, které je pokrývaly od hlavy až k patě. Jejich hrubá, tmavá látka byla na několika místech vlhká; když přestali s prací, pár z nich odzátkovalo vodní vaky a navlhčilo se. Bylo tak jasné, jak se domorodci s pro lidi příjemným suchem na náhorní plošině vyrovnávají.

Rostliny, o které se starali, byly lidem naprosto neznámé – šlo o nějaký druh popínavých rostlin přivázaných k hůlkovitým kůlům. Právě kvetly a silná vůně milionů květů zahalila jednotku jako měkká pokrývka.

Mimo zvláštního oblečení a rostlin je místní udivili tím, že jako jediní, s kým se lidé na Marduku doposud setkali, používali jiný dobytek než jen flar-ta. Tažná zvířata o velikosti slonů nebyla na žádný druh zemědělských prací příliš vhodná, a tak někteří z místních rolníků, orající blízká pole, namísto skupin domorodců, kteří tahali pluhy na opačné straně hor, využívali malé, šestinohé tvory, zřejmě spřízněné – alespoň vzdáleně – s »koňopštrosem«, na němž se vezl strážný.

Kosuticová odvrátila od domorodců zrak, když se vedle ní objevila Eleaonora O’Caseyová, která věnovala místnímu strážci úsměv se zavřenými ústy a pak dvojitě tleskla na pozdrav. Jejich pochod velitelku princova štábu posílil natolik, že by to malá akademička před příchodem na Marduk označila za naprosto nemožné; zhubla a stala se pružnou jako sukovitý kořínek, s provazovitými svaly na obou předloktích.

„Jsme cestovatelé a vaší zemí procházíme,“ pronesla týmž jazykem, který použila Kosuticová. „Rádi bychom si od vás koupili zásoby.“

Věděla, že jí domorodec nebude rozumět ani slovo, ale to jí nevadilo. Původní, velmi omezené jádro mardukského jazyka z lingvistického programu, který si přetáhla do svého implantátu, se během jejich putování rozrostlo na mnohem širší databanku. Byla mnohem užitečnější než dřív, a pokud by strážného donutila trochu promluvit, objevily by se určité společné body.

Strážný na ni v odpověď zachrčel. Jeho tón hlasu byl strohý, skoro až bojovný, ale jeho slova stále neznamenala vůbec nic, a tak se snažila nevypadat urážlivě, když jej pobízela, aby pokračoval v mluvení, zatímco si jej prohlížela. Jeho hlavní zbraní byl pět či šest metrů dlouhý tenký oštěp s ošklivě vyhlížející vrškem se čtyřmi ostřími. Horní část oštěpu byla nezvykle prodloužená; velitelka štábu usoudila, že mu umožňoval proniknout tuhým pancířem bizoštěrek. Dávalo by to smysl. Obří býložravci byli v okolí zřejmě největším nebezpečím.

Kromě oštěpu měl s sebou jezdec dlouhý rovný meč, uložený v pochvě na svém sedle. Zbraň by odpovídala středověkému obouručnímu meči, ale protože Mardukané byli téměř dvakrát vyšší než lidé, měla tato zbraň na délku skoro tři metry.

Poslední dva kousky zbroje ji ale překvapily nejvíce. Za prvé, jezdec byl oděný do kroužkového brnění, doplněného zádovým i prsním kyrysem a brněním na stehnech, holeních a předloktích. Plášť pokrývající výzbroj ostře kontrastoval s koženým a kaftanovým zástěrovitým brněním Haduru a Hurtanu.

Za druhé – což bylo asi nejvíce zajímavé – to byla pistole či krátká karabina uložená v pouzdře na sedle. Zbraň měla tu nejhrubší možnou podobu, avšak řemeslná práce se musela ocenit. Byla zcela jistě vyrobena z nějakého druhu modré oceli, nikoli jen z obyčejného železa, které se na opačné straně hor užívalo téměř na vše, a její rukojeť, potažená mosazí, se leskla barvou letní trávy. Nebyla to ale ručnice s křesadlovým zámkem, kterou by tu očekávala. Namísto dlouhého a pomalého doutnáku, který se musel zažehnout dlouho dopředu, aby mohl zapálit střelný prach, byla tato pistole vybavena mardukským ekvivalentem toho, co se na Zemi nazývalo kolečkový zámek. Nejen, že to bylo u jízdního válečníka logické, ale zároveň to ukazovalo na pozoruhodně vyspělý kovodělný průmysl.

Ne, rozhodně už nebyli v Kansasu.

Voják už zjevně dořekl vše, co potřeboval, rukou mávl směrem, kterým rota přišla, a vyštěkl ostře mířenou otázku.

„Promiňte nám,“ omlouvala se. „Obávám se, že vám stále úplně nerozumím, ale myslím, že jsme učinili jistý pokrok.“

Ve skutečnosti software sice oznámil částečnou shodu, ale k rozpoznání či plynulosti měl ještě daleko. Vypadalo to, že místní jazyk je odvozený od řeči užívané domorodci v okolí kosmodromu, avšak ani to neznamenalo mnoho. Stejnou podobnost by software nalezl i mezi mandarínštinou a jazyky amerických indiánů. Určil tak pouze, že oblast byla odloučena od regionu – a jazykové rodiny – za horami, odkud rota přicestovala. I tak však měla pocit, že má čím začít.

„Přicházíme v míru,“ zopakovala za použití tolika místních slov, kolik jen bylo možné, a tam, kde jí chyběla, je nahradila výrazy z původního jádra. „Jsme prostí obchodníci.“ Poslední slovo spadalo k jazyku, jímž voják mluvil. „Kapitáne Pahnere,“ zavolala rádiem, „mohl byste sem poslat někoho se štůčkem diandy? Chci mu ukázat, že jsme obchodníci a ne nájezdníci. Zřejmě mu připadáme jako invazní síly.“

„Rozumím,“ odpověděl Pahner a o chvíli později k nim doklopýtal Poertena s balíčkem zbylé diandy. Nádherně utkané hedvábné plátno se ukázalo být výborným směnným artiklem v celé hadurské oblasti, tudíž Eleanora doufala, že bude i zde přijato stejně.

Poertena předal jeden konec plátna Kyrouovi a oba dva jej rozložili; dávali si dobrý pozor, aby se nedotklo země. Výsledkem bylo to nejlepší, v co mohla O’Caseyová doufat. Strážný zmlkl, pak spustil otěže svého zvířete na zem, zasunul oštěp do držáku a seskočil s nenucenou ladností, která člověka u někoho tak velkého jako Mardukan zarazila.

„…tahle… látka… odkud?“ ptal se.

„Z oblasti, z níž právě přicházíme,“ odvětila O’Caseyová a mávla přes rameno k horám. „Máme jí dostatek ke směně společně i s dalším zbožím.“

„Bebi,“ řekl Poertena, když popřemýšlel, co by dokázalo jejich uvítací výbor zaujmout, „dones mi jeden z tech mečů, co nám zustaly z Voitanu.“

Desátník přikývl a zmizel, aby se za chvíli vrátil se zbraní zabalenou do měňavé látky. Poertena ji rozbalil a zvlněný vzor damascenské oceli mardukský jezdec nepochybně rozeznal, jelikož nad nádherou čepele cosi zvolal. Pohledem požádal O’Caseyovou o dovolení, pak, když souhlasně tleskla, zbraň pozvedl. Měla širokou, zakřivenou čepel – něco mezi šavlí a šamšírem – a mávl jí tam a zpět. Pak veselím zachrochtal.

„Co povidá?“ zajímal se Poertena. „Myslém, že je to důležité.“

„Nevím,“ odpověděla O’Caseyová.

Mardukan zpozoroval jejich očividný zmatek. Slovo zopakoval a mával přitom k obloze, okolním polím a horám a pak ukázal na meč ve své hořejší ruce.

„Inu,“ řekla O’Caseyová, „dvě věci. Už známe místní slovo pro „krásu“ a známe princip přirovnání. Jsem si zcela jistá, že právě řekl, že meč je krásný jako nebe, jako květiny na jaře a tyčící se pohoří.“

„Ach,“ uchechtl se Poertena. „A já myslel, že tu něco dobře vyhandlujem.“

„Pojďte pozdravit mého vůdce,“ nabídla mu Eleanora a pokynula jezdci, aby ji následoval. Strážný neochotně podal meč zpět Bebimu a otočil se, aby velitelku štábu následoval.

„Já jsem Eleanora O’Caseyová,“ představila se. „Nějak jsem přeslechla vaše jméno.“

„Sen KaKai,“ odpověděl Mardukan. „Jezdec Ran Taie. Zřejmě již našemu jazyku rozumíte.“

„Máme pozoruhodnou schopnost naučit se řeči již po krátkém poslechu,“ vysvětlila velitelka štábu a pokusila se do svého hlasu promítnout co nejvíc chrochtavého zvuku, aby bylo jasné, že žertuje.

„Vskutku, jak sám vidím.“ Strážný se v odpověď rovněž zasmál, avšak jeho oči byly zaměstnány zkoumáním drobné lidské jednotky. „Jste… zvláštně ozbrojeni,“ poznamenal a ukázal na jejich hybridní římsko-mardukskou výzbroj.

„Na opačné straně hor jsou podmínky odlišné,“ vysvětlila O’Caseyová. „Ale tamější oblast není místem našeho původu. Přišli jsme z velké dálky a museli jsme si přizpůsobit místní vybavení vlastním potřebám. Žádný z těchto mečů či oštěpů nepatří k naší obvyklé výzbroji.“

„Tou budou asi ty zbraně na zádech vašich vojáků,“ odhadoval strážný.

„Ano,“ přikývla velitelka štábu krátce. Zahleděla se na těžce vyzbrojeného jezdce. „Vaše brnění se podobá více tomu, co je nám známo,“ řekla a kývla jeho směrem.

„Vaše vybavení je vskutku neobvyklé,“ poznamenal jen; jeho hlas pak však utichl, když spatřil vydělané kůže navršené na hřbetech tažných zvířat. „To jsou kůže sin-ta?“ otázal se překvapeně.

„Eh, ano. Alespoň myslím, že jsou, akorát my ta zvířata nazýváme flar-ke, nikoli sin-ta. Napadlo nás jejich stádo kousek od údolí.“ O’Caseyová se odmlčela. „Doufám, že nešlo o… hm, chráněné stádo.“

„To těžko,“ řekl Sen Kakai s očima doširoka rozevřenýma, když rozeznal rozměry a počet rohů naskládaných poblíž kůží. „Toto stádo do oblasti přitáhlo nedávno. Bylo jedním z důvodů, proč jsem v okolí hlídal. Omlouvám se mimochodem za to přijetí. Nedávno jsme tu měli jisté potíže.“

„Potíže?“ zajímala se velitelka štábu, když se blížili k velitelské skupině. „Jakého druhu?“

„Bylo to tu v poslední době tvrdé,“ vyložil jí strážný. „Velmi tvrdé.“

Když probíhalo představování, Eleanora o tom popřemýšlela. Vzpomněla si také na starou čínskou kletbu, která byla nejspíš stvořená přímo pro rotu Bravo. A i kdyby nebyla, zcela jistě se k ní hodila. Sama pro sebe si zamumlala, že už je naprosto unavená životem »v zajímavé době«.

Stanoviště karavan bylo postaveno na okraji hlavního tržiště. Křik prodavačů se nesl přes stěny rozlehlého hotelu a stáje až do pokoje ve třetím patře, v němž se ubytovala velitelská skupina.

Otevřené okno nabízelo výhled na ploché střechy města a jezero za ním. Od jezera přes město vanul stálý vítr, stáčející se podél řeky, která stékala po svahu dolů ke vzdálené džungli, a do oken jim přinášel vůni koření, díky němuž byla tato oblast vyhlášená.

Důvod existence Rai Taie se vyjasnil při cestě do města – stejně tak jako širokých, pečlivě kultivovaných polí pseudopapriky, jež se rozprostírala do všech stran. Ukázalo se, že toto koření, důležitá součást Matsugaem připravovaných jídel, může být pěstováno pouze v suchém prostředí ve vyšších polohách. Tím se na planetě, jejíž obyvatelstvo vyžadovalo vysoké teploty a vysokou úroveň vlhkosti, stávalo extrémně drahým zbožím, a jeho pěstování a úprava, společně s několika dalšími druhy koření, byly základem pro polovinu oblastních příjmů.

Druhou polovinu tvořila těžba. Hory byly hlavním zdrojem zlata, stříbra a železa. V kopcích kolem města byla rozprostřena malá naleziště drahých kamenů, většina v podobě naplavenin. To vše činilo z Ran Taie až nepříjemně bohaté město.

Bylo to ale město s potížemi.

„Možná došlo ke změně v průběhu počasí,“ zavrtěla hlavou O’Caseyová. „To jedna z mála věcí, které mě napadají a které by zároveň vysvětlily nárůst nájezdů, o kterém tito lidé mluví.“

„Nepřejeme si žádnou další potyčku s Kranolty,“ prohlásil Roger rozhodně.

„Ach, při Satanovi, to ne,“ souhlasila Kosuticová a třela si při tom stále čerstvé jizvy na paži. „Raději bych se střetla tváří v tvář s útočnými jednotkami Svatých, než abych znovu čelila těm kranoltským parchantům. Ti zatracení Svatí aspoň poznají, kdy jsou poražení.“

„Tito nejsou přesně jako Kranoltové,“ vysvětlila jí O’Caseyová. „Alespoň ne jako naši Kranoltové. Kranoltové ubývali na síle, když jsme se s nimi setkali. Podle popisu jsou tihle nájezdníci něco jako Kranoltové, když poprvé vyrazili proti Voitanu.“

„No paráda!“ zachechtal se hystericky Julian. „Noví, čerství Kranoltové namísto těch unavených a sešlých!“

„Tato skupina,“ pokračovala O’Caseyová, „pochází zřejmě z téže vrchoviny na okraji severních plání, odkud se rozšířili Kranoltové, avšak Kranoltové našli průrvu v místní horské bariéře, která se tu snižuje k východu.“ Sklonila se nad podrobnou mapu a ukázala na vzdálenou severní oblast rozlehlého kontinentu, přes nějž putovali, a prstem vyznačila horský hřeben, který Sen Kakai nazýval Tarstenské hory.

„Tihle Bomané se jim hodně podobají, ale v několika ohledech se i liší. Tím největším rozdílem je samozřejmě fakt, že neobjevili cestu k Tarstenským horám – dorazili až k hřebenu, ale stočili se podle něj na západ. Zdá se, že také s migrací začali o něco později než Kranoltové a jejich výzbroj se citelně liší. Kranoltové neznali střelný prach, alespoň někteří z těchto Bomanů však používají hákovnice, ačkoli osobně se domnívám, že je získali obchodováním s místní oblastí.

Vlastně Bomané – podobně jako Kranoltové – připomínají spíše konfederaci kmenů než cokoli, co bychom mohli označit za sjednocenou skupinu, a zdá se, že jednotlivé kmeny dosáhly rozdílné technologické úrovně. Například Mardukané, kteří tvoří přední linie při jejich postupu, jsou mnohem primitivněji vyzbrojeni – zbraněmi závislými na síle svalů namísto střelných – než ti, které bychom mohli zvát »jádrem« kmenů, jež dodávají invazi skutečně vážnost. Můžete si je představit jako, hm… vojáky v průzkumné rojnici, myslím. Lehce ozbrojení a postradatelní, pronikající kupředu jako tykadla sondující místní opozici a příležitosti.“

„Skvělé,“ ucedil suše Pahner. „Další křováci a jejich lopatkovité oštěpy. Ale co je motivuje? Proč začali s invazí právě teď? Když tudy zrovna procházíme?“

„To vám nepovím,“ přiznala historička a zavrtěla hlavou. „Určitě ne s jistotou. Motivace barbarských expanzí nebývají obvykle příliš jasné, ale rozhodně nežertuji, když řeknu, že to mohla být změna počasí. Na druhou stranu může jít o snahu konkrétního schopného kmenového vůdce, který si chce vydobýt místní obdobu mongolské říše. Může to být také důsledek změny klimatu, která jim umožnila větší reprodukci než bývalo obvyklé a rozšířila tak jejich vojenské síly. A nebo také naopak – změna podnebí tlačí na jejich schopnost uživit své lidi, a tak podporují migraci za účelem přežití.“ Pokrčila rameny. „Ať už je za tím cokoli, prodírají se tímto regionem, drtí vše, co jim stojí v cestě, a potlačují ostatní kmeny před sebou.“

„A proto byl ten strážný tak nervózní,“ uzavřel Roger a ukousl si čehosi, čemu místní říkali targhas a co plnilo tutéž funkci jako na jižní straně Tarstenských hor kinas. Rota si kinas velice oblíbila, ale vypadalo to, že v této oblasti je »kiwinas« neznámý stejně jako dianda. Naštěstí ječmenorýže byla běžná na obou stranách hor, ale Rogerovi se po kinasu začalo stýskat. Targhas měl zcela odlišnou chuť i strukturu – spíš jako tomel křížený s chlupatými planými jablky. Napadlo ho, jak asi vojáci tento druh pojmenují. Toblko? Planík? Jablomel?

„Když tihle noví barbaři udeřili, zahnali sem nájezdníky z džungle,“ pokračoval, „a možná se sem dolů podívají i Bomané osobně.“

„Potřebujeme si doplnit zásoby.“ Pahner pohlédl na Poertenu. „Bude v tom problém?“

„Zjišťoval sem si ceny na tržisku.“ Zbrojník zavrtěl hlavou. „Na tu diandu možeme nasadiť slušnó cenu. Velice slušnó. Ale ta ječmenorýža sa nosí z džungle.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Jídlo tu majó hodně drahý.“

„Takže si nakoupíme tolik, kolik nám bude stačit na cestu do džungle a zbytek si seženeme v nížině,“ rozhodl Pahner, pak se odmlčel, když zbrojník znovu zavrtěl hlavou. „Nebo ne?“

„Sklizeň je tu ku… pěkně mizerná.“ Pinopan pokrčil rameny. „Ječmenorýža sa sháňa zle i dole na pláních. Lezem do další vojny, kapitáne. Jídlo tu bude vzácné.“

„Nádhera.“ Kapitán si povzdechl a zadíval se na strop. „Mohlo by něco jen jednou fungovat?“ tázal se vyšší moci.

„Pokud by fungovalo, věděl byste, že je v tom háček,“ řekl Roger. „Fajn, základem je, že potřebujeme víc hotovosti.“

„Tož ba, možeme to zkusiť, pane,“ přisvědčil Pinopan. „Ječmenorýža bude drahá a to ešče nepočítám ovoca a koření.“

„Já bych ho bral docela hodně,“ ozval se Matsugae. Rogerův sluha se setkání obvykle účastnil zčásti proto, aby měl každý zajištěno občerstvení, ale také coby šéfkuchař jejich expedice a skutečný logistický manažer. „Pseudopaprika z okolních tržišť je naprosto úžasná. Mají tu i některá další koření, jichž bych si rád nabral několik kilo. Také jsem objevil nějaká jídla, která bych rád vyzkoušel. A měli bychom pouvažovat o najmutí jisté pomoci v táboře, i když to nebudou zrovna honáci.“

„To spolyká moc peněz, Matsugae,“ řekl Pahner pesimisticky. „Pokud bychom nemuseli kupovat ta flar-ta, bylo by to něco jiného. Ale pokladna je skoro prázdná. Nateď máme dost, ale do budoucnosti nám zdroje scházejí.“

„Tak si nějaké seženeme,“ pokrčil rameny Roger. „Dělali jsme to přece celou cestu.“

„Já doufám, že nebudeme muset přepadnout další města,“ postěžovala si zbrojní seržantka Lai. „To poslední pro mě bylo až moc velké.“

„Žádná města,“ přikývl Roger. „Nicméně,“ pokračoval a povstal při tom, „potřebujeme peníze a jsme excelentní úderná jednotka. Probíhá tu velká migrace a spousty místních kvůli ní bojují. Měla by tu někde existovat dobře placená mise, kterou bychom mohli podstoupit s minimem ztrát.“

„Navrhujete, abychom se stali žoldáky,“ vydechl Pahner nevěřícně.

„Čím jiným jsme byli v Marshadu, kapitáne? Nebo, když na to přijde, v Q’Nkoku?“ otázal se princ a pokrčil rameny.

„Byli jsme rota Bravo Bronzového praporu,“ odvětil kapitán s úsměvem, „přinucená okolnostmi bojovat. Tehdy braní peněz za poskytnuté služby dávalo smysl. Nebyli jsme žádní zatracení žoldáci!“

„Dobrá, kapitáne,“ řekl Roger tiše, „máte vy nějaké návrhy?“

Mariňák otevřel ústa, ale pak je zase s mlasknutím zavřel. Po chvilce jen zavrtěl hlavou.

„Ne. Ale zdá se mi, že jako žoldáci klesneme dost nízko.“

„Poerteno,“ zeptal se Roger, „máme dostatek peněz na koupi takového množství ječmenorýže, abychom to zvládli k pobřeží?“

Zbrojník divoce kmital pohledem mezi princem a velitelem roty. „Hele, Velikosti, netahéte mňa do takovéch věcí.“

„Ano, Rogere,“ řekl Pahner upjatě. „Máme, ale může se stát, že nám dojde hotovost. Můžeme pochopitelně nějakou získat, jakmile sejdeme do džungle. To nám naše zásoby na delší dobu dorovná.“

„A taky zdvojnásobí dobu cesty,“ podotkl Roger klidně s jedním obočím pozvednutým. „A unaví flar-ta. A vyčerpá potravinové dávky. A to ani nemluvím o tom, že jakmile dorazíme k pobřeží, budeme bez prostředků… když si budeme muset najmout nebo koupit lodě pro další etapu.“

„Kapitáne,“ ozvala se Kosuticová a zaváhala. „Možná… bychom o tom měli popřemýšlet. Ve hře je víc než jen ječmenorýže. Vojáci potřebují přestávku a já nehodlám sedět někde v džungli. Mohli by využít nějaký čas ve městě, popít trochu vína, trochu si zahulákat. A když se nebudeme zdržovat pastvou zvířat, opravdu to naši cestu uspíší. Dávalo… by to docela smysl najít si tu… práci. Ale musela by být dobře zaplacená.“

Roger se na Pahnera zadíval a poznal, že kapitán je celou situací naprosto zdeptaný. Jemně se na velitele svých osobních stráží pousmál a znovu zavrtěl hlavou.

„Co jste mi to říkal? »Někdy musíme udělat věci, které se nám nelíbí.« Mám pocit, že tohle je jedna z těch chvilek. A taky se domnívám, že cokoli, co podnikneme v zájmu mého návratu domů, spadá pod parametry této mise. Potřebujeme k tomu peníze, takže to mezi ty parametry patří. A mimo jiné,“ dodal se širokým úsměvem, „pokud neseženeme Kostasovi jeho pseudopapričky a koření, mohl by začít být mrzutý.“ Mrkl na svého sluhu, který mu pohled jemně opětoval.

Pahner si třetího dědice trůnu Lidského impéria zamračeně přeměřoval. Byla to obrovská úleva, když Roger konečně přijal, že neexistuje opravdu nic – doslova vůbec nic – důležitějšího, než jeho bezpečný návrat k císařskému dvoru na Zemi. Kapitán si uvědomoval, že pro prince bývalo obtížné srovnat se s faktem, že jeho život je důležitý i přes odcizení, které mezi ním a jeho matkou, císařovnou, panovalo tak dlouho, jak si jen dokázal vybavit. Roger totiž jednoduše nevěřil, že by někdo v celém vesmíru, s jedinou výjimkou Kostase Matsugaeho, pro něj mohl udělat mnoho dobrého. Což, jak Pahner musel uznat, byla v mnoha ohledech pravda. Poznal, že ani sám Roger se nezajímal o toho rozmazleného spratka, kterého denně vídával v zrcadle. Pokud by si jen někdo dal tu práci a vysvětlil mu, proč byl jeho otec vyhoštěn ode dvora, mohlo všechno probíhat zcela jinak, ale bylo až bolestně jasné, že se nikdo ani trochu neobtěžoval. Pahner sám si myslel, že Eleanora O’Caseyová měla pravdu – každý prostě předpokládal, že mu o nemístných spiknutích jeho otce proti císařskému trůnu už pověděl někdo jiný.

Ovšem to nikdo neudělal a skutečnost, že Roger byl až příliš dokonalým obrazem svého neuvěřitelně přitažlivého a neuvěřitelně zkaženého sukničkářského otce, věci jen nesmírně zkomplikovala. Jelikož všichni »věděli«, že Roger zná důvody otcovy hanby, předpokládali, že se bude snažit stát fyzickým duplikátem otce na důkaz jakéhosi vzdoru… či něčeho horšího. Nikdo, s výjimkou Matsugaeho, nikdy nepoznal, že Rogerovo chování »rozmazleného spratka« bylo jen nevyhnutelnou reakcí malého chlapce, jenž nikdy nepochopil, proč se nikdo nikdy nepokusil věřit mu – nebo jej milovat – na úkor jeho osamění. V rotě Bravo samozřejmě nikdo nevěřil, kolik se toho v něm může skrývat, dokud nedošlo k událostem ve Voitanu a Marshadu.

Ale stejně jako ostatní změny jeho osobnosti, Rogerovo nové povědomí o povaze politické nestability, jež zamořila Lidské impérium, a faktu, že dynastie MacClintocků byla opravdu tím jediným, co drželo říši pohromadě, se pro kapitána jeho bezpečnostního oddílu ukázaly být dvousečou zbraní. Princ tak konečně pochopil, že existují pádné důvody, aby nechal své osobní strážce umírat, pokud to naživu udrželo jeho, a také, že nic nesmí stát v cestě jeho návratu domů. Vyšla s tím ale na povrch také pověstná macclintockovská bezcitnost. Pokud mu nemělo stát v cestě vůbec nic, tak ze stejných důvodů byl ochoten podstoupit cokoli… včetně přeměny Pahnerovy milované roty Bravo na ošuntělé žoldáky na planetě plné barbarů.

Kapitán si to uvědomoval a princovy rozumné a až příliš logické argumenty mu žádný klid nepřinášely. Mračil se na Rogera ještě chvíli a pak se obrátil na své dva zbrojní seržanty.

„Co si o tom myslíte?“

„Nerada bych podstupovala více obětí, než je opravdu nutné,“ odvětila Lai okamžitě. „Máme před sebou ještě pořádný kus cesty, na jejímž konci nás čeká bitva. Na to bychom neměli zapomínat.“ Po chvíli však pokrčila rameny. „Ale i přes to musím souhlasit s Jeho Výsostí. Ty peníze potřebujeme. I odpočinek.“

Kapitán přikývl a obrátil se na druhého seržanta. „Jine?“

„Jo,“ odpověděl Korejec. „Přikláním se k žoldácké variantě. Bude z toho ale muset být hodně prachů.“ Pohlédl na svého velitele. „Promiňte, kapitáne.“

„Tak dobrá,“ řekl Pahner a přejel rukou přes náprsní kapsu. „Zdá se, že jste mě přehlasovali.“

„Tady ale demokracii nemáme, jak jste už tuším párkrát poznamenal,“ opáčil Roger mírně a podepřel si bok. „Pokud řeknete »ne«, odpověď zní ne.“

Mariňák si povzdechl. „Nemohu na to říci »ne«. Vaše odůvodnění je bezchybné. To ale neznamená, že by se mi to líbilo.“

„Něco vám řeknu,“ nabídl se princ a v sedu se narovnal. „My to zvládneme. Vy si jen sednete někam dozadu a zajistíte, abychom to nezpackali. Pak to můžete brát klidně nějak tak, jako že to není přímo rota Bravo, kdo to podstoupí.“ Usmál se, aby jeho slova nezněla kysele.

„Můžeme to udělat »inkognito«,“ pokračoval. „Nebude to »princ Roger«. Můžu být třeba… »kapitán Sergej«! A misi provedou »Sergejovi nájezdníci«, nikoli rota Bravo Bronzového praporu.“ Zasmál se nad svým vlastním návrhem a O’Caseyová jen pozvedla obočí.

„Takže budete pracovat inkognito, Vaše Výsosti?“ pousmála se. „Společně s vaším tajným oddílem osobních strážců?“

„Eh, jo,“ odpověděl podezíravě. „Proč?“

„Jen tak,“ řekla historička. „Prostě jen tak.“

„Ale co,“ vzdychl Pahner. „Dobrá Rogere, máte to mít. Najděte si úkol, naplánujte misi a můžete jí velet. Ale ať je v ní co nejmenší riziko a co největší odměna.“

„To si jaksi odporuje,“ pronesl pochmurně Jin.

„A třeba budeme mít štěstí,“ pravil Roger sebejistě.

Kapitola 3

„No, já myslím, že jsme s tím volnem měli štěstí,“ prohodila Kosuticová, když plula naznak po jezeře. Posadila se na svém plovoucím křesle a usrkla trochu vína. „I s těmi jablomely. Opravdu štěstí.“

Z lidského úhlu pohledu byl Ran Tai příjemnou změnou po městech, která doposud navštívili… což znamenalo, že pro místní Mardukany představoval peklo. Ne, že by si ho nepřetvořili do co nejvíce civilizované a snesitelné podoby.

Město obklopovalo řeku, která z jezera vytékala a každá ulice měla široké stoky, jež byly vymývány z říčního zdroje. Stoky, či v místním jazyce chuby, byly užívány jako pouliční kanály, jež zbavovaly umně vydlážděné cesty trusu od dvounohých zvířat a tažného dobytka. Město navíc disponovalo soustavou akvaduktů, která jim zajišťovala pitnou vodu a rozváděla ji systémem hliněných pump; všude byla také čerpadla a fontány napojené na chuby. Na mardukské poměry nepravidelné srážky dělaly z Ran Taie první město, na něž lidé narazili, kde potřeba vody představovala vážnou potíž, avšak i přes místní klima byla díky akvaduktu a jezeru snadno dostupnou. To dovolovalo domácnostem i krčmám rozlévat vodu na účelově pěstované trávníky, jež uvnitř budov zvyšovaly vlhkost na úroveň, která byla slizovitým Mardukanům příjemná.

Ale to nejdůležitější, co město činilo pro běžné obyvatele nepříjemným, se pro lidi rovnalo naprostému ráji. Údolí leželo nad nižší vrstvu mraků, a tak bylo často možné spatřit slunce. Právě v tomto okamžiku se blížilo k západu a dopřávalo jim příjemně škodlivé UV záření. A nejen to, vyšší vrstva mraků byla jen málokdy zdrojem dešťů, a proto údolí pravidelně svlažovaly pouze lijáky podobné těm monzunovým. Denní teplota se málokdy vyšplhala nad třicet dva stupně Celsia a v noci obvykle klesala na dvacet.

Voda v jezeře se rovněž blížila dokonalosti. Jelikož bylo pleso čisté, chladivé a prosté jakýchkoli predátorů, kteří, jak se zdálo, v džungli okupovali veškeré vodní plochy, mohli si lidé dennodenně jít zaplavat, což během pochodu bývalo naprosto nemožné. Navíc si v něm kromě plavání mohli i dopřát i koupel – téměř dávno zapomenutý luxus. Standardní suché čisticí plátno, jímž byla císařská pěchota běžně vybavena, jim vydrželo dlouho a pomáhalo vojákům zabránit největším hygienickým problémům, avšak příjemné vodě jezera a improvizovanému mýdlu, které dokázal Matsugae vyrobit, se v žádném případě vyrovnat nemohly. Právě proto relaxovali vojáci po ranním cvičení s meči plaváním a rácháním se v jezeře.

Překvapovalo je, že sem tam s nimi plavou i Mardukané, avšak jen do okamžiku, než poznali, že domorodci mnohdy upřednostňují ponoření do vody oproti vystavování se suchému vzduchu. Místní ovšem měli potíže s teplotou studeného jezera; čas od času se museli vynořit a jít se zahřát. Nicméně i přes to si sem odpoledne chodívalo zaplavat prakticky celé obyvatelstvo města.

Kolem lidí panovala zpočátku velká zvědavost. Odlišovali se hned na první pohled, ale – stejně jako v oblastech, kterými jednotka již dříve prošla – místním příliš nevadilo, že jim chybí jeden pár končetin, stejně jako by to nevadilo lidem, kdyby situace byla opačná. Po několika prvních dnech se spousta místních seznámila se členy jednotky a lidé byli přijati stejně jako další projíždějící karavana.

Vojáci si taktéž zvykli na místní zvyk odpolední siesty. Pahner určil svým mužům, až na pár výjimek, půldenní služby. Rána trávili cvičením s mečem a údržbou vyspělejších zbraní a tisíce a jednoho dalšího kousku vybavení, které během cesty zanedbávali. Odpoledne a večery měli vojáci pro sebe a trávili je z velké části pospáváním a vstřebáváním místní kultury. Do níž spadalo i zdejší výtečné víno.

Oblast vrchoviny byla příznivá pro velké jablomelové stromy, z nichž domorodci vyráběli různé druhy zavařenin, cukrovinek a vína. Vojáci jednomyslně přijali název, který pro něj Roger vymyslel, i když někteří byli přesvědčeni, že takové jméno bylo pro něco tak ostré a trpké příliš melodické. Domorodcům, včetně Corda, se jejich chuť zamlouvala, ale pokud mohla Kosuticová soudit, nikdo ty podivnosti nijak zvlášť nemiloval. Což ovšem lidem nezabránilo, aby si nabírali po kilogramech, jelikož jablomel měl nad mnohem chutnějším kinasem jednu velkou výhodu. Obsahoval vitamín složením blízký vitamínu C, který dokázali vojenští nanité – včetně těch Rogerových – zpracovat… a tak najednou mohl nechutný jablomel rozhodovat mezi životem a smrtí. Vitamín C nebyl jediný potravinový doplněk, který lidé na této bohem zapomenuté planetě postrádali, ale byl to zřejmě právě ten, jehož nedostatek by se projevil nejrychleji. Kurděje sice nepatřily k nemocem, jichž se Císařská pěchota obvykle obávala, ale pro lidi trpící nedostatkem protikurdějových látek byly stále stejně smrtící.

Samozřejmě O’Caseyová, Matsugae a piloti Flotily, které mariňáci chránili společně s Rogerem, nedisponovali stejnou nanobotickou podporou. Nedokázali produkovat vitamín C, avšak vojáci již tento konkrétní doplněk nevyžadovali, a tak mohl být veškerý jejich vitamín C rozdělen mezi ty, kterým chyběl. Ba co víc, objev doktora Dobrescu o nečekaných možnostech jablomelu jim dodal naděje. Jejich původní útržkovitá data o planetě o jablomelech nic neříkala – to ale nebylo nic překvapivého; vlastnili pouze zlomek původních dat z průzkumu planety a jakákoli planeta byla pěkně velké místo se spoustou skrytých tajemství, což napovídalo, že by mohli narazit i na jiné věci, o nichž doposud nevěděli… včetně místních potravin, které by jim dokázaly zásobu nemardukanských doplňků výživy nahradit.

A které by chutnaly dost na to, aby se do nich lidé rádi zakousli.

Kromě jablomelu však v rantaiské oblasti rostly stromy s ovocem nápadně připomínajícím obří hrozny. Na rozdíl od jablomelu velehrozny, jak si je vojáci překřtili, nenabízely žádný ze zoufale potřebných vitamínů či proteinů. Na druhou stranu se z tohoto pižmovitého ovoce připravovalo nejlepší víno v okolí a vojáci si na světlý a šťavnatý mok rychle zvykli.

Kosuticová se znovu posadila a rozhlédla se po bavících se mariňácích. Gronningen plaval nekonečnou trať. St. John M. se s Asgardianem vsadil, že nedokáže dvakrát přeplavat pětikilometrové jezero tam a zpátky. Šlo o hloupou sázku: pokud došlo na nějakou fyzickou námahu, fungoval Gronningen jako stroj. Za půl hodiny bude St. John M. lehčí o čtvrt kila stříbra. Aburia vypadala naopak naštvaně. Z tmavé desátnice a Asgardiana se stal »párek« a dívka se zrovna teď zdála být na svou přerostlou hračku, která trávila více času něčím jiným, než aby se věnovala jí, nazlobená.

Ale ať už byla Aburia rozzlobená, jak chtěla, zbytek roty si užíval. Stickles natvrdo – a zatím úspěšně – nadbíhal Brianě Kaneové. Tmavovlasá plazmová střelkyně se smála tomu, co právě vojín říkal, ale nezdálo se, že by potřebovala zachránit. Gelert a Macek také vypadali, že našli společnou řeč, a vzdálili se ruku v ruce. To zřejmě bude pro seržanta Jina rána, ale ona už mu párkrát nabídla rameno při dřívějších zlomených srdcích.

„Vypadáte, že byste potřebovala další rundu,“ pronesl Julian.

Výzvědný poddůstojník k ní připlaval v naprosté tichosti, ona však své automatické leknutí potlačila a pokývla na láhev, kterou držel nad jejím šálkem.

„Díky.“

„Podařilo se mi splašit ledničku,“ řekl, položil se na záda a láhev si postavil na břicho. Obraz, který tak nevědomě vytvářel, měl extrémně falický nádech, došlo seržantce, když usrkla chlazeného vína, a usmála se. Víno z malé místní vinice bylo vylepšeno špetkou koření, připomínajícího skořici. Obsahovalo také více alkoholu, než bylo zvykem, a proto jí zachutnalo.

„A kde jste k té ledničce přišel?“ zeptala se.

„Z Russelovy zbroje, pochopitelně,“ odpověděl Julian. Překulil se, aby se ve vodě, dosahující mu po hrudník, postavil a zhluboka si z láhve přihnul.

Na to se nedalo mnoho říct. Spousta rozhovorů končívala tímto způsobem – rychlou zmínkou o jednom z padlých a náhlou změnou tématu.

„Nějaké nabídky práce?“ otázala se vrchní seržantka. Protože byl Julian výzvědným specialistou, měl každé ráno za úkol poptat se po nějaké práci. Společně s Poertenou pročesávali město, navštěvovali obchodníky a prolézali krčmy.

„Ne a nemyslete si, že jsem ty vtípky ještě neslyšel,“ odvětil poddůstojník kysele. „»Kdy najdou Julian s Poertenou práci? Až ochutnají všechny druhy vína v oblasti.«“

„Jste si jistý?“ pousmála se Kosuticová. „Pořád je tu ještě spousta piva.“

„Ále, seržantko, tak vám teda děkuju!“ Velitel oddílu se zašklebil a znovu si přihnul vína. „Musím se přiznat, že je dobře, že domorodci nedestilují.“

„Je to fajn,“ zasmála se vrchní seržantka hrdelním smíchem. „Až se vrátíme, můžete si nechat vyměnit játra.“

„Pokud se vrátíme,“ opravil ji Julian pochmurně.

„A to je zase co za přístup?“ Kosuticová se obrátila, aby se na velitele týmu, který na okamžik zaváhal, mohla podívat.

Protože byli vojáci přemisťováni na různé planety s rozdílnými stupni odhalování těla, stalo se všeobecnou praxí zachovávat základní společenské normy. Proto ženy v jednotce s výjimkou nevyhnutelných polních podmínek měly sklon skrývat před muži úplnou nahotu a naopak. Z toho vyplývalo, že ženy z Bronzového praporu při plavání nosily upnutý, téměř nerozbitný top a šortky, které byly součástí měňavých obleků, zatímco muži nosili pouze šortky. Takové oblečení by bylo jasným přečinem na Ramale, Damdinově domovském světě, a naprosto nepřijatelné na Asgardu nebo Sossanu. Na druhou stranu na Zemi nebo Višnu by bylo pro účely plavání považováno za až příliš přehnané.

Všechny aspekty kulturního marastu byly nepochybně zajímavé, ale zároveň se míjely účinkem. Vrchní seržantka byla tvrdá a přímá jako bojový tank. Neustálá cvičení ve spojení s nanity, jež měli k dispozici všichni mariňáci, uhnětla její tělo do podoby olympijského atleta. Ovšem její základní fyziologie tíhla spíše k jemným křivkám a poměrně velkému poprsí – což se stalo zjevným, když její levé prso pod upjatým tričkem, u krku rozevřeným do V, sklouzlo pomalu dolů a jemně výstřih napnulo.

A naprosto v Julianovi zablokovalo to, co jí chtěl říct.

Kosuticová se na velitele týmu zadívala a potlačila pousmání. Vypadal totiž, jako by jej někdo uhodil kladivem přímo mezi oči, nicméně se tak jeho myšlenky vydaly jiným směrem, než původně zamýšlel.

„Sto kreditů, že vím, na co myslíte?“ zeptala se a Julian se viditelně otřásl. Pak se usmála a nalila si do šálku o trochu víc vína.

„Sto kreditů nemáte. A já nehodlám páchat sebevraždu.“

„No, mohli jsme popřemýšlet o obchodu,“ usmála se na něj starší poddůstojnice. „A já dobře vím, že sebevraždu páchat nechcete.“

Princ si na zdejší jízdní zvířata začínal zvykat. Civani alias »koňopštrosi« byli všežraví a občas divocí, představovali však také rychlejší způsob, jak se dostat k dolům namísto pěší chůze. Zatahal za otěže a vyklouzl z vysoko posazeného sedla. Nemělo žádné třmeny, byly na něm ale opěrky pro stehna, jimiž se mohl jezdec vyrovnávat. Byly samozřejmě konstruovány pro Mardukana a pro člověka byly příliš široká, s tím však nemohl nic dělat, dokud nebudou hotová sedla, která spolu s Poertenou navrhl a nechal objednat.

Dopadl na zem s pokrčenýma nohama a ohlédl se na Corda, který rovněž slézal dolů. Starý Mardukan byl mnohem pomalejší než princ a na rozdíl od něj neměl absolutně žádnou zkušenou s jízdou na něčem jiném než flar-ta. Celoživotní námaha a disciplína mu však nyní pomáhaly. Opatrně se pouštěl dolů, dokud konečně nedoskočil na pevnou zem. Jakmile se narovnal, uštědřil svému civanovi pohled, který jasně vypovídal, že by jej uvítal spíš jako večeři, než jako dopravní prostředek.

Roger obě zvířata uvázal ke sloupu před nízkou kamennou budovou. Už u něj byli uvázáni další dva civani, kteří na princova oře zavrčeli.

Když se Rogera vyptávali, jaké zvíře by preferoval, vyslal Poertenu za strážným, s nímž se prve setkali, a po otázkách na princovu výšku a zkouškách některých vhodných kusů, pro něj Sen Kakai osedlal odpovídajícího jedince. Zvíře bylo o trochu menší než obvyklé kusy a původně bylo trénováno pro potřebu boje. Navíc mu nechyběla agresivita, proto na zbylé dva zasyčelo a máchlo nohou. Hrozivě sevřené drápy jen o kousek minuly nejbližší zvíře a následovalo zvučné klapnutí působivých zubů, které připomnělo svist gilotiny. Oba dva civani opatrně ucouvli a Rogerův oř si spokojeně odfrkl.

Jakmile si ujasnila pravidla a ustavila hierarchii, tři zvířata se usadila za jednolitého vzájemného syčení, zatímco Cordův mírnější civan se v okolí rozhlížel po něčem k snědku.

Roger vyčkal, dokud nebude vše urovnáno, a pak se ohlédl na dva mariňáky, kteří stále vězeli v sedlech. Byť by byl Pahner ochoten dát svému svěřenci svobodu při hledání zaměstnání pro »Sergejovy nájezdníky«, nehodlal polevit v otázce princova stálého doprovodu v podobě přiměřeného množství osobních strážců. Roger si byl osobně jistý svou vlastní schopností ochránit sám sebe, obzvlášť s Cordem po boku, ale byl dostatečně rozumný na to, aby se nedohadoval. Nejenže by to nemělo smysl, ale tvrdá zkušenost jej naučila pochopit, proč nikdo, koho znal, ve válečné zóně o velikosti celé planety neobcházel posloupnost velení a kapitánovu autoritu.

Což ovšem neznamenalo, že si ji nehodlal sem tam přizpůsobit, když se mu to hodilo.

„Vy dva se schovejte někde v barácích, Mosejeve,“ nařídil staršímu pěšákovi standardem. „Utraťte v baru trochu stříbra, pokud nějaké máte, a mějte oči na stopkách. Chci vědět, co si myslí obyčejní lidé.“

Chvíli se zdálo, že by desátník chtěl odporovat, ale pak to přešel. Mosejev ani na okamžik nezapochyboval, že by jej kapitán Pahner bolestivým způsobem stáhl z kůže, kdyby se dozvěděl, že princi dovolil se vzdálit. Zároveň ale, stejně jako ostatní členové roty Bravo, v Marshadu poznal, že nařízení, které z prince dělalo oficiálního velitele Bronzového praporu, nebylo už jen pouhou právní fikcí.

Několik vteřin se na Rogera mračil a přemýšlel o tom, jak lehkovážně by plukovník MacClintock kapitána Pahnera ignoroval, kdyby tu byl velitel roty fyzicky přítomen, pak se ale zadíval na budovu, do níž hodlal Roger vstoupit a pokrčil rameny. Rozkazy jsou rozkazy. Kromě toho každý Bronzový Barbar věděl, že princ dokáže být s pistolí u pasu strojem na smrt, a to nemluvě o jeho meči upevněném na zádech. A navíc ještě nevzal v potaz Cordovu osvědčenou smrtonosnost. Nebylo absolutně možné, aby se vyskytovala budova velikosti té, před níž se nalézali, v níž by přebýval dostatek slizounů, kteří by tyto dva ohrozili.

„Dobrá, Výsosti,“ řekl desátník. „Samozřejmě doufám, že se o tomto nezmíníte před špatnýma ušima.“

„Zmíním o čem?“ zeptal se Roger nevinně. Mosejev se pousmál a obrátil svého civana směrem k barákům.

„To bylo nepochybně bláznivé,“ poznamenal Cord starostlivě, když se díval, jak vojáci odjíždějí. „Kdyby to byl někdo jiný, asi bych řekl, že to bylo naprosto bláznivé. Ovšem protože vás dobře znám, brání mi to být překvapený.“

„Jo, jasně,“ usmál se Roger. „Nelíbí se ti, že ti někdo stojí za zády o nic víc než mě, ty starej zpustlíku!“

„Ještě nejsem tak vetchý, aby se o mě musel někdo starat,“ odvětil šaman s přehnanou důstojností. Uchopil dlouhý oštěp s hrozivou čepelí, který nosíval úplně všude. „Já ale na druhou stranu nejsem dědicem mocné vládkyně.“

„To není ani »kapitán Sergej«,“ pousmál se Roger a Cord si rezignovaně odfrkl, když princ přistoupil k budově a tleskl, aby mohl vstoupit.

Stavení se nacházelo na úpatí prudkého svahu, který stoupal k průrvě, vedoucí do úzké rokliny či údolí. Kolem ní byla vztyčena řada stěn a před nimi stála rozestavěna malá armáda. Očividně tam už jistou dobu přebývala a připravovala se na delší pobyt.

„Vstupte,“ ozval se zevnitř hlas v odpověď na Rogerovo tlesknutí. Princ chytil za kliku u dveří a vstoupil do jediné místnosti v chýšovitém stavení. Nacházela se v ní trojice strážných a dva neozbrojení Mardukané, kteří o něčem hovořili a jakmile Roger vstoupil, větší z nich propukl v smích.

„Zdá se, že basikové uslyšeli o našich nesnázích.“ Napůl se ušklíbl, ale druhý z civilistů mu přiložil svou hořejší ruku na hruď v záporném gestu.

„Nejsme v pozici, kdy bychom se mohli smát,“ pronesl stroze. „Obzvlášť ty ne,“ dodal kousavým tónem a větší Mardukan kysele zasyčel, ale dál už nepromluvil. Menší domorodec se otočil k Rogerovi. „Jsem Deb Tar. A vy?“

„Kapitán Sergej,“ poklonil se Roger mírně. „K vašim službám.“

„Nápodobně,“ oplatil mu Deb Tar. „Co pro vás můžeme udělat?“

„Spíš, co bychom mohli udělat my pro vás,“ usmál se na něj Roger. „Slyšel jsem, že máte potíže.“

„To tedy máme,“ přiznal Deb Tar a důrazně tleskl. „Ale pochybuji, že byste s tím dokázali cokoli udělat.“

„No, já nevím,“ řekl Roger. „Můžeme vás překvapit.“

„Někdy jindy, basiku,“ zavrčel druhý Mardukan. „My si své problémy vyřešíme sami.“

„Ach.“ Roger pozvedl obočí. „Hádám, že máme konkurenci.“

„Při měsíční produkci z mého dolu?“ Deb Tarovo odfrknutí se podobalo zavrčení. „Samozřejmě, že máte – včetně mého bývalého vedoucího těžby,“ pokračoval a nižší rukou znechuceně mávl na druhého civilistu. „Nor Tobovi se zdá, že by mělo být jednoduché získat údolí zpět. Možná už jen proto, že mu ho předtím tak snadno sebrali.“

„Moje chyba to nebyla,“ zaburácel bývalý vedoucí. „Byl jsem snad já velitelem stráže?“

„Ne, to nebyl,“ připustil majitel. „Jinak by se tvé rohy už dávno houpaly nad mým ohništěm. Mám tam ale stále ještě dost místa, aby se tam vešly. Ušetřil bych navíc polovinu ztráty, kdybys mě nepřesvědčil, abych tam přesunul celou rafinérii!“

„Dobře sis na tom namastil kapsu!“ opáčil bývalý vedoucí, pak se obrátil na Corda s Rogerem. „Pojď, basiku,“ vyštěkl. „Ukážeme ti, jak se s takovou špínou vypořádají skuteční Mardukané!“

„Eh, pokud to nevadí, veďte nás,“ mávl Roger směrem ke dveřím. „Tohle musím vidět.“

Kapitola 4

„To údolí je pevnost,“ řekl Roger a usrkl vína.

„Takže co se stalo?“ zajímal se Julian.

„Celé to mám na záznamu v přilbě, ale v krátkosti – byla to fraška.“

„Jakže?“ otázala se Kosuticová. Zahleděla se na plán průchodu do údolí a zavrtěla hlavou. „Nijak mi ta situace vtipná nepřijde. Mohl byste to dokázat s hordou Kranoltů, ale to je jediné, co mě napadá, jak byste se mohl přes ty hradby dostat.“

„Jo,“ souhlasil Roger. „A to bylo víceméně to, o co se náš přítel Nor Tob pokoušel. Sebral několik set nepracujících horníků a mizerných žoldáků s příslibem rozdělení kořisti, jakmile místo dobudou, a nechal je se na ně přímo vrhnout.“

Zasmál se a zavrtěl hlavou.

„Přirazili ke zdi žebříky, ale ta zeď je tak vysoká, že se jim polovina žebříků zlomila pod vahou těch, co na ně šplhali. Tedy těch, kteří se z nich nenechali prostě jen shodit. V zásadě se nedostali ani na pět metrů od vrcholku.“

„Kolik mrtvých?“ zeptala se Lai. Zbrojní seržantka stála vedle Kosuticové, dívala se na mapu a mnula si při tom nos.

„Žádní,“ zasmál se znovu Roger. „Eh, byly tam nějaké zlomené ruce a pošramocená ega, ale žádné skutečné ztráty. Barbarští žoldáci na ně vůbec ani nestříleli. Prostě jen odstrkovali žebříky a házeli na ně sajrajt. Většinou hodně smradlavej, jako třeba vědra, co je plní na záchodě.“

„Posmívali se jim?“ ptala se vrchní seržantka, když roztáhla mapu, aby si mohla prohlédnout celé údolí.

„Hodně,“ sdělil jí Roger. „Tihle chlápci – říkají si Vasinové – patří zřejmě ke kmeni, který byl kvůli té bomanské invazi nucen přesídlit. Buď už žoldáky byli, nebo se k řemeslu přidali, když je vyhnali z domovské oblasti. Nikdo si tím není příliš jistý, ale ať to bylo jakkoli, mně se zdá, že hledali práci, když narazili na Ran Tai a odešli k dolům jako na dobré místo, kde se dají směnit kůže za surové zlato a stříbro za výrobní ceny. Pokud mohu říci, neměli vůbec zájem to tam převzít, dokud se tam nedostali a nezjistili, jak nechráněné to tam je. Zdá se, že nikdo neví, čím celý ten povyk začal, ale nakonec se jim podařilo si to místo přivlastnit. Podle majitele, Deb Tara, tam měl více než dvouměsíční čistou těžbu zabalenou a připravenou k naložení, zrovna když tam vrhli. Opravdu, ale opravdu chce ten lup zpátky, ale oni se do toho nějak zvlášť nehrnou, a protože k tomu přišli tak snadno, otevřeně všemi místními pohrdají. Ale i kdyby tomu tak nebylo, vládcové města nehodlají podstupovat ztráty spojené s jejich vyhnáním – obzvlášť, když si Deb Tar vědomě postavil rafinerii přímo tam u dolů, aby se vyhnul placení daní. Čili rada to označila za záležitost mimo její jurisdikci a ponechává vše svému osudu. A z několika rozhovorů, které jsme vyslechli, Vasinové Deb Tarovi nabídli, že mu jeho majetek vrátí… za tříměsíční produkci.“

„Aj!“ ušklíbla se Kosuticová. „Pořád si ale myslím, že vzdát se měsíce těžby navíc není zase tak nerozumné – za návrat dolů. Může si vytěžit mnohem víc.“

„Oni smlouvají?“ otázal se seržant Jin. „To nám nikdo neřekl…“

„Ach, ano, jsou připraveni se dohodnout.“ Roger se široce usmál. „Deb Tar jenom čeká na lepší cenu, a právě proto tak zoufale hledá někoho, kdo by je mohl vykopnout, a on by nemusel přistoupit na jejich požadavky. Nor Tob byl první, kdo se toho pokusil skutečně chopit, ale když poznal, že jeho vlastní chrabrý pokus zkrachuje, rozhodl se vzít nohy na ramena a vycouvat, jakmile bylo zjevné, že útok nebude k ničemu.“

„Není se co divit,“ zasmála se Kosuticová. „Vsadím se, že tihle horníci byli pěkně nakrknutí chlápci. Ví někdo, kam se poděl?“

„Ne,“ řekl Julian. „Vypadá to, že se někam zahrabal. Oblast neopustil, ale na obvyklých místech ho taky nikdo neviděl.“

„Kókal sem sa kolem,“ vmísil se Poertena. „Ten Deb Tar nabídl celó měsíční produkcu tomu, kdo je dokáže vyhnať. To bude cosi okolo třicíti sedantů zlata a dalších deset stříbra a sedant je skoro půl kila. I s těma vysokýma cenama tady si možeme nabrať všecko, co potřebujem za míň jak dvacet sedantů zlata.“ Pokrčil rameny. „Zbytek zlata a stříbra nám zbyde do foroty.“

„Takže jde o operaci, která se vyplatí,“ shrnul Roger. „Pokud někdo přijde na způsob, jak se dostat dovnitř.“

„Ach, to je docela snadné,“ řekl Kosuticová a vzhlédla od displeje mapy.

„Jo. Dostat se dovnitř není problém,“ souhlasil Jin. „Otázkou je, jak se vypořádáme se stovkou slizounských žoldáků, když už tam budeme.“

„Eh?“ Roger pohlédl přes seržantčino rameno na mapu. „Co navrhujete?“

„No-o…“ natáhla Kosuticová a ukázala na mapu. „Podle obrazu ve vaší přilbě je u průrvy kolmý útes, je to tak?“

„Údolí se pak dál rozšiřuje,“ přikývl Roger. „Ale ano, ta průrva je úzká roklina vysoká skoro padesát metrů. Je tam potok, který vytéká z kovové roury na úpatí zdi. To je pravděpodobně to, co celou rokli vyhloubilo.“

„Jistě, pane,“ přikývla seržantka Lai. „Takže pokud se dostanete nahoru na plošinu u průrvy, můžete hradbu obejít a slanit jim přímo za krk.“

„Ach.“ Princ se zatahal za uvolněný pramen vlasů a svraštil čelo. „A co třeba jít jim nejdřív po hlavě?“

„To by šlo, pane,“ souhlasila Kosuticová. „Ale ráda bych nejprve o slizounech uvnitř něco věděla. Jak jsou rozmístěni, jaké mají stráže – a tak vůbec.“

„Dobrá,“ přikývl Roger. „V tomto ovšem budeme mít nějakou konkurenci. Nenechte je plácnout nás přes prsty. Pošlete nahoru na plošinu oddíl, ať prohlédne terén, ale řekněte vojákům, aby se drželi při zemi a nevystrkovali hlavy.“

„Kosuticová a její skvělé nápady,“ zabrblal Julian kysele.

Větrem ošlehaná plošina byla díky nočnímu větru stále chladná a vzdálená světla města mu náladu nijak nezvedla. Kdyby on a Poertena o téhle práci nezaslechli a neřekli o ní Rogerovi, mohl být teď tam dole a propíjet princovy peníze.

„Hele, já si myslím, že jsme měli zase štěstí, seržante,“ zašeptal Gronningen.

Velký Asgardian si v horách vedl dobře. Pohyboval se jako kamzík – stejně jistě a skoro i stejně neslyšně. Právě proto si jej Julian na svůj malý výlet vybral. Poddůstojník na jeho poznámku kývl a znovu se zadíval na cíl. Žoldáci nebyli hloupí a kvůli možnému nočnímu útoku postavili na hradby stráže. Byli však příliš samolibí, jelikož neměli žádné hlídky, které by hlídaly tábor postavený v údolí. Možná samolibí nebylo to správné slovo, usoudil po chvíli. Žádný mardukanský oddíl by za těchto teplotních podmínek nebyl schopen na nikoho zaútočit, a to i kdyby dokázal sešplhat po útesu, což už samo o sobě nebylo pravděpodobné. „Tohle teda bude tanec,“ zašeptal.

„Něco musí dopadnout špatně,“ opáčil střelec z plazmové pušky a opatrně vstal, aby neuvolnil některý kámen a neprozradil tak jejich pozici.

Oba vojáci se vrátili k malému táboru, který si oddíl postavil. Byla zatažená, bezměsíčná noc a bez svých noktovizorů v přilbách by se kolem motali jako slepí. Takhle jim matný odraz ohňů Ran Taie poskytoval téměř denní světlo.

Obešli malý kamenný výběžek, který jejich tábor chránil před pohledy z údolí, a přidřepli si k Mackovi. Vojín přihříval hrnek polévky pomocí odporového topidla. Čistě technicky šlo o porušení nařízení, protože měli zadáno postavit studený tábor, ale odporový vařič vyzařoval pouze v infračerveném spektru a nebylo pravděpodobné, že by slizouni měli nějaké výzvědné týmy, které by je odhalily.

„Vypadá to dobře,“ poznamenal Julian, když se sesunul na svůj rozložený malý stan.

„Tak si udělej vlastní,“ prohodil vojín. Gronningen se zasmál a vytáhl kousek bizoštěrky. Maso ze zvířat skýtalo několik set kilo pochoutek, které se některým členům roty zamlouvaly.

Julian je celkově považoval za odporné, byl však hladový natolik, aby si také vzal a zakousl se i do něj.

„Nedokážu uvěřit, že po tom všem, co jsem pro tebe udělal, mi odepíráš i trochu polívky,“ prohodil rozmazleným tónem.

„Jo? Něco jako vytáhnout mě do hor, kde můžu buď zmrznout, nebo se usmažit?“ otázal se vojín, pak se uchechtl. „Doprčic, vždyť to dělám pro nás všechny,“ řekl nakonec. „Není toho moc, jen trochu masa a několik zbylých kousků brambor.“

„To zní dobře,“ řekl Gronningen. „Hodlám z tohodle kopce co nejdřív vypadnout,“ přiznal se neochotně. Asgardská víra měla několik velmi silných skrytých podtextů.

„Já taky,“ ujistil ho Julian. „Už se těším na Matsugaeho jídlo.“ Povzdychl si. „Nebo aspoň na jídlo z města. Není to tak špatné, víš?“

„Dal bych si bitok,“ ozval se Macek. „To snad není zase tak přehnaný přání.“

„Člověče,“ mlaskl Julian. „Musel jsi s tím začínat? Taky bych si jeden dal. Aspoň osminovej. Se sýrem a cibulí.“

„Jo,“ vydechl Gronningen a natáhl se na svůj vlastní spacák a žvýkal kousek masa chutnající jako podrážka. „Bitok nezní zle. Nebo lutefisk mý mámy.“ Vzdychl. „Už je to dlouho, co jsem si na ní pochutnával.“

„Co je to lutefisk?“ zajímal se Julian. Vzal si hrnek z Mackových rukou a usrkl.

„Lutefisk?“ zamračil se Asgardian. „To se… těžko vysvětluje. Je to ryba.“

„Jo?“ Macek si ukousl ze svého masa. „Co je tak zvláštního na rybě?“

Asgardian chvíli přemýšlel, jak by vysvětlil přitažlivost tresky máčené v jedinečném nálevu, ale nakonec to vzdal.

„Myslím, že je to spíš rodinná záležitost,“ řekl a schoulil se zpátky do své málomluvné ulity, zatímco se Julian s Mackem přeli o kvality různých druhů bitokových pečínek v hlavním městě Impéria. Nakonec se shodli, že jediné, co s tím mohli udělat, bylo vrátit se na Zemi a vyrazit na cestu po barech a pořádně je porovnat.

Dojedli polévku, rozdělili si hlídky a uložili se na noc. Jen další den střídavého opékání a omrzání na plošině a rota by se měla dát na cestu.

Roger se přehoupl přes okraj plošiny a vyrazil vpřed, aby pustil dalšího vojáka. Větrná plošina se začínala plnit členy roty Bravo, avšak vojáci se drželi dost daleko od severní zdi. Jediný hlasitě se kutálející kámen by mohl celou operaci zhatit.

Když nahoru vystoupala Kosuticová, Roger na ni kývl. Rozostřený pohled skrz noktovizory ruku v ruce s průzory přileb dělaly z každého anonymní individuum, avšak vnitřní systémy helmy k postavám připojovaly drobné popisky, když se jednotliví lidé dostávali do jeho výhledu. Jakmile jste si na ně zvykli, staly se pro vás neviditelné, pokud jste se na ně přímo nesoustředili; nabízely však jednoduchý způsob identifikace kdo je kdo.

„Jak si vedeme, seržantko?“ zeptal se jí princ. Jakmile se poslední voják vyhoupl na plošinu, rozhlédl se kolem a zkontroloval si na implantátu čas. „Myslím, že máme trochu náskok.“

„To máme, pane,“ souhlasila vrchní seržantka. Rozhlédla se kolem a zjistila, že velitelé týmů umisťují své lidi na určená místa. Vše šlo jako po másle, jak bylo naplánováno.

Což ji velmi, velmi znervózňovalo.

Kapitola 5

„Eh, konečně něco, co funguje,“ šeptl Julian.

Dva posílené oddíly, které zbyly z roty Bravo, se seřadily ve střední části rokle. Ta se táhla téměř tři sta metrů od průrvy až po oblast těžby, kde byla utábořena většina barbarů, jejich jediní strážci však stáli u samotných bran. Pokud se rota spustí mezi strážné a tábor barbarů, mohli by žoldákům proříznout hrdla… za předpokladu, že vše proběhne podle plánu.

„Pamatujte,“ řekl Roger na všeobecné frekvenci, „co nejmíň násilí. Chci je srazit na kolena – a to tvrdě, ale nechci zabíjet, pokud to bude možné.“

„Ale nepodstupujte ani zbytečné riziko,“ dodala Kosuticová.

„Správně,“ souhlasil princ. „Tak dobrá, své cíle všichni znáte,“ řekl a aktivoval svůj hloubkoměr. „Dejme se do toho.“

Četa se spustila do temnoty jako řada stínů pokrytých měňavou látkou. Hloubkoměry je automaticky zpomalily, jakmile se přiblížili téměř neviditelnému dnu, a jakmile dopadli nohama na zem, odpoutali se. Pak se stíny rozprchly, jeden oddíl vyrazil směrem k údolí, zatímco druhý k bráně.

Roger se procházel spícím táborem a nejraději by se rozesmál. Barbaři byli docela jistě nomádskou pojízdnou skupinou, jelikož výzvědné týmy potvrdily, že s sebou měli i své ženy a děti, avšak jejich linie hlídek se táhla jen podél vchodu do údolí. Civani, kteří by je mohli před příchodem lidí varovat, se nalézali mimo dohled taktického oddílu.

Julian a jeho tým určili, která chýše patří vůdcům barbarů, a princ si ji zvolil za svůj osobní cíl. Doufal, že když se mu podaří zajmout jejich vůdce, mohl by ho přesvědčit ke kapitulaci. Byl by schopen vyjednat dohodu s Deb Tarem a vedením města Ren Tai, aby nechali barbary svobodně odejít, a právě s tím počítal. Pokud by však chtěli bojovat, věci by se zkomplikovaly. Ať už byli tito slizouni čímkoli jiným a ať už se zdáli sebevíce sebevědomí, byli to profesionální válečníci a na rozdíl od Kranoltů vlastnili střelné zbraně. Coby jezdectvo nosili velké karabiny s kolečkovým zámkem, nikoli těžší pěchotní hákovnice se smolou pokrytými doutnáky. Vyvíjet spolehlivý střelný prach a zápalné systémy pro střelné zbraně na planetě s převážně vlhkým – někdo by mohl říct prosáklým – klimatem jako zde na Marduku muselo být noční můrou. Zcela jistě to vyžadovalo více vynalézavosti než v obdobných případech na Zemi a z toho, co byli lidé schopni dosud objevit, se deště několikrát za den, které byly běžnou součástí mardukského počasí, staly hlavním taktickým faktorem při jejich užívání. Armády bez hákovnic nebo s menším množstvím kusů, než měli jejich protivníci, se snažily vyhnout bitvám za jakýchkoli jiných než deštivých podmínek a žádného zdravě uvažujícího slizouna by nenapadlo vybudovat si armádu bez zálohy zbraní závislých na síle svalů.

Roger odhadoval, že sám by se nikdy neobtěžoval pokoušet se zdolat všechny ty nepřekonatelné obtíže zahrnuté v používání ládovaných zbraní s volným prachem na planetě jako je Marduk. Místní obyvatelé to však dokázali a on nijak netoužil spatřit, co by dvoucentimetrová kulka z pistole dokázala udělat některému z jeho lidí, takže pokud by došlo na boj, byl rozhodnut, že rota bude mít od začátku hlavní slovo. Právě proto měl Aburiin tým tak naspěch s umisťováním náloží po celém táboře; pokud by se barbaři nevzdali, v plánu bylo ustoupit a vyhodit je do vzduchu.

Roger i jeho tým ztuhli na místě, když se z jedné z chýší vynořila postava. Drobné budovy těžního zařízení byly postaveny z kamenné drti z důlních šachet, jejich dveře však nebyly ničím složitějším než velkými cáry kůží. Mardukan navíc vyšel v naprosté tichosti. V jednu chvíli byla ulice prázdná – v další se k nim blížil slizoun. Kdyby se rozhlédl kolem, okamžitě by je i přes temnotu spatřil, a celý plán by přišel vniveč.

Barbar se ale poškrábal na suché skvrně na ruce a zavrčel. Pak si ulevil u stěny chýše a vrátil se dovnitř.

Roger si tiše vydechl úlevou a pokračoval vpřed. Rozhodl se obejít nejistou barbarovu chýši a zamířil mezi dvě pevné budovy.

Jeho tým dorazil za chýši vůdce žoldáků a plížil se směrem ke vchodu. Roger zkontroloval systémy v přilbě a rozhlédl se kolem. Aburiin tým už téměř dokončil ukládání náloží, ale ne úplně, takže se zastavil, aby mu dopřál více času. Oddíl mířící k bráně byl už na místě bez toho, aby jej někdo zpozoroval, a chystal se k úderu. Jejich jediný úkol spočíval v tom ujistit se, že Mardukané u brány nepřiběhnou na pomoc svým druhům, zatímco Rogerova skupina udeří na jádro tábora. Pokud plán proběhl bez zádrhele, jejich přítomnost nikdo nikdy ani nezaznamená.

Roger si prošel demonstrační schéma a znovu si na svém implantátu zkontroloval čas. Nálože byly nastaveny a Aburia stáhla svou jednotku, aby mohla případně poskytnout krytí hlavnímu týmu. A pokud by to nestačilo, měl Roger v rukávu eso.

Prohrál v diskuzi o tom, kdo projde dveřmi jako první. Možná by bylo spravedlivější uvést, že k něčemu takovému, co by se dalo označit za skutečnou »diskuzi« nikdy ani nedošlo. Pahner sice mohl předat polní velení »kapitánu Sergejovi«, ale svobodě, která byla Rogerovi přiznána, byly vytyčeny pevné hranice, pokud šlo o riskantní operace. Takže namísto sebe vyslal kupředu Juliana.

Velitel týmu se pousmál a mávl na Gronningena, který tiše vykročil vpřed a odsunul kůži stranou. Julian jej následoval a Roger zase jeho. Chýše byla větší než většina podobných a s celou řadou vybavení včetně psacího stolu, nicméně stále šlo jen o obyčejnou boudu. Roger zavrtěl hlavou a přistoupil ke stále spícímu vůdci slizounů, zatímco se tým rozptýlil, aby si ohlídal ostatní domorodce v místnosti. Dva z nich byly ženy, lidé však neponechali nic náhodě a ujistili se, že všichni Mardukané jsou jištění.

Jakmile se tak stalo, Roger se sehnul tak, aby jeho přilba byla namířena barbarovi přímo do obličeje a pak zapnul reflektory.

Rastar Komas Ta’Norton z kmene Vasinů, vládce Therdanu, vzhlédl ke světlu a ve všech jeho čtyřech rukou se v mžiku objevily nože, přesně podle pověsti, jež jej provázela. Téměř se však nepohnul, když na hrudi ucítil tvrdost něčeho, co nemohlo být ničím jiným než hlavní pistole. Nebyl si zcela jistý, protože světlo, které mu svítilo do očí, bylo tím nejjasnějším, jaké kdy ve svém životě spatřil, ale i tak to nemohlo být nic jiného.

„Chceš žít?“ pronesl podivný, nepřirozený hlas zpoza světla. „Nebo hodláš zemřít i s celým svým kmenem?“

„Jaký je v tom rozdíl?“ odsekl Rastar. „Stejně nás pobijete. Nebo zotročíte. Zabijte nás hned. Alespoň v tom je trocha svobody.“

„Smrt je lehká jako pírko, služba těžší nežli pohoří,“ pravil hlas, který se nepodobal žádnému Mardukanovi, s jakým se Rastar kdy setkal. „Přesto dáváme přednost tíživé službě, že ano? Mám svolení vás ušetřit, pokud se vzdáte a odejdete. Můžete si ponechat i své zbraně. Jenom se sbalte a zmizte a vezměte si s sebou jen tolik, s čím jste přišli. Pokud zůstanete v rantaiském údolí ještě při západu slunce, propadnete životem. Máte na vybranou.“

Rastar přemýšlel o nožích. Zcela jistě by tohoto jedince dokázal zabít, byla tu však i jiná světla a jiné zbraně a on nemohl nechat zemřít své ženy a svůj kmen. Byla to jeho poslední povinnost a on se jí nemohl vzdát, i když se smrt tak svůdně nabízela.

„Zůstanou nám zbraně?“ zeptal se podezřívavě.

„Ano,“ potvrdil mu hlas. „Pokud se nám ale postavíte, budeme nuceni vás všechny zlikvidovat.“

„Ne.“ Náčelník si povzdychl a upustil nože na podlahu. „Ne, nepostavíme se vám. Vezměte si tohle špinavé údolí i svou větší moc.“

Věci se vyvíjely až příliš hladce.

Roger sledoval Vasiny, jak opouštějí své chýše a shromažďují se na centrálním náměstí. Nechal svůj oddíl obcházet ve složitých, pravidelných vzorcích, které vytvářely iluzi, že má lidi všude, ačkoli je barbaři převyšovali v poměru jeden proti třem, a doufal, že vše proběhne hladce. Ve skutečnosti žoldáci byli v přesile vůči jednotce přítomné v táboře poměrem desíti ku jednomu, a tak si mohl při vší skromnosti gratulovat, jak dobře operace probíhala.

Samozřejmě, přiznal si, to klidně mohlo být naopak. Rogera doslova vyděsila rychlost, s níž Mardukan zareagoval – zdálo se, jako by se ty nože v náčelníkových rukou prostě zjevily a ten je vytáhl a připravil k boji, než stačil Roger jedinkrát mrknout. Pokud by se Mardukan rozhodl pro boj, Impérium by bylo rázem chudší o jednoho naštěstí postradatelného prince. Byla to poněkud zarážející zkušenost.

Vybavení Vasinů bylo mnohem lépe opracované a vyrobené, než by Roger očekával, ale svůj nomádský původ zapřít nemohli, jelikož byli sbalení již v okamžiku, kdy Roger čekal, že teprve začnou. Jejich civané byli seřazeni k odchodu za necelých deset minut. Roger přešel k Rastarovi, jejich náčelníkovi, a pokývl mu.

„Bude to tak lepší,“ řekl.

„Doufám, že se neurazíte, pokud se z tohoto údolí dostaneme živí. Máme v plánu být z oblasti pryč ještě před úsvitem,“ zasmál se chrochtavě Mardukan.

„Neurazím,“ odvětil Roger. „Nejste zrovna populární. Jenom ještě jednu otázku,“ dodal. Vojáci sledovali balení jako ostříži a Roger věděl, že si Mardukané s sebou nevzali žádné velké dávky zlata a stříbra. „Kde je ta dodávka?“

„Tvůj odhad je stejný jako můj, basiku,“ pravil náčelník. „Pořád mluví o své »dodávce«, ale my nikdy nepochopili proč. Tady žádná velká zásoba kovů není.“ Náčelník ukázal směrem k robustnímu kamennému stavení poblíž vytěžené a opuštěné důlní šachty. „To je skladiště. Když jsme přišli, bylo prázdné.“

„Cože?“

„Cha!“ zasmál se náčelník. „Nechte mě hádat – vaše výplata.“

„Ano!“ vyhrkl princ. „Co se s ní stalo?“

„Jak jsem řekl,“ pronesl barbar hlasem až nebezpečně chladným, „byla pryč, když jsme sem přišli. Nevíme, co se s ní stalo.“

„Pane,“ vložila se do toho vrchní seržantka Kosuticová, „nenaložili si to a z údolí jiná cesta nevede, takže si jej nemohli mezitím odnést. Buď to zmizelo dřív, než sem přišli, nebo tu pořád někde je.“

„Do prdele,“ zaklel Roger. „Dobrá, Rastare, můžete jít. Cestou si seberte své strážné. Jestli se pokusíte vrátit, mohl bych se naštvat.“

„Ne tolik, jako jsem naštvaný já, lorde Sergeji,“ svěřil se mu Mardukan. „Ale bez ohledu na stav mysli, vždycky jsem slýchával, že život žoldáka se většinou odehrává na ostří meče spíš se zaměstnavatelem než s nepřítelem. Dle mé omezené zkušenosti je to více než přesné.“

Potřásl hlavou v mardukanské obdobě pokývnutí, přešel ke svému civanovi a vyšplhal se do sedla. Během chvil vasinský konvoj zmizel.

„Tak dobrá, seržantko,“ vzdychl unaveně Roger. „Překopejme tohle místo vzhůru nohama. Najdeme si naše zlato.“

„Rozkaz, pane,“ přikývla vrchní seržantka. Ale už teď ji tížil neblahý pocit.

„Žádné zlato?“ Hlas Armanda Pahnera byl obdivuhodně klidný, ale svou hlavu nechával trochu stočenou stranou, aby skryl narůstající úsměv.

„Ne.“ Roger nakopl jeden z nízkých stolků. „Žádné. Našli jsme několik kilo stříbra – to nám těžko vystačí, jedině že bychom zkusili šetřit…“ Vztekle zavrtěl hlavou. „Prohledali jsme všechny doly až po úroveň, kam vystoupala spodní voda od doby, kdy Deb Tarovi lidé přestali pumpovat. Nikde ani ždibec zlata.“

„No, paráda,“ prohodila O’Caeyová. „Přestaň kopat do toho stolu, Rogere. Nemůžeme si dovolit rozbíjet nějaký nábytek.“

„Nejhorší na tom je, že jsem se stal terčem posměchu,“ ucedil Roger hořce. „Deb Tar nám pochopitelně nehodlá zaplatit ani mizerný stokredit a místní úřady se do toho odmítají míchat. Obzvlášť teď, když obviňuje ze zatajování zlata nás samotné, jako by to dávalo nějaký smysl.“

„Ach, tak zlé to zase není,“ kontrovala Kosuticová. „Byla to dobrá operace. Proběhla, jak jsme si ji naplánovali a nikdo nebyl zraněn. K čertu, tak to v zásadě byla tréninková akce a ta se povedla. A vás nikdo neobviňuje, pane. Všichni si mysleli, že tam to zlato je a Deb Tar zuří.“

„Ale kam se teda podělo?“ tázala se O’Caseyová.

„To je otázka za milion kreditů,“ odvětila vrchní seržantka, „a jen Jeho Pekelnost na ni zná odpověď. Zcela jistě bylo ve skladišti, když Vasinové proklouzli branami a teď tam očividně není. A Vasinové ho odtamtud nevynesli. Nic z toho nám ale neříká, co se s ním skutečně stalo. Kam se podělo, je záhadou. Skladiště je prázdné a zmizely dokonce i vozíky, v nichž bylo zlato uchováváno.“

„Vozíky?“ opakovala velitelka štábu.

„Jo. Nakládali ho na vozíky, aby ho mohli vozit z rafinerie do skladiště. Navozili je tam, aby si ušetřili námahu s vykládáním, protože by je museli znovu přenášet, až by se zlato přesouvalo dolů do města. Ale ty vozíky tam chyběly – a nebyly ani v rafinerii, ani nikde jinde. Dívali jsme se dokonce, jestli nejsou schované třeba v hutích nebo tam někde.“

„Neexistuje způsob, jak by ho mohli dostat z údolí bez toho, aby prošli bránou,“ dodal Roger zoufale. „Mardukané tak dobře lézt prostě neumějí.“

„Dobře, Vaše Výsosti,“ usmál se Pahner. „Jsem si jistý, že na něco přijdeme. Ale možná se budete chtít trochu vyspat nebo zajít do krčmy. Vypustit trochu páry.“

„A za co? Jsme na mizině!“

„Nejsme na mizině,“ opáčil velitel. „Vezměte… četu ven a užijte si vojenskou pařbu. To si dovolit můžeme a po zkažené operaci je to to nejlepší.“

„Dobrá,“ pokrčil Roger rameny. „Když říkáte.“

„Pobavte se, kapitáne Sergeji,“ pousmál se kapitán.

„Tenhle můj předek nebyl právě štístko,“ prohodil Roger a pokusil se kapitánovi oplatit vlastním lehkým ušklíbnutím. „Asi si vyberu jinou přezdívku.“

Pahner se účastně pousmál a princ se otočil a zamířil ke dveřím. Za jeho zády Kosuticová pohlédla na kapitána a pozvedla obočí. Na něco se chystal.

Roger se opil. Stejně jako Nimashet Despreauxová. A tehdy si princ naprosto zřetelně uvědomil, že to byla opravdu Zlá Věc.

Oba dva se jaksi ocitli v louži ticha uprostřed úspěšného burácejícího večírku. Majitel krčmy byl velice šťastný, že má takové zákazníky, ale většina mardukanských štamgastů odešla domů předčasně. Cizinci se nezřízeně opíjeli, byli příliš agresivní a přes veškerou snahu i nadmíru hluční. Skupinka vojáků v rohu vykřikovala jednu z nejsprostších písniček, jakou kdy Roger za svůj život slyšel – něco o Péťovi se třema koulema – a v opačném rohu, jako konkurence pochybných pěveckých pokusů, se konal zápas v páce v plné parádě – i se skandujícími roztleskávačkami. Ani jedna ze skupinek se po stovce korbelů nedokázala udržet na uzdě, jenže každý už byl natolik opilý, aby mu to nevadilo.

Takže ten drobný prostor soukromí, který mezi ním a seržantkou vznikl, se stal choulostivou pastí na znavené instinkty ctižádostivého prince. Cítil ta drobná šťouchání i skrz přes vinné zamlžení a svým způsobem jej to těšilo. Despreauxová rozhodně ošklivá nebyla. A pokud si rota myslela, že by to byl dobrý nápad »dát se spolu dohromady«, rovnalo se to schválení. Na druhou stranu…

Roger si odkašlal, zatímco Despreauxová, vůči drobným pokývnutím, mrkáním a manévrům okolo očividně přezíravá, mu dolila víno.

„Nima-s-s-shet?“ oslovil ji.

„Hmmm?“ Měla hřejivý úsměv a její odpor chvíli kolísal. Vlastně byla docela hezká. A on si to uvědomil už mockrát před tím, takže za to nemohlo těch několik lahví vína, které dosud zkonzumoval.

„Já… zse o vázs… vůb’c nezaj-mám…“

Chtěl říct, že se o ni po sexuální stránce vůbec nezajímá. Důsledky a následky by pro někoho v jeho postavení byly prostě příliš velké, a když na to dvakrát svou vinou zapomněl, nemilosrdně se na něj snesla veřejná diskuze o jeho sexuálním životě. Nikdo mimo císařskou rodinu zřejmě nedokázal pochopit horlivost, s níž mikroskop veřejnosti zkoumal chování všech MacClintocků, a každý, kdo si myslel, že Roger a jeho sourozenci by mohli prožít i tu nejtajnější milostnou aféru, aniž by to média zjistila, musel být na drogách. Poslední věcí, kterou by »zlobivý chlapeček« dynastie potřeboval, by bylo dodat bulvárním plátkům právě takový příběh!

Z Rogerova pohledu jej k diskrétnosti spolehlivě přivedly právě tyto myšlenky, ale byl také natolik upřímný – alespoň sám k sobě – aby si přiznal, že v tom byly jiné, mnohem osobnější důvody. Jeho matka si nikdy jeho otce nevzala, a dokud mu Eleanora O’Caseyová v Marshadu nevysvětlila skutečný sled událostí, Roger vždycky kdesi hluboko v srdci věřil že to musel být právě on, co je rozdělilo a otce vyštvalo ode dvora. Když na to pohlédl čistě logicky, pomyšlení, že by se měl obviňovat, bylo směšné, avšak to raněné, osamělé dítě, které to prvně napadlo, jen stěží mohlo rozvažovat rozumně.

A on si teď byl naprosto a hořce jistý, že by nikdy neuvrhl jiné dítě do pozice, kdy by si mohlo myslet totéž, co on, a muselo podstoupit stejnou bolest. Velmi dobře si uvědomoval, že stejné typy léků a nanitů, které ženám u pěchoty zastavovaly menstruaci, by vyloučily i sebemenší pravděpodobnost těhotenství, ale oddat se příležitostnému flirtu, obzvlášť za těchto podmínek, bylo pro prince nepřijatelné, stejně jako by bylo pro jiné »šlechtice« nevhodné začínat si se svými služebnými. A i kdyby nebylo, nehodlal tak narušit soudržnost v jednotce – neměl v úmyslu pokazit vztahy mezi seržantkou a jejími druhy ve zbrani a dělat zlou krev kvůli skotačení ve stanu na jednu noc.

Nezáleželo na tom, jak moc jeho opilé tělo toužilo vrhnout se na vytrénovanou seržantku, strhnout z ní uniformu a ponořit svůj obličej mezi její bujná a pevná prsa.

Nikdy však nebyl schopen vysvětlit jakýkoli ze svých spletitých pocitů a racionálních analýz komukoli jinému. Dokonce ani Matsugaemu ne, i když sluha býval v mnoha ohledech nejblíže člověku, kterého by Roger mohl považovat za skutečného »otce«. Jeho osobní… výstřednost jej přiváděla do potíží již od časů střední školy, a on dodnes nebyl schopen ji někomu vyložit. Ani když velitel osobních strážců jeho matky stál v jeho pokoji a pokoušel se pochopit, proč jej úplně nahá a bláznivá dcera velkovévody nazývá eunuchem.

Nemyslel si, že by s tím dokázal dnes nějak pohnout, ať by se snažil sebevíc. A on se snažil. Jeho omámený mozek hledal něco – cokoli – co by mohl říct, aby navázal na své přerušení, ale z jeho úst vyšlo jen: „…po sp’lečenské stránce.“

Nimashet Despreauxová dvakrát zamrkala a pokusila se zaměřit svůj pohled na prince, ale stále dokázala hledět jen na místo nad jeho ohryzkem na krku.

„Ř-řekl j-ste z-zrovna to, c’ si myslím, že j-ste řekl?“ artikulovala opatrně.

„Hele, klidně mi ř-říkejte blázne,“ prohlásil Roger a zamával svým korbelem. „Ale já si n’hodlám zahrávat s… spol…spo …společ’ni … Hele, to by n’byla ž-žádná sranda. Ste nádherná. Ale já n’mohu.“

„C-co tím m’slíte, že si nehodláte z’hrávat s pomocnicí. T’ ste chtěl ř-říct, n’bo ne?“ dožadovala se poddůstojnice. „H’dám, že s’ržantka z n’jaký prdele světa vám n’ní dost dobrá?“

„Ne, takhle n-ne!“ protestoval vehementně princ a naklonil se dopředu, aby ji objal. „Mám vás r-rád, a ste krásná, ale n’bylo by to správný!“

„D-dej ode mně ty svoje pracky pryč, ty aris-aris… aristokratickej červe!“

„C-c-co sem řekl?“ nechápal Roger. „Možná n’kdy jindy, ale r’zhodně ne dneska.“

„Máš sakra recht, že ne,“ zasyčela seržantka, když se odtáhla. „O to si už n’musíš dělat nikdy ž’dný starosti.“

„A do prdele.“

Z nějakého neznámého důvodu se Julian rozhodl večírek opustit. Čistě technicky měl po službě a mohl by se zpít do němoty, pokud by se mu to líbilo. Na rozdíl od Gronningena a Georgiadase, kteří měli za úkol hlídat Rogera. Ovšem oba, nechť bůh osvítí jejich hloupé duše, se vzdálili natolik, aby dali Rogerovi a jeho přítelkyni trochu prostoru a soukromí, jako ostatně všichni ostatní, kdo je viděl kolem sebe obíhat celý večer blíž a blíž. Rota nebyla zrovna jednotkou voyeurů, ale sázkaři ohledně toho, kdy konečně ti dva do toho praští, už dvakrát přišli na mizinu, a pokud by to takhle mělo dál pokračovat, hrozilo, že se něco donese až ke kapitánovi. V tuto chvíli však byl Julian rozhodnut společnost opustit. Hned jak zachrání Rogerovi – tomu nevděčnému parchantovi – život…

Tvrdě mířený políček zasáhl Juliana bolestivě do předloktí, když se je snažil vykrýt.

„Despreauxová!“

„Uhni mi z cesty, Juliane!“ křičela rozzuřená strážkyně. „Nezabiju ho! Jenom mu urvu koule!“

„To by ho zabilo, Nimashet,“ oponoval jí Julian, když jí bránil dalšímu rozmáchnutí. Naštěstí se opilá seržantka stále snažila uhodit rychle ustupujícího Rogera, než aby se vědomě vrhla na svého druha-poddůstojníka.

„Ne, nezabilo.“ Hlas náčelníka Dobrescu zněl pozoruhodně – a falešně – střízlivě na muže, který ležel pod blízkým stolem s lahví v jedné a malým černým pytlíčkem v druhé ruce. „Já bych mu zastavil krvácení. S dostatkem regenerátorů a času dokonce můžou dorůst. Viděl jsem to, když se na Šivě dostal jeden chlápek do nepříjemný potyčky.“

„Tak vidíš!“ křikla Despreauxová a dál se pokoušela projít. Roger ustoupil ke skupince pěvců v rohu, ale vysoká, dlouhovlasá postava byla stále snadno k poznání. „Nezabije ho to – jenom to zabolí. A to svinsky moc! Stejně to nevypadá, že by mu chyběly!“

Ještě chvíli se pokoušela přes Juliana dostat, ale pak jako by z ní všechna zuřivost rázem vyprchala. Stejně tak ji opustila i síla a seržantka se sesula na lavici a vložila si tvář do dlaní.

„Sakra, Juliane, co mám teď dělat?“

„No tak, no tak,“ tišil ji a nemotorně ji plácal po zádech. Hlavou mu na okamžik proběhla myšlenka, že tohle je nejvhodnější doba přihřát si vlastní polívčičku. Ale dokonce ani on nebyl takový parchant. Nebo možná byl? Musel by o tom popřemýšlet. Někdy dělával věci tak nízké, až byly skoro placaté. Ale zase tak nízké ne. No, možná některé byly. A, popravdě, některé byly ještě na nižší úrovni. Ale příteli by to neudělal. Nebo ano? „No tak, no tak.“

„Úúúúúú,“ úpěla Despreauxová a pořádně si přihnula z láhve. „Co mám teď sakra dělat? Byla jsem ochotná ze sebe udělat terč posměchu celý roty, ale ono je to ještě horší! Zamilovala jsem se do chlapa, kterej nejni schopnej šukat!“

„Po technické stránce je v pořádku,“ pronesl opatrně Dobrescu. Posadil se a uhodil se čelem o spodní stranu stolu. „Au.

Mají v téhle putyce moc nízké stropy. Jak jsem řekl. Jako muž je plně funkční.“

„Úúúúúú,“ zaúpěla Despreauxová znovu. „Chci si jen zalézt pod šutrák a tam umřít!“

„Neříkej mi, že je to poprvé, co tě někdo odmítl,“ vtipkoval Julian. „Dostaneš se z toho. Každý se dostane.“

„Je to poprvé, co jsem někoho požádala, ty pitomče! To jsem nikdy předtím neudělala! Ani jsem se k tomu nedostala – on prostě předvídal, že to navrhnu! Předvídal!“

„A chtěla jste to navrhnout?“ otázal se Dobrescu, zatímco se pokoušel vytáhnout hlavu uvázlou mezi stolem a lavicí. „Zatracená cizí architektura v téhle putyce.“

„No ano,“ připustila Despreauxová. „Ale o to tu nejde! Slyšeli jste, co mi řekl?“

„Ano,“ řekl Julian. „Tehdy jsem si připravil uspávací pistoli.“

„Dokázali byste uvěřit, jaký má nervy?!“ vybuchla tak zuřivě, že se víno rozprsklo až na druhého poddůstojníka.

„Ano,“ přiznal se Dobrescu. „Já ano. A protože vás odmítl, nepředpokládám, že byste přijala útěchu od jednoho zastupujícího důstojníka. Pokud byste samozřejmě byla dostatečně štíhlá na to protáhnout se do té útulné malé místnůstky, kterou se mi poštěstilo splašit.“

Gronningen byl naštěstí mohutný natolik, aby ji od Juliana odtrhl. Ten si s křikem stěžoval, že jelikož je jediným zdravotníkem roty, nikdo by mu nedokázal spravit zkroucená záda a krvácející nos.

Majitel, nový manažer a průzkumné týmy opustily údolí. Dlouhý proces vypumpování dolů a opětovný start produkce měly nastat hned následující den, ale teď v noci zelo údolí prázdnotou. Dokonce ani stráže nebyly vystřídány.

Proto bylo více než podivné, když v tuto chvíli větrem poháněné pumpy pracovaly na plný výkon. Jejich hadice se táhly k ústí opuštěné důlní šachty. Armand Pahner se zastavil přímo před vchodem a jakmile se zevnitř vynořil Mardukan, zapnul světlo na své přilbě.

„Zdravím tě, Nor Tobe.“

Mardukan na místě ztuhl, zaražený oslnivou září. Ve spodních rukou svíral bedýnku, zatímco v jedné z hořejších držel jezdeckou pistoli.

„Byly to vozíky, co mě donutilo se nad tím zamyslet,“ pokračoval mariňák vesele. „Pokud by někdo přemýšlel opravdu bystře a jednal stejně rychle, dokázal by valnou část odvézt během několika minut. Ale nemohl by se s tím dostat daleko.“

„Takže se mě zeptal, co je poblíž toho skladiště,“ promluvila přímo za Mardukanem vrchní seržantka ze svého místa nad východem. „Ne, ne, dej ty horní ručičky pryč z té pistolky, ano?“ Uchechtla se. „Skoro jsem si nakopala. Řekni mi, vyhloubili jste tuhle šachtu jen kvůli tomu?“

„Otročil jsem v tomhle dole celé roky!“ vykřikl bývalý manažer. „Měl jsem na to právo!“

„A když se objevili Vasinové, uviděl jste příležitost si v tom zmatku své právo uplatnit,“ vyvodil Pahner. „Anebo jste zařídil i tohle?“

„Ne, to byla jen pouhá náhoda,“ řekl Mardukan. „Ale já se té příležitosti chopil, když se nabízela! Podívejte, mohl bych… se s vámi rozdělit. Nikdo o tom nemusí nic vědět. Vy dva dostanete celou polovinu. Kruci, zapomeňte na to bláznivé děcko – na planinách existují města, kde vám takové množství zlata umožní žít si po celý zbytek života jako králové!“

„To si nemyslím,“ zašeptla Pahner. „Já nemám zloděje rád, Nor Tobe, a zrádce už vůbec. Myslím, že bys měl prostě odejít.“ Kapitán zhodnotil váhu bedýnky, kterou si bývalý manažér nesl. „Tohle si můžete vzít s sebou a nikdo se nemusí nic dozvědět, jak říkáš. Ale nic víc. Je na čase nasednout na civana a odjet.“

„Je to moje právo,“ vyhrkl bývalý manažér. „Je to moje!“

„Podívej,“ pravil Pahner rozvážně, „můžeš odejít ve vzpřímené poloze nebo naležato. Mě je to naprosto jedno. Ale neodejdeš s větším obnosem, než máš teď u sebe.“

„To si myslíš ty!“ vykřikl Mardukan a uchopil rukojeť pistole.

„Mám kvůli tomu smíšené pocity,“ pronesl Pahner, když se šachta začala znovu plnit.

„Nemějte,“ uklidňovala jej Kosuticová. „Jeho Pekelnost ví, že netratí.“

„Ach ne,“ opáčil velitel a společně s ní se vracel nahoru šachtou. „Kvůli tomuhle ne. Kvůli Rogerovi. Jak mu to řekneme?“

„Navrhovala bych předstírat, že máme někde kouzelný měšec s dalšími penězi,“ řekl Kosuticová. „Myslím tím, že se o tom nemusí nikdy dozvědět, ne?“

„A co Poertena?“ otázal se Pahner, když házel jednu z beden na turoma. Místní tažná zvířata byla nějakým druhem vzdálených bratranců civanů, byla však mnohem klidnější. Tento konkrétní jedinec pod veškerou tou váhou pouze zafuněl v žalostné rezignaci.

„Co je s ním?“ Vrchní seržantka připevnila vak na druhého turoma. „Jemu řekneme, že už vůbec žádnou hotovost nemáme; to v něm jen probudí jeho tvořivost.“

„Nepotřebujeme, aby byl až příliš kreativní,“ podotkl kapitán. Udělal pauzu a pokusil se odhadnout, zda byl turom na jedné straně naložený víc nebo ne.

„To býval vždycky váš problém, Armande,“ pravila poddůstojnice, když zvedala další z těžkých beden a nakládala ji na zvíře. „Jste příliš dobrosrdečný.“

„Pravda, pravda.“ Pahner uchopil otěže svého civana, vyhoupl se do sedla (nyní vybaveného třmeny v pozemském stylu) a ujistil se, že pevně drží turomovy otěže. „Hádám, že to musím překonat.“

„Jednou vás to zabije, to přísahám,“ prohodila vrchní seržantka, když se sama usadila v sedle. „Dejte na mě,“ dodala, když se vydali po cestě k městu.

Za nimi, na dně šachty, stoupala voda nad poslední hromadu kamení.

Kapitola 6

„Víte, po tomhle se mi opravdu nestýskalo,“ řekl Roger, když sklouzl dolů z Pattyina hřbetu.

„Abych byl upřímný, Vaše Výsosti,“ odvětil Pahner a setřel si z obočí pot, „ani mně ne.“

První den cesty, kdy rota sledovala jednu z pravidelných obchodních cest vedoucích směrem z hor, proběhl klidně. Za několik hodin po opuštění Ran Taie však narazili na parná oblaka obklopující nížiny pokryté džunglí a zase jednou vstoupili z oblasti relativního chladu do obvyklé mardukské parní lázně.

Cord a ostatní Mardukané měli pochopitelně radost.

Těch »ostatních Mardukanů« s nimi teď putovalo o trochu víc, včetně nedávno najatého honáka, který se právě vyšplhal na Patty a nasměroval ji k hraniční linii. Honák a jeho společníci byli jedni z mála z jejich »doprovodu«, které si rota sama vybrala. Jejich danému cíli, Diaspře, se karavany několik posledních měsíců vyhýbaly, když průchod rantaiským údolím zproblematizoval zvýšený výskyt bomanských barbarů. Říční přístav ležel na řece Chasten, která se zde přelévala přes okraj diasperské plošiny. Chasten sám pak odtékal přímo do rozlehlého zálivu či vnitřního moře, které lidé na svých hrubých, žalostně málo detailních mapách označili jako svůj další cíl. Místní jej nazývali K’Vaernijské moře; lidé jej považovali za nejkratší cestu k volnému oceánu, který ležel mezi nimi a jejich definitivním cílem. To z Diaspry udělalo jejich jediný logický cestovní mezistupeň. Jejich odjezd byl ovšem znovu odložen, když vůdci karavan navyšovali ceny za své služby kvůli ochraně během putování.

To také vysvětlovalo, proč vojáky a jejich zvířata nyní doprovázely dvě karavany flar-ta a turomů spolu se dvěma tucty strážců jedoucích na civanech. Společně s výzbrojí pěchoty, neobvyklou taktikou a dodatečnými posilami byli schopni odrazit i několik útoků.

Roger se rozhlédl kolem, zatímco zbytek karavany nemotorně zastavil a mardukanští strážní se scházeli, aby mariňákům pomohli. Jedním z Pahnerových požadavků na strážné zněl, aby byli ochotni poslouchat jeho rozkazy, třeba i ty sebepodivnější. Nyní Mardukané začínali hloubit nory, zatímco vojáci natahovali monomolekulární drát a dálkově ovládané miny. Avšak jako obvykle většina z obou skupin stála na stráži, takže pracovní oddíly neváhaly zapojit do práce kohokoli z neuspořádaného davu, kdo nepatřil k žádné karavaně, ale jen tak se k odjíždějící skupině přidal.

„Tak nějak nevím,“ zavrtěl princ hlavou. „Je jich tu příliš mnoho na to, abychom je dokázali ochránit, a příliš málo na to aby nám opravdu k něčemu byli.“

„To se srovná,“ opáčil Pahner. „Mám své důvody, aby se vojáci soustředili kolem vás. Jsou evidentně těmi nejlépe ozbrojenými a nejnebezpečnějšími z celé bandy, takže každý útočník se zdravým rozumem nejprve zaútočí na zbytek karavany.“

Pahner se zbytečně dotkl své náprsní kapsy, pak si ulomil kousek kořene bisti, odřízl tenký proužek a strčil si ho do úst. Zbytek si schoval do kapsy a zatímco žvýkal, jeho oči se zaměřily na řeku, podle níž karavana procházela.

„Podle zpráv se Bomané stále drží na severní straně Chastenu, a ne na té naší. Ale máte pravdu – potřebujeme víc strážců. Přál bych si, abychom si mohli najmout skupinku těch žoldáků, se kterou jste se zapletl. Mohli být sice nezkušení, ale to bychom rychle napravili.“

„Inu,“ pousmál se Roger, „pochopil jsem, že měli při cestě z města velice naspěch.“ Při té myšlence znovu zavrtěl hlavou a zamračil se. „A stejně nevím, jak bychom si vůbec mohli dovolit jednotku žoldáků. Jsme na mizině. Pamatujete, kapitáne?“

„No, já nevím,“ pousmál se Pahner, zatímco žvýkal lehce stimulující kořínek. „Jsem si jist, že bychom na něco přišli.“

„Žádný strach, Rastare,“ řekl Honal. „Na něco přijdeme.“

Vasinský vládce se zadíval nejprve na kus převařeného masa z atulaa pak na tábor. Většina žen měla k dispozici pouze kousek kořene či kůry, avšak soustředěně se jim věnovala. Ozvalo se tiché zakňourání od jednoho z mladých, který už svůj příděl spořádal.

„Už jsme skoro na dně, Honale,“ pronesl tiše a ukázal na tábor. „Máme třikrát víc žen než mužů a většina z mužů nejsou válečníci.“ Zoufale tleskl nižšíma rukama. „Mohli jsme to překonat obchodem v Ran Taii. Teď ale… nevím. Pokud to zvládneme do Diaspry, možná budeme v pořádku. Ale posledně jsme to zvládnout nedokázali.“

„Omlouvám se za Ran Tai,“ řekl Honal. Mladší Mardukan vypadal, jako by nejraději zemřel. „Bylo to jen… Ti strážci byli tak hloupí. A kdyby tam to zlato bylo, jak všichni říkali…“

„Cože?“ otázal se ho jeho bratranec. „My bychom si ho vzali? Jsme snad Bomané? Jsme snad bandité, bratranče? Nebo jsme Vasinové, poslední z válečníků Therdanu a Sheffanu? Válečníci severu? Svobodní páni? Co jsme, bratranče? Válečníci či bandité?“

Mladší Mardukan neodpovídal. Pouze se ponořil do svého vnitřního strádání. Rastar si vzal kousek tuhého masa, pak vstal a zamířil do tábora. Dřepl si doprostřed nejbližší skupinky žen, vytáhl jeden ze svých nožů a začal plátek krájet na velmi malé kousky.

Ženy zůstaly sedět a v hanbě shlížely na své ruce, zatímco poslední vládce Severu sdílel své jídlo s hladovějícími dětmi.

„To je nádhera, Kostasi,“ pochvaloval si Roger a ukousl si ze šťavnaté pečeně. „Co to je?“

„Ach, basik na víně, Vaše Výsosti,“ odpověděl sluha, kuchař a hospodář v jedné osobě. Roger k němu vyslal ostrý pohled. To slovo Roger předtím slýchával pouze v souvislosti s lidmi… A neznělo to nikdy nijak přívětivě.

„He?“ poznamenal podezřívavě a rozhlédl se po ostatních stolovnících u večeře.

Cord dělal, co mohl, aby vypadal nevyzpytatelně, avšak rota už mezi Mardukany žila dost dlouho na to, aby poznal potlačovaný smích. O’Caseyová svůj kousek odložila, aniž by jej okusila, a pozvedla na kuchaře obočí, zatímco Kosuticová – po krátkém pohledu kolem – se do masa okázale zakousla se zjevnou chutí.

„Co jste říkal, že to je?“ ptala se vrchní seržantka nevinně.

„Konečně jsem při nákupech na trhu zjistil, co je to »basik«,“ vysvětloval sluha s darebáckým úsměvem. „Je to mardukanská obdoba králíka. Je zřejmě plachý a hloupý; obvykle jej seženou do stáda a pak utlučou holemi.“

„Cha!“ zasmál se Roger. Pozvedl sklenici místního sladkého vína a napil se. „Na basika!“

„Na zdraví,“ přikývla Kosuticová a rovněž si zavdala plný doušek. „A na ostatní basiky taktéž!“ dodala a uštěpačně hleděla na prázdný servírovací podnos.

„Ach, myslím, že s tím se dá něco udělat,“ usmál se na ni Matsugae a za bouřlivého potlesku vycouval ven ze stanu.

„Zatímco budeme čekat na basika pro vrchní seržantku,“ pravil Pahner, „měli bychom si promluvit o zítřejším postupu.“

„Myslíte, že na nás zaútočí, pane?“ zeptal se zbrojní seržant Jin. Poddůstojník si do úst nabral lžíci sladké ječmenorýže a pokrčil rameny. „Pokud by k tomu došlo, co bychom udělali? Obstoupíme prince a utvoříme živou hradbu.“

„Možná ano, možná ne,“ řekl Pahner. „Dochází nám munice pro lehčí zbraně, ale máme téměř plnou zásobu pro těžké zbraně. Přemýšlel jsem, zda existuje způsob, jak je rychle uvést do akce.“

„Hned teď mě žádný nenapadá, kapitáne,“ odvětila seržantka Lai. Natáhla se dozadu a zahleděla se na strop stanu. „Není možné mít zbroj v pohotovosti a nevyčerpat baterie; to nepatrné nic, které jsme si vyrobili solárními kolektory, k nabíjení nepostačuje. A beze zbroje jsou těžké zbraně v boji zblízka nepoužitelné.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ ozval se nesměle Roger. „Myslíte si, že by se daly ty zbraně připevnit na flar-ta? Nemyslím tím samozřejmě rovnou plazmové dělo, ale spíš jeden z projektorů…“

„Eh.“ Seržant Jin se zamračil a usilovně o tom uvažoval. „Každá z těchhle věcí má pekelnej zákluz, a to i s tlumičem. Jak bychom to zabezpečili?“

„Já nevím,“ řekl Pahner. „Ale o něčem podobném jsem také uvažoval, protože musíme pro palebnou sílu, která nám zůstala, najít vhodné využití. Nejsem si příliš jistý, zda to k pobřeží zvládneme, pokud to neuděláme.“

„Mohli bychom to odzkoušet na Patty,“ navrhl Roger s narůstajícím nadšením. „Namontujeme to za místo pro honáka. Jezdec bude prostě muset držet hlavu skloněnou. Doteď jsem z jejího hřbetu pálil skoro vším možným a střelba z projektoru by neměla být o nic horší.“

„Já si tím nejsem příliš jistá,“ zavrtěla hlavou Kosuticová. „Mezi palbou z granátometu nebo staré lovecké pušky, jakou máte, a střelbou z projektoru od boku je podstatný rozdíl.“

„Myslíte na Starouše Kennyho?“ usmál se na ni Jin.

„Jo,“ oplatila mu Kosuticová pousmáním. „Víceméně o tom jsem přemýšlela.“

„Starouš Kenny?“ nechápal Roger. Vzal si kousek kandovaného jablomelu (který lidským chuťovým buňkám nepřišel o mnoho lepší než nekandovaný jablomel) a pozvedl obočí. „Hodláte nás smrtelníky zasvětit?“

„O nic moc nejde, Výsosti,“ prozradil mu Pahner. „Vrchní seržant ve výslužbě Kenny je instruktorem pokročilých kurzů těžkých zbraní v táboře DeSarge. Vždycky existovaly válečné příběhy o lidech, kteří pálili z plazmových děl a projektilových zbraní »od boku« nebo bez řádného upevnění, takže se rozhodl zjistit, jestli na nich něco je. Je to velkej chlap,“ dodal ještě velitel.

„Fungovalo to?“

„No, trochu ano,“ připustila Kosuticová.

„Zasáhl cíl, Vaše Výsosti,“ pousmál se Pahner a znovu si usrkl vína. „Ovšem skončil asi deset metrů od místa, kde stál, s několika zlomenými žebry a vykloubeným ramenem. Další cíl už schopný zasáhnout nebyl.“

„Hmmm.“ Roger si rovněž usrkl vína. „Takže popruhy by měly být raději silné a pevné.“

„Přinejmenším,“ souhlasil Pahner. „Zbraň vám uštědří takový kopanec jako civan nebo flar-ta. Vůbec nevím, co ta ďábelská potvora udělá potom.“

„Ďábelské potvory žijí na úplně jiné planetě, kapitáne Pahnere,“ ušklíbl se Roger. „Vím to; lovíval jsem je.“

„Nicméně, Výsosti,“ opáčil mariňák, „pokud se o to pokusíme, nebudete to zkoušet ani vy jako honák, ani Patty. Necháme jednoho z profesionálů řídit Betty, která je o trochu víc… poslušnější, než Patty. A nebudete ani u řízení děla. To je práce pro vojína.“

„Ach, chápu,“ souhlasil s úšklebkem Roger. „Vy to nepochybně víte nejlíp.“

„Hm-hmm,“ zamumlala Kosuticová, když do stanu vešel Matsugae následovaný jedním z honáků s širokým podnosem plným stehýnek basiků. „To ví. Opravdu ví.“

„Doufám, že víš, co děláš, bratranče.“ Honal se zadíval k místu, odkud se ozývalo vzdálené dunění a příležitostné úzkostné zatroubení pagee. „Nezní to tam zrovna příliš dobře.“

„Tihle »lidé« by proti nám neměli nic mít,“ pravil Rastar, když se vyhoupl na svého civana. Na zvířatech se dala pozorovat stejná deprivace jako na jejich jezdcích; chlouba stájí jeho otce byla vyzáblá jako levná herka. „A nepochybně se jim dodateční vojáci budou hodit… soudě alespoň podle toho, co slyšíme.“ Zvedl první ze svých pistolí a vytáhl závitnicový klíč, aby vyzkoušel napětí na pružině kolečkového zámku. Byl připraven, a tak spokojeně zachrochtal, odklopil pánvičku a nastavil kohout proti ozubenému kolečku; pak, zatímco sahal po druhé zbrani, pokývl hlavou směrem ke zvukům bitvy. „Pokud budeme vyjednávat dobře, nemuseli by si ani uvědomit, že nás můžou získat i za soudek fredaru!“

Honal neklidně uchopil hlavu do dlaní, pak si povzdychl.

„Tak dobrá! Veď nás. A tentokrát se rozhodně nebudu pokoušet někoho oblafnout!“

Kapitola 7

Roger trhl hlavou, jakmile se z porostu vynořila první vlna slizounů. Domorodci se skrývali v džungli po straně vyšlapané stezky, vedoucí mezi dvěma městskými státy, a jejich útok karavanu překvapil dokonale sevřenou v úzkém korytu mezi džunglí a řekou Chasten bez jakéhokoli manévrovacího prostoru.

Princ potlačil okamžitý impulz nařídit honákovi, aby začal s protiútokem za pomoci agresivní flar-ta, a namísto toho si přes rameno přitáhl svou pušku. Zamířil na jednoho z lépe oblečených slizounských barbarů v dohledu a stiskl spoušť, jakmile se rozzuřená horda zastavila, aby hodila sekyrami.

Bylo to poprvé, co se rota s podobnou hrozbou setkala, byla však na ni připravena. Vojáci na zemi pozvedli své štíty v římském stylu (navržené Rogerem MacClintockem) a sprška drobných sekyr se od nich odrazila jako krupobití. Šlo ovšem o ostré kroupy, jak dokázalo bolestné zaskučení jednoho ze střelců. Zraněný vojín se odbelhal dozadu se zakrvaveným lýtkem a jeho místo převzal jeden ze záložní řady.

Slizouni měli nad lidmi převahu a udeřili na ně s rozběhem, avšak štítová hradba je zcela zastavila. Barbaři se s takovouto technikou nikdy nesetkali a ježící se oštěpy zadních řad společně s krátkými bodajícími meči přední linie je naprosto zmátly.

Zarazili se, nejisti, jak zareagovat, a jejich chvilkové zaváhání se proměnilo v jejich zkázu. Zastavená linie domorodců byla dokonalou ukázkou taktiky tak zastaralé, až lidem připadala téměř prehistorická. Vrchní seržantka vyštěkla rozkaz a vojáci předvedli svůj pověstný dokonalý nácvik. Jako jeden muž před sebe natáhli své meče a vykročili vpřed, aby zahnali domorodce pryč od zranitelných zvířat.

Disciplinovaná hráz štítů a mečů získala také čas, aby jejich jediný jednoranný kanón, připevněný k flar-ta, mohl být připraven k akci. Betty nakonec přesvědčili, že ta hlučná věc jí nepřinese víc než jen několik drobných odřenin, a tak tam stála nehybná jako socha, zatímco Berntsen se Stickelsem kanón obsluhovali. Pálili těžkými projektily přes shromážděný dav a každým výstřelem zabíjeli půl tuctu slizounů. Nedisciplinovaní domorodci, naprosto nepřipravení na jatka takovýchto rozměrů, dokázali vydržet pouze několik zásahů. Zadní šiky se začínaly odpoutávat a téměř okamžitě utíkat zpět do džungle, následovány vzápětí i ostatními. Opozdilci padli pod brutálním přívalem oštěpů, který na ně nasměrovala rozzuřená vrchní seržantka.

Jak však kapitán Pahner předpokládal, hlavní část útoku mířila na obranu konvoje, nikoli na rotu Bravo, a situace se tam vyvíjela mnohem méně příznivě. Nebojující civilisté zamířili k řece a někteří se do ní dokonce potopili, aby útočícím domorodcům unikli, zatímco většina strážců, bojujících jeden po druhém s celými skupinami barbarů, byla přemožena, strhnuta z civanů a pobita i přes svá brnění.

„Juliane!“ vyštěkl Pahner. „Dejte svému týmu brnění. Roto Bravo, připravte se k obrátce!“

Cord a dva příslušníci Julianova oddílu, jejichž posílená zbroj vysadila, se vyškrábali na Patty, s níž na jejich pozici za tenkou lidskou linií dorazil Roger. Mardukan se usadil na své místo za Rogerem a připravil si svůj dlouhý oštěp k hodu, zatímco oba vojáci pozvedli své štíty, aby prince chránili. Osobní strážci či ne, bez okolků přijali Mardukanovu přítomnost jako hotovou věc.

V karavaně, kde se ozbrojení jezdci zoufale snažili zůstat naživu, probíhaly stále ještě drobné boje, ale většina barbarů už začala s drancováním, zatímco se oslabená četa, která zůstala z roty Bravo Císařského pluku, vydávala na pochod zpět.

Roger směroval Pattyina honáka do boku útvaru směrem k džungli, zatímco se tažné zvíře vyzbrojené dělem řadilo za nepočetnou jednotku. Vojáci znovu na okamžik zastavili a vytáhli z toulců u levého ramene nové oštěpy. Pak vrchní seržantka vydala rozkaz a oni své zbraně hodili na divoce pobíhající domorodce a vyrazili vpřed s hlubokým, hrdelním pokřikem, který patřil k tradici pěchoty přes patnáct století.

Domorodci se náhle ocitli pod útokem z boku. Sprška oštěpů byla zlá sama o sobě, ale palba z kanónu, prorážející jejich linii doslova řadami mrtvých, byla děsivá. Pokoušeli se shromáždit, aby útoku mohli čelit, ale lidé se od strážců karavany výrazně lišili. Ať už tito strážní byli jakkoli odvážní a schopní se zbraní, bojovali jako osamocení válečníci, ale námořní pěchotu netvořili »válečníci« homérské tradice. Byli to vojáci, kteří se nespoléhali na individualitu boje, nýbrž na smrtící, vycvičený a disciplinovaný tým, který si po celou dobu útoku udržoval své tempo a šik.

Udeřili na čelo slizounů jako kladivo do skla.

Desítky o mnoho větších domorodců byly útokem jednoduše sraženy a zmasakrovány. Mardukané padali k nohám vojáků, jen aby byli následně roztrháni nebo probodnuti. Těch pár, jimž se podařilo průchod lidí přežít a postavit se na nohy, bylo doraženo zástupem honáků, kteří následovali vojáky v naději, že budou moci mrtvé obrat.

Zbytek barbarů byl odsunut do stran, někteří se stočili směrem k dusajícím flar-ta z karavany a k Chastenu, jiní byli vytlačeni k džungli. Ti, kteří ustoupili směrem k řece, se teď museli vypořádávat s naprosto zmatenými a zuřivými tažnými zvířaty, jež několik z nich ušlapala. Nicméně ti na straně od džungle na tom byli ještě hůř.

Z Rogera a Patty se stal dobře seřízený stroj – specialista na pobíjení. Existovalo několik způsobů, jak napadnout flar-ta zepředu, avšak většina z nich vyžadovala, aby se útočník zastavil a mohl tak zbraň přesně namířit na oči zvířete nebo zapřít o zem konec dlouhého oštěpu. A právě taková zastavení pokaždé přilákala Rogerovu pozornost. Jakmile princ spatřil domorodce připraveného k úderu, sejmul ho jednou dobře mířenou ranou, ale až na příležitostné střílení na očividně lépe ozbrojené nebo chráněné slizouny ponechal průběh celé bitvy na Patty.

Flar-ta v sobě zřejmě měla hodně genů z bizoštěrek. Byla nejen agresivní, ale přímo podlá. Patty nijak neztrácela čas váháním nad mrtvými – jednoduše nepřátele srážela a drtila za pochodu, pak se zaměřila na další skupinku. Zdálo se, že bitvou žije, a pohled na ni byl téměř děsuplný… Byl natolik děsivý, že jakmile se odpoutala od linie bojem pohlcených mariňáků a vynořila se na boku jejich formace, přerušila většina zbylých slizounů útok na rotu a zaměřila se na běsnící flar-ta, aby si zachránila holé životy.

Začali sprškou vrhacích sekyr. Většina z nich byla hozena chabě, avšak nepřetržitý nárůst záplavy vržených zbraní donutil dva mariňáky nesoucí štíty sekery odrážet, namísto toho, aby sami útočili. Poté se barbaři za neustálého uskakování sem a tam před smrtícími kly pokusili zvíře obklíčit. Hlavní bomanskou zbraní pro boj zblízka byla dlouhá bitevní sekyra a ti domorodci, kterým se podařilo dostat se dostatečně blízko, zasazovali svými sekerami se širokými čepelemi princově flar-ta hrozivé rány.

Roger zasunul svou pušku do pouzdra, vytasil pistoli a vystřelil na domorodce, kteří spěchali zaútočit na Patty. Bylo jich tam však příliš mnoho na to, aby je zastavila jediná pistole, a to i pro někoho s jeho schopnostmi a vylepšeními. Patty zavyla nesmírnou bolestí, když se jí do kůže zaryly první sekyry, ústup však nepřicházel v úvahu. Podařilo se jim efektivně držet křídlo celé jednotky a pokud by ucouvli, slizouni by se přes ně převalili a vrhli se na vojáky za nimi.

Bitva se dostávala do krvavé slepé uličky, již charakterizovaly ty nejtvrdší bojové akce. K manévrování či taktizování už nezbýval prostor; teď platilo: vydržet nebo zemřít, dokud to jednu či druhou stranu nezlomí a ta se nerozprchne.

„Hua-há, bratranče!“ křičel Honal, když cválal na civanovi mezi stromy. „Možná to nebyl tak úplně špatný nápad!“

„Uvidíme,“ odfrkl si Rastar. Pustil otěže a ovládal civana pouze nohama, zatímco tasil čtyři z tuctu svých pistolí. „Pokud přežijeme.“

Honal se rozhlédl kolem po jezdcích. Většina z nich pocházela z jeho rodu, jelikož v podstatě všichni Rastarovi bojovníci byli zabiti při útěku z Therdanu. Pak mávl na obě strany.

„Jakmile se dostaneme z toho zatraceného lesa, rozptylte se!“ zavolal na ně. „Vypalte jednu salvu, pak udeřte meči a kopími!“

Odpověď v podobě křiku těžce vyzbrojených bojovníků v sobě skrývala touhu i známku očekávání. Zkřížili své meče a sekery s Bomany již mnohokrát předtím a jejich technika byla prostá: sejmout je jedním výstřelem z každé ze čtyř pistolí, a pak zaútočit ve vyrovnaném šiku. Někdy se protivníci rozprchli a utekli. Někdy se udrželi a strhávali vaše spolubojovníky ze sedel. Ale ať už to bylo jakkoli, vždycky zatím zemřel někdo jiný.

V této družině jich bylo téměř sto padesát včetně několika přeživších Rastarových strážců, a jakmile se dostali na otevřené prostranství podél Chastenu, jejich útvar se zkušeně rozvinul do všech stran a jejich znavení oři se napřímili, aby zase jednou čelili bitvě. Všežraví civani poznali, že dobrá bitva znamená také dobré jídlo, až bude po ní, a tito byli hladoví natolik, že by byli schopni sežrat i své vlastní jezdce; padlé nepřátele pak o nic méně.

Když jednotka zaujala své postavení, Rastar se rozhlédl na obě strany.

„Jsi připraven, bratranče?“ zeptal se ho Honal. Jeho hořejší ruce pozvedly kopí, zatímco ty nižší třímaly otěže.

„Jako vždy,“ odpověděl vladař a očima prolétl jízdní linii. „Natřeme to těm barbarským parchantům!“ zvolal. V odpověď se ozvaly vzteklé výkřiky. Těch několik Bomanů, které dnes pobijí, nikdy nesplatí ztráty Therdanu a Ligy severu. Ale bude to začátek.

„Palte!“

Roger ucukl nohou, když se do Pattyiny plece zasekla sekyra přímo v místě, kde měl před chvílí kotník. Konečně se mu podařilo zasadit neposlušný zásobník a střelit slizouna do vřeštící tváře, zatímco se pokoušel vyprostit širokou sekyru z rány. Boj zuřil již natolik blízko, že mohl na čelech slizounů jasně rozeznat rituální jizvy, a předloktí mu pokryla krev stříkající z míst, kde Mardukana zasáhla kulka.

Patty krvácela z desítek ran. Žádná z nich sice pro ni neznamenala bezprostřední ohrožení života, všechny však byly hluboké a bolestivé a flar-ta začínala být ve svých útocích čím dál zuřivější. Příležitostně se na místě otočila, aby do hry přidala i svůj ocas. Ovšem Bomané se už naučili, jak se jí vyhnout, nebo spíše už jen ti, kteří se to naučili, dokázali na krví prosáklé půdě okolo ní přežít až doteď. Ať to bylo jakkoli, hromadný útok se nyní přeměnil především v uhýbání a uskakování před jejími výpady a otočkami. Útočili na ni, kdykoli zvolnila, a do nechráněných boků jí zasazovali stále více ran.

Rogerovi, Cordovi a dvěma mariňákům se podařilo omezit i tyto útoky, ale postupně jim to činilo čím dál větší potíže a stále víc a víc slizounů proráželo skrz. Jak intenzita jejich malé soukromé bitvy stoupala, flar-ta, jezdci na jejím hřbetě i slizouni, kteří na ni útočili, se na prostor okolo ní soustředili natolik urputně, že nikdo z nich nezpozoroval rozvíjející se jízdu, dokud první salva nezasáhla Bomany přímo před mariňáky. Těžké kulky z pistolí si prorazily cestu hradbou nájezdníků a natlačily je na sraženou hradbu štítů a domorodci nečekaně čelili dalšímu bočnímu útoku – tentokrát navíc přicházel přímo z hlavního směru jejich případného ústupu.

Kulomet i nadále vybourával své brutální průchody napříč jejich šiky, běsnící zvíře na levém boku drtilo tucty jejich nejlepších válečníků a ti nečestní parchanti v čele odmítali vyjít zpoza svých zbabělých štítů. Bylo toho na ně již příliš mnoho a tak se domorodci od linie námořní pěchoty odvrátili a dali se na útěk, aby se vyhnuli útoku jezdectva.

To se ale nemělo podařit. Jezdci ze severu se na ně vyhrnuli jako lavina, stříleli z pistolí a bodali kopími.

Rastarův útok vedl jeho vojáky skrz karavanu místy, kde její řady narušila čile se ohánějící tažná zvířata. Pak se otočili kolem své osy a vrhli se znovu do boje, přičemž odhodili kopí a vytasili meče podle nejlepší tradice jízdní zteče. Ale ani mariňáci nezaháleli. Jakmile byly řady domorodců proraženy, zahájila rota postup kupředu a likvidovala jakýkoli odpor. Se zbylými hloučky domorodců už nebylo těžké se vypořádat a vojáci vyrazili přes mrtvá těla, aby udeřili proti Bomanům, nakupeným kolem jízdní jednotky.

Jezdectvo pro tuto chvíli uvázlo, ale nezdálo se, že by na tom záleželo. Mardukané v sedle sekali své nepřátele; zřejmě neměli v úmyslu nic jiného, než své protivníky pobít. Dokonce i když jezdce kmenoví válečníci shazovali ze sedel, odmítali jejich vůdcové ustoupit. Přišli Bomany pobít a zhostili se svého záměru s vzteklou zuřivostí.

Honák určený pro Patty přežil první část bitvy jen o špičku svého rohu a dobře si to uvědomoval. Takže když mu Roger nařídil, aby vyrazil pomoci obklíčenému jezdectvu, rozhodl se Mardukan, že vůbec nic mu nestojí za to vrátit se doprostřed tohoto a tiše z tažného zvířete sklouzl.

Roger popuzeně zavrčel, přesunul se na své staré, obvyklé místo a dotkl se zvířete v měkkém bodě pod pancéřovaným štítem.

„Hyjé, Patty!“ zakřičel. „Je načase vrátit se do hry!“

Unavená, ale ochotná flar-ta při známém dotyku zafrkala dala se do klusu, který jí rozproudil krev. Šest zuřících tun se vrhlo na bojující domorodce a každý dostal, co si zasloužil.

Rastar pobídl svého civana kolenem a zvíře mrštně koplo a zabilo Bomana, který se mu pokoušel přeseknout šlachy.

Vladař sám měl však méně štěstí. Útok sice prorazil těmi prokletými Bomany, avšak nedokázal je rozdrtit úplně, a zdálo se, jako by ti barbaři byli teď všude. A co hůř, stále tvrdě bojovali, ačkoli byli sevřeni dvěma liniemi nepřátel. Spousta z nich sice utekla, ale ostatní – nalákáni zjevným bohatstvím karavany – zůstali a byli rozhodnuti jeho muže pobít.

Jako kteříkoli jiní jezdci, i Rastar a jeho bojovníci věděli, že jejich největšími výhodami jsou překvapení a pohyblivost. Jakmile jezdectvo zastavilo, vzdalo se téměř veškerých výhod, které mělo nad pěchotou, avšak Honalova jednotka byla příliš zabrána do díla, než aby ustupovala. Nebyli schopni se uvolnit ani přeskupit pro další útok, mohli jen stát a bojovat a pokusit se příležitostně krýt své bratry ve zbrani, kteří nebyli usazeni v sedlech, a doufat, že ti hloupí barbaři konečně pochopí, že je s nimi konec.

Vládce znovu na místě obrátil svého civana a postavil se tváří v tvář barbarovi, který se ho z boku pokoušel shodit. Z druhé strany doráželi další dva, on však patřil k těm několika výjimečným a nadaným Mardukanům, kteří byli zruční na všechny čtyři ruce. To se mu vyplácelo v mnoha soubojích, jako byl právě tento, kde hrála prim schopnost chránit civana. Sekl všemi čtyřmi šavlemi kolem sebe podle složitého a smrtícího vzorce… a pak v napůl omámeném úžasu vzhlédl, když středem bitvy proburácel pagee s vytím hodným pagathara.

Na jeho hřbetě seděli tři lidi a jeden Mardukan, avšak většinu boje přenechávali pageemu a Rastar pochopil proč. Zvíře rozneslo Bomany jako levnou sváteční hostinu. Útočilo se zuřivostí pagathara, jak si prodíralo a produsávalo cestu skrz barbary.

Zdálo se, že dokáže odlišit přítele od nepřítele, jelikož pečlivě překročilo padlého seveřana a pokoušelo se na něj nestoupnout. Nebo to možná bylo jeho honákem. Zdálo se, že zvíře řídí pouze koleny a hlasem a vydává rozkazy jakýmsi druhem mumlání, přičemž stíhá střílet z pušky, jaká dokázala vladařovu pozornost zaujmout i uprostřed bitvy. Rastar měl své pistole rád, jelikož z nich mohl střílet všema čtyřma rukama. Jejich nevýhodou byl však jen jediný náboj na jednu hlaveň. Ve svém pancíři a zbroji přechovával v tuto chvíli dvanáct pistolí, ale žádná z nich nebyla nabitá.

Tato pistole však chrlila ránu za ranou. Zdálo se, jako by jeho munice byla neomezená, pak ale zpozoroval, jak se jezdec na okamžik zastavuje, vyměňuje krabičku v rukojeti a začíná znovu pálit. Tak prosté! Zbraň byla v mžiku znovu nabita. S takovouto pistolí by dokázal proniknout linií Bomanů jako kosa ječmenorýží!

Téměř nepřítomně zabil dalšího z barbarů, naklonil se na stranu, aby tomu parchantovi dvěma ostrými šavlemi v nižších rukou podřízl krk. Nemusel se už o nic víc starat – Bomané utíkali.

Rastar mávl na Honala, který v odpověď pozvedl zakrvavenou šavli a nařídil své jednotce pronásledování. Civanská jednotka je zadupe do země; pokud by jediný Boman byl při setmění naživu, překvapilo by ho to.

Teď se jen dohodnout s těmi »lidmi«. I přes svá ujišťující slova Honalovi si byl Rastar jen pramálo jistý, zda opravdu dokáže něco vyjednat, nyní však mohl smlouvat a poukázat na reálné důkazy toho, co nabízí, a ne jen žebronit.

Armand Pahner obdařil mardukanského jezdce úsměvem se sevřenými rty.

„Ceníme si vaší pomoci,“ pravil, když velký slizoun seskočil ze svého dvounohého oře. „Zvlášť, když – jak se domnívám – jste ti, které jsme vyhnali z Ran Taie.“

„Rád bych vám byl řekl, že jsme vám přijeli na pomoc, protože jsme čestní válečníci a nemohli jsme jen tak přihlížet, jak barbaři plundrují vaši karavanu.“ Rastar si sejmul přilbu a promnul si rohy. „Pravdou však je, že potřebujeme zaměstnání. Rádi bychom poskytli nějaké karavaně služby coby strážci a vy…“ mávl rukou na krveprolití okolo, „…jich jistě potřebujete hodně.“

„Ach.“ Pahner natočil hlavu na stranu a chvíli o Mardukanovi přemýšlel. Pocítil záchvěv pokušení. Tito tvorové byli prvními mardukanskými válečníky, jež doposud spatřil, kteří bojovali jako soudržná a organizovaná jednotka a ne jako spojení jednotlivců. Zjevně by se podle lidských standardů na nich našla spousta nedostatků, ale současně převyšovali své místní konkurenty nejméně o hlavu i s rameny.

„Máte pravdu,“ prohlásil po chvíli, „ale v tom dole žádné zlato nebylo. Jsme na mizině stejně, jako musíte být vy.“

„Nejsme drazí,“ přiznal se vladař kajícně. „A karavana utrží velký zisk, jakmile dorazí do Diaspry. Pokud dorazí do Diaspry. Pak můžeme být vyplaceni.“

„Kolik?“ optal se Pahner. „Když dorazíme do Diaspry.“

„Za zbytek cesty?“ Vladař si jedním prstem promnul hřbet své helmy. „Stravu a zázemí během cesty. Dva zlaté k’vaernijské astary na hlavu, až dorazíme k cíli. Tři za každého padlého. Pět za velitele a deset za mne.“ Zadíval se na pistoli na člověkově opasku. „Ačkoli bych osobně uvážil výměnný obchod za jednu z těch vašich pistolí,“ dodal se smíchem.

Pahner vytáhl svůj kořínek bisti a kousek si odlomil. Nabídl i náčelníkovi, ale ten odmítl, a tak zbytek zase odložil, zatímco o nabídce přemýšlel. K’Vaernijská mince vážila přibližně třicet gramů. V zavazadlech měli mnohem víc, než činila Mardukanova nabídka, ale kapitán také nebyl včerejší. Nikdo nikdy nepřistoupil hned na první nabídku.

„Jeden zlatý astar za každého, dva za padlého, tři za velitele, pět za vás a o jídlo se postaráte sami,“ opáčil.

Mardukan se nadmul a vypadal, že hodlá zavrčet nějakou kletbu, ale zarazil se. Pahnerovi se zdálo, že na smlouvání příliš zvyklý není, což se k žoldákovi moc nehodilo, ale nakonec nad tím mávl rukou.

„S platem souhlasím, ale stravu musíte obstarat vy. Jeden sedant obilí na jednoho bojovníka. Pět sedantů na civana. A dodatečných deset pro náš doprovod, pět pro velitele a deset pro mě. A to je konečné; museli bychom si najít jiného zaměstnavatele, pokud bychom nedostali jídlo.“

Teď bylo na Pahnerovi, aby dělal ústupky. Nebyl si jistý, zda měli dostatek ječmenorýže na celou cestu do Diaspry. Chvíli jen žvýkal bisti, a pak pokrčil rameny.

„Tolik potravin jsme si s sebou nevzali. A já nevím, jak bychom si s tím mohli poradit. Pokud jsou ti zatracení Bomané nyní na této straně Chastenu, nemůžeme si dovolit jít zpátky do Ran Taie.“

„Možná byste měli,“ řekl mu jezdec přímo. „Tohle byl jenom předvoj, ne hlavní horda, ale postupem času se vyrojí jako červi. Nejspíš kolem nich nebude možné jen tak projít.“

„Pokud budu muset, vytáhnu naši zbroj,“ zašklebil se šelmovsky kapitán. „Mám dostatek energie a náhradních dílu na dvě použití. Tohle může být to první… a pokud vytáhnu naši posílenou zbroj, slova »nebude možné projít« ani nevyslovujte!“

Mardukan si jej očima přeměřoval a pak rezignovaně tleskl.

„Nikdy jsem o »posílené« zbroji neslyšel, ale vy lidé vlastníte věci, o kterých neslyšel ještě nikdo z nás, takže jste možná schopni si svou cestu probojovat. Ale z toho, co jsem viděl z vašich ostatních zbraní, se mi zdá jasné, že se vám bude hodit pomoc jednotky strážců, kteří budou řádně a disciplinovaně bojovat, a to jsme přesně my, Vasinové. Takže jaké jídlo můžete nabídnout? Chceme se rovněž dostat do Diaspry, protože víme, že tam bude práce. Ale… nemáme jídlo. Vůbec žádné. Nemáme nic, čím bychom si prostřeli stůl.“

Pahner se díval domorodci do očí a pomalu žvýkal svůj kořínek bisti. Nakonec přikývl.

„Dobrá, s tím si poradíme. Rozdělíme se, pokud to bude možné a obereme celou karavanu, když to bude nutné. Udržet bojovníky ve formě je naší prioritou, ale nikdo nebude hladovět. Co vy na to?“

Mardukanský velitel tleskl na souhlas a natáhl jednu ruku dlaní nahoru.

„Souhlasím. Všichni se rozdělíme; nikdo nebude hladovět.“

„Na dlouhou a plodnou spolupráci,“ usmál se Pahner a napodobil gesto souhlasu. Pak si ironicky odfrkl. „Teď náš čeká ta zábavnější část.“

Kapitola 8

Roger sklouzl z Pattyina hřbetu a chytil jeden konec plazmového děla, jakmile se sesulo, předal jej Gronningenovi a když střelec doskočil na zem, honák se zvířetem ucouvl. Flar-ta se ještě plně nezotavila ze svých ran, k nimž během posledních tří týdnů přibyly další, a tak ji princ držel mimo celý ten povyk.

Mávl na honáky, zatímco zbytek konvoje se vlekl směrem k jednomu z nedalekých, všudypřítomných měst v nížinách. Toto bylo postaveno na vysokém útesu nad řekou Chasten, kde nyní již široký a mohutný tok stékal sérií kaskád, než zamířil k pobřežním rovinám. Pokud se nemýlil, byla to samotná Diaspra. Město bylo ve srovnání se sídly hurtanské a hadurské oblasti obrovské a táhlo se z útesu až dolů k planinám, přičemž jeho vnější části byly chráněny masivními hradbami proti záplavám, odtokovými kanály a silnými hrázemi.

Z pohledu honáků na tažných zvířatech, kteří pobízeli své oře do nemotorného klusu, vypadalo na pohled velice dobře. Mardukanské děti, posazené na balících přivázaných ke zvířatům, na Rogera udiveně hleděly, když jim zamával. Několik mu zamávalo v odpověď, ale tak trochu zaraženě, protože tohle Mardukané nemívali zrovna ve zvyku.

Vojáci se také od karavany oddělili a právě teď se řadili na cestě s hrstkou vlastních, klidnějších flar-ta. Jejich zvoleným cílem byla úzká cesta mezi dvěma hustými lesíky asi tisíc metrů od hradeb, zřejmě sloužícími jako zásobárna dřeva na podpal, jelikož jiné přístupy k městu byly vyšlapanější. Barbaři, kteří by je mohli pronásledovat, by tak byli nuceni buď čelit linii pěchoty, nebo zaútočit z boku poté, co se proderou hustým lesem. Nepochybně by byli zvolili útok na bok, ale tou dobou by už civilisté byli za branami a vojáci by získali dostatek prostoru ke skutečnému manévrování. Za pomocí svých flar-ta by lidé byli schopni udržet se po celou cestu až k hradbám.

Pahner si pomalu vykračoval sem a tam podél linie a jemně přežvykoval svůj kořínek bisti; pak pokývl Rogerovi. Přál si, aby princ následoval civilisty do města, ale neobtěžoval se to ani naznačit. Ať se mu to líbilo nebo ne, nakonec ustoupil realitě – jakmile se někde rozpoutá bitva, Roger bude v jejím středu. Popravdě se mu to ani trochu nelíbilo, ale to se v něm jen ozýval profesionální osobní strážce. Voják v něm musel připustit (na velmi soukromé úrovni, kde to Roger nemohl zaslechnout), že bylo mnohem uspokojivější střežit někoho, kdo se odmítal skrývat za těly a životy jiných lidí… ačkoli ochrana někoho takto nesnesitelného, tvrdohlavého a často protivného bývala nadmíru obtížná.

Roger rychle doklusal dopředu s Cordem a Denatem v patách. Oba Mardukané strávili poslední tři týdny učením se, jak používat široké štíty, které jim lidé předvedli. Důvod jejich použití se vyjasnil, když na lidské linie udeřila bouře smrtících sekyr. Oba čtyřrucí Mardukané pozvedli dvoje štíty: jedny pro sebe a druhé pro nepozorného prince, který soustředěně sledoval nástup barbarských jednotek. Roger Cordovi děkovně pokývl a pohlédl na vrchní seržantku.

„Kolem dvou stovek, nebo tak nějak, co myslíte, seržantko?“

„Nějak tak, pane,“ odvětila poddůstojnice. „Stále mám tendenci dělit počet vojáků čtyřmi.“

Roger se usmál a vyvolal si na displeji své přilby zvětšení, pak aktivoval svůj bojový program a nastavil zaměřovač na zjevného vůdce.

„Jste na tahu, seržantko.“

„Roto Bravo, připravit oštěpy k hodu!“ oznámila vrchní seržantka hlasem, který by překonal i sílu hurikánu. „Uchopit! Zamířit! Hodit! Tasit meče!“

Sprška letících oštěpů barbary nezastavila, ale prolomila jejich šiky a Roger záplavu oštěpů doprovodil třemi výstřely ze své pistole. Jako v případě ostatních zbraní si nemohli dovolit nevelkými zásobami munice pro pistole plýtvat, ale Roger municí jen málokdy »plýtval« a jeho tři pečlivě mířené rány bezchybně zasáhly vůdce barbarů. Zda to bylo dobře či ne, se samozřejmě mělo teprve ukázat. Rotě se podařilo vypozorovat, že bomanští válečníci povětšinou tíhli ke zběsilému boji, jakmile došlo ke střetu a mnohdy to byli pouze vůdci, kdo by jim mohl – nebo měl – zavelet k ústupu.

Tato slizounská jednotka si s sebou nesla i několik hákovnic, a jelikož (zrovna teď) nepršelo, přesunuli se střelci během postupu dopředu směrem k lidem. Bylo jich pouze šest, ale zbytek skupiny se zastavil, když pracně nastavovali své voskovité, kouřící doutnáky a mířili všeobecným směrem na lidskou jednotku. Tři ze střelných zbraní, zjevně sebrané mnohem civilizovanějším původním majitelům, byly překrásné kousky s nádherným mosazným vlysem, který pamatoval lepší časy, moderním vojákům nicméně všechny připadaly neuvěřitelně neobratné. Což ovšem vůbec neznamenalo, že by byly neúčinné… za předpokladu, že by něco zasáhly.

Střelci foukali na konečky svých doutnáků, dokud je plamen neuspokojil, pak odklopili hermeticky uzavřené pánvičky, jež v marduckém vlhkém klimatu hrály zásadní roli. Zkontrolovali střelný prach, potom sevřeli pákovité spouště, které pohnuly spirálovitými pojistkami, jež zadržovaly pomalé doutnáky, a zapálené konečky položili do prachu.

Zbraně jen stěží dosahovaly přesnosti, pokud cíl ležel mimo přímý dosah. Vojáci samozřejmě byli v přímém dosahu, avšak k takovéto hrozbě byli naprosto neteční. Cord s Denatem se skryli za lidskou linii, zatímco mariňáci křičeli na Bomany nadávky a dokonce skláněli štíty, aby se odkryli jejich palbě.

Důvod takové přezíravosti byl jasný hned po první salvě. Úder víceméně hrstky střelných zbraní vyplnil prostor mezi Mardukany a linií lidí hustým kouřem. Ukázalo se však, že jeden z vojáků byl zasažen. Jeden zásah z šesti pokusů nebyl na mardukanskou palbu z hákovnic špatný průměr, takže druzi střelců nadšeně zakřičeli a vyrazili do útoku. Zarazili se však, když se vojákyně, kterou předtím skolili, postavila na nohy, zanadávala a znovu pozvedla svůj štít.

„No tak, no tak, Briano,“ napomínal Roger desátnici Kaneovou. „Jsem si jist, že jejich matky jejich otce minimálně znaly.“

„Jistě, pane,“ řekla desátnice a znovu se i se štítem zařadila. „Když to říkáte. Ale pořád trvám na tom, že hodlám toho tupýho parchanta vykuchat. Toho zatracenýho střeleckýho mistra.“

Roger musel souhlasit. Mardukské hákovnice byly ve srovnání s jakýmikoli lidskými zbraněmi příliš velké, šlo vlastně o děla pro jednoho muže, která střílela čtvrtkilové kulky. Rychlost projektilů byla na krátké vzdálenosti (což znamenalo: v jakémkoli dosahu, v němž se dal zásah realisticky předpokládat) vysoká a způsobila silný náraz, když takový výstřel zasáhl kineticky aktivní pancíř maskovacího obleku. Avšak právě rychlost byla tím, kvůli čemu byly maskovací obleky navrženy, jelikož mariňácké uniformy byly uzpůsobeny k ochraně proti moderním, vysokorychlostním projektilům. Proti zbraním s nízkou rychlostí, jako byly meče, oštěpy či vrhací sekyry, nebyly v zásadě účinné, hákovnice ale znamenaly něco zcela jiného. Obleky nejenže »ztvrdly«, když je střela zasáhla, ale rovnou rozptýlily kinetickou energii po celém svém povrchu, a to dokonce i na záda. I přes pochopitelný výbuch hněvu neznamenal zásah pro desátnici nic víc, než jen pár modřin.

Mardukané se na okamžik při pohledu na nečekané zmrtvýchvstání zarazili, vydali ze sebe válečný pokřik a i přesto vyrazili vpřed, mávajíce svými bitevními sekyrami. Většina barbarů používala dvě sekyry naráz a se silou mlýnských lopatek udeřila na lidskou linii jako horda čtyřrukých buldozerů.

Vojáci už na ně byli připraveni. Za posledních několik týdnů opakovaně odráželi drobné útoky potulných kmenů, které byly jen předvojem Bomanů. Tento byl z nich zatím největší, ale pro ně by neměl představovat větší potíže, než ty předchozí.

Plazmové dělo bylo přesunuto kupředu o několik kroků, s hlavní umístěnou těsně za vojenské linie a mariňáci po obou stranách ustoupili, aby mu poskytli prostor. Dělo vypálilo přímo vpřed. Záplava iontů sežehla svrchní plochu mariňáckých dřevěno-kovových štítů, ale jinak je nepoškodila. Totéž se však nedalo říct o Mardukanech.

Plazmové dělo bylo nastaveno na poměrně nízkou energetickou hodnotu, aby jednak šetřilo baterie, a jednak proto, že jeho cíle byly natolik chatrné, že nevyžadovaly vyšší dávku. Pořád však mohlo svou silou zlikvidovat moderní tank a zástupem domorodců se propálilo jako fúzí poháněné beranidlo z planoucí síry. Ve středu jejich formace se jakoby kouzlem objevila mezera široká deset metrů. Nezůstala po nich ani žádná těla – pouze kouřící díra ohraničená zčernalými, napůl spálenými kostrami křičících barbarů, kroutících a svíjejících se v agónii z popálenin na celém povrchu těla.

Na druhý výstřel už nezbýval čas… a pro vyjící domorodce nezbyl ani na to, aby zadrželi útok. Pohybovali se příliš rychle a vzdálenost mezi vojsky byla příliš krátká, než aby měli čas si cokoli rozmyslet. Neměli na výběr nic jiného než pokračovat v útoku, protože to bylo to nejlepší, co nyní mohli dělat. Přinejmenším je to přivedlo do takové blízkosti, že je už ta pekelná zbraň nemohla spolehlivě zpopelnit!

Naneštěstí i když přiblížení k nepříteli bylo tou »nejlepší« možností, neznamenalo to nutně, že je objektivně dobrá.

Plazmové dělo se stáhlo a vojáci po jeho bocích s dokonalým načasováním uzavřeli šik ve chvíli, kdy pozůstatky rozdrcené formace dosáhly lidské štítové hradby, díky čemuž se Bomanům dostalo dalšího poučení: disciplinovaná řada štítů odrazí úder sekyr, jako by to byl déšť.

Rota Bravo byla produktem vyspělé společnosti s vysokou úrovní technologií, ale vojáci byli zároveň od svého příchodu na Marduk cvičeni drsnou školou. Jen několik z nich se opravdu blížilo k tomu, co by Mardukan mohl v době jejich příletu nazvat mistrem v zacházení s ostrou ocelí, ale právě těch několik předalo všechen um, který ovládalo, ostatním. Armand Pahner a Eva Kosuticová stavěli svou taktiku i cvičení na pevných základech: držet štít nahoře a bodat vespod.

I když na jejich pevně sevřené štíty dopadaly sekery, stihli mariňáci úzkými mezerami mezi nimi bodat; mířili na břicha a genitálie svých nepřátel. Mardukané měli nad lidmi výhodu dosahu obřích paží, pokud však měli prorazit jejich obrannou bariéru, byli nuceni se přiblížit. Ale jakmile se tak stalo, vkročili přímo do rány lidským zbraním.

Výsledkem byla jatka. Mardukané, čelící novému přístupu k boji a neschopní najít si cestu skrz štítovou hradbu, se náhle místo toho váleli v reflexivně uvolněných exkrementech svých vlastních předních vojů. Kosuticová sledovala bitvu beze známky emocí. Za posledních několik týdnů se stala odbornicí na odhad mardukanské morálky a dokázala určit hranici, za níž se barbaři už začínali třást strachem.

Pohlédla na kapitána Pahnera a ten jí pokývl. Bylo na čase to ukončit.

„Roto Bravo, vpřed!“ zvolala. Zadívala se na les po pravici, kde se zablýskl kov. „Připravte se na pozvolný postup. Společně! T eď!“

Rota se pohnula vpřed krok za krokem a s každým nakročením bodala krátkými meči a oštěpy; mardukanští domorodci byli vytlačováni. Jinou možností bylo vrhnout se na ona hrozivá ostří, která lidé třímali.

Plazmové dělo sice zabilo přibližně dvacet procent příslušníků bomanské hordy, avšak zbylí barbaři stále početně převyšovali vojáky v poměru tři ku jednomu a i přes efektivitu lidské bojové techniky neutrpěli v boji muže proti muži příliš mnoho skutečných obětí. Přesto na tom byli hůř než mariňáci, kteří neutrpěli žádnou oběť. Bitva však uvázla ve slepé uličce ve střetu relativní kvality boje na straně roty Bravo s nezanedbatelnou kvantitou na bomanské straně.

To se projevilo na vyčerpání i morálce… což se však dalo snadno změnit. Kosuticová se znovu zadívala na kapitána. Pahner jí v odpověď pokývl a zapnul si rádio.

„Teď by to bylo nejlepší, Rastare,“ promluvil komunikátor připevněný na Mardukanově brnění a therdanský vládce opatrně stlačil přepínač pro odpověď.

„Bez problémů,“ odpověděl standardem. Roger v jeho přítomnosti tento výraz často používal a Rastar tušil, že jde do jisté míry o nějaký vtip, ale i přesto se mu zalíbil. Pohlédl na Honala a nakrčil kůži nad jedním okem v nápodobě jiného lidského výrazu. „Můžeme, bratranče?“

Velitel strážců se rozesmál a vyloudil úsměv po lidském vzoru, při němž odhalil zuby.

„Jistě, bratranče. Můžeme.“ Prohlédl si svou jednotku a tasil šavli. „Sheffan!“ zakřičel a plácl svého civana do boku plochou stranou svého meče. Je na čase ukázat těm barbarským parchantům, co to znamená dostat se do cesty jezdcům ze severu.

Jediná obava cestovatelů z toho, že by jim město nemuselo chtít otevřít brány, se ukázala být lichou. Prostor náměstí za branami byl lemován jásajícími obyvateli města a městští strážní nadšeně na vojáky a jejich mardukanské spojence mávali, ať vstoupí.

Ve skutečnosti byli lidé přinuceni vytvořit kolem svých zvířat perimetr, aby nadšený dav udržely dál od nich. Po několika pokusech si severští jezdci prorazili cestu až k nim, přičemž použili příležitostně dorážejícího civana, který prostor mezi lidským kontingentem a jejich zvířaty uvolnil. Bylo jen dobře, že to provedli. Výkřiky a pískot nadšených Mardukanů se odrážely od kamenných hradeb a městských budov. Opevnění svíralo celý ten blázinec a měnilo jej v horoucí a semknutý vír, v němž veškerý zdravý rozum jakoby vymizel, když městští strážní za nově příchozími uzavřeli brány.

Rachot zavírajících se bran bylo přes bouřlivý jásot místních jen stěží slyšet, Patty však i přesto vyděsil a přetažená flar-ta zahřměla, zadupala po dlažebních kostkách a mávala při tom na tlačící se dav svým rohem sem a tam.

„No tak, holka!“ křikl Roger přes šílený jásot, podrbal ji pod pancířem a poplácal po pleci. „Jen klid!“

Obrovské zvíře napůl rozčileně a napůl naříkavě zavylo. Bylo nicméně jasné, že ke zběsilé odpovědi nemá daleko. V příštích okamžicích by klidně mohla vyrazit proti davu s razancí šestitunového býka v obchodě s porcelánem. Pahner potřásl hlavou a sejmul si přilbu.

„Pokuste se ji udržet v klidu, Rogere!“ rozkázal. Prohledával si kapsy, dokud nenašel světelný granát, nastavil časovač na třísekundové zpoždění a vyhodil jej přímo nad sebe do vzduchu.

Na hrozivé záblesky a rány z lidských zbraní si už tažná zvířata zvykla a nevěnovala jim proto žádnou pozornost. Avšak okolní dav silný třesk, zesílený ozvěnou od hradeb, šokoval natolik, že se na okamžik propadl do ticha, přerušovaného pouze tichým vrčením Pattyiny předbitevní zuřivosti.

V tichu, jež nastalo, si k nim davem razili cestu strážci odění do drátěných košil a brnění, doprovázení několika staršími Mardukany. Když se objevili, začal dav od karavany neochotně ustupovat. Několik slizounů stále jásalo, byli však svými druhy rychle umlčeni.

Roger vyčkal několik vteřin, dokud si nebyl jistý, že se Patty konečně trochu uklidnila, pak mávl na hlavního honáka, aby jej na jejím hřbetě vystřídal, a sklouzl dolů. Přešel k místu, kde Pahner čekal na příchod delegace a usmál se na něj.

„Zdá se, že nás vidí rádi.“

„Až moc rádi,“ opáčil kapitán kysele. „Nikdo tak rád nevidí armádu, pokud mu neteče do bot.“

„A tím pádem i nám,“ doplnil ho Roger. „Je to tak?“

„Co sa tu kurňa děje,“ zamumlal Poertena. Pak se zadíval na mračícího se velitele a ztěžka polkl. „Pane?“

Kapitán se na zbrojníka ještě chvíli mračil, aby nakonec trochu polevil.

„Nic, Poerteno,“ zavrtěl hlavou. „Vůbec nic nového. Popravdě…“

„…je všechno úplně při starém,“ dokončil za něj Roger.

„Jo,“ přikývl velitel roty, když si delegace konečně proklestila cestu k mariňákům třímajícím štíty. „Až příliš při starém,“ dodal a pozvedl ruku dlaní nahoru v mardukanském pozdravu.

Delegace vypadala nesmírně potěšena, že je vidí.

Nesmírně.

Kapitola 9

Gratar, nejvyšší kněz Diaspry, před sebou rozvinul dokument, sevřel jej ve svých hořejších rukou a zadíval se na lidské návštěvníky. Nevypadali, že jsou zprávami, které jim právě sdělil, příliš nadšeni.

„Takže žádná cesta k moři neexistuje?“ zeptal se Roger jen pro jistotu, že informace nebyla nijak zkomolena.

„Zcela jistě žádná,“ odpověděl mu Bogess, velitel místní stráže. Starší Mardukan byl technicky jedním ze dvou vodních kněží, kteří zaujímali místa v městské radě (ostatní členové byli obchodníci), nosil však drátěnou košili a jeho obvyklým oděním byly pláty brnění vpředu i na zádech. „Bomané přitáhli a během posledních deseti dnů obklíčili město. Dokonce ještě předtím jsme zaslechli, že padlo město Bastar, přístav při ústí Chastenu. I kdyby se vám podařilo dostat podél řeky, nic tam nenajdete.“

Pahner zamručel.

„Je mi jedno, do kterého města dojdeme, my musíme překročit oceán. Náš cíl se nachází na jeho druhé straně a K’Vaernijské moře je naší nejkratší cestou k němu.“

Domorodci u stolu si vyměnili pohledy.

„Na opačné straně vody není nic,“ pravil opatrně nejvyšší kněz Gratar. „Oceán je věčnou dálavou vody plnou démonů, které tam umístil Bůh, aby chránili břehy Světového ostrova.“

Starost nejvyššího kněze o jejich bezpečnost – nebo snad o jejich příčetnost – zněla upřímně. Místní duchovní vypadal, že je rozhodnut být přátelský i přes jejich kacířské názory na to, co oceán představuje, a příchod roty ve chvíli, kdy byl odříznut městský akvadukt, považoval za znamení od svého boha.

Pahner otevřel ústa, aby odpověděl, ale O’Caseyová mu ve varovném gestu položila ruku na rameno.

„Možná se s tím vypořádáme, až k moři dorazíme,“ pronesla klidně. „Existují okolo moře nějaká jiná města, která by se Bomanům ubránila?“

„K’Vaernova zátoka,“ odpověděl Rastar okamžitě. „Dokázala by vydržet i celou věčnost.“

„To si jen myslíte,“ opáčil Bogess. „K’Vaernova zátoka určitě padla spolu se zbytkem severních států.“

„Ne v době, kdy jsme tím směrem mířili,“ kontroval velitel severských žoldnéřů.

Od příchodu do města vypadal mnohem lépe. Jakmile jej a jeho vojáky lidé poznali, zjistili poměrně rychle, že Vasinové zjevně žádnými barbary nejsou, ať už si obyvatelé Ran Taie mysleli, co chtěli. A jakmile dorazili do Diaspry, pochopili, nakolik je to pravda. Ukázalo se totiž, že několika tisícům bojovníků z Therdanu, Sheffanu a dalších městských států Ligy Severu se podařilo dostat do Diaspry, kde posílili místní jednotky. Tito bojovníci byli nesmírně rádi, že Rastara vidí živého, a pak ještě víc, když spatřili, kolik žen a dětí jeho a Honalovi vojáci zachránili. Jakmile se přeživší dozvěděli, že je vládce Therdanu ve městě, okamžitě se podrobili jeho velení a dali mu tak k dispozici nejen celkem úctyhodnou jednotku, ale i zasloužený hlas na jednání místní rady.

„Krom toho,“ pokračoval Rastar, „mi spousta bojovníků z měst Ligy prozradila, že K’Vaernova zátoka se i nadále drží. Má obrovské zásoby obilí – říká se, že dostatečně velké na to, aby vydržela i tří či čtyřleté obležení, kdyby bylo potřeba – a pokud by to nestačilo, může po neomezenou dobu dovážet potraviny po moři. Navíc jde o poloostrov chráněný mořem stejnou měrou jako hradbami a k’vaernijskou flotilu Bomané nikdy přemoci nedokáží. Ne, K’Vaernova zátoka se stále drží,“ konstatoval.

„Inu, naše sýpky plné nejsou,“ pravil nejvyšší kněz a ještě jednou zmuchlal dokument. „Nestihneme sklidit dřív, než na nás Bomané zaútočí a nejsme ani dobře připravené příhraniční město, jehož zásobárny jsou udržovány naplněné pro případ války. Naši bojovníci se za vydatné pomoci severských jednotek doposud udrželi, ale máme potraviny jen na několik měsíců a na našich polích dřepí Bomané. Pokud nesklidíme, zemřeme hlady a to oni vědí.“

„Čekají na deště Hompagu,“ pronesl Bogess sklíčeně. „Ty mohou v tuto dobu nastat kterýkoli den. Jakmile ustanou a země vyschne, Bomané se vrátí. A to bude pro Diaspru konec.“

„Dobrá, dobrá,“ ozval se Pahner a potřásl hlavou. Nebyl si jistý, co to hompagské deště jsou, ale všechno má svůj čas. „Nebuďme negativisté. Za prvé nevím, jaké zkušeností máte s obleženími. Převzali jste kontrolu nad sýpkami?“ zeptal se velitele stráží.

„Ne,“ odpověděl Bogess kysele. „Sýpky jsou v soukromém vlastnictví. Nemůžeme je ovládat a cena ječmenorýže už vzrostla do závratné výše.“

Pahner znovu potřásl hlavou. „Dobře, to musíme probrat.“ Rozhlédl se po malém shromáždění. „Má někdo z vás zkušenosti s obleženími?“

„Ne úplně,“ ozval se Grath Chain. Patřil k mladším členům rady, byl jedním z mnoha obchodníků a jeho výraz se zkřivil na znamení nevole. „Obvykle jsme se válkám vyhýbali.“

„Obvykle podvedením druhé strany,“ zašeptal Honal.

„To my jsme nepodvedli Bomany a nezačali celou tuhle frašku!“ odsekl Bogess. Obličej starého válečníka se zkřivil tak, že připomínal rozzuřenou krysu. „My jsme tenhle mor na sebe nepřivolali!“

„Ne, byl to jiný jižanský slizák!“ bránil se divoce severský náčelník. „Nebo jste už zapomněli na Sindi?“

„Tak počkat!“ vyštěkl Pahner, když celá rada propadla hádce. „Na tomhle zasedání si musíme ujasnit jednu věc: chceme přežít nebo zemřít?“

Rozhlédl se po místnosti a spousta Mardukanů si od plamene jeho zuřivosti odsedla.

„To je jediné, co potřebujeme vědět,“ pokračoval naštvaně. „Pokud chceme přežít, odsuneme podobné hádky stranou, zapomeneme na jemnocit běžných jednání a uděláme vše pro to, abychom přežili.“ Obrátil se k nejvyššímu knězi. „Teď, Vaše Excelence, chcete žít?“

„Samozřejmě, že chci,“ odpověděl kněz. „Kam tím míříte?“

„Mířím k tomu, že stále jen slyším »já nemohu«, »my nemůžeme« a »není to moje vina«,“ vysvětloval mu kapitán. „Odteď bych rád slyšel »můžeme« a »uděláme«. V podobných situacích je takovýto přístup napůl vyhranou bitvou.“

„Co myslíte těmi »jemnocity běžných jednání«?“ otázal se Grath Chain podezřívavě. „Spadá do toho i konfiskace obilí v soukromém vlastnictví?“

„Vůbec ne. Ale budeme muset učinit mnohá rozhodnutí, která nebudou populární, a nemůžeme si ani dovolit zasedat kvůli každé maličkosti a hledat společnou řeč. Máte tady problém a my tím pádem také. Z města neexistuje žádná cesta a vy nemáte dostatek potravin na delší obležení. Budeme proto muset donutit barbary k rozhodující bitvě.“

„Na město nezaútočí,“ řekl Bogess unaveně. „Opakovaně jsme se je k tomu pokoušeli přimět. Ale bez šance.“

„Proto musíme vyjít z města s dostatečně velkou armádou, abychom je vyburcovali k bitvě a dostali je,“ vysvětloval kapitán. „Pokud vytáhneme s velkou armádou, napadnou ji?“

„Ano,“ potvrdil nejvyšším kněz. „Zároveň ji při tom také zničí. Už jsme ztratili polovinu naší armády, když jsme se s nimi pokoušeli bojovat na polích. Zaútočí bez slitování, jakmile se na vás mohou před hradbami soustředit.“

„Takže je nebudeme muset nahánět?“ otázala se překvapeně Kosuticová. „Myslela jsem si, že se za nimi budeme muset hnát až do samotného Pekla a teprve pak je dorazíme.“

„Tuhle skupinku ne,“ ušklíbl se Rastar. „Jižané říkají Bomané všem, tohle je ale vlastně wesparský kmen. Můžete to poznat podle kmenových barev. Wesparové jsou necivilizovaní dokonce i ve srovnání s ostatními Bomany a jejich vůdcem je Speer Mon, úplný magor i na poměry jeho vlastního kmene. Stačí mu říct »rozdáme si to tady« a on tam na vás bude čekat.“

„Byli nicméně dost chytří na to, aby se vyhnuli městským hradbám,“ opáčil Bogess.

„To proto, že jsme je na severu nechali vykrvácet doběla,“ ušklíbl se Rastar. „Naučili se taktizovat a udržet si území skrz drsnou školu. Pokud bychom měli plné sýpky, vydrželi bychom.“

„A co se vám stalo, ó princi Severu?“ ušklíbl se Grath Chain. „Co se stalo vašim pověstným skladištím? Sýpkám, které vaše úžasná Liga používala jako výmluvu pro své přemrštěné daně?“

Rastar chvíli mlčel. Dost dlouho na to, aby rada začala být nervózní, a aby se někteří z jejích členů na svých polštářích kolem nízkého stolku začali ošívat. Nakonec mardukanský vladař vzhlédl od svých rukou a zadíval se na radního.

„Pokud si přejete dožít se večera,“ pronesl s ledovým klidem, „držte se zdvořilejšího tónu.“

„To není odpověď a musím vás informovat, že žádný severský barbar…“ začal radní, pak však ztuhl, když zjistil, že se dívá do hlavní pěti pistolí.

„Položte to, Rogere,“ pronesl Rastar s hořkým pousmáním, a pak Grath Chaina probodl zrakem chladným jako ústí hlavní jeho vlastních pistolí. „Tady máš odpověď, fecku: ty zásobárny byly otráveny. Zřejmě sindijskými agenty; protože jsme »uráželi« toho mnohokrát prokletého vládce.

Nicméně,“ dodal se zubatým úsměvem po lidském způsobu, „někdo toho agenta do našeho města přivedl. Nebyl to obchodník ze Sindi, jelikož ti byli z měst Ligy severu vypovězeni.“ Znovu se na radního zašklebil. „Až zjistím, kdo jej do mého města nasměroval, zabiju ho. Udělám to, aniž bych se ptal na svolení nebo ho varoval. Udělám to jen při pouhém náznaku důkazu. Takže by ses měl ujistit, jestli jsou tvé účty v pořádku, fecku.“

Otřesený radní pohlédl na nejvyššího kněze.

„Tohle si od těch severských barbarů nemusím nechat líbit!“

„Vaše Excelence,“ řekl Roger a postavil se, „musíme si udělat jasno.“

Kněz zaváhal, pak však pokývl, aby princ pokračoval.

„Toto je »boj až do konce«,“ podotkl princ. „Co to pro nás znamená?“ Mávl směrem k Rastarovi. „Vaši severští druhové vám to už pověděli. Bomané tu hodlají zůstat. Budou vás decimovat tak dlouho, dokud nepadnete jako znavené pagee, a pak se na vás sesypou jako atulové.“

Rozhlédl se po radě a věnoval každému jejímu členovi upřený pohled.

„Teď nad nimi můžeme vyhrát. Mí lidé se do podobných válek dostali nesčetněkrát, takže vám můžeme nabídnout naše zkušenosti. Musí však jít o partnerství. Řekneme vám, co podle nás musíte udělat. Pokud se tak stane, můžeme všichni přežít. Pokud ne, do jednoho zemřeme. A s námi i vaše ženy a děti.“ Zadíval se na Rastara. „Jasné?“

„Ach jistě,“ povzdechl si seveřan chmurně. „Wesparové u sebe místo pro »městské sráče« nemají.“ Zadíval se na Corda, sedícího tiše za princem, a domorodec mu pohled jemně oplatil.

Grath Chain začal cosi namítat, ale nejvyšší kněz rozhněvanému radnímu pokynul, aby zmlkl.

„Co navrhujete?“ zeptal se.

„Kapitáne?“ pobídl Roger Pahnera a posadil se.

„Přidělte ke všem sýpkám stráže,“ rozhodl Pahner bez obalu. „Rozdělte potraviny podle předepsaných dávek za pevné ceny. To zabrání jednak podvádění a jednak hromadění zásob a nadsazování cen. Začněte cvičit nejen vojáky, ale i všechny schopné muže v nových bojových technikách, které se proti kmenovým bojovníkům dají použít. Vynuťte si střet na námi vybraném místě a v určeném čase a zlikvidujte co největší hordu barbarských sil.“

„A kde všechny ty vojáky vezmeme?“ zajímal se Bogess. „Zabere roky cvičení s mečem, než se z vás stane válečník a i pak víc než polovina zahyne hned v první bitvě, pokud jde o lítý boj,“ dodal chmurně. Pahner jen pokrčil rameny.

„Netvrdím, že z nich naše metody udělají za pár měsíců bojovníky, ale vojáky z nich během té doby uděláme určitě. Důležité je hlavně je naučit poslouchat rozkazy bez zaváhání a vydržet na místě. Pokud zvládnou tyto dvě věci, způsob, jakým bojujeme, si dokáží osvojit za necelý měsíc.“

„Nemožné,“ vysmál se mu Grath Chain. „Nikdo nedokáže vytrénovat válečníka za jeden měsíc!“

„Já jsem ale o válečnících vůbec nemluvil,“ zchladil Pahner obchodníka. „My vycvičíme vojáky a ti jsou o poznání nebezpečnější než válečníci. Jediné, co potřebujeme, jsou schopní jedinci.“ Obrátil se k Bogessovi. „Dokážete sehnat několik tisíc schopných mužů? Takových, kteří dokáží pochodovat dvě hodiny s těžkým nákladem? Potřebujeme víceméně jen šest končetin a čtvrtinu mozku, to stačí.“

Bogess se rozesmál.

„Takové, myslím, sehnat dokážeme.“ Obrátil se k nejvyššímu knězi. „Vaše Excelence? Smíme si vzít Dělníky Boží?“

Gratar vypadal zamyšleně.

„Hompagské deště nastanou již brzy a poškození jsou již tak značná. Kdo opraví hráze a kanály? Kdo očistí Boží tvář?“

Bogess se obrátil k lidem, kteří byli naprosto zmateni.

„Dělníci Boží jsou prostí muži, obyčejný lid. Pracují na Božím Díle, kanálech, hrázích a chrámech našeho města. Je jich spousta – dalece převyšují málo početné Vojáky Boží – jsou to silní pracanti. Stačili by?“

„Dokonale,“ přisvědčil Pahner s nádechem nadšení. „Předpokládám, že jsou již na jistý druh struktury zvyklí. Jsou zřejmě rozděleni do různých odborů či odvětví nebo tak podobně.“

„Ano, jsou organizováni podle obvodů a zodpovědnosti,“ sdělil mu duchovní sedící vedle Gratara. Zavalitý Mardukan zůstával po celou dobu diskuze zticha, nyní se však naklonil dopředu, aby se Pahnerovi zadíval do očí. „Jsem Rus From, biskup řemeslníků. Skupiny nemají jednotnou velikost, vše záleží na odpovědnosti, kterou mají.“

„A jaké odpovědnosti?“ odsekl Grath Chain. „Kdo opraví hráze a kanály? Kdo zajistí, aby Boží tvář zůstala čistá?“

„Vaše Excelence,“ ozval se Roger tiše, „přemýšlejte, kdo bude plnit tyto úkoly, až vás Bomané pobijí? Pro vaše město nastaly zlé časy, kdy si musíte zvolit menší či větší zlo, pokud chcete přežít. Jistě, oprava a údržba vašeho města a jeho chrámů je důležitá, ale kdysi jste ty památky postavili. A postavíte je znovu… pokud vy – i vaše město – budete žít.“

„Hádám,“ přemítal nejvyšší kněz a zhluboka se nadechl, „že máte opět pravdu, princi Rogere. Tak dobrá. Generále Bogessi, máte svolení převzít velení nad Božími Dělníky a přeměnit je na Boží Bojovníky. Navrhuji, abyste předal vedení Dělníků Sol Taovi. Chan Roy to pochopí. Chan stárne a v Sol Taovi je větší oheň. Ať nad námi bdí Pán Vod.“

„Děkuji, Vaše Excelence,“ poděkoval kapitán Pahner tiše. „Uděláme to nejlepší, abychom zachránili vaše nádherné město.“

„Hmmm,“ zamyslel se starší radní a promnul si rohy. „Chtěl jsem podotknout, že si ve věci obilí odporujete, kapitáne. Ale není to pravda. Tancoval jste na tenkém ledě, že ano? Tvrdil jste, že nezabavíte sýpky, ale o strážích postavených kolem nich jste se už nezmínil.“

„Obchodníci z nich stále budou mít zisk, jen ne takový, jaký by si představovali. Ale jen tak zásoby vydrží déle, čímž získáme více času na vycvičení armády.“

„Dva měsíce,“ pronesl jiný starší radní po chvíli. „Tolik času zbývá, než budou rolníci muset začít se sklizní. Pokud bychom čekali déle, můžeme si klidně podříznout krky.“

„Dva měsíce budou víc než dost,“ uklidnil ho Pahner.

„Dobrá,“ pokývl radní člověku a dotkl se hrudi. „Gessram Kar. Jsem jedním z těch vychytralých obchodníků, které hodláte oškubat. Jeden z nejbohatších, smím-li dodat.“

„To rád slyším,“ usmál se Pahner zeširoka. „Pokud nic nenamítnete vy, pak už nikdo.“

„Možná,“ zasmál se kupec. „Ale zajímalo by mě, kdo podle vás bude dodržování tohoto výnosu vynucovat, hmmm?“

„Ty podělaný zloději, pane,“ pronesl Poertena, když se zadíval na svůj záznamník. „Podivéte, v Ran Taiu, kde fakt možó pěstovať i ječmenorýžu, chcú dva k’vaernijský měďáky za kusul.“

„Aspoň víme, odkud se vzaly všechny ty narážky na K’Vaern,“ poznamenal Roger a ušklíbl se. „Pardon, Poerteno. Co jste říkal?“

„Ty podělaný zloději, sem říkal, pane,“ zopakoval mu Pinopan. „Objevil sem tři různý ceny za ječmenorýžu. Pohybujó sa mezi patnácti měďákama a dvěma stříbrňákama!“

„To je v konečném součtu dvacet ku jedné, že?“ ptal se Pahner.

„Jo, pane. Myslém, že by měli byť na stejný úrovni jako v Ran Taiu. Pravdó je, že Ran Tai má schodek, takže index inflace bude správné.“

„Index inflace?“ pousmál se Roger.

„Jasně, pane. Je to srovnatelná cena materiálů v situaci s omezenýma zásobama.“ Poertena pohlédl na doposud mlčící velitelku štábu, která na něj rychle a neznatelně mrkla.

„Vím, o co jde,“ řekl Roger. „Jen, že to je…eh…“

„Co?“ zajímal se Pinopan.

„Zapomeňte na to. Takže pevná cena má být nastavena na něco kolem osmi měďáků za kusul? A co ostatní potraviny?“

„Mám tu nějaký čísla z Ran Taiu, pane,“ odvětil Poertena a ukázal na svůj záznamník. „Hodně z nich je inflačních s výjimkó koření. A většina tech zásob pro todle město je v naší karavaně. Něco s tym už vymyslim.“

„Něco jsem o tom pochytila od našich spolucestovatelů z karavany,“ nadhodila O’Caseyová. Teď již statná, štíhlá velitelka štábu si procházela své poznámky. „Myslím, že můžete začít s kusulem ječmenorýže jako základem.“

„Skupiny strážných se přemístily, aby chránily většinu zásobáren malých obchodníků,“ sdělil Pahner. „Musíme udělat inventuru a sestavit přídělový systém. A chtěl bych, abyste dohlédl na výzbroj naší nové milice, Poerteno.“

„Jistě, pane,“ přikývl zbrojník a obličej se mu čím dál víc protahoval.

„Promiňte, Poerteno,“ usmál se na něj Roger. „Musíme naše partičky pokeru zkrátit.“

„Jistě, pane,“ řekl Pinopan ještě jednou. „Ale s těma zbraněma budó potíže. Todle zrovna není nějaká továrna. Tady sa enem překupuje. Tu karavany přídó, naložijó svoje zboží na bárky a pošló ho po řece.“

Pahnerovi zabralo chvíli, než si vše náležitě přeložil. Pak se zamračil.

„Takže pokud to není ve skladišti, zřejmě to nedostaneme?“

„Zřejmě ne pane,“ potvrdil mu zbrojník a zavrtěl hlavou. „Žádný ocelový brnění si nechať vyrobiť nemožem. V celým městu nésó žádný zbrojnice.“

„Takže si budeme muset poradit jen se štíty, asagaji a kopími,“ řekl kapitán. „Ty se dají na rozdíl od střelných zbraní docela rychle vyrobit. A i kdybychom je stačili včas vyrobit, nerad bych se v místním klimatu spoléhal na něco tak nejistého, jako je pěchování mušket!“

Poslední věta vyvolala ve skupině jen přikývnutí. Některé jednotky Božích Bojovníků Diaspry vlastnily i hákovnice, ale ty sloužily spíše k obraně. Stejně jako velká, mnohatunová, válcovitá děla, která lemovala městské hradby, vyrobená ze svařovaných železných plátů. Jejich hromadná palba mohla mít ničivý účinek z předem připravených pozic (s přístřeškem kvůli vnějším vlivům) podél opevněných městských přístupových bran, avšak na bitevním poli za typických mardukských podmínek by to bylo něco naprosto odlišného. A Pahner si už navíc tyto střelce vyhlédl jako potenciální rekruty do jednotek po křídlech manévrujících útočných oddílů vyzbrojených štíty a asagaji, které jeho nová armáda vyžadovala.

„Jakmile se však dostaneme na místo se slušnějším průmyslem,“ pokračoval po chvíli kapitán, „zcela určitě se porozhlédneme, kde bychom si mohli perkusní zadovky nechat udělat.“

„Bude to ale vůbec možné?“ ptal se Roger. „Chci říct, že je velký rozdíl mezi mušketou a zadovkou. Tak například pružinová ocel.“

„Pružinovou ocel, jaká je v Rastarových pistolích s kolečkovým zámkem?“ odpověděl mu Pahner otázkou a pousmál se. „A viděl jste už ta jejich čerpadla?“ pokračoval voják, když se zdálo, že se princ na chvíli zamyslel.

„Nijak podrobněji,“ přiznal Roger. „Mají jich tu celkem hodně a zdají se být docela výkonné. Víc jsem si nevšiml.“

„No, já jsem si všiml, Výsosti – obzvlášť když se o nich Eleanora zmínila ve Voitanu. Dokonce jsem si prohlédl jedno pozorněji, když jsme pobývali v Ran Taii. Pro tuto civilizaci jsou vodní pumpy základ a ty v Deb Tarově dole byly poháněny pneumaticky.“

„To jste říkal dřív,“ souhlasil Roger. „Ale co to znamená?“

„Vodní pumpa vyžaduje přesnou kalibraci, Vaše Výsosti,“ vysvětlila mu O’Caseyová dřív, než to stihl Pahner. „Musíte být schopen používat soustruh, což oni jsou – mají soustruhy s nožními pedály. Vyžadují rovněž pružný materiál – tady na Marduku hlavně pružinovou ocel; ta však koroduje mnohem rychleji než slitiny, které bychom použili v Impériu. Tak či tak, veškerou základní technologii, kterou potřebujete k výrobě pokročilejších střelných zbraní, naleznete v jejich čerpacím průmyslu. A navíc, jak podotkl kapitán, ten, kdo dokáže vyrobit pistole s kolečkovým zámkem, je schopen vytvořit i mnohem komplikovanější palebné mechanismy. To, co my nazýváme »křesadlový zámek«, je vlastně mnohem jednodušší zařízení než kolečkový. Ve skutečnosti jeho hlavní výhodou a důvodem, proč se na Zemi ve své době tolik rozšířil, byla právě jeho jednoduchost, která jej učinila levným natolik, že si armády mohly dovolit nahradit v pěchotě jednodušší muškety. Dříve zbraně s kolečkovým zámkem nosívalo pouze jezdectvo; ze stejného důvodu jako Rastar a jeho bojovníci – mušketa je pro jezdce nepraktická a kavalerie byly považovány za natolik důležité a prestižní, aby nákup specializovaných a drahých zbraní ospravedlnily.“

„Takže sa musíme dostať tam, kde sa vyrábijó ty pumpy, pane?“ ptal se Poertena.

„Buď, anebo do některé ze zbrojnic, kde zbrojíři vyrábějí pistole s kolečkovými zámky,“ přikývl Pahner, pak se usmál a pokývl O’Caseyové. „Na jednu stranu se zdá, že si místní zbrojíři svá »tajemství« celkem horlivě hlídají… ale pumpy se vyrábějí všude. Musejí, při tomto klimatu. Takže já bych raději zamířil někam, kde kvete opravdový průmysl se širokým spektrem. Podle toho, co říká Rastar, jsou zdejší zbrojíři stejně drazí, jako jsou zatraceně pomalí. Ti, kteří vyrábějí kolečkové zámky, stráví spoustu času na věcech, jako jsou dekorace a vykládané vzory – však se jen podívejte na ty Rastarovy hračky! My potřebujeme někoho, kdo je zvyklý na praktické požadavky masové produkce, nebo alespoň někoho, kdo se tomu na téhle planetě přinejmenším blíží. Až jej nalezneme, předáme mu návrhy na pušky pro vojáky a necháme si je ve velkém vyrobit. I pro Rastarovy oddíly.“

„Nechte mě hádat,“ ušklíbl se Roger. „Ten někdo má žít v té K’Vaernově zátoce, že ano?“

„Z toho, co jsem slyšela, pravděpodobně ano, Výsosti,“ odvětila O’Caseyová. „Diaspra je teokracií, ačkoli je i obchodním uzlem. Je pro ni zcela typický přístup »maňana«, který jsme viděli všude s výjimkou Nového Voitanu. Proto Diasprané nebudou schopni nám dodat vše, co potřebujeme. Avšak podle jejich výpovědí je tahle K’Vaernova zátoka odvěkým středem jejich vesmíru. Zaznamenala jsem vůči K’Vaernianům velký respekt i u mnoha lidí – zejména duchovních – kteří je zjevně zrovna v lásce nemají. Diasprané je však nepovažují za pouhé pohany, ale za velmi zvláštní neznabohy, obdařené všemi možnými pobuřujícími názory, včetně jakési posedlosti dělat věci mnohem efektivněji, což se naprosto protiví něčemu tak neodmyslitelně konzervativnímu, jako je božská vláda kněze-krále. Takže ano, logickým místem, kde hledat osobu, jakou kapitán požaduje, by byla K’Vaernova zátoka.“

„Což také znamená, že se nachází uprostřed téhle invaze,“ podotkl Roger. „Jak se k němu dostaneme, abychom si mohli vůbec popovídat?“

„Za prvé si tady vybudujeme malou armádu, a pak znovu zamíříme do vnitrozemí,“ vysvětlil Pahner. „A rychle.“ Zasmál se.

„Máte ešče něco pro mňa, pane?“ zeptal se Poertena.

„Ne, seržante. Díky za váš čas,“ poděkoval mu princ.

„Sem desátník, Vaše Velikosti,“ připomněl mu Pinopan. „Ale díky.“

„Už ne,“ řekl Roger. „Myslím, že spolu s kapitánem máme pravomoc udělit povýšení.“

„Děkuju, pane,“ pokývl zbrojník a postavil se. „Díky. Vynasnažím sa.“

„Odchod, Poerteno,“ rozkázal Pahner.

„Dobró noc, pánové,“ pronesl malý seržant a zamířil ke dveřím.

„To bylo dobré, Rogere,“ pochválil prince velitel, když se dveře zavřely.

„Udělal skvělou práci,“ podotkl princ. „Každou noc pracoval, aby dal dohromady naši výbavu a spolu s Kostasem pro nás také obstarával všechny naše zásoby. A teď zvládá i tuhle práci bez odmlouvání. Tedy,“ opravil se s pousmáním, „bez vážnějšího odmlouvání.“

„Souhlasím,“ přikývl kapitán, opřel se a zadumaně se podrbal na špičce nosu.

„Abych se vrátil k tématu,“ pokračoval po chvilce, „tohle je i přes veškeré nářky rady bohaté město, a tihle Boží Dělníci se zdají být prvotřídními pracanty. A je jich tu kolem čtyř tisíc.“ Zavrtěl hlavou. „Stejně nepochopím, jak může nějaké město vyčlenit na takové pracovní síly dvacet procent mužů v produktivním věku. Podobné společnosti obvykle využívají na těžší práce volný čas rolníků.“

„Eleanoro?“ otázal se Roger. „Nějaké nápady?“

„Jde tu samozřejmě o produkci ječmenorýže,“ odpověděla velitelka štábu. „Vždycky si v takovéto společnosti všimněte základní produkce, Rogere.“

„Ale na opačné straně hor žádný nadbytek pracovních sil neměli,“ opáčil princ. „Marshad měl, co se tohoto týče, zcela normální poměr, stejně jako Q’Nkok. A koneckonců i Ran Tai.“

„Eh, ovšem Marshad ani Q’Nkok neměly tažný dobytek, jako jsou turomové. S výjimkou využití v karavanách by se mezi užitková zvířata nedala řadit ani flar-ta, a to bylo také jediné, co na opačné straně Tarstenských hor chovali. A Ran Tai – jak nám několikrát připomenul Poertena – ječmenorýži úspěšně dovážel,“ vysvětlila mu O’Caseyová s úsměvem. „Řekla bych, že toto místo by se mohlo klidně stát centrem mardukské renesance, kdyby nebylo zdejší teokracie.“

Nahlédla do svých poznámek a potřásla hlavou.

„Zemědělství v této oblasti je fenomenální. Turomové jim získávají pozoruhodnou výhodu oproti Marshadu či Q’Nkoku a společně se stálým mírným podnebím, dostatečným přísunem dusičnanů a výjimečným opakovaným sklízím, mohou ječmenorýži získávat pětkrát do roka. Pětkrát. Stejně jako pseudopapriku a brambory, a to nemluvím o třech jablomelových úrodách. Každý farmář tu mívá ohromnou produkci, a právě proto může dělníky navíc zaměstnávat služba církvi – stejně by neměli co na práci.“

„Tenhle stav tu však musel existovat už nějakou dobu,“ zavrtěl hlavou Roger. „Neměli by být mezitím přesunuti do jiných oblastí výroby? Taková je přece obvyklá reakce na technologický pokrok; jedna skupina zůstává a plní svou původní funkci efektivněji, zatímco zbylé pracovní síly jsou během generace přesunuty na jiné trhy, obvykle nové, jejichž existenci umožnila volná pracovní síla.“

„Pravda,“ usmála se Eleanora. „Jsem docela ráda, že si pamatujete přednášky tak dobře. Avšak v případě Diaspry společnost podle všeho zareagovala pevnou daňovou zátěží na půdu farmářů, aby mohla vytvořit… no, nazvěme to systémem blahobytu – a nezaměstnané převedla na práci na chrámových projektech. Hádám, že kdybychom měli stroj času, zjistili bychom, že tato reakce souvisí s počátkem nárůstu světské moci církve. A i to bylo zřejmě původně zamýšleno také jako jen »dočasné opatření«.“

„Ach,“ vzdychl Roger. „Trvalejší věcí než »dočasné opatření« jsou už jenom »prozatímní výdaje«. Ale i tady přece muselo dojít k přesunu dělníků na nové technologie.“

„Ani ne.“ Velitelka štábu máchla rukou, aby tak zahrnula do jednoho gesta celou planetu. „Marduk je pozoruhodně stabilní svět. K technologickému pokroku existuje jen málo důvodů. Popravdě se divím, že si vůbec domestikovali některá zvířata.“

„A citelně jim tu scházejí vozy,“ přikývl souhlasně Pahner. „Poblíž měst se najdou povozy s koly, ale to je tak vše. Koncept znají – v technologii čerpadel používají různé druhy kol – ale k přepravě je neužívají.“

„Vše souvisí se vším,“ pousmála se O’Caseyová. „V této společnosti nedošlo k příliš mnoha zlepšením, pokud jde o transport, a většina městských států – přinejmenším těch vnitrozemských – jen málokdy čelí větším územním střetům, zesnulého Raj Hoomase nevyjímaje. Válkám ano – spousta z nich – avšak podle lidských měřítek jsou to jen velmi malé ryby. Ale neexistuje tu nic, co bychom mohli nazvat skutečnou válkou či dobýváním. Většina městských států si vydržuje profesionální armádu, která se výboji zabývá – a umírá – čímž od následků útoku chrání většinu populace. A šarvátky mezi městy obvykle propukají kvůli obchodním cestám, dolům a podobným věcem a ne kvůli sporům, které byste označil jako boje na život a na smrt, nebo proto, že se nějaký místní mocnář rozhodl vybudovat si jakési impérium. Jejich podnebí je poměrně stálé, takže se příliš často nestává, že by rozsáhlé změny počasí vyvolaly změny v technologickém pokroku. Jedná se tu o velice stabilní společnost, takže větší změna se obvykle rychle vstřebá. A to také možná vysvětluje, proč jsou ty velké migrace – jako v případě Kranoltů či Bomanů – tolik ničivé, když už k nim dojde.“

„A co ostatní města v oblasti?“ ptal se Roger.

„To musíme zjistit,“ odvětila O’Caseyová. „Jak se domnívám, státy té Rastarovy »Ligy Severu« bývaly víceméně parazitními, defenzivními státy. Ochraňovaly jižní města před Bomany a jejich spřátelenými kmeny a na oplátku si braly nadbytek z produkcí městských států za svou ochrannou linií. Další řada států na severu, jakým je to Sindi, vypadá na světské despocie, kde se přebytek pracovních sil zaměřoval na glorifikaci vládnoucí moci. Předpokládám, že podobně zaměřené uvažování by dokázalo naplnit ambice potenciálních Caesarů či Alexandrů, ale zatím nemám dostatek informací, abych odhadla, zda se to stane či ne, ačkoli některá fakta, která nám o Sindi prozradil Rastar, jsou docela děsivá. A o typech společností na jih od Diaspry nevím už vůbec nic.“

„A K’Vaernova zátoka?“ tázal se Pahner. „Ta mě zajímá nejvíc.“

„Mě také,“ přiznala se velitelka štábu. „Čím víc o ní slyším, tím víc mě fascinuje. Pokud bychom K’Vaernijské moře přirovnali k pozemskému Středozemnímu, pak K’Vaerniané by hráli roli Kartaginců či Benátčanů. Nejenže je jejich město největší námořní silou v oblasti, ale je zřejmě také jediné, které reagovalo na technologický pokrok klasickým způsobem, i když podle našich standardů se nedostalo zase příliš daleko. Já si ale myslím, že my to můžeme změnit. Popravdě bych si přála, abychom si armádu sestavovali tam.“

„To i já,“ přikývl Pahner a zamyšleně přežvykoval kořínek bisti. „Vyhrát tuhle válku – a v prvé řadě sestavit armádu – bude vyžadovat přispění každého z jednotky. A dodatečné zdržení mi nevadí jen proto, že jsme narazili na jablomel. Něco nového od Dobrescu ohledně jiných potravinových náhražek?“

„Zatím ne,“ sdělila mu Kosuticová a kapitán se zasmál. Náhodný objev jablomelu přinutil Pahnera přehodnotit jejich dřívější přijímání tvrzení průzkumné zprávy, že nic v místním ekosystému nedokáže nahradit nutné výživné prvky. Proklínal sám sebe, že nevěnoval pozornost úvaze, že podobný letmý průzkum, z něhož navíc vlastnili pouhé zlomky, by mohl být neprůkazný, a tak náčelník Dobrescu dostal nový, speciální úkol: nechat každý nový potenciální zdroj potravin projít svým analyzátorem s přehnaným důrazem na detaily.

„Řekněte mu, ať pokračuje,“ řekl velitel. „On samozřejmě bude, ale když budeme zaměstnáni výcvikem Diaspranů, nebudeme mít čas koukat se mu přes rameno.“

„A já si myslím, že ten výcvik přenechám vašim schopným rukám,“ usmál se na něj Roger. „Je to úkol pro zkušeného kapitána, nikoli pro mladého plukovníka.“

„Spíše práce pro seržanta Bezejmenného,“ zasmál se mariňák a Roger se musel s koutku duše pobaveně pousmát. Pokud dokázal posoudit, dařilo se mu zatím skrývat skutečnost, že si vyhledal něco z té starověké poezie, kterou Pahner tak často citoval.

„Pravda, »…ni princ, ni hrabě, ni vikomt«,“ pronesl s výrazem někoho, kdo tvrdí, že to máslo v ústech se mu nerozpustí, a Pahner na prince úkosem pohlédl a naklonil hlavu.

„»…jen pouhý muž ve khaki zbroji…«“ odcitoval kapitán a nechal na konci verše prostor k navázání.

„»…co jiné muže k boji strojí, «“ doplnil ho Roger. „»…znám všem a všude jen, jako ten seržant – beze jmen. «“1

Jeho úsměv se rozšířil, ale pak trochu povadl. „Zdá se, že se to nikdy příliš nezmění, že, kapitáne?“ pravil tiše.

„Ne, nezmění, pane,“ souhlasil mariňák a sám se pousmál. „Zdá se, že se nikdy nic nezmění. A ať už to hodláte přijmout či ne, všichni se jednou musíme stát seržantem beze jména.“

Kapitola 10

Krindi Fain si nebyl zcela jistý, proč stojí v ranním dešti v čele úderné skupiny Diaspranů, zatímco tři podivně vyhlížející lidé o něčem na okraji nádvoří diskutují. Uvědomoval si, že to mělo něco společného s tím milým člověkem v krčmě a jen nejasně si vzpomínal, jak vykřikoval cosi o naučení Bomanů respektu k Diaspranům a Bohu. Nebo něco podobného. Křičelo se tam hodně. A pilo hodně piva.

Ale teď jen přemýšlel, jak jej z toho křiku bolí hlava. Cítil se, jako by někdo omotal kolem jeho rožních jamek trní, a podle vzdáleného řevu se obával, že se toho na něj valí mnohem víc.

Nikdo nikde nekřičel, když je chechtající se chrámoví strážci prve vyvedli na široké náměstí. Byli rozděleni do skupin a pak k nim promluvil jeden z vysoce postavených kněží. Duchovní jim vysvětlil, že se všichni dobrovolně přihlásili k novým jednotkám, které se mají střetnout s Bomany. Že se stali základem Boží armády a že Bomany smetou jako vlna. A že barbaři se před ničivým přílivem spravedlivého hněvu promění v pouhý písek.

Pak vyjmenoval nová pravidla, podle nichž budou odteď žít. Naštěstí pro všechny nové rekruty bylo hračkou zapamatovat si trest za jakékoli vzpouzení se… jelikož veškerá pravidla končila slovy »všichni provinilci nechť propadnou hrdlem«.

Tři lidé dokončili svůj rozhovor a obrátili se k nim. Najednou však nevypadali tak přívětivě jako předešlý večer.

„Bože, ušetři mě opilců a bláznů,“ prohodil Julian, když se rozhlédl po zástupu Mardukanů

„Ty spadáš do obou kategorií, Adibe.“ plácl jej Roger po rameni. „Zvládneš to. Máš své poznámky?“

„Macek je má,“ odvětil velitel týmu. „Pronesu k nim několik vybraných slov a pak je předám Gronningenovi a Mutabimu, ať už si s nimi poradí.“

„To by šlo,“ řekl princ a obrátil se ke skupině mladých Mardukanů. „Poslouchejte! Vy muži – a to ten termín používám zcela lehkovážně – vůbec nevíte, proč jste tady a co vás čeká. Někteří se domníváte, že víte, ale pletete se. Když budete poslouchat tady seržanta Juliana a ostatní veterány, dokážete v bitvě s Bomany přežít! Pokud ne, zaručuji vám, že skončíte v neoznačených hrobech jako nelitované oběti zavrženíhodné potyčky! Takže dávejte pozor! Poslouchejte rozkazy! A nechť Bůh ochrání spravedlivé!“

Mračil se na ně ještě chvíli, pak znovu plácl Juliana po rameni, krátce pokývl směrem k zoufalým a zmateným rekrutům a odpochodoval pryč.

Julian si skupinu prohlížel jako farmář vyhlížející si slepici, kterou si uvaří k večeři. Pak si vybral čtyři nejstatnější a – alespoň v jednom případě – nejinteligentněji vyhlížející jedince.

„Ty, ty, ty a ty.“ Ukázal na značky načrtnuté na dláždění náměstí. Vedle každé značky byla nakreslena třicetimetrová čára. „Tady, tady, tady a tady,“ ukázal, dal si ruce v bok a netrpělivě podupával, dokud se čtyři popletení, právě se rodící velitelé oddílů nepostavili na místa. Pak se obrátil k ostatním.

„Na co k čertu čekáte? Na snídani?! Na čáru, hned, hned, HNED!“

Spolu s Mosejevovým týmem Alfa údernou skupinu vyrovnal. Neproběhlo to ani snadno, ani rychle a ani elegantně, a tak Julian obdařil jakous takous formaci zuřivým pohledem.

„Jakmile rozkážu »seřadit«, přesně takhle se seřadíte na čáře po vzoru těchto čtyř na značkách!“ Zamířil k prvnímu veliteli oddílu a přeměřil si ho od hlavy k patě. „To má být pozor?!“ zakřičel.

„Já, eh…“ vysoukal ze sebe Krindi Fain.

„Pokud odpovídáte na otázku, existují pouze tři možné odpovědi! A to: „Ano, pane!“, „Ne, pane!“ a „Rozkaz, pane!“ Je to jasné?“

„Eh, ano,“ odpověděl zoufalý a přepadlý Diaspran. Pokud na něj nepřestane tenhle malý basik řvát, určitě s tím něco provede. Co, tím si nebyl jistý, protože jedno z oněch nových pravidel trestalo i útok na nadřízeného. Necítil se být tomuto basikovi podřízen, avšak na druhou stranu zase tolik vehementně Boží přítomnost pocítit nehodlal.

„Ano, CO?“ hulákal na něj člověk.

„Pane,“ naznačil za Julianem ústy Gronningen.

„Ano, PANE!“ vyhrkl Fain tak silně, jak jen dokázal. Poddůstojník na něj chvíli hleděl a pak se na místě otočil.

„Gronningene! Pozor!“

Plazmový střelec se postavil do pozoru a Julian k němu zamířil. Pak se znovu obličejem obrátil ke svým novým rekrutům.

„Tohle je pozor. Vypnout hruď! Zatáhnout břicho! Paty k sobě! Dlaně natažené a palce podél…“

Náhle zmlkl a chvíli na Mardukany zoufale hleděl, když jeho obvyklá, osvědčená lekce narazila. Normálně by nařídil »palce podél lemu kalhot«. To ovšem předpokládalo, že dotyčný jedinec měl pouze dvě ruce, které mu sahaly ke stehnům… a navíc ještě nosil kalhoty.

„Macku?“

„…palce spodních rukou srovnat se středem vnější strany stehna a hořejší srovnat nad dolní,“ nahradil pohotově Macek rozkaz. Julian zavrčel na souhlas a zamířil zpět k potenciálnímu veliteli oddílu.

„Pochopils, čtyřručko?“ Šťouchl Mardukana do břicha pochvou svého krátkého meče. Mardukanský solar plexus se v mnohém podobal tomu lidskému, ačkoli byl širší a, pokud nic jiného, mnohem zranitelnější. Diaspran byl navíc skoro dvakrát větší než Julian, a tak mu mariňák poklepal po bradě rukojetí svého meče. „Zatáhnout břicho! Sklopit bradu! Vypnout hruď! Dolní ruce natáhnout! Palce ke stehnům! Dělej!“

A tak Fain dělal. A pak se bez jakéhokoli oznámení či varování na toho malého basika vyzvracel. Ze srdce doufal, že se to nebude počítat jako útok na nadřízeného.

Poertena se snažil naráz sledovat dvanáct párů rukou, ale nešlo to.

Byla to příliš velká skupina na to, aby hrála špády, a tak nakonec skončili u pokeru. Po několika počátečních sporech o druhu hry se nakonec shodli na bankéřově volbě, ačkoli původní Chal Thaiovo rozhodnutí začít s pěti kartami bylo obecně nahlíženo jako podezřelé. Zdejší mardukanský představitel, který se stal jejich nejprominentnějším dodavatelem hotových kopí a hlavic na oštěpy, byl nechvalně znám podváděním, skrýváním v ruce a neustálým »přilepováním« – technikou možnou pouze u Mardukanů.

Nezdálo se, že by to nějak ovlivnilo jeho přísun materiálů. Neustále přátelský kupec své dodávky plnil vždy včas, což bylo v tolik zaměstnaném městě, jakým byla Diaspra, velmi obtížné.

Město bylo poslední dva týdny dnem i nocí na nohou. Po několika námitkách ze strany starších kupeckých rodin se většina obyvatel, cechy a církev naplno vrhly do příprav. Na vybudování armádních zařízení, jako třeba přenosného děla či pušky, která by si lidé pro střet představovali, nebyl dostatek času. A tak se Pahner po několika sezeních u kulatého stolu rozhodl pro úpravu jejich »římské« taktiky.

Jelikož Bomané – a obzvlášť jejich předvoje, k nimž patřily i wesparské kmeny – vlastnili poměrně málo hákovnic, nemělo smysl sestavovat jednotku, která by se bránila výhradně takovýmto zbraním. Na místo toho armáda, jakou si kapitán představoval, měla být připravena vypořádat se s hrozbami, kterým již čelila: sprškám bojových sekyr, jež tvořily podstatu bomanského útoku na dálku, a pěšímu útoku.

První linie toho, co O’Caseyová nazvala »diasperskou Armádou nového typu« se měla skládat ze štítonošů vyzbrojených asagaji, z nichž většina měla pocházet z řad členů přeživších Božích Bojovníků (ačkoli převelení střelci s hákovnicemi byli tímto nařízením nadmíru navztekáni!). Druhou řadu měli vytvořit kopiníci, které ze svých rekrutů z řad Božích dělníků vytvářeli Julian a jeho podřízení. Kopí si žádala jistou dávku disciplíny, avšak podstatně méně individuálního přístupu než vyžadovaly asagaje a stejně tak, jako nikdo na téhle planetě nikdy neslyšel o římské taktice, nikdo také neznal těžkooděnce či klasické kopinické falangy. A třetí řadou se měli stát jezdci na civanech, které Rastar a Honal učili naprosto novému konceptu »kombinovaného boje«.

Krátké asagaje si vynutily méně kovářské práce než krátké meče za stejné míry využitelnosti, a navíc mohly být v nouzovém případě vrženy. Jejich široké čepele byly pohotově dodávány usměvavým kupcem, který měl někde ve svém tělním slizu schovaná minimálně čtyři esa. Chal Thai byl rovněž hlavním dodavatelem ostrých, jehlovitých hlavic kopí a byl schopen – těsně – udržet své dodávky v mírném předstihu před přísunem ratišť ke kopím z tuctů dalších drobných obchodů z celého města. Oštěpy pak byly zcela jiná záležitost. Nebylo jich ani stěží tolik, kolik by si Pahner přál, ale zbraně pro souboj zblízka byly nyní mnohem důležitější, takže se zaměřil na ty a na štíty pro vojáky, kteří měli chránit ty, kdo s těmito zbraněmi zacházeli.

Štíty dodával jiný mardukanský občan usazený u stolu. Med Non byl drobným poskytovatelem zakázkového dřevařství a laminovaných prken, dokud nevyšlo najevo, že je jediným dřevařem, který je schopen rychle zvýšit svou produkci. Proto se pak stal ústřední postavou v náhle se vynořivším diasperském průmyslu výroby štítů. Jeho nečekané vyhoupnutí se na vrchol společenského žebříčku mělo za následek krátkodobou vzpouru ze strany jednoho z velkých kupeckých rodů, Med Non jej ale rychle potlačil prohlášením, že žádná ze změn nebude mít vliv na obchody bohatších kupců ze základního jádra a že jeho úsilí o zhospodárnění a zvýšení produkce přinese ostatním rodům odhalení jeho »obchodních tajemství«. Když se jej ptali na ztrátu vlastního obchodu, jakmile nouzový stav pomine, jen se zasmál.

Poertena chápal proč; poměrně malý Mardukan si své lépe zavedené konkurenty omotal kolem prstu. Byl zvyklý na rychlou fluktuaci v objednávkách – něco téměř nemyslitelného pro úzkoprsé vůdce větších rodů – a tak nebylo vůbec možné, že by mu některý z nich nějakou zakázku přebral. Vlastně to budou větší rody, kdo se bude muset ohánět.

Také se jevil – což bylo na Mardukana prapodivné – jako by neměl na podvádění v kartách zájem. Byl vychován a vyučen v obchodě, který po něm vyžadoval vypočítávat si v hlavě délky a objemy, a tak hrál konzervativní hru, která zasáhla rovnou na cíl. Při tom samozřejmě sledoval i ruce svých spoluhráčů.

Zrovna se díval na Mardukana napůl oděného do zbroje, který seděl naproti němu. Sol Ta, velitel jednoho z nově vzniklých asagajských pluků, právě na stůl položil hrst spodků a začal shrabovat bank.

„Kontrola karet,“ ozval se Non, položil své karty lícem nahoru a pozvedl všechny své ruce nad hlavu.

Čistě mardukská varianta pokeru, která by profesionály z New Vegas jistě zaskočila, kdyby ji spatřili, umožňovala každému hráči dovolat se jednou za hru kontroly všech karet. Pravidlo rovněž vyžadovalo, aby všichni Mardukané u stolu odložili veškeré karty na stůl a pozvedli všechny své ruce nad hlavu.

„Cože?“ podivil se Sol Ta a pak se zadíval na jediného spodka, kterého měl druhý Mardukan předtím v ruce. „Ach.“ Strážný pozvedl spolu s ostatními ruce, zatímco se Poertena postavil a začal s kontrolou.

Pinopan zjistil, že domorodci jsou vysloveně ďábelsky schopní v ukrývání svých karet. Čekal, že jednoho dne najde jednu i v dutém rohu. Pohlédl na Honala, čtvrtého Mardukana u stolu, a pozvedl obočí.

„Chceš sa přiznať?“

Mladý velitel jezdectva byl nepoučitelný, dokonce i na mardukské poměry, pouze však svraštil obočí a lidským způsobem se usmál.

„Nemám co skrývat,“ pravil a zatřepal všemi osmnácti prsty.

Poertena vzdychl a začal se zadní stranou jeho rukou. Pak postupoval níž. Byl si docela jistý, že velitel jezdectva – tentokrát – nepodvádí, ale pokerová pravidla jsou pokerová pravidla.

Roger se opřel dozadu a tiše se celé té podívané smál. Domorodci měli nejpodivnější přístup k podvádění, o jakém kdy slyšel. Pokud jste totiž nepodváděli, považovali vás za hlupáka. Když jste se však nechali přistihnout, řekli o vás, že jste naprosto neschopný. Jakmile začali přicházet na způsoby podvádění v kartách, zavedly se kontroly. Špády a hry odvozené od mariáše patřily k jediným, u nichž nemohli karty ukrýt, ale i tehdy podváděli, šidili a schovávali sady s tak ledovým klidem, až mrzlo. A pořád hráli o peníze.

Poertena poodstoupil a zavrtěl hlavou. Velitelova zbroj a kytlice byly čisté. Neměl nic v pouzdrech ani v pochvách. Pinopan ze zkušeností věděl, že mohl nějakou kartu přehlédnout, ale i přesto nechal dát Mardukana ruce dolů.

Jako dalšího si vzal na paškál Sola Tua. Velitel diasperské pěchoty nebyl tak těžce oděný jako Rastarův bratranec. Měl s sebou široký jílec, který schovával pod stolem, a na zbroji nosil pouze pistoli s kolečkovým zámkem, nicméně nedostatek skrýší mu nezabránil, aby se přesto nepokoušel podvádět. Po podrobném prohledání člověk poodstoupil, znovu zavrtěl hlavou a obrátil se k Chal Thaiovi. Druhý kupec trpělivě seděl s vlídným pobavením na tváři, zatímco jej Poertena puntičkářsky prohledával… a nenašel nic.

„Nenašel sem nic,“ sdělil Med Nonovi s pokrčením ramen a kupec se zadíval na posledního přítomného Mardukana, zatímco do místnosti vstoupil Matsugae s čerstvými nápoji. Místnost byla zasazena hluboko v místním palácovém chrámu a poskytl jim ji právě poslední hráč.

Rus From máchl svou modravou šerpou, která byla odznakem jeho úřadu.

„Cože? Snad si opravdu nemyslíte, že by pokorný duchovní vložil do balíčku spodek? Jaký bych mohl mít důvod?“

Roger se znovu pousmál a vzal si z podnosu sklenici chladivého vína. Mrkl na Matsugaeho, který v odpověď převrátil oči v sloup. Mardukané podle všeho strávili více než polovinu hrací doby hádkou o tom, kdo je lepší v podvádění. A druhou půlku zapírali – čistě formálně, samozřejmě – že by na něco tak nečestného byť jen pomysleli.

„Ach, já ani na okamžik nezapochyboval, že byste nějaký měl,“ řekl Ta podezřívavě. „Jen by mě zajímalo, jakého plánu je to součást.“

„Já?“ podivil se duchovní a roztáhl ruce před sebe. „Jsem jen prostý mnich,“ dodal bezelstně. „Co já mohu vědět o nějakých plánech?“

Všech pět se zasmálo, zatímco Poertena pečlivě přepočítával karty. Celé strojírenství čerpadel, jímž se kněžstvo Diaspry mohlo pyšnit, vedl právě tento »prostý mnich«. V místní teokracii bylo možné narazit i na vyšší posty, nicméně »řemeslnický biskup« byl pravděpodobně tím nejmocnějším. A také největším odborníkem. »Prostý mnich« měl dva místní ekvivalenty doktorátů z vodního inženýrství.

„Kromě toho,“ dodal, když Poertena beze slova vytáhl z balíčku spodka navíc, „vůbec nerozumím lidské fascinaci jednoduchými doplňky. Neříká snad vaše vlastní vrchní seržantka, že »pokud nepodvádíte, je to nedostatek skutečné snahy«?“

„Podvádíte vlastně sami seba a znemožňujete sa,“ řekl Poertena, vyřadil spodka, znovu se posadil a zamíchal karty. Během míchání se musel opakovaně zastavit a karty od sebe odlepovat.

„Ale my doopravdy nepodvádíme, nebo ne?“ kontroval Sol Ta a zadíval se na kartu, kterou dostal. „My jen… využíváme příležitosti.“

„To je jedno,“ pokrčil rameny Poertena.

„Ne, vážně,“ ozval se From. „Mě by zajímalo, kde jste přišli k té náchylnosti k »férovosti«. Má jen zanedbatelné odůvodnění a dá se proti vám velmi snadno použít. Je to spíš slabost.“

„Možná jo,“ pokrčil Poertena znovu rameny. Dokončil rozdávání a přihodil na hromádku kousek stříbra. Po chvíli se rozhlédl kolem stolu a pochopil, že jej bez odpovědi nenechají pokračovat.

Chvíli o tom přemýšlel. Odpověď znal, ale nikdy ji nikomu vysvětlovat nemusel, a nebyl si proto vůbec jistý, jak ji podat. Z jeho pohledu jste tomu buďto rozuměli, nebo ne, rozhodl se však, že se o to pokusí.

„Fajn. Chale, pamatuješ sa, jak si přišel a navrhnul svoju cenu za oštěpy?“

„Jistě,“ odpověděl Mardukan a přihodil menší obnos do banku.

„A pamatuješ sa, co sem ti vrátil?“ ptal se dál Pinopan.

„Jasně,“ zasmál se kupec. „Můj obchodní dar.“

„Pravda,“ přikývl Poertena a rozhlédl se po ostatních. „Dal mi bágl stříbra a pěknó maló sošku. A co sem ti pověděl?“

„»Ne, díky, a nebudu to opakovat dvakrát«. Myslel jsem, že narážíš na to, abych nabídl něco o trochu většího, ale pak jsem pochopil, jak to vlastně myslíš,“ vysvětloval kupec, položil své karty a pozvedl sklenici vína, kterou tam položil Matsugae. „A tak jsem snížil svůj původní návrh.“

„Fri Tar mi dal dárek asi desetkrát hezčí, než byl ten tvůj,“ prozradil mu Pinopan. „Pokud bych sa tehdá rozhodoval podle darů, pokóšeli bysme sa teď oštěpy vymáhať z toho podělanýho Fri Tara.“

„Hodně štěstí,“ odfrkl si Sol Ta. „Posledních šest měsíců z něj mámím jedinou kompletní sadu mečů.“

„Přesně.“ Poertena znovu pozvedl své karty. „A to je tvoja odpověď.“

„Ale jak jste pak přišel na Chala?“ zajímal se Roger, který převzal žezlo nad diskuzí, když na tvářích domorodců zpozoroval zmatek. „Tedy když ne podle velikosti darů?“

„On byl jediné, kdo byl ochotné sleviť nám ten dar z původní ceny, Vaša Velikosti,“ odpověděl Pinopan. Roger přikývl a usmál se, pak se zadíval na ostatní hráče.

„Vím, že to Mardukané považují za podivínský zvyk,“ pokračoval, „ale je to jediný skutečný způsob, jak vybudovat společnost.“

„I my někdy dostáváme »obchodní dary«,“ prozradil jim Poertena. „Říkáme jim »bakšiš«. Ale dyž je velikosť toho bakšiša větší než samotné plat, přestanó lidi pracovat za mzdu a pracujó za bakšiš.“

„A pak dostáváte zfušovaný plazmovky,“ zabručel Roger. „Skvělý příklad toho, proč byste od vašich dodavatelů malé dárky přijímat neměli.“

„Co to znamená?“ zeptal se Rus From, prohlédl si své karty a ušklíbl se. „Skládám.“

„Objevili jsme… že máme problém s jednou z našich hlavních zbraní,“ odpověděl mu Roger a položil své vlastní karty. „Párkrát nám mohla pomoci. Popravdě, dnes bychom díky ní mohli mít dvakrát víc lidí, než máme – pokud bychom jen byli schopni je bez problémů použít.“

„Ale ony sa prostě posraly,“ ucedil Poertena hořce. „Pardon, Velikosti.“

„Není vůbec za co, Poerteno,“ uklidnil ho Roger a zadíval se na Mardukany. „Jak říká, prostě se posraly, když jsme se je pokoušeli použít.“

„Dobrá,“ mávl nad tím Ta hořejší rukou, „zbraně mají tendenci vybuchovat. Ale… většina lidí přežije.“ Znovu mávl rukou v místním ekvivalentu zdvořilého pobavení. Hákovnice tu byly známy svými poruchami, stejně jako pistole.

„Kdyby vybuchla jedna z těchhle, vzala by s sebou celé tohle křídlo paláce,“ řekl Roger a ukousl si z jablomelu.

„Ach.“ Strážný najednou vypadal zamyšleně, znovu usrkl vína a přihodil kousek stříbra, aby zůstal ve hře.

„Situace jako tato nastane z jednoho či dvou důvodů,“ pokračoval Roger, zaklonil se a zadíval se na strop. „Buď byl někdo neschopný, nebo – a to spíš – nehraje čistě. To se obvykle stává, když se někoho ovládne hrabivost. A také to obvykle znamená, že je podmáznutý.“

„»Podmáznutý«?“ nechápal Honal a zvýšil sázky o několik kousků stříbra. Poertena pokývl bradou na bank a promnul si prsty.

„Prachy,“ vyštěkl neomaleně. „Někdo mu zacáloval.“

„Ach.“ Thai mladého jezdce přemýšlivě pozoroval, pak složil a zaměřil svou pozornost plně na Rogera. „Proto jste nám při první hře vysvětlil, že jestli mě příště chytíte při podvádění na váš účet, nebudete už hrát?“

„Přesně,“ přikývl princ. „Je to opravdu podivné pojetí, ale jde tu hlavně o to hrát poctivě sám se sebou. Pokud tak nehrajete a my jsme nějak smluveni, sám se tím nevyhnutelně odstavíte.“

„Ale co výrok vrchní seržantky Kosuticové?“ otázal se Honal, který shrábl celý bank, aniž by ukázal své karty, jelikož všichni složili, než aby pokračovali ve hře.

„Ach,“ vydechl Roger a vytáhl si kousek bisti. „V tom je rozdíl, víte? Bomané nejsou na naší straně. A v tom případě »pokud nepodvádíte, je to nedostatek skutečné snahy«.“

Despreauxová vklouzla do okopu pro odstřelovače a pokývla Kiletimu.

„Sdělte jim, že jsme našli jejich hlavní základnu,“ šeptla.

Nevelký okop se nalézal na malé vyvýšenině dvacet pět kilometrů severovýchodně od Diaspry. Mačkali se v ní čtyři vojáci spolu s výstrojí ještě pro dva další. Oddíl první čety byl jedním ze tří, které byly vyslány odhalit největší soustředění nepřátel a Despreauxové bylo nad slunce jasné, proč sem poslali právě ji. Od její potyčky s Rogerem v Ran Taii se Pahner s Kosuticovou snažili, aby se od prince držela co nejdál. Jelikož byla velitelkou oddílu, znamenalo to držet od prince co nejdál i její tým. A v tomto případě to znamenalo vyslat je do jámy lvové… jen proto, že Jeho Výsost byla střelený aristokratický hajzlík.

Vytáhla kožený vak a vylovila z něj krvácející hlavu smrtící housenky.

„Skoro mě to dostalo,“ pronesla, když její rychlé prsty vymačkávaly cenné jedové žlázy; nechala je odkapávat do plastové láhve. Jak neurotoxin, tak rozrušovač svalů byly místními lékárníky velmi vyhledávány. Sklízení darů lesa bylo jedním ze způsobů, jak si jednotliví vojáci vydělávali na pití, a tak se hlídky staly spíše privilegiem než nutností.

Vojín Seladin pozvedl svou vlastní průsvitnou láhev a zatřepal s ní.

„Jedna z mamin tudy před několika hodinami prošla,“ pronesl nadšeně. Upíří můry pro vojáky již nepředstavovaly nebezpečí, jakmile začali spávat v uzavřených osobních bivacích, naopak s vynálezem přilnavé pasti se z nich navíc staly další zdroje příjmů. Anestetikum, které produkovaly, bylo tím nejlepším, jaké se Mardukanům nabízelo.

Vojín Kileti zvedl přípojku a zasunul ji do komunikátoru na své přilbě. Mikroskopický drát, který byl od přípojky veden, se táhl z maskovací pokrývky nad jejich okop a pak vzhůru na blízký strom, z jehož vrcholku vysílal drobný vysílač krátké, úzce zaměřené relace a odrážel je od mikrometeorů, které pravidelně pronikaly atmosférou.

Jakmile byla zpráva dokončena, vyslal vojín příkaz svému implantátu a pokývl veliteli týmu.

„Je na cestě,“ řekl a velitel St. John J. přikývl.

„Dobře. Macek a Bebi na ně teď dohlédnou. Odpojíme se zítra. Mezitím,“ dodal, když sáhl po batohu a vytáhl kus sušeniny, „budeme čekat.“

Kapitola 11

„Víte,“ pravil Roger, když běžel z jedné schůzky na druhou, „říká se, že čekání je to nejhorší. Zahrnuje to »čekání« také ty přípravy?“

„Ano, zahrnuje, Výsosti,“ odvětil Pahner a srovnal s ním svůj rázný krok. „Raději byste měl celonoční hraní karet omezit.“

Procházeli jednou z vnějších částí rozlehlého palácového chrámu po dlážděném chodníku o velikosti malé ulice, na němž kromě nich nebyl vůbec nikdo. Nízká zeď po jejich pravici sousedila s jedním z nespočetných městských kanálů, za kterým se rozprostírala východní pole. Tato oblast využívala odčerpávaný suchý kanál jako ochranu proti záplavám namísto běžných hrází či náspů. Bylo přes něj možné jasně spatřit pole a stromoví táhnoucí se k nachovým horám v dáli. Na bližších polích zahlédli i farmáře, chráněné eskortou severského jezdectva.

„Ach, to mě nezdržuje,“ oponoval Roger. „Já toho moc nenaspím. To učitele na internátních školách vždycky štvalo. Býval jsem uprostřed noci vzhůru a pokoušel se přimět ostatní děti hrát si se mnou.“

„Na DeGlopperu jste ve své kajutě strávil spoustu času,“ poznamenal Pahner suše.

„No to ano,“ pousmál se Roger, „ale to jsem trucoval, ne spal. V tom je velký rozdíl.“

Došli na konec chodníku a začali stoupat po řadě schodů, které se stáčely nahoru a doleva, čímž se obtáčely kolem centrálního kopce. Ačkoli schody byly pro domorodce docela nízké, na menší lidi působily zcela odlišně, pro tuto chvíli se ale Pahner s Rogerem přizpůsobili a během výstupu princ musel znovu obdivovat architekturu paláce. Jako většina mardukských staveb město začínalo na vrcholku kopce a během let se rozšířilo až dolů do nížiny. Diasprané, kteří uctívali vodu, zvolili vzhledem k opakujícím se záplavám, které byly na Marduku obvyklým jevem, odlišný přístup. Jejich technika spočívala ve vyrovnání se s vodou. Přijímali ji a řídili pomocí vhodně umístěných kanálů, přehrad a průplavů, namísto aby s ní bojovali pomocí hrází. Samozřejmě, že tu hráze byly – některé masivnější, než jaké kdy lidé spatřili – byly však umisťovány tak, aby vodu odkláněly do jiných koryt, místo aby jí stály v cestě jako zábrany. Jen opravdu kritická místa ve městě a oblasti při povodních nejzranitelnější disponovaly neprostupnými bariérami, jaké vztyčovala i jiná města, i když ty diasperské byly, pokud už existovaly, budovány ve větším rozměru.

Relativní řídkost hrází a přehrad, které jiným městským státům sloužily jako dodatečná řada silných hradeb, se Diaspře při útoku Bomanů stala téměř osudnou. Naštěstí obyvatelé byli schopni prvotní vpád barbarů zpomalit řízeným zaplavováním svých polí a občasnými, uměle vyvolanými náhlými povodněmi, které nájezdnické skupiny odrazily.

Mezitím církev, zvyklá na množství veřejných staveb, zorganizovala obrovské pracovní skupiny, které měly spojit hráze a kanály, jež už existovaly, do jednoho propojeného obranného obvodu. Nebylo to dokonalé, avšak kombinací hradeb, hrází a kanálů dokázala zastavit i druhý barbarský, mnohem soustředěnější úder.

Lidé dorazili právě v mezidobí po druhém útoku, kdy se Wesparové stáhli, aby si olízali rány a připravili se na třetí pokus. A tehdy také barbaři pobořili nejváženější a nábožensky nejvýznamnější veřejnou stavbu celého městského státu: diasperský akvadukt.

Roger s Pahnerem při svém výstupu na kopec pod jedním z obloukových pilířů masivního akvaduktu prošli. Princ vzhlédl vzhůru a potřásl hlavou téměř v úctě, jelikož akvadukt byl stavbou, kterou by ocenil i každý Říman. Obvykle odváděl vodu z rezervoáru na úpatí hor do nádrže uvnitř města, odkud byla přečerpávána dál nahoru na kopec. Na samém vrcholku hory, pod nímž se Diaspra rozkládala, se nacházela cílová městská nádrž, zdroj veškeré užitkové a posvátné vody.

Tato nádrž původně bývala malým svodem ústí vysoko položených vulkanických pramenů, které zásobovaly miskovité jezero, jehož teplota byla velmi vysoká dokonce i na Marduk. Nejstarší část města, soustředěná kolem jezera, a její starobylé stavby – nejstarší, jaké lidé kde kdy viděli – byly pečlivě zachovány. Starobylé prameny představovaly středobod, od něhož domorodci odvozovali svou úctu k vodě, ať již přicházela ze země, řek či z oblohy. Studovali její pohyb i povahu, aby se pokusili pochopit svého proměnlivého boha, a ruku v ruce s tím si vypracovali své ohromující znalosti o hydraulice.

Větší, chladnější nádrž pod původním jezerem pak byla vybudována z řady dalších důvodů. Po celém městě se nacházely veřejné fontánky s pitnou vodou, kde si obyvatelé nabírali čerstvou, čistou vodu a obětovali svému bohu. Kromě toho zde existovaly tisíce čistě dekorativních fontán, od drobných sošek mardukanských ryb, které vystřikovaly do výšky jednoho či dvou metrů, až po pár obřích staveb, z nichž tryskala voda k obloze na desítky metrů. Nacházely se tu rozprašující fontánky, hrající fontánky i vodotrysky, které měnily tvar. Byla tu brouzdaliště, koupaliště a stovky kanálů.

Nebo spíš bývávala, jelikož nyní byly všechny fontány na suchu. Bomané přerušili dodávku vody z akvaduktu a poprvé v místních dějinách se voda přiváděla systémem kanálů. Bylo nemožné, aby jakékoli mardukské město zůstalo bez vody – ne při denních přílivech dešťů – avšak pro kulturu, která vodu uctívala, byla taková ztráta zničující.

„Přál bych si, aby bylo možné využít vodu jako zbraň,“ povzdychl si Roger a přejel rukou po malé fontánce vymodelované do podoby civana. „Zručnost, s jakou s ní tito lidé zacházejí, by Wespary zničila, kdybychom přišli na to, jak ji využít.“

„Zvažoval jsem to,“ přiznal se Pahner a nakročil si, aby otevřel jedny z těžkých vrat vedoucích do nitra chrámu. Chrám samotný byl půvabnou stavbou komponovanou z oblouků, zakřivených linií a zúžených kopulí, připomínajících biskupské mitry, avšak jeho dveře byly stejně těžké – a mardukansky velké – jako všechny ostatní. „Ale kromě využití strategicky umístěných zátop, kterým místní už velmi dobře rozumí, mě nic jiného nenapadlo.“

„Takže se stále budeme muset probojovat středověkými zbraněmi,“ přikývl Roger a vstoupil do ztemnělé chodby za dveřmi. Průchod byl v pravidelných intervalech z vnější strany prozářen světlíky. Ačkoli byly sice zkoseny tak, aby se dovnitř nedostala žádná voda, šlo snadno poznat, že se spustil další těžký déšť.

„Ačkoli,“ uchechtl se suše Pahner, „připadá mi, že bojovat s Mardukany vodou by bylo jako střílet na mariňáky pivo.“

„Dnes,“ prohlásil Julian před nastoupenou četou Mardukanů, „ukončíte první fázi svého základního výcviku! A každý dostane pivo.“

Rekruti se vypracovali na pozoruhodnou úroveň. I přes katastrofální začátek se ukázalo, že Krindi Fainova ramena – všechna čtyři – opravdu přidržují hlavu. Velitel oddílu byl – ať už to věděl či ne – na cestě stát se velitelem čety a jeho povýšení mělo přijít dřív, než by očekával, jelikož se jim stále nedostávalo poddůstojníků.

Rekruti se naučili, jak si vyrobit vlastní stany a dokonce v nich i den či dva nocovali. Vyfasovali vydělanou kůži, sestříhali ji a ušili si z ní své vlastní brnění. Pak v něm pochodovali.

Všichni do jednoho – včetně Erkuma Pola, který vypadal, jako by v dětství prodělal lobotomii – zvládli umění zaujmout určené pozice, pochodovat v zástupu a jednoduché pohyby celé jednotky. To se však dělo beze zbraní v jejich rukou.

Teď už však bylo »na čase« a z výrazů jejich tváří (a mnohem víc i z tváří jejich instruktorů) bylo jasné, že i přese vše, co se doposud naučili, neměli o ničem ani páru. Každý z rekrutů držel v horních rukou čtyřmetrovou dřevěnou násadu a v dolních dvou překližkový štít o ploše tři metry čtvereční. A bylo nad slunce jasné, že absolutně netuší, co si s jedním či druhým k čertu počít. A už vůbec ne s obojím.

„Ale to až dnes večer!“ pokračoval Julian. „Dnes začneme se skutečným výcvikem. Dostanete svá kopí. Ty náhražky, které držíte v rukou. Protože pokud si myslíte, že budeme věřit vám, čtyřrukým monstrům, a dáme vám skutečná kopí, nechte si zajít chuť. Dokud se nenaučíte, co to znamená být vojákem, můžete se na ně dívat a doufat v den, kdy je budete moci uchopit! Mezitím začneme s výcvikem zacházení se zbraní!“

Předstoupil Gronningen a předvedl první pohyb podle příručky přepsané pro čtyřruké Mardukany s kopím a demonstrované dvourukými lidmi. Rekruti přihlíželi se zájmem i úzkostí, přičemž Erkumu Polovi vyklouzla nervozitou násada z rukou a udeřila velitele druhého týmu do hlavy. Velitel se otočil a zareagoval na trochu »pomalejšího« rekruta tím, že jej přetáhl svou vlastní tyčí z tvrdého dřeva. A v tu chvíli se věci… zvrtly.

Kdesi v dáli se ozýval melodický zpěv kněží, kteří prováděli své denní rituály. Z městských stájí zaznívalo bučení civanů a turomů a od pracovních skupin zaměstnaných na městských projektech sem doléhal šum hlubokých hlasů motivačního povzbuzování. Avšak jedinými zvuky z výcvikového nádvoří byl rachot dřevěných holí narážejících na dřevěné štíty a sprosté nadávky prostořekých mariňáků.

Prosebníci v zástupu přistupovali jeden po druhém a každý se před nejvyšším knězem poklonil, aby získal požehnání svého boha. Gratar stál před oltářem složeným ze čtvercové mramorové základny a duté svrchní části, naplněné tekutinou. Krystalicky čistá voda proudila zespodu přes základnu a přelévala se přes okraje svrchní části v neustále se obnovující, jako sklo jemné kaskádě, která se vlnila, jako by byla živá, když stékala do zlatem a drahokamy vykládaného koryta u paty oltáře. Čtyři další fontány stály po knězově boku a přiváděly vodu do jímek z leštěného lazuritu, odkud byla odsávána, aby se přidala ke zbytku podzemních proudů. Nejvyšší kněz rozpřáhl paže, když ve složitém rituálu nabral z fontán vodu a polil klečícího a modlícího se jedince několika plnými dlaněmi tekutiny.

Jakmile měl prosebník požehnání za sebou, vyšel ven skrze jemnou spršku označující, že byl očištěn, a předstoupil další věřící.

„Mohli jsme si dát na čas,“ zašeptal Roger.

„Říká se, že čekání je to nejtěžší, Vaše Výsosti,“ zavtipkoval Pahner.

Kapitán se zadíval přes celou místnost směrem k severozápadu. Přijímací prostora se nacházela na vrcholku kopce. Šlo o široké jeviště obklopené sloupy a kryté pouze přístřeškem, pod nímž nejvyšší kněz prováděl svůj rituál. Za ním se nalézalo to nejposvátnější ze svatého – prameny, z nichž celé náboženství vzešlo. Voda z pramenů naplňovala starobylé jezero a pak plynula přes přírodní kameny, aby se vlévala dolů do nádrže a potom zamířila dál na sever na své neutuchající pouti k řece Chasten.

Velké, otevřené prostranství před přístřeškem bylo zaplněno modlícími se i jinými prosebníky včetně delegace kupců, jež zde protestovala proti přídělovému systému, který církev na město uvalila. Tucty domorodců postávaly v silném lijáku, další známce požehnání jejich boha, a trpělivě očekávaly svůj okamžik, kdy si promluví s nejvyšším knězem. Úzké klenby mezi okolními sloupy rozváděly vodu do celé řady spršek, které společně s vytrvalým deštěm stékaly v početných stříbřitě lesklých kaskádách na věřící.

Roger a Pahner však naopak stáli na čestném místě za nejvyšším knězem pod omezeným krovem v zadní části přístřešku. Roger si všiml, že kapitána cosi zaujalo, a otočil hlavu týmž směrem. Déšť, jako ostatně vždy na Marduku, byl silný, avšak i přes liják bylo možné zahlédnout nabobtnalá, tmavá mračna, která zakrývala oblohu na severozápadě. I přes silnou průtrž se zdálo, že současné vytrvalé srážky nejsou ničím jiným, než předzvěstí skutečných záplav, které měly přijít.

„Normálně by se už vyjasnilo,“ pravil Pahner, „ale zdá se, že tahle bude trvat déle.“

Poslední z věřících prošli rozstřikovanou vodou a Gratar odstoupil od vodního oltáře.

„Slyšte, slyšte!“ zvolal mistr ceremonií. „Jeho Nejsvětější Excelence Gratar, nejvyšší kněz Vod, pán Diaspry a Vyvolený Bohem, nyní vyslechne prosby a stížnosti.“

Hlasatelovo provolání muselo soupeřit s bušícím deštěm a rachotem nebeského hromu. Tuto bitvu vyhrálo, ale jen o fous.

„To mi připomíná koncert Vlhkomilů,“ usmál se Roger. Neobtěžoval se snížit hlas, protože nic kromě řevu nebylo možné na vzdálenost jednoho metru přes hluk bouře slyšet.

„Jeden z těch, kde používají generátory k výrobě hurikánu?“ zeptal se Pahner. „Byl jste na nějakém?“

„Jen jednou,“ odpověděl princ. „A stačilo mi to. Jejich členové vypadají všichni jako utopení námořníci.“

Oba lidé stáli tak trpělivě, jak jen dokázali. Měli sice lepší věci na práci, ale neměli na vybranou než počkat, až na prosebníky dojde řada. Čistě technicky by Poertena mohl a dokázal zodpovědět všechny otázky, které by stěžovatelé mohli vznést. Nakonec k tomu jednou dojít muselo, takže bylo lepší, když se s tím vypořádají hned.

„Přál bych si, abychom mohli napíchnout všechny kupecké rody,“ pronesl Pahner. „Cítím se, jako bychom tu pobíhali prakticky úplně bez jakýchkoli informací.“

Roger se zamračil. Ačkoli sdílel kapitánovu frustraci z nedostatku vědomostí, začal uvažovat, zda je rozumné záviset při rozhodování na odposlechu.

„Měli bychom si začít zvykat na to, že informace mít nebudeme,“ odvětil po chvíli. „Už neplatí, že si jako kdekoli na Zemi vystačíme s nasazením štěnic. A kromě toho si nejsem úplně jistý, zda to bylo v Q’Nkoku a Marshadu legální. Tohle je přece jen vazalský svět Impéria.“

„Pravda, Vaše Výsosti,“ pousmál se Pahner. „Věřte tomu nebo ne, tohle jsem zvážil, už když jsme poprvé dorazili do Q’Nkoku. Planeta je však v současnosti ovládána – pokud ji tedy někdo dokáže skutečně »ovládat« – Svatými, což znamená, že jsme de facto ve válečném stavu.“

„Ach.“ Roger svraštil obočí a pokusil si vybavit dávno zapomenuté právní předpisy, které se do něj O’Caseyová a ostatní učitelé pokoušeli nalít, zatímco on jim věnoval tu nejmenší pozornost. „Takže my operujeme ve válečné zóně za válečných podmínek?“

„Ano, Vaše Výsosti.“ Vojákův úsměv se trochu rozšířil. „Takže by s tím vaše matka problémy mít neměla,“ řekl a Roger mu úsměv oplatil.

„Vlastně jsem ani na matku nemyslel. Přemýšlel jsem, že až se vrátíme zpět, jsem zavázán skončit na nějakém místě ve vládě. Stejně tak se můžu začít učit, jak nebýt bezohledný.“

„Skoro bych souhlasil, Výsosti. Ale dostaňme se nejprve z planety živí, než začneme být příliš etičtí, dobrá?“

„Dobrá,“ souhlasil Roger, ale pak se jeho úsměv vytratil. Gratar si s prvními dvěma prosebníky pospíšil – nějaká hádka o údržbě hrází a kanálů. Nyní nadešel čas pro hlavní událost.

Mluvčím kupců se stal pochopitelně Grath Chain. Po celou dobu příprav na obranu zůstával všem trnem v oku a jeho neustálé šťourání a stěžování se jen zhoršovalo a ne naopak. Vypadalo to, že poměrně nízko postavený radní byl staršími kupeckými rody využit jako nástroj – každopádně mu něco dodávalo sebedůvěru postavit se rozhodnutím svého vládce a jediné dvě možnosti, které Rogera napadaly, byla opravdu nezdolná hloupost nebo vědomí, že má za sebou silnou oporu.

Což jej činilo ještě nebezpečnějším.

„Vaše Excelence,“ pronesl radní, když mu Gratar dovolil přednést svou stížnost, „přicházím k vám jako pokorný prosebník. Doufám, že vyslechnete moji titěrnou stížnost – stížnost, kterou dokážete rozřešit jen vy osobně.

Před měsícem přišli do našeho města tihle cizí žoldnéři. Ubránili se Bomanům za hradbami a vyprovokovali nový útok proti městu. Fyzicky mi vyhrožovali před očima celé rady. Tlačili na nás za těchto žalostných podmínek, kdy chudí hladoví a bohatí jsou ožebračováni. Vzali si muže z Děl Božích a naučili je cizím a neznámým způsobům boje.

To vše dělají ve jménu obrany našeho města proti Bomanům. Potřebujeme však tyto chvatné přípravy? Velká Díla Boží, Jeho hráze a kanály pod náporem dešťů upadají a již brzy přijdou Hompagské deště. Možná jsou již blízko.“ Mávl směrem k nebi, odkud se bez ustání valil liják. „Když muži »cvičí« a ženy připravují barbarské materiály pro válku, kdo pak opraví Boží spoušť?

A je to vše vůbec nutné? Prozkoumali jsme všechny možnosti? Pokud souhlas se zbytečným ničením Díla Božího byl při předchozích Deštích jasným aktem odpadlictví, měl by být odpadlictvím jistě i dnes. A toto je nejlepší doba odpadlictví bránit, ne jej podporovat! Zvážili jsme opravdu veškeré možnosti, které si nenahněvají a nerozzlobí Boha? Ne, nezvážili.“

Odmlčel se, aby nechal svá slova působit, a mávnutím ruky zahrnul celý obvod chrámu.

„Jsme velké a bohaté město, ale naše síla se nikdy neskrývala ve zbraních a přípravách na válku. Naše síla vždy vyvěrala z našeho bohatství a lásky k Bohu, kdy první vyplývalo z druhého. Naše pokladnice překypuje zlatem a stříbrem. Bylo samozřejmě nabízeno Bohu, avšak On volá po obětech, které budou sloužit Jeho vyšším záměrům, a nyní zdi jeho chrámu upadají, zatímco pokladnice přetéká. Kdyby byla Bomanům nabídnuta určitá malá část z pokladu, opustili by naše město a šli by drancovat jiná. Pak by se Dělníci Boží mohli navrátit ke svým původním povinnostem a zabránili by úpadku Díla Božího.“

„A do prdele,“ ucedil Roger potichu.

„Jo,“ souhlasil Pahner. „Vlastně mě překvapilo, že to už někdo nenavrhl. Opravdu překvapilo.“

„Proč teď?“ ptal se princ a usilovně přemýšlel.

„Možná někoho popadl záchvat inspirace. Možná už barbary i kontaktovali. Kdo ví?“

Gratar na radního pohlížel se zjevnou nechutí, ovšem stížnost oficiálně přijal.

„Tvoje stanovisko je pochopitelné a opodstatněné,“ pronesl tónem, který napovídal, že vlastním slovům nevěří. „Nicméně to, co tu navrhuješ, se nedá rozhodnout ve spěchu. Musí to být zváženo celou městskou radou a církví.“

„Vaše Excelence,“ přerušil jej radní, čímž porušil veškerý protokol, „na rozhodování je příliš málo času. Musíme neprodleně kontaktovat barbarskou armádu, jinak nás neočekávaně napadne a naše příležitost přijde vniveč.“

„Měl by ses naučit, kde je tvé místo, Grathe Chaine,“ odsekl nejvyšší kněz prudce. „Tvým úkolem je přednášet stížnosti a argumentovat jejími důvody. Výběr místa a času jejich projednávání je zase mou prací. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Jistě, Vaše Excelence,“ přikývl kvapně radní a pokorně sklonil hlavu a oči.

„Hompagské deště se blíží,“ pokračoval Gratar a ukázal při tom na oblohu. „Není možné, aby se Bomané při Hompagských záplavách pohnuli, a tak máme na rozhodnutí dobu, dokud deště neustanou a půda nevyschne. Musíme se s touto stížností vypořádat urychleně, nikoli unáhleně. Avšak ještě předtím by mě zajímalo, zda k tomu mají co říct naši návštěvníci.“

Místní vládce mávl směrem k lidem, stojícím pod sloupovím přístřešku, a oběma pozemšťanům se jen stěží dařilo skrýt své překvapení. Když je Gratar požádal, aby se ceremonie zúčastnili, zřejmě již získal o stížnosti a jejím obsahu nějaké předběžné informace, ale nepodělil se s nimi o ně. Alespoň ne úplně. Jeho poselství se zmiňovalo o tom, že by rád slyšel jejich odpovědi na jisté konkrétní stížnosti, které předložili kupci s obilím, ale nikde se neuvádělo, že by se po nich žádalo odpovídat na formální žádost o úplné ukončení vojenských příprav! Samozřejmě nikdo nenavrhoval, že by tak měli učinit před otevřeným fórem dříve, než Gratar sám učiní rozhodnutí, a tak nikdo z nich nebyl připraven přednést stanovisko před veřejností. Byla to poměrně trapná situace, kterou nejvyšší kněz, jak se zdálo, připravil zejména pro jejich veřejné pokoření.

Roger si odkašlal a vystoupil do deště. Drobné pódium na okraji chrámu mu poskytovalo uspokojivé jeviště. Již od narození byl veden k veřejným projevům, obvykle však míval s sebou koncept, o který se během proslovu mohl opírat. Tentokrát žádný neměl, a tak chvíli zuřivě o návrhu a jeho důsledcích přemýšlel a zároveň v duchu děkoval Eleanoře O’Caseyové, že mu do hlavy nasoukala alespoň nějakou historii. Pak se zadíval na Chaina a jeho zastánce a usmál se. Zeširoka.

„V mé zemi máme pořekadlo, Vaše Excelence. »Jakmile Dánům zaplatíte, už se Dánů nezbavíte«.

Co to znamená? Stejně jako historie vašeho domova, nádherné, vodou oplývající Diaspry, sahají i naše dějiny do tisíce let vzdálené minulosti. Avšak na rozdíl od mírumilovné historie vašeho města, je ta naše smáčena krví. Tato invaze, která vám připadá tolik neobvyklá, by v dávných dějinách mé země nebyla ničím víc, než jen jedním špatným dnem. Mnohokrát a opakovaně jsme museli čelit pustošení a ničení pod náporem barbarských vpádů – tak často, že naši duchovní vymýšleli zvláštní modlitby při útoku konkrétních barbarských kmenů. Jako třeba Dánů.

Dánové, podobně jako Bomané, byli nájezdníci ze severu. Nepřicházeli po zemi, připlouvali v odlehčených člunech podél mořského pobřeží a přepadávali pobřežní vsi, zabíjeli a zotročovali domorodce a znesvěcovali jejich chrámy. Měli ve zvyku zvláštními způsoby zabíjet kněží, kterými je před smrtí zesměšňovali, jelikož se duchovní dovolávali svých bohů a dostávalo se jim pouhého ticha.

Takže v zoufalém pokusu o spásu jim jedna ze zemí, které Dánové napadali, nabídla své zlaté a stříbrné předměty, dokonce i ty posvátné, které byly vytvořeny, aby prokázaly lásku těchto lidí k bohu, jako výpalné. Jako úplatek Dánům, zoufalý pokus vykoupit si nedotknutelnost pro svou zemi a lid. Páni celé země přispěli na zboží nabízené Dánům v naději, že se budou držet dál od jejich břehů.

Jejich naděje však byly marné. Na místo toho se Dánové, kteří zjistili, že jim bylo nabídnuto tak lákavé bohatství bez jakéhokoli boje, nastěhovali k nim. Zabrali si zem v oblasti, stali se stálými vládci a zavedli si ve městech, která dobyli, své vlastní bohy a své vlastní zákony. Celá společnost, ta nádherná zářivá země chrámů a klášterů, měst a vesnic upadla do temnoty a zapomnění. Z veškerých jejích děl, umění a krásy zbylo pouze několik roztroušených kousků, které po celá léta zůstaly před Dány uchráněny. Uchráněny nikoli podplácením, ale péčí několika vládců, kteří se Dánům postavili a bránili své země chladnou a ostrou ocelí svých mečů, nikoli zlatem a stříbrem, aby ochránili svůj lid, bohy i relikvie.

Takže pokud hodláte shromáždit své vlastní výpalné, volte jej pečlivě. Ale nečekejte, že se Dánů zbavíte.“

Gratar si prince chvíli přeměřoval, a pak se obrátil zpět k žadatelům.

„Toto stanovisko bude radou projednáno za deset dní. Audience je u konce.“

Potom se odvrátil od prosebníků i lidí a následován svými strážci opustil chrám postranním východem.

„Kapitáne,“ oslovil Roger Pahnera, zatímco pozoroval, jak prosebníci opouštějí chrám, „pamatujete, co jsem říkal o vyzvídání a odposlechu?“

„Julian má napilno se cvičením jednotek,“ odvětil kapitán přemýšlivě, když si vytahoval kousek kořínku bisti.

„Stejně by se nedokázal dostat k radním,“ pravil Roger. „Ale vím, kdo může.“

Kapitola 12

„Vážně, Vaše Rádcovosti,“ řekl Poertena a naklonil se dopředu, aby zdůraznil detaily návrhu, „možete dostat ze svých rud lepší zisk. A bylo by to lehčí s vašó technologijó. Sem překvapené, že to ešče nedělate.“

Štěnice s molekulárními obvody sklouzla ze zbrojníkova prstu a vydala se přes stůl, aby se uhnízdila v trhlince ve dřevě. Mohla zaslechnout každý zvuk v místnosti, objevit ji by však vyžadovalo nejmodernější vyhledávací technologii. Ještě čtyři další, pomyslel si Poertena.

„Co vy z toho máte?“ zeptal se ho radní podezřívavě.

„Tož my sa tudyma vracať nebudem. Myslel som, že bych si vydělal ňáký dýško.“

„Myslel jsem, že vy se koupit nedáte,“ zavrčel Mardukan, zaklonil se a zadíval se na buchary poháněné přečerpávanou vodou.

„No, toto není kontrakt o materiálech,“ usmál se na něj zbrojník. „To de mimo účtárnu.“

Naneštěstí to pochopitelně pravda nebyla, nicméně myšlenka pomoci dotovat pokladnici jednotky úplatky od slizounů, které odposlouchával, Pinopanův smysl pro humor pořádně vybičovala.

„Jak se vám povedlo Gratha Chaina napíchnout?“ zajímal se Roger, když pozoroval Juliana procházejícího si rozhovory. Výzvědná umělá inteligence sice vyhledávala konkrétní termíny, někdy ale bylo potřeba člověka, aby vytáhl zlatý nuget ztracený v záplavě písku.

„Nebylo to lehké, Vaše Výsosti.“ Výzvědný poddůstojník si promnul modřinu kolem oka a škubl sebou. „Odmítá mít cokoli společného se zastánci »ohavností«. Nepustí si k sobě ani většinu kněží vody, ale Denat nakonec navrhl něco, co zapracovalo.“

„Co?“ zeptal se Pahner. Zatím se jim nepodařilo odhalit, kdo tahá za Chainovy nitky, avšak jeho loutkář někde existovat musel a kapitán ho toužil najít. Zoufale.

„Použili jsme ženu, pane. Nebo rodícího samce… to je jedno. Jednu z honáckých žen.“

„Tak to muselo fungovat,“ ukázal Roger na přepsanou konverzaci zobrazenou na Julianově záznamníku. Chain podle všeho probíral svou nechuť k lidem. Vlastně o tom soukromě hovořil s každým členem rady. Doposud však nenarazili na žádnou schůzku, na níž by dostával rozkazy. A ani jeho návrh o podplacení Bomanů nebyl příliš dobře přijat. Představoval si to jako urovnání, kdy by tribut zaplatila církev, ale všichni jeho kolegové obchodníci dobře věděli, odkud by nakonec ony peníze pocházely.

„Eh,“ zadrhl se Julian a zadíval se na seznam záznamů. „Doprošoval se u každého v radě kromě kněžích a Gessrama Kara.“

„Proč ne Kara?“ otázala se O’Caseyová. Vzhledem k tomu, že problém, jemuž čelili, byl víceméně čistě politický, spoléhali se Pahner a Roger na to, že právě ona dokáže rozmotat jakýkoli uzel hrozící, že jim sváže ruce. „Hraje na naši stranu, ale to i Welan Gor, a toho Chain navštívil.“

„Přemýšlel jsem o tom, madam,“ ozval se Julian. „Jediným vysvětlením, ke kterému jsem došel, je, že k rozhovoru muselo dojít ještě dřív, než naše štěnice začaly pracovat. Chain buď od něj dostal jasné ne… nebo taky ne.“

„Myslíte, že by se Kar mohl spiknout proti trůnu?“ ptal se Pahner.

„Já tvrdím, že jde o možnost, kterou si nemůžeme dovolit přehlížet, pane,“ odvětil výzvědný poddůstojník.

„Zdá se, že tu v současnosti sledujeme dvě rozdílné věci,“ pokračoval seržant a ukázal na přepisy. „Máme tu debatu za zavřenými dveřmi o nejefektivnějším způsobu, jak se s Bomany vypořádat. Nemějte to místním za zlé; zřejmě se domnívají, že dělají správnou věc. Všude kolem najdete tolik dobrých záměrů, že by stačily na celou dálnici do pekla. Dokonce i Grath Chain, svým – omluvíte-li můj slovník – slizounským, sebestředným, pokoutním, úchylným a zrádným způsobem. Samozřejmě je také naštvaný kvůli jistým ekonomickým ztrátám a ztrátě privilegií, ale hlavně chce vrátit věci zase k normálu. Což pochopitelně znamená navrátit se zpět do výhodné pozice, ale to také vyžaduje návrat do situace, v níž Bomané Diaspru neohrožují, a to není zase tak »špatná« věc.“

„Já jsem rozhodně ochoten přijmout fakt, že všechny zúčastněné strany vedou k jejich jednání ty nejlepší úmysly,“ pravil Roger. „Ale s ohledem na chaos, v jakém jsme se ocitli, co to vůbec má s něčím společného?“

„Možná nic moc, Výsosti, ale pak jsou tu ty další stínové rozhovory.“

„Jaké další rozhovory?“ zajímala se O’Caseyová.

„Tady mám příklad. Welan Gor s Fan Polem: »Myslím, že Grathův plán je překážka. Měli bychom k Velkému plánu lidi využít.« To velké písmeno jsem dodal, abych zdůraznil důležitost, kterou, jak se zdá, tomu plánu všichni přisuzují,“ řekl Julian.

„Co je to ten »Velký plán«?“ ptal se Roger.

„To je velmi dobrá otázka, Vaše Výsosti. Těch pět či šest, včetně Gessrama Kara, kteří zjevně vědí, o co jde, o něm mají zjevně jasnou představu. Ale pokud se někdy sešli, aby prodiskutovali podrobnosti, ať už je to cokoli, neudělali to nikdy v době, kdy jsme je monitorovali.“ Julian se rozhlédl dokola po zmatených a trochu zděšených tvářích. „Nějaké nápady?“

„Opominuly to naše štěnice, protože jsme je nešťastně umístili, nebo tu jde o zvlášť vysoký stupeň kolektivního tajemství, o co v tom »Velkém plánu« jde?“ zeptala se O’Caseyová.

„V tomto případě to zcela jistě je kolektivní tajemství na vysoké úrovni,“ odpověděl pohotově seržant. „V jednu chvíli chce člen rady probrat cosi okrajového s Gessramem Karem a Kar se velmi naštve. Řekne, že skončil nejen jejich rozhovor, ale že podobné diskuze mají být vedeny »na místech a v časech k tomu určených«. Je v tom skryto hluboké tajemství, ať už je jím cokoli. Jediná věc, kterou vám můžu říct s jistotou je, že ať už je tím, kdo řídí celý »Velký plán«, kdokoli, vždycky jej nazývají »Tvůrce«.“

„»Tvůrce«?“ zopakoval Roger a nevrle se uchechtl. „To zní téměř božsky, nemyslíte?“

„Ano, zní a značí to, že to nějak souvisí s místní hierarchií,“ přikývla O’Caseyová. „Potřebuji se podívat na všechny relevantní rozhovory. Možná dokážu na něco přijít.“

„A co uděláme s Chainem?“ ptal se dál Roger. „To byl původní důvod této schůzky, pokud si dobře vzpomínám.“

„Zatím se neukázal být zásadní hrozbou, Vaše Výsosti,“ pravil Pahner. „Dokud se jí nestane, nedělejme nic, co by nás připravilo o naše možnosti.“

„Souhlasím,“ přikývl Roger. „Ale myslím, že bychom si měli znovu promluvit s Gratarem. Pochytit, co si o tom myslí.“

„O Grath Chainovi nebo o »Velkém plánu«?“ zajímala se O’Caseyová.

„O Chainovi… a o tom, zda si uvědomuje, že se něco děje, nebo ne,“ odvětil Pahner pochmurně.

Honal mávl rukou a trubač zatroubil signál, který celou civanskou jednotku zastavil.

„Zatraceně, Sole Tae! Měli jste začít s rozvinutím!“

„Pokoušíme se!“ zakřičel zpět velitel pěchoty. „Není to tak jednoduché, jak to na první pohled vypadá!“

„Ano? Tak si zkuste nečekaně zastavit tisíc civanů, aby se nepřehnali přes naše druhy z pěchoty!“

„Dost!“ Bogess zavrtěl hlavou, když cválal na svém vlastním civanovi k místu, kde se oba velitelé hádali. „Dost,“ zopakoval klidnějším tónem. „Jde o načasování, Honale. A cvičení. Proto jsme přece tady, pokud sis nevšiml.“

„Och, to já si všiml,“ odsekl Honal, pak se zhluboka nadechl a mávl přes rameno na své jednotky. „Mé jezdectvo ale cvičení v rozkazech základních manévrů nepotřebuje. Takže se omezíme na minimum – mě a zhruba stočlennou jednotku. Takovou, kterou bude možné nečekaně zastavit, pokud bude třeba, aniž by všechno proměnila ve zmatek… nebo převálcovala naše spojence.“

„Dobrá.“ Bogess tleskl na souhlas. „Tohle je však důležité. Chápu, proč lidé kladou důraz na útok na konci namísto začátku, dokážete však udržet své jezdectvo na uzdě? Vyčkáte na rozkaz?“

„Jistě,“ zavrčel Honal. „Ti, kteří s námi neputovali dolů z hor, by s tím mohli mít problém, než se k nám přidali, ale teď už ne. Lidé vědí, o čem mluví, a jejich taktika nikdy neselhala. Dokud dokážeme zvednout zadek, bude všechno v pořádku.“

„Dobrá,“ řekl Sol Ta. „Ale aby k tomu mohlo dojít, musíme zvládnout tento manévr. A to znamená…“

„Vrátit se a cvičit,“ dokončil za něj Bogess. „Mezitím se podívám, jak to jde jednotkám rekrutů. Pokud se my bavíme takhle, můžete se jen domýšlet, jak musí vypadat jejich cvičení!“

„Na plac!“

Krindi Fain zahekal a znaveně se postavil na nohy. Po celé ty pekelné týdny se scházívali na tomhle prokletém nádvoří na okraji města a prováděli jednoduché nácviky, jak stát a pochodovat v útvaru, četě či oddílu. Předali jim jejich tyče nahrazující kopí a učili je s nimi a se štíty pochodovat a stát. A pak je naučili mnohem složitější manévry, formace roty a praporu a jak se seřadit a rozdělit. Jak poklusávat s kopím a štítem v rukou. Jak provádět předepsaný mardukanský kopinický podřep. Jak žít, jíst, spát a vylučovat při nošení kopí a štítu.

Každou nekonečnou hodinu každého dlouhého mardukského dne cvičívali padesát minut v kuse s krátkou desetiminutovou přestávkou. Poté byli v noci nemilosrdně lidskými démony nahnáni vyčistit tábor a vybavení. Nakonec jim uprostřed noci bylo dovoleno dopřát si lehký odpočinek… jen proto, aby mohli být před úsvitem probuzeni a za stálého sekýrování vyhnáni na nádvoří.

Pomohl Bailu Cromovi na nohy.

„Žádný strach, Baile,“ řekl velitel týmu s hraným nadšením. „Jen pomysli – ještě několik týdnů cvičení s kopím a pak, až to bude vše za námi, půjdeme bojovat s Bomany.“

„Dobrá,“ zabručel bývalý klempíř. „Konečně budu moct někoho zabít.“

„I tak budeme muset něco zabít,“ pronesl nervózně Erkum Pol.

„Co tím myslíš?“ zeptal se ho Fain, zatímco je vedl na určená místa. Pokud to nestihli na značky dřív než lidé, následovalo trestné cvičení: běh kolem nádvoří s olověnými závažími na kopí a skandování slov „Jsem pomalý blb! Chci zabít své kámoše!“

„Kdosi říkal, že budeme muset něco zabít, abychom prospěli,“ pronesl smutně Pol.

„Co?“ zajímal se Bail Crom. „Civana. Turoma?“

„Ne,“ řekl prostomyslný vojín s výrazem zdrcujícího žalu. „Budeme muset zabít člena vlastní rodiny.“

„Co?“ Fain na něho chvíli hleděl. „Kdo ti to pověděl?“

„Někdo,“ odpověděl vojín. „Jeden z ostatních velitelů oddílů.“

„Z naší jednotky? Kdo?“

„Nevím,“ řekl Pol. „Prostě… někdo.“

Velitel týmu se rozhlédl po zástupu vojáků na náměstí a zavrtěl hlavou v gestu, které pochytil od svých lidských instruktorů.

„Je mi vcelku jedno, jestli to byl některý z velitelů nebo seržant Julian nebo sám plukovník MacClintock. Členy svých rodin rozhodně zabíjet nebudeme.“

Dorazil na svou pozici v okamžiku, kdy se objevila desátník Beckleyová, aby skupinu převzala.

„Jsi si jistý?“ ptal se vojín a na zmatené tváři se stále zračil žal.

„Jistý,“ sykl velitel čety koutkem úst. „Promluvíme si o tom později.“

Upřímně si přál, aby velitele čety dělal někdo jiný. Byla to atulská práce.

Na znamení od stráží prošel Roger dveřmi a ztuhl překvapením. Věděl, že tohle není trůnní sál, ale neformálnost úpravy jej šokovala. Nejvyšší kněz Diaspry býval trvale obklopen tucty služebníků a nižších duchovních, avšak tato místnost, jakkoli rozlehlá, byla prakticky prázdná. Podél vnitřní zdi stálo pět strážných, Gratar sám však stál u severovýchodního okna a vyhlížel ven na déšť.

Místností se rozlehla hromová rána. Hompagské deště udeřily a město na dva dny pohltily záplavy. Déšť klokotal v okapech, zurčel chubami a plnil povodňové kanály. Proudy vody narážely na hráze a hrozily, že každou chvíli překonají zábrany na polích. Chasten, kdysi modrozelený od svého pramene v horách, byl nyní rozvodněný a plný hnědých naplavenin z lesů a plání a všude kolem neustále jen pršelo, pršelo a zase pršelo.

Po krátkém pohledu na strážné přistoupil Roger k oknu vedle nejvyššího kněze a zadíval se ven na liják. Místnost se nalézala v nejvyšším patře tvrze a za jasného dne z ní byly vidět hory. Dnes však výhled halil déšť.

Mlžný proud nabízel jen nejasný pohled na východní pole a hráze, které je obklopovaly. Celá oblast byla sušší vysočinou diasperského teritoria a měla by být proti povodním víceméně odolná, avšak za hrázemi se krajinou valily metr – místy až dva metry – hluboké proudy vody. Vrhaly se přes útesy do řek a odtud dál do vzdáleného moře. Vířivý proud byl nyní spíše samotnou řekou, širokou sto metrů, v níž Chasten představoval jen pouhé hlubší koryto.

Kolmý útes, který obvykle tvořil diasperské vodopády, se nyní změnil ve stokilometrovou Niagaru, jasně viditelnou na severu. Opar z té neuvěřitelné kaskády by dokázal zahalit celou oblohu, byl však srážen deštěm, jehož clona utlumila i hřmot valících se tun vody. Pohled na to byl působivý a hrozivý zároveň a princ se domníval, že to byl právě ten důvod, proč se audience pořádala zde.

Po chvíli ukázal nejvyšší kněz z okna, aniž by se na prince jedinkrát podíval.

„Tohle je Pravý Bůh. To je Bůh, kterého se všichni Diasprané obávají – Bůh Proudů. Uctíváme pokojného Boha Pramenů a milujícího Boha Jemných dešťů, ale Boha Proudů se obáváme. Je to Bůh, kterého si snažíme usmířit našimi hrázemi a kanály a zatím nám to vycházelo, ale jen za ustavičné dřiny.

Vaše příprava na válku z ní ubrala dělníky. Stěny kanálů se již drolí, jezy nejsou správně nastaveny, stěny hrází erodují a čerpadla nefungují, protože je nikdo neudržuje.

Tohle je náš Bůh a naše modlitby jsou bojem proti Němu.“ Nejvyšší kněz se konečně otočil k princi. „Takže jakému nepříteli to čelíme? Bomanům, které si lze koupit několika mincemi a cetkami? Nebo našemu Bohu, jehož lze porazit jen tvrdou dřinou a přípravami?“

Roger vyhlížel ven na hnědou záplavu a žlutou pokrývku z její pěny a chápal trápení v knězově srdci. Bylo snadné představit si, jak rychle při takovémto pohledu musel první Mardukan objevit náboženství. Zatímco se díval, jeden z masivních lesních stromových obrů v dálce se pomalu svalil a byl smeten z útesu. Z této vzdálenosti připomínal spíše párátko a vzápětí byl rozdrcen na kousky právě takovéto velikosti.

Bylo to vskutku působivé i hrozivé zároveň. Pohled k východu však nabízel jinou variantu. Ukazoval, že obyvatelům Diaspry trvalo celé generace, než rozšířili svá pole a připravili je na pravidelné deště. Mezi městem a okrajem polí se nacházely desítky záplavových kanálů, které se střídaly s hrázemi. Jejich prvotním účelem bylo zmírnit sílu záplavové vlny tak, aby mírněji postupující vodu mohly zachytit kanály a odvést ji k severu a jihu. Na jižní straně se vlévaly do rozvodněného Chastenu; na severní zase do ještě působivějších uměle vytvořených řek, které vodu odváděly přes strmé svahy dolů do nížin.

Soustředná série tří hrází pak chránila samotná pole. Všechny tři se stáčely zpátky k městské vyvýšenině a mezi každou z nich byl vyhlouben záplavový kanál vedoucí do rozlehlé nádrže, která byla odčerpávána během »suchého« období, kdy pršelo pouhé čtyři nebo pět namísto třiceti šesti hodin denně. Během Hompagských dešťů však příval čerpadla přetěžoval, i když ne zase o tolik. Hladina v nádrži rostla jen o několik centimetrů za den a bylo téměř nepravděpodobné, že bude tato hranice ještě před koncem dešťů překonána.

Ačkoli všichni zmiňovali, jak silné letošní Hompagské deště jsou, Rogerovi se zdálo, že by se s nimi město dokázalo vypořádat i s polovičními protipovodňovými opatřeními, kterými v současnosti disponovala. Ale vysvětlovat Gratarovi něco takového by bylo zřejmě zbytečné, takže…

„Je tady několik hledisek, která je nutné zvážit, Vaše Excelence,“ pronesl po chvíli obratně. „Už jsem naznačil jedno: jakmile Dánům zaplatíte, Dánů se nezbavíte. Bomané si budou brát váš poklad, dokud budete moci platit, pak vás i tak vyhladí a vyrabují to, co zbude z ruin. A to bude ten poklad, který nakonec zaplatíte.“ Princ mávnutím zahrnul protipovodňovou obranu. „Pokud budete nuceni vydat vše Bomanům, nezbudou vám žádné peníze na tohle.

Ale je tu ještě jedna záležitost, které se musíte postavit, Vaše Excelence. Delikátní věc, kterou jsem se jako cizinec zdráhal přednést.“ Princ dál hleděl na zpěněné nahnědlé a jantarové proudy, ale ve skutečnosti je už nevnímal. „Možná je na čase, abych o tom promluvil a vypověděl vám příběh o Angkor Watu.“

„Angkor Wat?“ opakoval po něm nejvyšší kněz. „Kdo to je?“

„Co, nikoli kdo, Vaše Excelence,“ pousmál se smutně Roger. „Angkor Wat bývalo před dávnými časy město na mé… v mé zemi. Bylo, a stále je, jedním z nejkrásnějších měst, jaká kdy existovala – ráj krásy, zdobených chrámů a nádherných veřejných staveb.

Také mu vládla kasta kněží, kteří uctívali vodu, a bylo proto plné úchvatných kanálů a mostů. Jak víte, lépe než kdokoli jiný, podobné věci potřebují pracovní sílu, aby mohly být udržovány. Navíc i chrámy vyžadovaly čistotu a veřejné stavby musely být zbavovány plevele. Kněží to akceptovali a zasvětili své životy a svůj poklad – i svůj lid – stavbám a udržování svého úchvatného města, a tak žili po mnoho, mnoho let.

Stali se klenotem mezi malými civilizacemi, skvostnou a nádhernou vizí, avšak jednoho dne se jeden ze sousedních vládců spojil se skupinou primitivních kmenů. Ten soused viděl bohatství Angkor Watu a začal na něj žárlit. Nebál se jejich boha, jelikož měl své vlastní, a ani se nebál lidu Angkor Watu, protože to byli jen kněží a dělníci, a Angkor Wat měl jen pár válečníků.

A tak zářivý drahokam padl před těmito barbarskými nájezdníky a svým zrádným sousedem a zmizel v propadlišti dějin. Jeho úpadek byl tak definitivní, že dokonce i jeho barbarští dobyvatelé zapomněli, kde se nacházel. Po tisíce let byl pouhou zkazkou – bájné, neskutečné město – dokud nebylo nakonec znovu nalezeno a dokud jeho ruiny neodkryli naši hledači starobylých věcí. Potřebovali k tomu nesmírnou pracovní sílu, ale dělali to s chutí, z pouhé radosti, že odhalí a znovu nastolí krásu a nádheru, která kdysi existovala a byla zatracena.

Nakonec proměnili město v muzeum, ukázku překrásných chrámů a veřejných staveb. Já tam jednou byl. Určil mi to učitel, abych si prohlédl tamější architekturu. Neodcházel jsem však okouzlen krásou budov… Vycházel jsem s hořkým opovržením k vůdcům toho lidu.“

Roger se otočil a zadíval se nejvyššímu knězi přímo do očí.

„Tito vůdci nebyli jen služebníci boží. Byli také vůdci svého lidu – lidu, který byl zmasakrován a zotročen barbary, i přes tribut, který platili, a bitvy, které bojovali za stavbu a ochranu svého města. Byli pobiti, protože jejich vůdci, vedení, jež je mělo ochránit, odmítli čelit realitě, že se jejich svět změnil… a oni se odmítli změnit spolu s ním.“

Princ se otočil zpět k oknu a záplavě za ním.

„Můžete se připravit na vodu, pokud si to přejete, Vaše Excelence. Ale pokud bude ona tím nepřítelem, kterému se rozhodnete čelit, pak vás Bomané zničí – i všechen váš lid – dřív, než přijdou další Hompagské deště. Volba je na vás.“

Nejvyšší kněz tleskl na souhlas. „Opravdu – toto je vskutku jen má volba.“

„Rada se k tomu nebude vyjadřovat?“ otázal se Roger. V tomhle si O’Caseyová nebyla jistá, jelikož neměla po ruce psanou ústavu, o kterou by se mohla opírat. Ne ve společnosti, která byla zcela založena na tradicích a božích zákonech, jež obvykle jen hrubě upravovaly společenské styky a údržbu hrází.

„Ne úplně. Mohou mi radit, ale pokud jejich rady vícekrát zamítnu a má rozhodnutí se ukáží být chybná, mohou mě odvolat. Stává se to, i když jen zřídka. Ale v konečné fázi je to moje rozhodnutí.“

Nejvyšší kněz si nervózně mnul ruce, což u čtyřrukého Mardukana stálo za povšimnutí.

„Koncem Dešťů se zpravidla pořádá slavnost,“ prohlásil nakonec. „Oslava radosti, že nám Bůh dovolí znovu zorat úhor. Tou dobou vydám svá prohlášení, zda budeme s Bomany bojovat, nebo jim budeme vyplácet tribut.“

Vládce si prince chvíli přeměřoval.

„Zvážil jsem vaši radu, princi Rogere, i tu od vaší rádkyně, nedocenitelné O’Caseyové. Teď už rozumím vašim motivům. Musíte se dostat k moři, a pokud nebudeme s Bomany bojovat, vaše cesta bude znemožněna. Bomané by vás po všech vašich akcích proti nim nikdy nenechali projít.“

Rogerovy oči znovu spočinuly na vzdálené, burácející kaskádě. Několik vteřin neříkal nic, pak pokrčil rameny.

„Možná bude znemožněna, ale pokud se domníváte, že příběhy seveřanů působí hrozivě, nechtějte Císařský pluk vidět v plné ráži.“ Natočil hlavu a usmál se na vládce. „Opravdu, opravdu nechtějte, Vaše Excelence… a ať to nechtějí ani Bomané. Lepší pak čelit hněvu vašeho Boha Proudů vyzbrojeni pouhou vírou, protože, jakmile On skončí, ti z vás, kteří přežijí, budou mít pořád ještě půdu, kterou mohou obdělávat. Když skončí Císařský pluk, nezůstane nikdo, koho by to zajímalo.“

Kapitola 13

„Dnes poprvé okusíte válku.“

Julian ukázal na čtyřruké figuríny zavěšené na rámech. Šlo o nejjednodušší znázornění Mardukanů: hlava, dva rohy, čtyři ruce, a dvě nohy – vše spojené dlouhým, pohupujícím se válcem. Shora a zespodu konstrukcí se táhly provazy, které panáky udržovaly na jednom místě, plus dva provazy po každé straně. Seržant sledoval, jak si rekruti panáky zmateně a opatrně prohlížejí, a divoce se usmál.

„Teď se budeme dobře bavit pěkným cvičením!“ zvolal. „Faine! Dopředu a pozor.“

Mardukanský velitel oddílu předstoupil před člověka a postavil se do předpisové pozice s kopím v ruce. Tentokrát už bylo skutečné s ostrou a dlouhou ocelovou špičkou a vůbec se vším.

„Byli jste vycvičeni v zacházení s kopím, je to tak, veliteli?“ otázal se Julian, zatímco St. John M. a Kaneová popadli provazy přidělané po každé straně panáka upevněného uprostřed.

„Ano, seržante Juliane!“

„Teď předvedete svou dovednost. Na mé znamení vykročíte pevným krokem a propíchnete kopím figurínu tak, jak byste to udělal bomanskému nepříteli. Dokážete to?“

Fain ani nemrkl.

„Ano, seržante Juliane!“

„Výborně. Já budu stát za panákem. Pokud pro vás bude jednodušší probodnout ho naskrz a myslet si, že zasáhnete i mě, klidně si to můžete představovat. Jasné?“

„Jasné, pane!“

Julian se postavil za figurínu a mávl desátníku Backleyové.

„Máte velení,“ řekl.

„Vojíne Faine! K noze zbraň! Vojíne Faine, napřímit zbraň!“

Při prvním rozkazu Mardukan automaticky spustil spodní konec zbraně na zem, při druhém ji pak namířil proti cíli.

„Vojín Fain se na můj rozkaz co nejlépe přiblíží. Vpřed polovičním krokem! Raz, dva, raz, dva, raz…“

Vojín vykročil pomalým, vyrovnaným krokem kopinického pluku, dokud se nedostal do kontaktu s figurínou. I přes jednoduchost její konstrukce bylo obtížné do ní zbraň zabodnout; vypadala dost realisticky na to, aby pocítil, jako by páchal vraždu, přenesl však svou váhu za pomalou zbraň a pokusil se ji zabodnout do silné kůže panákova »těla«.

Při prvním silném úderu kopí oba mariňáci trhli provazy, zatímco Julian, schovaný za figurínou, vydal strašlivý, hrdelník skřek, který jako by vydala duše propadlá peklu.

Mardukanský vojín, zděšený panákovou »reakcí«, ucouvl. A okamžitě, když to udělal, narazil po svém boku na drobnou desátnici Backleyovou, jak křičí stejně hlasitě jako Julian.

„Co si kurva myslíš, že děláš, ty čtyřrukej blbečku?“ hulákala. „Řekli jsme ti, abys toho hajzla zabil! Budeš postupovat podle rozkazu! Vpřed, dva, tři…!“

Otřesený Mardukan uchopil pevně kopí do obou slizovitých horních rukou a při vykročení vpřed pozvedl svůj štít. Tentokrát reakci týmu za panákem očekával a vrhl se vpřed i přes zjevný nářek figuríny umírající v agónii. Po chvíli snažení kopí prorazilo a roztrhlo ukrytý vak s krví, která se rozlila po zemi.

Rudá záplava stačila na to, aby jej zase vrhla zpět a aby na něj zezadu dopadl další verbální útok. Znovu vyrazil vpřed a tentokrát s definitivním, zoufalým úderem probodl ostré kopí celým protivníkem.

Julianův křik utichl… tak náhle, až se Fain zalekl, že velitele jednotky probodl. Jeho chvilkový strach, následovaný radostí, že by konečně mohl toho malého, sadistického, dvourukého skrčka zabít, neměl dlouhého trvání, když se seržant vynořil zpoza krví zbrocené figuríny.

„Poslouchejte!“ vyštěkl voják. „To, co jsme právě předvedli, je cvičná technika, kterou zakusíte všichni. Dva z vás budou tahat za provazy, zatímco třetí bude stát – pevně stát – za panákem a napodobovat zvuky umírajícího. To vás připraví na skutečné zabíjení, jak jen to bude jen možné. Zúčastníme se i jiného cvičení, které vás na to také připraví.

Může se to zdát tvrdé, ale tvrdý výcvik zachraňuje životy – vaše životy. A pokud si myslíte, že tohle je drsné, počkejte, až se skutečně střetnete s někým, kdo má v rukou zbraň a pokouší se vrazit ji do vás dřív, než ji vrazíte vy do něj.

Nebude se vám to líbit, protože zabíjení druhých ocelí zblízka a na tělo… no, opravdu nestojí za nic.“

„Jejich výcvik nestojí za nic,“ zabručel Honal, když mával své jednotce, aby se otočila vlevo a postavila se naproti jezdectvu na křídle.

Druhý kontingent, rovněž z Ligy severu, avšak ze Shrimtanu na odlehlé východní straně Ranarských hor, se pokoušel zareagovat na boční manévr, ale špatně vedený zástup civanů zakopl o vlastní nohy a otěže. Velitel bojovníků, velmi mladý důstojník, který původně vedl svou skupinu uprchlíků na jih, kde před bomanskou bouří hledali útočiště, mávl svou bojovou zástavou, aby zastavili.

„Pravda,“ přisvědčil Rastar. „Ale to změníme, nebo ne?“

„Měli bychom,“ zabručel velitel therdanské jízdní. „Z toho, co jsem ve městě zaslechl, můžeme na konci zbýt jen my a lidé.“

„Ať nás bohové ochrání,“ ušklíbl se Rastar. „Vzali jsme si jejich jídlo a zlato a já se našimi dohodami cítím zavázán. Ale opravdu se nehodlám dobývat do K’Vaernské zátoky, když mezi námi a kopci budou Wesparové.“

„Jo,“ kývl Honal a vyrazil vpřed, aby seveřanskému princátku »vysvětlil«, že »výcvik« znamená dělat věci určitým způsobem v určeném čase a pokaždé stejně. A za kopci? Tam čeká zbytek těch podělaných barbarů – včetně skutečných Bomanů.

Kapitola 14

„Nad čím se tak rozplýváte, chlapi?“ zajímal se Roger.

Během týdne od jeho bezvýsledné schůzky s Gratarem došlo ke změně. Cvičení pokračovala a nezkušení dělníci se pod dozorem seveřanů a mariňáků postupně měnili ve vycvičené jednotky, ale jinak se zdálo, že se všechno nezadržitelně bortí.

Stále více a více členů rady se začínalo přiklánět ke Grathovi; jakmile hladina povodní stoupla a hráze se protrhávaly, jelikož je neměl kdo udržovat. Podle všech zpráv šlo o běžné jevy urychlené silnějšími dešti, nicméně každý průsak se stal jen dalším hřebíčkem do rakve politiky využití dělníků coby vojenské síly. Hlasy žádající jejich návrat ven, kde by pracovali na upadajících protipovodňových zábranách, stále sílily a vše nasvědčovalo tomu, že to bude jen horší.

Město, jeho obyvatelé nebo dokonce i pole nebyli vodou bezprostředně ohroženi, ale to podle všeho nehrálo žádnou roli. Kombinace nekonečných, vysilujících dešťů a neustálého, neutuchajícího tlaku kliky pečlivě sladěných zastánců platby tributů dál nahlodávala důvěru rady ruku v ruce s každou padlou hrází, byť nedůležitou.

Ve stejném čase poskytly štěnice roty hromadu chutných informací o druhé klice pracující na záhadném »Velkém plánu«. Ať už za tím plánem stálo cokoli, bylo to rozsáhlé, jelikož Julian dosud mezi spiklenci odhalil nejméně deset členů rady, včetně několika příznivců platby dávek. Onen neznámý Tvůrce nashromáždil značné množství stoupenců a dodržoval důmyslná operační zabezpečení, jelikož doteď nikdo ze zúčastněných nezmínil jeho skutečné jméno na místech, kde by jej dokázaly štěnice zachytit. Jedním z důvodů bylo zřejmě podezření, že lidé využívají výzvědnou techniku, což se ostatně také dělo. A právě proto sklíčenému princi připadaly potěšené výrazy na tvářích všech okolo naprosto nemístné.

„Domníváme se, že jsme zachytili zprávu pro Tvůrce,“ řekl Julian a ťukal do svého záznamníku. Zařízení v dlani měl připojeno k vrchní části všeúčelového taktického výzvědného počítače, který si poddůstojník přibalil s sebou; šlo o půlkilové zařízení velikosti přilby obsahující patnáct terabytů využitelné paměti a hromadu softwaru pro armádní rozvědku.

„Cože? Má snad na sobě adresu?“

„Ne, pane,“ odpověděla Kosuticová. Vrchní seržantka spolu s Poertenou sledovali výzvědného poddůstojníka, jako by byl ženou přivádějící na svět jejich první dítě. „Zachytili jsme zvěst o tom, že bude předána zpráva, a rozhodli jsme, aby Denat vysledoval její cestu v naději, že zahlédne toho, kdo ji přijímá. Použili však mrtvou schránku, takže Denat šel napřed a vyzvedl si ji.“

„Nevystraší je to?“

„Mrtvé schránky se ztrácejí,“ pokrčil rameny Pahner a dál tiše žvýkal kousek svého kořínku bisti a naschvál výzvědného poddůstojníka ignoroval. „Často. Nicméně jeden z členů rady, zapletený do Velkého plánu, ji označil za »velmi důležitý vzkaz«, což je zřejmě kódový výraz pro zprávy pro a od vůdce. A tak Denat sledoval posla, dokud nevhodil tubu se zprávou do chuby. Když jsem si uvědomil, že by mohla plout kamkoli, řekl jsem

Denatovi, aby ji vzal. Pochybuji, že bychom dokázali odhalit celou cestu až k Tvůrci bez ohledu na to, co by se přihodilo; vzhledem k tomu, jak mazaný ten chlápek až dosud byl, muselo v tomhle řetězci existovat nejméně půl tuctu dalších článků. A to se nezmiňuji o tom, že by se zřejmě dovtípili, že po nich jdeme, kdyby se za zprávou plížil Denat a sledoval, kam pluje.“

„Jak jsme na tom?“ zeptal se Roger a sledoval dovádějící tvorečky na drobné obrazovce Julianova ručního počítače. Na přístroji běžel vyhledávací program, v němž poddůstojník nahradil klasický purpurový skin většiny programů grafikou z populární počítačové hry. Vrtící se a tančící ježci se stavěli do řad a jakmile se vyrovnali, postupně explodovali. Vypadalo to, že zbývá ještě pouhých pět nebo šest výbuchů, což napovídalo, že se činnost programu chýlí ke svému konci.

„Háček byl v kódu,“ řekl Poertena.

„Musel jsme tam natáhnout psanou podobu místního jazyka, než jsme mohli udělat cokoli dalšího,“ dodal Julian. „Nikdy jsme se k tomu pořádně nedostali. Pak jsem naskenoval tu zprávu a teď uvidíme, jestli ji dokáže rozluštit.“ Poddůstojník rozvědky se rozzářil. „Zdá se, že dokáže,“ dodal, když ježci předvedli závěrečný nepřirozený akt a explodovali. „Bože, jak já tu hru miluju.“

„O-T-J taky patřila k mým nejoblíbenějším, když jsem byla malá,“ souhlasila Kosuticová. „Což hodně vypovídá o mém dětství. Takže co říká?“

„Hmmm,“ zamumlal Julian. „Koberec pro tajnou zprávu. »Velevážený vůdce. Pokusy podplatit lidi doposud selhaly. Doporučuje se, aby byl s jejich staršími důstojníky navázán přímý kontakt, jakmile to bude možné. Pomoc lidí při Plánu by se dala využít. Jejich odpor proti Plánu by mohl být katastrofální.«“

„Takže,“ řekl Pahner, postavil se a začal po malé místnosti přecházet, „to je až povzbudivě tajemné. Kdo se snaží vojáky podplatit? Vrchní seržantko?“

„Mě nikdo nic nehlásil,“ našpulila rty Kosuticová.

„Možná sa ti lidi pokóšijó mňa vyplatiť?“ navrhl Poertena.

„Možná,“ přikývl Julian. „Napadá tě někdo konkrétní?“

„Ne,“ pokrčil rameny zbrojník. „Pokóšeli sa mi dát nějaký dárky, ale já řeknul »ne«.“

„Možná jste měl říct »ano«,“ napadlo Rogera.

„Aby to fungovalo, museli bychom k podplácení přistoupit už od počátku,“ nesouhlasil zamračený Pahner. „Rozhodně jsme nevěděli, že takové potíže budeme mít, když jsme tady začínali. Teď je pozdě bycha honiti.“

„Musíme na to do budoucna pamatovat jako na operační proceduru,“ pravil Roger. „Možná by mělo být pravidlem »Vezmi úplatek a nahlas ho, abychom mohli zjistit, kam jeho kanály vedou«.“

„Stávající pravidla Císařského pluku již teď určují každému, kdo je »osloven«, aby to nahlásil,“ vysvětlil mu Pahner a stále se mračil. „Ale vrchní seržantka tvrdí, že nikdo nic nehlásil. Je to tak?“

„Je,“ potvrdila Kosuticová. „Ještě se poptám a ujistím se.“ Vstala. „O všem mě informujte, Juliane.“

„Bez obav, seržantko,“ odpověděl poddůstojník. „Rád bych věděl, co si představují pod »přímým kontaktem«.“

Roger stál u svého okna, sledoval, jak se kopinické jednotky řadí a cvičí, a mračil se při tom. Ráno Vysoušení začalo neobvykle teplým a parným úsvitem, avšak zbrusu noví vojáci vypadali, jako by je horko či vlhko nijak nezasáhly.

Jednotky byly různobarevné. Sehnali dostatek kůží na vytvoření krátkých verzí kyrysů pro každého vojáka a koželužský stav je vybavil barvami k rozlišení jednotlivých jednotek. Štíty jednotek s nimi byly sladěny, a tak se nastupující jednotky změnily v barevnou hradbu, a když se obracely a řadily, připomínaly obrovský kaleidoskop. Náhodný pozorovatel by mohl dojít k závěru, že všechny ty bojové barvy slouží pouze k okázalým přehlídkám, Roger však sám z vlastní zkušenosti věděl, jak bylo v bitevním zmatku obtížné rozeznat, kdo je vlastně kdo. V chaosu bylo vždy obtížné rozlišit přítele od nepřítele, dokonce i pro lidi s jejich sofistikovanými senzorickými systémy v přilbách. Pro Mardukany, bojující s jinými Mardukany a vybavené pouze »očními senzory první generace«, to mělo být ještě mnohem horší, avšak silné vizuální rozlišení barev jednotky v tomto ohledu mělo vše výrazně usnadnit. Alespoň tak zněl prvotní nápad.

Výcvik nových jednotek proběhl skvěle, pomyslel si. Dny lijáků přebíjely zvuk pochodujících družstev, když mariňáci cvičili nejprve původní kádry a pak fungovali jako poradci, když tito velitelé cvičili další jednotky. Roger se toho procesu rovněž zúčastnil, když se pokoušel sehnat podporu a zásoby a zjistit, jaké klice to vlastně čelí. Tak či tak to byly dobré časy, i přes neúprosné množství práce a pocit, že se – jablomely nejablomely – jejich zásoby potravinových doplňků tenčí. Teď však bylo na čase zjistit, jestli nové roty a pluky mohou být použity, jak bylo naplánováno, či zda to všechno bylo na nic.

Kromě toho stále neměli kontakt s klikou Tvůrce a prince zajímalo, zda se kdy dozví, jestli to bylo kvůli jejich zachycení důležité zprávy, která je mohla ke kontaktu s Tvůrcem dovést, nebo protože následné zprávy se stejným obsahem byly sice vyslány, ale zůstaly následně ignorovány.

Odvrátil se od okna a začal se připravovat na ceremonii. Na začátek se měla konat přehlídka, pak vzývání Boha Vody nejvyšším knězem, následované několika dalšími obřady. Oslavy by měly pokračovat po celou noc a Roger byl pozván na šedesát rozličných večírků. Plánoval se zúčastnit přibližně pěti; zbytek připadl na O’Caseyovou a některé vojáky.

Připnul si pás s pistolí. Právě kontroloval zásobník, když se ozvalo zaklepání na dveře.

„Vstupte,“ zavolal a uložil pistoli do pouzdra.

Ve dveřích se objevila hlava desátníka Willisové.

„Pane, je zde biskup From. Žádá si chvilku vašeho času.“

Roger se zamračil a popotáhl si přední část své tuniky. Jednalo se o jeden z diandových obleků, které pro něj v Marshadu vyrobil Matsugae, a jeho světlá, třpytivá žlutá ladila s jeho zlatými vlasy a silným opálením.

„Uveďte ho,“ rozkázal a obrátil se, když kněz řemeslníků vystoupil a rozhlédl se po malé, spartánské místnosti.

„Promiňte, že vás obtěžuji, Vaše Výsosti,“ usmál se Rus a pokorně se poklonil. „Jde jen o maličkost. Hádám, že si přejete promluvit s Tvůrcem.“

Roger šokovaně ztuhl. Ze všech lidí, kteří by jej z kliky okolo »Velkého plánu« mohli kontaktovat, by na druhého či třetího nejvyššího kněze církve zrovna nesázel.

„Přejeme si s vámi promluvit a mnoho času věru nezbývá,“ pokračoval duchovní. „Můžete si s sebou přivést dva strážce. Nebo můžete pokračovat v blažené ignoranci. »Záleží na vás«, jak byste asi řekl.“

Roger chvíli usilovně přemýšlel, pak přikývl.

„Půjdeme. Nechte mě sehnat stráže a informovat je.“

Vystoupil na chodbu a dva střežící mariňáci na něj překvapeně pohlédli, když vytáhl svou pistoli a znovu zkontroloval zásobník. Roger si nebyl jistý, zda byl význam jeho počínání Rusi Fromovi jasný, věděl však, že mariňákům tak naznačuje vážnost celé situace. Zadíval se na indikátor energie, pak pokývl, znovu vložil zbraň do pouzdra a zadíval se na vojáky.

„Půjdeme na překvapivé setkání. Jen já, vy dva a kněz. A odcházíme hned teď.“

„Pane,“ ozval se Georgiadas, „neměli bychom uvědomit kapitána Pahnera?“

„Nemám čas mu volat, Spyrosi,“ odvětil Roger s mírným důrazem na zájmeno zmíněné osoby. „Musíme odejít hned.“

„Rozkaz,“ přikývl granátník. „Pak tedy půjdeme.“

„Až po vás, biskupe Frome,“ pokynul mu princ a ukázal směrem k chodbě.

„Tohle by mělo být zajímavé,“ zamumlala Willisová, když opouštěli svá místa, aby doprovodili prince na jeho nejnovějším šíleném výletě.

„Jo,“ zašeptal v odpověď Georgiadas, když přepnul svůj implantát na subvokální komunikaci. „Asi jako kletba v čínštině.“

„Roger právě odešel na neurčené místo spolu s Rusem Fromem!“ vyhrkl Pahner, když s trhnutím rozrazil dveře k vrchní seržantce.

„Do prdele,“ ulevila si Kosuticová a natáhla si tuniku. Na rozdíl od prince musel zbytek týmu nosit bitvou opotřebované maskovací obleky, konečně ale měli čas opravdu si zašít kazy a trhlinky. Získali navíc záplaty z uniforem, které zbyly po zraněných či mrtvých a daly se ještě využít. V konečné fázi na nich bylo znát tvrdé zacházení, ale už to nebyly jen hadry narychlo spíchnuté k sobě jako předtím.

„To není dobré, pane,“ ozval se z druhé poloviny polního lůžka Julian. Výzvědný poddůstojník si natahoval boty, které upnul k uniformě, pak pozvedl svou projektilovou pušku a zkontroloval komoru. „Jdeme za ním?“

„Má s sebou vůbec nějaké stráže?“ dožadovala se Kosuticová nevrle.

Pahner těkal zrakem z jednoho na druhého a neznatelně se otřásl. Nebylo to pohledem na dva vojáky pohromadě, ačkoli o vztazích v přímé posloupnosti velení se předpisy vyjadřovaly naprosto jasně. Podle Pahnerova názoru pro taková pravidla existovaly pádné důvody, vzhledem k tomu, že i vojáci byli pořád jenom lidé, a nadržování – či potřeba držet milovaného mimo nebezpečnou zónu – i nadále zůstávalo nenapravitelnou lidskou vlastností. A ať s nimi kapitán souhlasil či ne, pravidla se vztahům bránila taktikou »zničit a spálit«. Pokud se lidé v posloupnosti velení chtěli vzít nebo se stát milenci, neměla s tím Příručka žádné problémy… jestliže se jeden z nich nechal přeložit.

Na Marduku však neexistovalo místo, kam se dal někdo převelet, a kapitán měl v ten okamžik na Kosuticovou vztek, že vůbec dovolila, aby se podobná věc stala. Vrchní seržantka byla jeho pravou rukou. To ona měla na starosti, aby se ostatní nedostali do rozporu s vojenským právem, a ne aby jej ona sama porušovala! Kromě toho byla o čtyřicet let starší než Julian – ačkoli na to nevypadala, to musel Pahner uznat.

A Julian… Julian byl zkušený voják, který si vším prošel snad tucetkrát. Zatraceně stejně dobře jako Kosuticová si uvědomoval, jak dalece překročili meze a jaké dilema jejich činy představují pro jistého Armanda Pahnera!

Avšak i když kapitánovi probleskly hlavou právě takovéto myšlenky, věděl, že nic není tak jednoduché a definitivní. Co měli lidé se svými emocemi a sexuálními potřebami dělat? Vypnout je? Předstírat, že neexistují? Pravidla nikdy nepředvídala situaci, v níž by byla takto malá jednotka podobně izolována po tak dlouhou dobu. A co měli dělat dva lidé, když žádného z nich nešlo někam převelet? Ale i kdyby tomu tak nebylo, co měl udělat v tomto konkrétním případě? Kosuticová i Julian by samozřejmě měli být příkladně potrestáni před svými podřízenými, což znamenalo předat je vyšší instanci, ale jak by mohl ospravedlnit jejich potrestání, když věděl, že oni vědí, že on ví o podobných, všude kolem se rodících vztazích. Bože, vždyť stačilo pomyslet na Despreauxovou a prince! Bůhví, kam celý tenhle blázinec povede a co by Pahner udělal, pokud by se ti dva rozhodli, že řešením je podvolit se a dělat to, co oba dva chtějí dělat? Nařídit jim, aby se ovládali? Bylo by to k něčemu vůbec dobré? Stíhat člena císařské rodiny za porušení předpisů? Soudit pouze Despreauxovou?

Kromě toho, pomyslel si, když jeho počáteční zuřivost trochu opadla, si nedokázal představit nikoho jako je Kosuticová, kdo by si dovolil, aby jeho postelové záležitosti ovlivnily jeho činy v boji. Nebo ostatně nikoho, jako je Julian, a to i přes poddůstojníkovu reputaci v obcházení pravidel. Takže pokud by to nemělo dopad na jejich výkony při práci, a pokud by bazírování na jejich trestu jen narušovalo strukturu velení a přinutilo jej všímat si i jiných, možná i těsnějších vztahů, neměl by pak prostě být zticha a předstírat, že vůbec nic neviděl?

„Přetrhla se ti nit myšlenek, Armande?“ pousmála se vrchní seržantka.

„Má dva strážné,“ odvětil Pahner trochu chladně. Bylo to vůbec poprvé, co jej Kosuticová kdy oslovila křestním jménem před jiným příslušníkem roty, ale její výzva měla za účel navrátit ho k původnímu toku myšlenek podobně jako obyčejná facka. Byl si jistý, že právě to poddůstojnice zamýšlela. Celá tahle záležitost bude muset počkat, rozhodl se pevně. Nějakých deset standardních let nebo tak nějak.

„Willisová a Georgiadas, pane?“ zeptal se Julian nevinně (a nepochybně falešně zároveň, jak Pahner vycítil), jako by neexistoval žádný jiný důvod, proč by se ho měl obávat. Anebo se v tu chvíli plně zaměřil na svou práci, kterou měl před sebou. Byl oblečený a připravený vyrazit, čekal jen, aby mu řekli kam. Možná myslel jen na tohle.

Jistě. Určitě to tak bylo.

„Správně. Georgiadas to nahlásil,“ přikývl kapitán po krátké odmlce, kdy je počastoval chladným pohledem. „Rus From byl kontaktem z té kliky,“ dodal.

„No teda.“ Kosuticová se svalila na polní postel.

„Takže ne, nechystáme se vytasit zbraně,“ pokračoval kapitán. „Musíme se dozvědět, co se děje, než se k něčemu rozhodneme.“

„Musíme zajít za Eleanorou,“ řekla vrchní seržantka. „To je její oblast zájmu. A musíme se přes Spyrose napíchnout na Rogera.“

„Juliane,“ rozkázala poddůstojnice.

„Jdu na to, madam,“ přikývl seržant rozvědky a aktivoval svůj komunikátor v přilbě. „Přepnu ji na velitelský post.“

„Dejme se do toho, lidi,“ pronesl Pahner a vyšel ze dveří. Když byly bezpečně zavřené a nehrozilo, že by jej někdo spatřil, zastavil se a zavrtěl hlavou. Julian a Kosuticová. Odfrkl si. Bože. Jako by měl čas o něčem takovém přemýšlet.

Kapitola 15

Rus From vedl prince a jeho osobní stráž zadní chodbou chrámového paláce k nenápadným dveřím, za nimiž se nacházelo dlouhé točité schodiště, které vypadalo, jako by bylo vytesáno přímo do skály diasperského podloží. Vlhké schody mardukanských rozměrů byly příkré a kvůli kondenzaci páry kluzké, a jak celá skupinka sestupovala, klesala prudce i teplota.

Zdálo se, že se schody stáčejí bez konce směrem dolů, nakonec však všichni sestoupili na spodní podlaží a vešli do temné, sazemi znečistěné místnosti, osvětlené pouze několika prskajícími pochodněmi. Odtamtud je duchovní odvedl do zahnuté chodby (či tunelu), která byla částečně přírodního původu. Na některých místech se daly rozeznat stopy po dlátech, ale většina stěn vypadala jako přirozený, vodou obroušený vápenec.

Pak odbočili a kněz se zastavil, když cesta před nimi mizela za clonou padající vody.

„Musím požádat vaše válečníky, aby na tomto místě ponechali své přilby,“ řekl.

„Mohu se zeptat proč?“ zajímal se Roger a pochybovačně si prohlížel stěnu z vody. „A mám to brát tak, že musíme projít pod tím vodopádem?“

„Ano, musíme,“ odpověděl mu From. „Existují pro to dva důvody. Vstupujeme do jednoho z nejposvátnějších Tajemství Božích. Za Závojem Božím se nachází Jeho druhé já: Temné Zrcadlo pramenů nahoře.

Proto jsme za půdu pro setkání vybrali právě toto místo, zároveň ale ze stejného důvodu musíte nejprve odložit své přilby, než pod vodopádem projdete. Věříme, že tím vypneme vaše »vysílací zařízení«. Předpokládám, že jsou citlivá na vodu, že ano?“

„Ano,“ přikývl Roger s nepříjemným pocitem v žaludku.

„Georgiadasi!“ vyštěkl Pahner. „Řekněte princi, ať souhlasí. Pak nastavte přilbu na zprostředkovaný přenos a my vás budeme monitorovat skrz vaše implantáty.“

„Pane,“ polkl těžce Georgiadas, „nejlepší asi bude podřídit se knězovu návrhu. Moje… intuice mi to aspoň napovídá.“

Roger se zadíval na desátníka, pak na jeho helmu.

„Dobře. Georgiadasi, Willisová, sejměte helmy.“ Shlédl na svůj úplně nový oblek a otřásl se. „Kostas mě zabije.“

„Můžeme je sledovat, pane,“ prohlásil Julian, když ručně nastavoval obraz na videu, „nemůžeme jim ale poslat audio.“

Pahner na srozuměnou přikývl. Implantáty získávaly video a audio z příslušných neuronů a přenášely je, ale zatímco vysílání mohlo být zachyceno a zesíleno systémy v přilbě, vojenské implantáty nebyly navrženy tak, aby audio či video přijímaly. Mariňáci byli vojáky, ne tajnými agenty. Očekávalo se od nich, že budou mít na hlavě své přilby, pokud by bylo nutné něco podobného přijímat. Rogerův implantát dokázal obojí – přijímat i vysílat audio-video, nemohl však převádět signál přes vojenské přilby, zejména kvůli nadměrným bezpečnostním opatřením, jež měli do svých implantátů zabudováni všichni členové císařské rodiny.

„Můžeme jim posílat text, pokud to bude nutné,“ řekl kapitán seržantovi. „Převeďte to přes helmy, pak do implantátů strážných a odtud k Rogerovi. Vstupní data nejsou zase tak náročná; myslím, že Roger z té schůzky vyjde nepostižen, ale nechal jsem vyzbrojit zbytek vašeho týmu pro případ, že se tak nestane.“

„Doufám, že k tomu nedojde,“ pronesla O’Caseyová zamyšleně. „Pokud Ruse Froma využívají jako posla, můžeme očekávat, že skupina, která se za tímto spiknutím skrývá, je větší a mnohem silnější, než jsme se domnívali. Jestliže budeme nuceni užít síly, rozhodí to Diaspru ve chvíli, kdy potřebuje soudržnost nejvíc.“

„Kdybychom věděli, že i oni to vědí,“ prohodil poddůstojník netečně. „Musejí to vědět a neudělají nic, co by přípravy ohrozilo.“

„Doufejme,“ řekla Kosuticová. Pak se usmála. „Ale pokud jde o mě – Jeho Pekelnost dobře ví, že partyzáni nikdy neuvažují rozumně.“

„Tak to bylo osvěžující.“

Roger si setřásl z prstů kapky vody, vyždímal si vlasy a pak se rozhlédl po místnosti prosvícené pochodněmi a zadíval se na kruh postav v kápích, nesoucích lucerny a snažil se potlačit úsměv.

Místnost byla napůl jeskyní a napůl komnatou. Zadní stěna byla vyhloubena, aby zvětšovala přírodní sluj, avšak protější zeď byla víceméně přirozená a u stěny z broušeného vápence vytékal malý pramen. Byl obklopen stalagmity a stalaktity a světlo luceren kámen a vodu prozářilo. Za pramínkem vystupovala přirozená římsa, okraj suchého vodopádu. Byla vydrhnuta úplně dočista, avšak jemné skvrny naznačovaly, že přes ni čas od času proudilo i něco jiného než voda.

Prostora byla pravděpodobně přísně tajná, dokud sem nepřišli. Ale pořád to mohla být mizerná výměna.

„Tohle je Temné Zrcadlo,“ Prohlásil Rus From a ustoupil směrem k prameni. „Je bratrem Boha Nebes.“ Pokývl směrem ke shromážděným postavám a mávl spodníma rukama v gestu naprosté vážnosti. „A tohle je temné zrcadlo rady.“

„Pokud se nepletu,“ prohodil Roger suše, když si osoby prohlédl, „je to většina rady.“

„Zda je či není, teď nehraje žádnou roli,“ pronesla jedna z postav v kápi.

„Chal Thai,“ řekl Julian. Hlasový vzorec se dal rozpoznat okamžitě. „Do prdele.“

„Reprezentujeme temné zrcadlo povrchu,“ pokračovala postava v kápi. „Na povrchu panuje všude souhlas, ale ve stínech se skrývají otázky.“

„Hledáme možnost, jak změnit společnost našeho města,“ vysvětlil mu From. „Osvobodit ji od závislosti na církvi.“

Roger zamrkal.

„Ale… vy jste přece kněz,“ vyhrkl.

„Ano,“ opáčil duchovní rezignovaně. „To jsem. Ale pokud jsem něčím víc, pak řemeslníkem. Umělcem. Tvořím věci svýma rukama, věci, které se pohybují a fungují a to je mým skutečným posláním. Ale jak to mám dělat?“ Znovu rezignovaně mávl rukama, tentokrát s důrazem na odpor. „Abych byl v Diaspře tvůrcem věcí, musím se stát knězem.“

„Tvůrce,“ vydechl Julian.

„Nicht sheisse,“ odpověděl Pahner. „Pošlete Rogerovi zprávu. Ať s ničím nesouhlasí, ale ať je taky neodbude.“

„Rozkaz.“

„Proč jsem tedy zde?“ ptal se Roger.

„Cítíme, že je čas na změnu,“ pronesla jiná postava. „Moc církve příliš narostla. Jen nás… dusí. Mohli bychom být skvělým městem, mocným a váženým jako K’Vaernova zátoka, ale stále na nás zezadu doráží ta rdousící církevní bestie.“

„Neříkáme, že nenávidíme Boha,“ přidal se další hlas. „Ale cítíme, že je na čase a možná i docela pozdě, aby byla moc církve omezena.“

„Gessram Kar a Velaum Gar,“ četl identifikace hlasových vzorců Julian, když stiskl tlačítko »poslat«.

„Hola, hola, parta volá,“ zašeptala Kosuticová.

„Ano,“ přisvědčila Eleanora s náznakem zoufalství v hlase. „Je to takové »kvórum římského senátu«.“

„Cože?“

„Jeden z argumentů schvalujících Caesarovo zavraždění byl, že spiklenci, kteří podepsali jeho rozsudek smrti, tvořili »minimální většinu – kvórum – v Senátu«,“ vysvětlila profesorka historie.

„Ach,“ vydechl Pahner. „Ach,“ dodal po chvilce.

Roger si přečetl zprávu, kterou přijal skrze svůj implantát a znovu se pokusil nesmát. Na velitelském stanovišti musela panovat vzrušená debata.

„Do určité míry souhlasím,“ pronesl Roger opatrně. „A jsem si jistý…“ – to si byl stoprocentně – „…že i moje poradkyně v podobných případech, slečna O’Caseyová, souhlasí rovněž.“

„Souhlasí,“ přisvědčil From. „Eleanora a já jsme dlouho diskutovali o místní politické situaci a lidských politických dějinách. Naše rozhovory a poznatky, které přednesla, nás přesvědčily, abychom uspořádali toto setkání. Daly nám naději, že nám v tomto… úsilí pomůžete.“

Pahnerova hlava se otočila jako věžička tanku. Jeho oči probodly velitelku štábu, která jen pokrčila rameny a zvedla ruce dlaněmi vzhůru.

„Jak jsem to měla vědět?“ zeptala se.

„Nedala jste jim náhodou jednu kopii Machiavelliho nebo Permustera, když už jste byla u toho, co?“ zavrčel kapitán.

„Ta… opatření, která jsme po cestě sem nachystali, měla samozřejmě za úkol zastavit vaše »elektronické« vysílače,“ pokračoval kněz-technik. „Z rozhovorů s vojáky jsme pochopili, že jsou citlivé na vodu. Předpokládal jsem však, že vaše přilby jsou vodotěsné, takže by vodopádem zůstaly nedotčené.“

Touto dobou byl Roger již dobře obeznámen s mardukanskými výrazy a řečí těla, a tak snadno rozeznal domýšlivost, pokud ji spatřil. Otázkou bylo, zda má nechat bublinu splasknout, nebo zachovat blaženou nevědomost; pro tento okamžik se rozhodl pro druhou možnost.

„To je velice zajímavé,“ řekl, „ale stále jste nenaznačili, co po nás chcete.“

„Není to zřejmé?“ zasyčel ze stínů jiný hlas. „Tato »Armáda nového typu« k vám vzhlíží. Občané ve vás vidí spasitele seslané Bohem. Pokud byste svrhli církev, došlo by k tomu bez krveprolití. V jediném okamžiku.“

„Grath Chain,“ pronesl překvapeně Julian.

„To snad ne!“ vyhrkla Kosuticová, nahlédla mu přes rameno na hlasový vzorec a zavrtěla hlavou. „Přece ale… nemohl být v tom spiknutí od začátku, nebo ano?“

„Nový a špatně odhadnutý dodatečný člen, pokud se nemýlím,“ řekla jí Eleanora. „Povšimněte si vzdálenosti mezi ním a ostatními, jeho pozice ve skupině a Rusova postoje. Není příliš dobře přijímán, vůbec ne.“

„Je to o trochu složitější,“ řekl From s kradmým pohledem na své druhy. „Gratar je ctěnou osobností, kterou by vaše velitelka štábu označila za »svatou«, ačkoli my podobná označení neužíváme. Svrhnout jej bude obtížné, ale protože není zase tak vážený a protože je tak hluboce a ryze oddaný Bohu, nadělá více škody než deset předešlých prelátů.“

„Daně na stavbu a údržbu veřejných staveb toho šílence nás omezují,“ pronesla osoba identifikovaná jako Gessram Kar.

„A pomineme-li daně,“ přidal se From, „brzdí nás nedostatek inovací. Církev byla vždycky konzervativní, což pro myšlenky na zlepšení ve výrobě znamená jistou smrt. To je špatné samo o sobě, ale takové úzké zaměření na Díla Boží navíc omezuje úsilí o něco víc. Dnes je téměř nemožné získat schopné mladé lidi, kteří by se chopili řemesla. Proč by to dělali, když vědí, že nebudou dělat nic a svůj život stráví stavbou a opravou čerpadel… z nichž spousta je jen zálohou záloh zálohy? Čerpadel, která nikdy nebudou využita?“

Duchovní nahněvaně mávl směrem k Rogerovi a jeho dvěma strážcům.

„A to všechno teď, kdy je nad slunce jasné, že je třeba se mnoho naučit, mnoho udělat a mnoho postavit! Ta drobná vysílací zařízení, jež jsme našli v Gessramově kanceláři. Zbraně, které nosíte. Ty »prosté« nástroje, které jste mi s vaším kapitánem Pahnerem popsali. Kolem nás je celý svět vynálezů, které čekají na objevení; svět vědění, z něhož lze čerpat! A co děláme my? Pumpy!“

„Óóóó, to musí být frustrující,“ zaúpěla Kosuticová.

„Zjevně ano,“ potřásl hlavou Pahner.

„Ne,“ opáčila. „Myslím, že jste na to ještě úplně nepřišel, pane. Mám takový pocit, že ten chlápek je něco jako Taketi nebo da Vinci… který musí opravovat pumpy.“

„Ach.“ Pahner si promnul bradu. Pak přikývl. „Ach, ano.“

„A nezapomeňme na otázky bezpečnosti,“ prohlásila další postava. „Pokud byste nedorazili, neexistoval by způsob, jak uvolnit Boží Dělníky a posílit jimi Boží Bojovníky. Teď, když severní státy padly, můžeme očekávat další vlny barbarů, které budou tu nynější následovat jako mor. Bez vás bychom již padli napospas Wesparům; pokud nezměníme směr vývoje města, pod další vlnou padneme.“

„Nemusíte mi nic říkat,“ řekl Pahner smutně. „Bogess. Jeho hlas poznávám.“

„To vše vysvětluje,“ pravila O’Caseyová. „Jedinou důležitou postavou, která tu chybí, je Sol Ta.“

„Který může být jedním z tichých společníků, nebo se spiknutí neúčastní, protože měl před naším příjezdem poměrně nízké postavení,“ doplnil ji Pahner. „Vlastně na tom nesejde. Pokud by nebylo pozice, které se v očích veřejnosti těší Gratar, už by udělali první krok. Sakra.“

„A od nás požadují, abychom jeho prestiž podryli,“ souhlasila O’Caseyová. „Co uděláme?“

„Normálně bych řekl »povíme jim, ať počkají alespoň než odejdeme«,“ odpověděl kapitán a znovu si promnul bradu.

„Ale Gratar boje s Bomany hájí,“ pozvedla obočí Kosuticová.

„Pokud teď rozpoutají občanskou válku,“ vložil se do rozhovoru Julian, „budeme mít vážně potíže. Budeme nuceni si zvolit stranu.“

„Schovej si svý rady, Juliane!“ odsekla Kosuticová. Pak se zhluboka nadechla. „Promiňte, seržante,“ dodala lítostivě.

„V pořádku, seržantko, ale je to mnohem složitější.“

„Jo,“ souhlasil Pahner. „Za jakýchkoli jiných okolností bychom byli zásadně proti, ale…“

„Ano, je tu »ale«,“ přikývla O’Caseyová. „Ale my nevíme, zda bude Gratar boje s Bomany nadále podporovat.“

„Nejsme si ale ani jisti, že je bude podporovat tahle klika,“ podotkla Kosuticová. „Ne, pokud je v ní Chain.“

„Potřebujeme jasné prohlášení,“ rozhodl Pahner, ale Roger už na zprávu nečekal.

„Rusi Frome, ostatní členové,“ pronesl princ a uhladil si vlasy, „podlehli jste několika falešným dojmům.

Nepřišli jsme, abychom vyléčili veškeré neduhy tohoto světa. Nepřišli jsme bojovat s Kranolty. Nepřišli jsme urovnávat převrat v Q’Nkoku, ani nastolit rozumný režim v Marshadu. A obzvlášť tu nejsme, abychom zasahovali do vnitřní politiky Diaspry.

Ztroskotali jsme tu a pokoušíme se navrátit domů. A popravdě, rozpoutat puč před důležitou bitvou proti vnějšímu nepříteli není zrovna akce, která by to podporovala.“

„Gratar není bojům s Bomany nakloněný,“ řekla postava, kterou počítač – a Pahner – identifikoval jako Bogesse.

„To není ani támhle Grath!“ vyhrkl Roger. „Cože? Myslel jste si, že nepoznám jeho hlas, Bogessi?“

Následovala chvíle ticha; pak Bogess sejmul svou kapuci a rezignovaně tleskl.

„Vy lidé nám zníte všichni stejně. Předpokládali jsme, že vy naše hlasy rovněž nerozpoznáte.“

„Nemůže mu být dovoleno mluvit!“ kvičel zuřivě Chain. „Zašli jsme příliš daleko, příliš jsme se odhalili.“

„A co bys navrhoval, abychom udělali, kupče?“ optal se válečník s chrochtavým zasmáním. „Zabít ho? Viděl jsi ty jejich zbraně v akci?“

„Neradila bych vám se o to pokoušet,“ ozvala se bez vyzvání Willisová. „Opravdu, ale opravdu ne.“

„Přesně,“ souhlasil From. „Jsme odhaleni. A to je účel. Upravili jsme náš časový rozvrh na základě našich nadějí, že zasáhnete.“

„To bylo tedy naprosto bláznivé,“ pravil Roger. „Dokud bitva neskončí, nezasáhneme.“

„My ale musíme,“ kontroval Bogess. „Jiná města na nás již chamtivě pohlížejí, a to na nás ještě Bomané nezaútočili. Po škodách napáchaných barbary určitě využijí příležitosti.“

„Určitě,“ přikývl Roger. „Ale až po bitvě. A možná ani pak ne. Pokud pobijeme Bomany s pompou – což je možné jen tehdy, když nebudeme zároveň čelit stupidní občanské válce – zdrží je to.“

„A stagnace obchodů bude pokračovat, dokud ve městě nedojde ke změnám,“ řekl Gessram Kar, aniž by si sejmul kapuci. „A také naše technologie,“ přikývl From. „A to nemluvím o skutečnosti, že my, kdož jsme hledali změnu, budeme posláni na trvalou návštěvu k Bohu.“

„Pánové, já na tohle odpovědi neznám,“ řekl Roger. „Jediné, co mohu říct, je, ať se vypořádáte s bitvou. Pak se můžeme pokusit něco vymyslet. Ale dokud se nezbavíme bomanské hrozby, občanská válka nepřichází v úvahu.“

„Co když Gratar řekne, že s Bomany bojovat nebudeme?“ zajímal se Bogess. „Co pak? Jak jste podotkl, zůstanou nám na krku po celý zbytek věčnosti jako astainové.“

„Ach, tak dlouho ne,“ pousmál se Roger. „Jen do té doby, než vás vyčerpají a rozhodnou se vás zničit.“

„Pokud si ale bude Gratar chtít Bomany usmířit?“ ptal se Kar.

„Pak… uvidíme,“ řekl Roger. „Existuje několik možností, jak se rychle probojovat do K’Vaernovy zátoky. Nebudeme možná muset s Bomany vůbec bojovat. A Gratarovo rozhodnutí se dozvíme docela brzy,“ dodal a zaměřil myšlenku na implantát. „Popravdě, pokud si nepospíšíme, budeme při jeho projevu podezřele chybět.“

„Jestli řekne »ne«,“ sykl Chain, „doufejte, že vám Bomané dopřejí čas na útěk!“

„Kapitáne Pahnere,“ ozval se ode dveří do výzvědného střediska hlas vojína Krafta. „Tým St. Johna J. se vás pokouší sehnat, pane. Zdá se, že se Bomané pohybují.“

Kapitola 16

„Co máte, Despreauxová?“

Slavnost Vysoušení již měla začít a prakticky každý, kdo něco znamenal, se zpozdil. Pahner nad absurdností té situace zavrtěl hlavou a přemýšlel, co si asi Gratar pomyslí, když polovina jeho rady a všichni jeho cizí poradci přispěchají ze všech možných stran celí udýchaní a rozrušení. Skutečnost, že dlouho očekávaný bomanský útok by mohl skrýt domácí tahanice, které neměly nikdy spatřit světlo světa, dráždila kapitánův smysl pro ironii.

Což naneštěstí nijak neznamenalo, že útok je tudíž dobrou zprávou.

„Kapitáne, máme tuny problémů,“ odpověděla seržantka přes svou vysílačku. „Jakmile začalo trochu vysychat, poslala jsem Bebiho a Kiletiho obhlédnout ležení. Dostali se akorát na dané pozice – neměli ani čas se pořádně skrýt – když se Bomané začali valit ze svých tábořišť na kopci.“

„Řekněte jim, ať se stáhnou,“ rozkázal Pahner, zatímco velitelská skupina obešla poslední roh před nádvořím, kde se měla audience konat. Pevná hradba Mardukanů stojících před nimi je donutila trochu zvolnit a Pahner mohl zpoza ní zaslechnout zvuky úvodní ceremonie. Věci se jim zatím ještě nevymkly z rukou. Pokud se však Gratar rozhodne proti střetu s Bomany, bude to těsné.

„Už jsem jim to nařídila, ale uvázli tam. Usadili se na malém hřebeni vedoucím k řadě kopců, na kterých Bomané sídlí. Barbaři hřebenu využili, aby se vyhnuli bahnu v nížinách. Zamířili přímo k Bebimu a Kiletimu. Ti mi řekli, že pokud se pohnou, prozradí se tím. Uvázli tam, pane.“

„Dobrá.“ Kapitán už zažil dostatek vyhrocených situací, aby přesně věděl, na co jeho vojáci teď myslí, a souhlasil s tím. I když leželi jen v nevelkém úkrytu, bylo pro ně mnohem lepší zůstat v klidu, než se pokoušet pohnout. „A co vy?“

„Nenacházíme se na jejich přímé trase do Diaspry, pane,“ odvětila seržantka. „Právě teď to vypadá, že nás minou. Jestli ne, uvidíme, co bude dál.“

„Fajn,“ řekl Pahner, když se s vojáky začal tlačit záplavou slizounů. „Odhadněte jejich postup i počet, pak se ohlaste. Kontaktujete ale vrchní seržantku. Já budu mít trochu víc práce.“

„Rozkaz,“ odpověděla velitelka týmu. „Už teď vám můžu říct, že je jich »kurevsky hodně«.“

„Je jich kurevsky hodně,“ šeptl vojín Kileti.

„Vím, Chio,“ souhlasil Bebi rovněž šeptem. „A teď drž pysk.“

Dvoučlenný tým zrovna dorazil k pozorovacímu stanovišti, když spatřil blížící se bomanskou hordu. Barbaři se valili bez jakékoli známky řádu – rozlehlá masa kráčejících Mardukanů, pohybující se zřejmě ve skupinách celých širokých rodin. Jeden či dva starší a několik mladších mužů doprovázelo obdobný počet žen a hejno dětí, od malých »usmrkanců« až po téměř dospělé. Vyskytovaly se tu i skupinky složené výhradně z mužů a několik žen bez doprovodu, nicméně z větší části se davy soustřeďovaly do rodinných skupin.

Zdálo se, že si veškerý svůj majetek nesou na zádech. Muži podpírali obrovské rance – osobní věci a kořist z předchozích dobývání – zatímco ženy přenášely děti či drobné vaky. Neměli mezi sebou žádné očividné skupinky »otroků«; nepoužívali žádná zvířata či dobytek. Sem tam se mezi nimi objevil tažný civan nebo turom, ale těch také bylo jen pár a s velkými rozestupy.

Výzvědný tým neměl na sobě jen tvrdě zkoušené maskovací obleky, ale starý vynález zvaný maskovací síť. Jeho původ sahal do mlhavých hlubin času, ale v základní podobě – což byl i tento případ – šlo o síť propletenou kusy látky. Místní látka užívaná na vaky oplývala všemi vlastnostmi, které lidé potřebovali; proužky lidské obrysy znejasnily a učinily vojáky v jakémkoli úkrytu téměř neviditelnými. Projektory bojové výstroje sice uměly totéž, výzvědný tým však žádnou výstroj nevlastnil… a sítě navíc nevyžadovaly baterie.

Kapitán Pahner pokývl, jakmile si princ stoupl vedle něj. Roger se zdržel, když se vracel do svého pokoje převléknout si šaty – svůj zničený zlatavý oblek vyměnil za černý. Pahner jen doufal, že ta barva nic nepředznamenávala.

„Máme další problém,“ zašeptal velitel.

„Julian mi to už řekl,“ opáčil Roger a jeho nozdry se roztáhly a zbělaly. „Co sakra hodláme udělat, Armande? Sami s Bomany bojovat nemůžeme.“

„Uděláme vše, co bude nutné, Vaše Výsosti,“ odbyl ho velitel. „Pokud proti Bomanům budeme muset bojovat jen my a Rastarovi válečníci, pak bojovat budeme. A zvítězíme.“

„Jak?“ ptal se zoufale Roger.

„»Naše síla se rovná síle desíti«, Vaše Výsosti,“ pousmál se kapitán smutně. „Zvítězíme, protože pokud prohrajeme, nikdy se o tom nedozvíme. Svět pro nás už nebude existovat, a to je taky jistá forma vítězství, pokud se na to díváte ze správného úhlu.“

„Odejít v záři vrcholné slávy?“ ptal se dál princ. „»Smrt je lehčí peříčka«? To není váš styl, kapitáne.“

„A vidíte jinou možnost?“ zajímal se mariňák. „Vaše Výsosti, my se domů dostaneme… nebo zemřeme při pokusu se tam dostat. Protože ať už zemřeme na nedostatek zásob nebo kvůli mimozemskému oštěpu z nějakého bojiště, tak či tak naše meče spočinou na vřesovištích. Neexistuje jiné východisko, jestli se Gratar rozhodne nebojovat.“

„Můžeme využít toho spiknutí,“ navrhl Roger.

„To jsem už probral s Eleanorou,“ opáčil Pahner. „Pokud spiklenci započnou s pučem krátce po Gratarově rozkazu nabídnout tributy, bude to vypadat, jako by celé povstání vzniklo jen proto, aby sňalo náklady z kupecké třídy.“

„Kruci. Na to jsem nepomyslel.“

„Ani já ne, dokud na to nepoukázala Eleanora,“ pousmál se velitel. „A jak navíc dodala, bude to vypadat, že se rebelové ve skutečnosti snaží přenést finanční ztráty bohatých kupců na náklady chudých vojáků. Pokud Gratar nepřijde s logickým odůvodněním, jsem si jistý, že někdo – možná Chain – to přednese.“

„A to definitivně převrat zadusí,“ zavrčel Roger. „Jediná velká vojenská síla se postaví za Gratara stejně jako morální většina.“

„»Bůh straní těm s většími děly«,“ přikývl Pahner. „Samozřejmě v tomto případě je sporné, kdo onou stranou s většími děly je. Mám připravenou četu. Julian a všichni z jeho týmu mají na sobě výstroj; náhradní skupiny jsou připraveny k vypuštění, jakmile k němu vydám rozkaz.“

„Hodláte je potlačit?“ zeptal se Roger a úkosem se na kapitána zadíval.

„Pokud to anebo čelit Bomanům jen tak, pak sakra ano!“ prohlásil kapitán a obrátil se k princi. „Myslíte, že jsem zešílel?

Pokud Gratar řekne ne, je to naše jediná možnost… i kdyby neměla fungovat.“

„Takže hádám, že tentokrát půjde o záři vrcholné slávy,“ zachvěl se Roger. Své vlastní smrti dokázal čelit s klidem, ale další ztráty z řad vojáků byly něčím jiným. Zauvažoval, zda sbližování se s nimi bylo opravdu tím nejlepším, co mohl udělat. Když s touhle dlouhou cestou začínali, byli pro něj jen automaty bez tváře; teď pro něj každý člen zmenšující se roty znamenal osobnost i duši a ztráta kteréhokoli z nich jej vždycky silně zasáhla. Dokonce i když s Pahnerem probírali možné ztráty, strachoval se o ty dva vojáky z výzvědné skupiny, znehybněné procházejícími Bomany. Dál se tím užíral, zatímco výroční a nesnesitelně dlouhá Slavnost Vysoušení pokračovala po celý dlouhý mardukský den rozdělováním obilí a žehnáním polím.

Díky úkrytu mimo cestu a svým maskovacím oblekům se dvěma krčícím se vojákům podařilo zůstat neviditelnými, zatímco se kolem nich valila vlna barbarů. A šlo o pořádnou vlnu – zástup šinoucí se od rána až do pozdního odpoledne. Několik skupinek párkrát využilo závětří, v němž se lidé skryli, k odpočinku, až se zdálo, že už je musejí odhalit. Jednou ke křoví, pod nímž leželi, přistoupil válečník a vymočil se na jeden z bočních kmenů. Moč stříkala z kořene na Bebiho, ale i tak se jim ale podařilo zůstat neodhaleni.

Jejich přilby automaticky zachycovaly viděné a slyšené jedince a využívaly data k odhadu přibližného počtu nepřátel. Procesory měly jisté potíže oddělit civilisty, zejména ženy, od mužských bojovníků, ale i ten nejumírněnější odhad byl ohromující.

„Přes dvanáct tisíc válečníků,“ zašeptal na subvokální úrovni velitel týmu opatrně zavrtěl hlavou. Mikrofon na hrdle jeho poznámku zachytil a předal ji jeho společníkovi.

Záplava pomalu opadala, když se rozbředlou cestou, kterou horda vytvořila, brodili už jen opozdilci. Mezi ně patřili hlavně osamělí jednotlivci: starší ženy a zranění, kteří byli zavrženi jako nevyhovující. Byli tu i někteří mladí Mardukané – sirotci, kteří nebyli přijati žádnou z rodin a zároveň nebyli dostatečně staří, aby mohli bojovat o místo v mládeneckých skupinách. Ačkoli byli tito odklizení opozdilci na pohled rozdílní, jedno měli společné: přežívali díky zbytkům od rodinných skupin… a nikdo z kmene nevěnoval sebemenší pozornost tomu, co se s nimi stane.

„Co je tohle za kurevskou společnost?“ zašeptal Bebi. „Podívej se na ty ubožáky.“

„To není tak neobvyklé,“ prohlásil přes rádio St. John J. ze základního tábora. „Dokud nebyla Yattaha začleněna do Impéria, praktikovala tradici vyloučení starých lidí po vzoru svých předků. Jakmile nebyl stařec komunitě prospěšný, bylo pro něj zvykem odebrat se dobrovolně někam pryč a zemřít tam hlady. Taková byla aspoň tradice. Ve skutečnosti byli vyhozeni ven z domu a potulovali se kolem vesnice, dokud je nedostala zima.“

„To je barbarské,“ rozčiloval se Mausean.

„Proto se jim taky říká »barbaři«, Bebi,“ opáčil St. John J. „Lidé jako Svatí vychvalují barbarství a kmeny a tvrdí, že život »z ruky do huby« je paráda. Dokud nepoznají, co to opravdu znamená. Pak tomu na oko nevěnují pozornost, protože pokud by ji věnovali, postavilo by to ty jejich skvělé sny na hlavu. Žít den co den v takovéto komunitě znamená pro všechny peklo, ať už si to uvědomují nebo ne.“

Na komunikačních linkách zavládlo ticho. Pak se St. John J. zhluboka nadechl.

„Je na čase je spočítat. Vypadá to na víc než dvanáct, možná patnáct tisíc nepřátel. Něco jako Voitan, zdá se.“

„A tentokrát navíc s kurevským přídavkem chudých, ubohých civilů,“ dodal vojín a znovu zavrtěl hlavou, když vyčerpaný Mardukan s jedinou rukou se na dohled od nich znaveně posadil a svalil se na bok. Růžové jizvy na novopečené mrtvole napovídaly, že ještě donedávna býval válečníkem.

„Všechno jsou to ubožáci, Bebi,“ prohlásil velitel týmu. „Jenom někteří víc než ti druzí.“

Gratar dokončil poslední rituální požehnání ječmenorýži a skrze zástup nižších kněží vystoupal na pódium, kde se postavil vedle oltáře s vodou a dekorativních fontánek. Zůstal tam v tichosti a s hlavou skloněnou, zatímco dav očekával jeho prohlášení. Navzdory napětí ve vzduchu bylo rozlehlé náměstí ztichlé, až na slabý šelest tisíců plic, dýchajících vlhký vzduch, a příležitostné šustění nohou.

Pro Rogera to byl podivně neskutečný okamžik. Jako by stál na srázu zbaven jakékoli moci nad svou bezprostřední budoucností. Cítil se, jako by se opíral do silného větru, který mu vanul do tváře a tiskl jej k útesu, aby se udržel. Byl to mocný vítr… avšak v okamžiku, kdy poleví, on spadne. Bylo to nevyhnutelné, mimo jeho kontrolu. Zda padne na stranu smrti či vítězství, záviselo na slovech, která pronese kdosi cizí.

Prelát se konečně oprostil od svého náboženského zanícení a zadíval se na dav. Pozvedl ruce, jako by žádal ještě větší ticho, a jakmile promluvil, dokonalá akustika chrámového nádvoří nesla jeho hlas i k tomu nejvzdálenějšímu uchu.

„Jsme Lidem Vod. Jeho historie sahá do dávných dob. Když první zlatokopové přišli k Nashtorským horám, Lid Vod tu již sídlil. To pamatujeme.“

„To pamatujeme,“ zopakovali shromáždění kněží jednohlasně.

„Pamatujeme Auteskou říši. Pamatujeme, jak Auteané, pohlceni svou vlastní pýchou na vlastní moc, porušili nařízení Boží a rozšířili svou půdu do té nejvzdálenější oblasti, kam jen mohli dosáhnout. Pamatujeme, jak postavili své cesty a srovnali hory. Jak přehradili a přemostili řeky.

Pamatujeme, jak dlouhé a suché časy, které jim umožňovaly vzkvétat, skončily věčným deštěm a jak Auteané padli pod Božím hněvem. Jak byla jejich města a pole zatopena, jejich cesty odplaveny a jejich pevnost klesla do močálů. V tu dobu se na ně vrhli severští barbaři hnáni hladem. Nalezli autenské pozůstatky, porazili rozptýlené přeživší a založili svá vlastní města, v nichž kdysi vládli hrdí Auteané.

To byl počátek Ligy severu… a to my pamatujeme.“

„To pamatujeme,“ opakoval ponuře dav.

„Pamatujeme, že K’Vaernova zátoka nebyla ničím víc než neúrodným místem dočasného odpočinku rybářů ze vzdálených přístavů. Nic víc než kamenné, nehostinné místo, kde se ukrývali rybáři, aby unikli bouři… dokud neobratný rybář jménem K’Vaern neztroskotal se svou lodí na skále, zbavený zásob a nezačal vybírat poplatky od ostatních lodí, které se chtěly připoutat k jeho vraku, aby jejich posádky mohly vyjít na břeh protáhnout si nohy. A tehdy na zbytcích vraku postavil doky a přístřešek před bouří. Pak krčmu. Potom město. To pamatujeme.“

„To pamatujeme.“

„To vše Lid Vod pamatuje. Pamatujeme, jak bylo založeno Sindi a jak samotní Auteané přišli ze severu. Založení Ran Taie a války na jihu. To vše Lid Vod sledoval a zapamatoval si to a byl k sobě upřímný. Vzdáváme hold našemu Bohu a učíme se způsobům, jak uctívat rozmanité věci, a to nám vždy stačilo.

Nyní sem vtrhli Bomané, v nejnovější události v nekonečné řece času, a ohrožují nás, jak se v naší dlouhé historii stalo již tolikrát. Poprvé to byli raní Auteané. Pak Sartané, obávaní jezdci na civanech, které si s sebou přivedli a kteří se stali Vasiny z Ligy severu. A nyní Bomané.

Auteané na nás nikdy neútočili. Objevili civilizaci, něco, co doposud neznali, a tehdy založili svá vlastní města a začali námi opovrhovat. My však přežili, když oni zhynuli, protože se odmítli podvolit uctívání našeho Boha.

Sartané přišli ze severu v křičících, tisícihlavých hordách, třímali dlouhé oštěpy, usazeni na svých divokých civanech. Bojovali jsme se Sartany a drželi je mimo naše území, dokud se nenavrátili zpět na sever a nezaložili si svá vlastní města. A tehdy i oni námi pohrdli a ke své hanbě zapomněli na Boha.“

„K jejich hanbě,“ ozvalo se z davu.

„Teď přicházejí Bomané. Mnozí se domnívají, že bychom měli vzít Dělníky Boží, nyní přeměněné v Boží Bojovníky, a utkat se s Bomany v bitvě. Ta by je měla vrátit zpět na severní pustiny díky naší síle, vědomostem a víře v Boha.

Jiní říkají, že bychom měli Dělníkům Božím určit Boží úkoly, přestavět naše Díla Boží, jinak by náš Bůh mohl od nás odvrátit svůj zrak, nebo hůř, seslat na nás svůj Věčný hněv, který zničil Auteu. Že bychom měli Bomanům zaplatit penězi, které byly odloženy pro chrám a vyčleněny z dodatečných kupeckých daní. Že se Bomané otočí, pokud jim dáme zlato bez boje.

Tohle je tedy naše dilema. Máme se stát národem Božích Bojovníků, kteří útočí a drtí nepřítele, zatímco Dílo Boží chátrá? Či národem Božích Dělníků, kteří Boží Dílo staví a udržují, zatímco nepřátelé ničí to, co je podle Boha posvátné?

Ať už rozhodnu jakkoli, vždy to bude znamenat utrpení. Když se rozhodnu pro tributy, peníze, jež vezmu kupcům, se budou rovnat nenasyceným ústům a neosetým polím. Peníze jsou mízou města a dát je Bomanům v množství, které by je uspokojilo, nás poškodí jako národ. A ať už dáme, kolik chceme, stále to nezabrání zničení všeho, co je nám svaté.

Ale ani bitva s Bomany se neobejde bez krveprolití. Ve válečné vřavě jistojistě ztratíme syny, čímž na nás padne žal a utrpení. Ztratíme syny, kteří mezi námi vyrůstali a kteří nám budou velice chybět. A i když budeme bojovat, i tak můžeme prohrát a pak bude ztraceno úplně vše.“

„Pokud se nerozhodne, vyrazíme i tak,“ pronesl Julian a poklepal si prsty v obrněné rukavici na helmu položenou na kolenou.

„Ty si pořád jen stěžuješ,“ opáčil Cathcart. „Máš ty vůbec do háje ponětí, jak je v tom kurevsky horko, když je to vypnutý?“ Plazmový střelec vypadal jako šedivá socha s potící se animovanou hlavou. Jeho plazmové dělo mířilo za jeho zády nahoru, jako by hrozilo stropu při posledním varování, pokud se nevzdá.

„A to víš, že ten podělanej vývod nefunguje?“ odsekl Pentzikis. „Já musím chcát jak flar-ta!“

„Měls jít, než sis to navlík,“ opáčil Poertena. Pohrával si nervózně se zásobníky kondenzátorů a čekal, až jim Pahner nařídí vaky, které představovaly jedinou ochranu součástek před ničivým vlhkem a rzí Marduku, otevřít. Bez nich byly schopny fungovat jedině čtyři kusy posílené zbroje se starými kondenzátory – těmi šťastlivci, kterým se podařilo uniknout poslednímu »vylepšení«. Ale pokud by byl malý zbrojník přinucen je nainstalovat, jejich služba by se dala počítat na dny, maximálně týdny. Zcela jistě by nevydržely do doby vybojování planetárního kosmoportu z rukou sympatizantů Svatých, kteří jej ovládali.

„Pokaď použijem tudle zbroj, budeme přechcaní úplně všici,“ dodal ponuře.

„Pořád ale hodlám toho starýho hňupa zabít, pokud si s tím nepohne,“ zavrčel Julian.

„Existuje třetí cesta,“ prohlásil Gratar. „Můžeme k Bomanům vyslat vyjednavače s dary. Levnými dárky, které by se Bomanům mohly líbit, ale následované Božími Bojovníky. Pokusili bychom se vykoupit si mír za nižší cenu a zároveň je odradit od války s naší mocnou armádou a silou našeho Boha.

I to však ponechá Bomany i nás v nejistotě. A neukotvené. V očekávání odhalit, jaké konečné řešení naše oba národy čeká, pokud bude tribut vymáhán podruhé. Nebo potřetí. Z dlouhodobého hlediska nepůjde o víc, než první volbu – udržovat Dělníky a doufat v mír, raději než přijmout břemeno války.

Bůh nám o světě prozrazuje spoustu věcí. Říká nám, že existují možnosti menšího a většího odporu. To vše je změna, i když na povrchu vypadá stejně. Skály vznikají a zanikají, ale víry jsou věčné.

A kromě toho nám Bůh říká, že když čelíme výzvě, musíme ji pochopit, zpříma se jí postavit a pak podniknout vše, co je nutné ke střetu s ní, ať to stojí cokoli.

Když přijde záplava, nikdo ji nežádá, aby šla pryč. Můžeme se modlit k Bohu, aby byla mírnější, ale i to mnohdy přijde vniveč. Bůh volá nás, nás jako národ, abychom postavili Dílo, které čelí jeho Hněvu, a tak jsme vždy činili.

A dnes jsme vybudovali nové Dílo Boží, a to se zove Boží Armádou…“

Kapitola 17

Roger zastavil Patty a pokývl kapitánu Pahnerovi a generálu Bogessovi.

Oba velitelé stáli na vysokém náspu uprostřed silné pevnůstky. Jednou z příjemných věcí na využití Dělníků Božích jako základu armády bylo, že tito Mardukané po celý svůj produktivní život hloubili příkopy a stavěli hráze lopatami. Ke stavbě opevnění stačilo v podstatě jen jim vše vyložit a nechat je pracovat; Boží Bojovník nebyl šťastnější, než když vzal do všech svých čtyřech rukou lopatu.

Velitelé pak tuto ochotu řádně využili. Když bylo určeno bojiště – úzké údolí na hranici rozlehlých polí Diaspry – začala stavba. Armáda nového typu vybudovala centrální baštu k ukrytí obranné mariňácké jednotky a části civanského jezdectva, pak se Bojovníci pustili do práce na svých vlastních liniích.

Před kopinickými pluky byl vztyčen kolový plot namířený dopředu. Zašpičatělé kůly byly od sebe vzdáleny přibližně dva metry a vytvářely před diaperskými jednotkami ostnatý les.

V ohradě byly v pravidelných intervalech ponechány mezery. Skupinky seveřanských jezdců vyčkávaly v pohovu za kopiníky a nechávali své civany před výpadem skrz linie odpočívat. Kůly byly od sebe vzdáleny tak akorát, aby se jimi mohl civan na kterémkoli místě protlačit, ale mezery v ohradě byly jedinými otvory, jimiž se mohlo jezdectvo navrátit. A proto nejzdatnější z kopinických jednotek, chráněna ze strany vojáky z před-mariňácké Boží Stráže vyzbrojenými asagaji a štíty, byla rozestavěna tak, aby tyto otvory kryla.

Jednu hranici bitevních linií tvořil kanál a druhou les. Ačkoli by je Bomané mohli napadnout právě odtamtud, nezdálo se to příliš pravděpodobné. Půda tu byla tvrdá, les hustý a Wesparové zrovna nápaditými bojovými manévry nevynikali. Mohli být šťastni, když v jeden den přežili jednu bitvu, a v nejhorším případě by jakýkoli potenciální boční útok byl zaznamenán a mariňáci nebo seveřané by jej dokázali odrazit.

„Vypadá to dobře,“ pronesl Roger, když ještěropes sklouzl z boku tažného zvířete. Ačkoli Roger učinil velké pokroky v umění jízdy na civanu, přísně se přidržoval moudré zásady veteránů: zůstaň u toho, o čem víš, že se v bitvě osvědčilo. On a flar-ta si vypracovali styl smrtícího partnerství, které nehodlal jen tak přerušit. Kromě toho ještěropes mohl cestovat jen za sedlem flar-ta, což by žádný civan nesnesl, a princův zvířecí mazlíček – ne zrovna obr mezi příslušníky svého druhu – se od něj odmítal odloučit. Ne, že by jej jeho oddanost nebo větší velikost dělaly méně dotěrným; Roger sledoval, jak se přitočil k Bogessovi a nechal se od něj patřičně pohladit.

„Mohlo to být lepší,“ opáčil Pahner. „Raději bych měl více zbraní s větším dosahem, ale i kdybychom měli víc hákovnic…“ Neurčitě mávl skrz mrholící déšť. Hompagské lijáky skončily, ale »období sucha« bylo na slunném Marduku relativní pojem a v tuto chvíli bylo svému významu opravdu vzdáleno. „Pokud jsou Bomané chytří,“ pokračoval kapitán, „tak zbrzdí a převálcují nás těmi zatracenými sekyrkami.“

„Máme oštěpy,“ podotkl Roger a zamračil se na ještěropsa. S Bogessovým hlazením už skončil, olízal si tlapky a vyskočil zpět na flar-ta, které nešťastně zafunělo.

„Ano,“ přisvědčil Bogess a nepřítomně si prsty přejel po brnění. „Ale jen jeden či dva na vojáka. Bomané nosí každý několik seker.“

„Tak hrozné to zase není,“ trval na svém princ. „Kopiníci mají své štíty, a pokud si skutečně udrží odstup, můžeme je sejmout plazmou.“

„Některé jednotky by mohly být stabilnější,“ poznamenal Pahner pesimisticky.

„Ježíš, Armande,“ zasmál se Roger. „Nadával byste, i kdyby vás na zlatém provaze věšeli!“

„Jen kdyby byl špatně uvázaný,“ pousmál se na něj kapitán. „Ale vážně, Rogere. Jsou vůči nám v přesile tři na jednoho a nemyslete si, že si to Diasprané neuvědomují. Uvědomí si to a Bomané jsou pro ně ke všemu velcí strašáci. Všichni mají… šest metrů na výšku. Chtěl jsem už říct tři metry, ale to je výška normálního Mardukana. Takže zakořeněný strach je něco, s čím musíme počítat.“

„Dobrá,“ přikývl Roger, když se chystal vyrazit podél linie, „k tomu, jak jste mi řekl, existuje velení.“

„Kdy hodlají přijít, desátníku?“ ptal se Bail Crom.

Krindi Fain se pokoušel tvářit klidně, když si pokradmu přejížděl rukou po kyrysu. Nebylo by vhodné, aby vojáci viděli, jak se mu na rukou vytváří sliz.

Kopiníci stáli v pohovu na bojové linii a očekávali příchod Bomanů. Trčeli tu již od svítání. Připravovali obranu dlouho do noci a pak po krátké přestávce naběhli na letmou snídani. Teď po vzestupu a poklesu napětí a fyzické námaze při pochodu na místo bitvy a při kopání, se celá Armáda nového typu zmítala v nejasném, polohalucinačním stavu, kombinujícím fyzické vyčerpání a nedostatek spánku, což byl v pěchotě běžný jev.

„Kdybych to věděl, byl bych teď nahoře na baště, nebo ne?“ odsekl.

Bubny v bomanském táboře za hřebenem bily již od úsvitu. Pomalu nastalo pozdní ráno a neochota jejich nepřátel ukázat se vyvolávala v diasperském poddůstojníkovi větší úzkost, než si dovolil ukázat navenek.

„Jenom mě to zajímalo,“ omlouval se Crom téměř pokorně. Na obvykle sebejistého vojína byl v ranním světle ubohý pohled.

„Nedělej si s tím starosti, Baile,“ řekl mu s mnohem větším klidem Fain. „Až přijdou, tak přijdou. A my si poradíme.“

„Má jich být prý padesát tisíc,“ podotkl Pol. „A všichni mají pět hastongů na výšku.“

„To jsou jen pitomé kecy, Erkume,“ pravil Fain pevně. „Nesmíš poslouchat drby; nikdy neříkají pravdu.“

„Kolik jich tedy je?“ zajímal se Crom.

„Baile, ty se mě na to snad budeš ptát věčně,“ zasmál se Fain. „Jak to mám při suchém peklu vědět?“

„Klid, jen mě to zajímalo,“ opakoval vojín… zatímco se z opačné strany hřebenu ozývalo intenzivní bubnování.

„Já myslím, že to brzy zjistíš,“ uzavřel Fain.

„Docela zajímavá formace,“ poznamenal Pahner, když si na své přilbě navolil zvětšení.

Bomanské vojsko čítalo přinejmenším patnáct tisíc mužů, nebylo však rozestoupeno do šíře tolik, jako menší diasperská armáda. Jeho úzké zformování se nabízelo ke zničujícímu útoku z boku, pokud by měl Pahner k dispozici posily, což ale neměl; navíc i když nebylo tak široké jako diasperská bojová linie, bylo o dost hustší. Horda se valila a valila přes hřeben jako zdánlivě nekonečná lavina barbarů, a už na první pohled byla vůči Armádě nového typu v jasné přesile. Kapitán ji sledoval ještě několik okamžiků. Pak stiskl komunikátor.

„Dobrá, vojáci. Tady si vyděláme svůj plat. Tyhle slizouny musíme zastavit.“

„Je jich tam milion!“ zakvílel Pol a začal ustupovat.

„Pole!“ vyštěkl velitel oddílu. „Pozor!“

Dny a týdny nemilosrdného výcviku přinesly své ovoce a vojín okamžitě ztuhl – dost dlouho na to, aby velitel získal kontrolu.

„Není jich tam milion! A i kdyby bylo, nezáleželo by na tom. Všichni musejí projít přes tvoje, moje i Bailovo kopí! Postav se a připrav se na protiúder! Na místo!“

Vojín před Bailem Cromem se začal otáčet – pak ztuhl, když se za nimi přes hřmění bubnů rozezněl mrazivý hlas.

„Sheel Tare, na místě tě zastřelím, jestli se zase neotočíš,“ pohrozila mu vojín Briana Kaneová se smrtelnou vážností, mnohem hrozivější než jakýkoli zuřivý pokřik. Vojín zaváhal a i přes bubny a přicházející bomanský křik, či zvláštní, tělesný zvuk tisíců nohou bušících do svahu, jasně zaslechl cvaknutí pojistky na pušce mladé svobodnice.

Sheel Tar se obrátil zpět čelem k blížícímu se nepříteli, Fain však zahlédl, jak se strachy chvěje. Množství nepřátel, jež se k nim blížilo, bylo hrozivé. Zdálo se nemožné tento živý příliv oceli a zuřivosti zastavit.

Pahner zahlédl letmé pohledy obličejů, otáčejících se k baště. Šlo sice o nervózní reakci, na jakou byl zvyklý, ale tentokrát to bylo trochu jiné. Byl vojákem zvyklým na smrtící útok vysoké technické úrovně Lidského impéria a jeho nepřátel. Až do svého příchodu na Marduk nemusel nikdy čelit střetu na úplně netechnické úrovni – souboji na ostří oceli, kopí a o hrubé síle svalů. I přes to všechno však přesně věděl, co musí nyní udělat. Jeden dávný generál kdysi řekl, že jediné, co vojevůdce v bitvě potřebuje, je zůstat nezlomný a klidný jako kámen. Jiné pořekadlo, mnohem méně elegantní, ale o nic méně pravdivé, to shrnovalo z jiného hlediska: „Nikdy jim nedovol, aby viděli, jak se potíš.“ V obou šlo o jedinou věc – pokud by dal najevo jen ždibec nervozity, přenesla by se v okamžiku na celé pluky… a diasperské linie by se rozpadly.

Takže se i přes bomanskou početní převahu rozhodl nedat svou úzkost najevo. Dokonce i s relativně vyspělejší technikou falang a štítových hradeb a výhodou kolového valu bude tato bitva jen těsnou záležitostí.

A stejně jako ve spoustě jiných těsných bitev, otestuje jediný, nejdůležitější prvek: nervy.

Roger seděl na Patty s jedenáctimilimetrovou puškou opřenou o koleno a rukou spočívající na ochranném pancíři flar-ta a sledoval blížící se barbary. Stejně dobře jako kapitán věděl, že vojákům svého pluku, za nímž stál, musí být vzorem klidu, ale ani za nic se mu to nedařilo. Byl prostě příliš naštvaný.

Ta nekonečná bitva jej už unavovala. Byl vyčerpaný vším tím napětím a běsem. Byl unavený střety s jednou válečnickou hordou za druhou, z nichž se mu každá snažila zabránit, aby se dostal domů. A víc než cokoli ve vesmíru jej sužovalo, jak vojáci, kteří se pro něj stali lidmi, jeden po druhém umírají – zvlášť teď, když poznal, jak je mu každý z nich drahý.

Přál si, aby si mohl vzít Bomany stranou a říct: „Heleďte, my se jen chceme dostat zpátky na Zemi, takže jestli nás už necháte hergot na pokoji, necháme na pokoji my vás!“

Ale to nebylo možné. Jediné, co mohl spolu s vojáky udělat, bylo zabíjet a právě v takovýchto chvílích jej zuřivost přímo požírala. Začalo to v bitvě na opačné straně téhle pekelné planety a čím dál víc se to zhoršovalo a zhoršovalo. V tuto chvíli byla jeho zuřivost natolik silná, tak bezedná, až se zdálo že svým ohněm pohltí celý svět.

A zvlášť jej štvalo, že někde tam venku byla Despreauxová. Většina mariňáků byla v bezpečí, v jakém jen v bitvě na téhle prokleté planetě být mohla. Nacházeli se v týle formací, kde měli na starosti »velení«, a pokud by nepřátelé linie prolomili, měli víc než dostatečnou šanci na únik. Porážka v bitvě by mohla znamenat, že později zemřou hlady, ale dnes se to stát nemělo.

Jenže Nimashet byla někde venku se svým týmem. Odříznutá, bez možnosti úniku. Mohla se jedině skrýt a čekat na rozkazy. Roger dobře věděl, jaké rozkazy to budou, a přál si – přál si tak usilovně, jako by mu měla duše opustit tělo – aby si mohli místa vyměnit. I přes to, co se událo v Ran Taii, musel čelit skutečnosti, že se beznadějně zamiloval do jednoho ze svých osobních strážců. Neměl ponětí, zda to bylo jen proto, že s ní v posledních několika příšerných měsících prošel dobrým i zlým, anebo se jednalo o cosi jiného, co by se přihodilo i za jakýchkoli jiných podmínek… Tedy ne že by na tom zase až tolik záleželo. Teď záleželo jen na tom, že chtěl zabít každého smradlavého bomanského parchanta dřív, než vztáhne ty své slizovité ruce na jeho lásku.

Když se zděšení mardukanští kopiníci, kteří se v lidských výrazech již vyznali, obraceli za sebe pro ujišťující pohled svého velitele, jen letmo zahlédli výraz prince Rogera Ramia Sergeje Alexandra Čanga MacClintocka a v mžiku se otáčeli na patě, protože dokonce i Bomané ve vší své zuřivosti vyhlíželi méně děsivě než obličej jejich lidského velitele.

„Nás si nevšímejte!“ zavolal Honal na nervózní Diasprany, když jejich ruce pozvedly kopí a jejich úzkostné obličeje se obrátily dozadu. „Jsme tu jenom jako pozorovatelé! Jsme samozřejmě rádi, že jste tady… a budeme rádi, když tu i nadále zůstanete.“

Za ním se rozhostil tichý, chrochtavý smích stovek ozbrojených jezdců a chvějící se obličeje se obrátily zpět k útoku.

Bogges sledoval narůstající neklid v kopinických řadách. Ve své vojáky, vyzbrojené asagaji, vkládal naprostou důvěru. I přes jejich předešlé ztráty způsobené Bomany prokázali své odhodlání dokonce ještě dřív, než je lidé naučili novým taktikám a disciplíně. Teď plně věřili tomu, co jim člověk Pahner celé týdny povídal – žádnou organizovanou vojenskou jednotku horda barbarů nikdy nepřemohla.

Generál se nestrachoval ani o Rastara a jeho jezdectvo. Nikdo nikdy nenazval severského jezdce zbabělcem víc než jednou a tito seveřané si navíc na vrub připisovali i střet s Bomany. Stejně jako jeho vlastní muži vkládali i oni velkou důvěru ve své vlastní vůdce a lidskou taktiku, ale i kdyby tomu tak nebylo, jediným způsobem, jak zabrat toto pole, bylo zabít je všechny.

Avšak nové pluky… Ty byly coby jádro »Armády nového typu« něčím naprosto neznámým. Lidským vojákům se podařil zázrak, v jaký by Bogess nikdy nevěřil, že bude vůbec možný, už jen tím, že bývalé Dělníky Boží dovedli až sem. Avšak pro každou armádu existovala jediná možná zkouška, jak překonat stres z bitvy – přivést ji rovnou do jejího nitra.

Za předpokladu, že jeho vojsko, Rastarovi jezdci a lidští pěšáci dokáží udržet pluky na jednom místě po dost dlouhou dobu.

Pohlédl k Pahnerovi, který mu pokývl.

„Řekl bych, že je už na čase, generále,“ pravil člověk a Bogess pokynul bubeníkovi po svém boku a znovu se zadíval přes pole.

Zvuk bubnu zapůsobil na stojící kopinické jednotky jako elektrický šok. První hromový rachot je srovnal do pozoru a spolu s druhým pronikavým zahřměním sklopili svůj les kopí do bojové pozice.

Bomané tak byli náhle konfrontováni s hradbou z oceli a štítů a hřmící výpad je donutil se nerovnoměrně zastavit těsně na hranici dosahu vržení sekyr. Několik jedinců vykročilo kupředu a hodilo zkusmo sekyry na štítovou hradbu, avšak jejich lehké nástroje se bez účinku odrazily zpět. Prokázaly tak účinnost jednoduchého, prastarého vynálezu. Za letícími sekyrami následovaly nadávky, pluk však zůstával disciplinovaně klidný a Bomané se zdáli být nulovou reakcí zmateni. Pak jeden z nich, soudě podle rituálních jizev a náhrdelníku z rohů zřejmě náčelník, vystoupil z davu a zakřičel svou nesrozumitelnou nadávku na nehybnou stěnu kopí.

Roger už toho měl akorát tak dost. Zasunul jedenáctimilimetrovku do pouzdra, vytáhl píšťalku a pobídl Patty do poklusu.

„Rogere!“ křikl Cord z místa vedle flar-ta, kde stál, překvapený svým klidným přístupem k nastávající bitvě. „Rogere, kam jdete?“

„Zůstaň zde, asi.“ Poprvé od doby, co Cordovi zachránil život, nešlo o žádost. Byl to rozkaz; pak luskl prsty i na ještěropsa, aby seskočil. „Hodlám těm barbarům dát lekci slušného chování.“

„A do prdele!“ vyhrkl Julian. „Kapitáne!“

„Rogere,“ zavolal za princem s naprostým klidem Pahner. „Kam si myslíte, že jedete?“

Zatímco mluvil, sledoval, jak princ snímá přilbu vybavenou rádiem a shazuje ji z pancíře flar-ta.

„Já ho zabiju,“ šeptl Pahner a snažil se navenek udržet klid. „Schválně, že to udělám!“

Šiky se při pronikavém pískotu před zvířetem rozestoupily, aby nechali monstrum projít a Roger si to namířil ke stále křičícímu náčelníkovi a pomalu zrychlil z chůze do poklusu, zatímco z pochvy vysouval meč z voitanské oceli. Jeho vztek na překážky dlouhé cesty dosáhl svého vrcholu. Celý svět se zúžil na jediný meč, flar-ta a jeho cíl.

Jak se Patty blížila k bomanským liniím, pobídl ji, aby se otočila a skutálela na hřbet. Dotknout se země při takové rychlosti bylo riskantní, on však byl příliš soustředěný, než aby se staral o něco tak malicherného jako je zlomený kotník, a tak do nepřítele narazil plnou silou.

Třímetrový domorodec byl vyzbrojený širokou železnou bojovou sekyrou, která již pamatovala dlouhou a tvrdou službu. Jizvy na barbarově těle a stav jeho sekyry vypovídaly o jeho činech mnohem lépe, než jakýkoli válečný epos. Stál tu náčelník, který si podrobil polovinu světa a rozdrtil nejlepší válečníky západních oblastí na prach.

Avšak princi Rogeru MacClintockovi to bylo naprosto jedno. Mardukan byl rychlý. První zuřivou ránu princova meče, připomínajícího katanu, svou těžkou železnou sekyrou odrazil.

Jako břitva ostrý ocelový meč odsekl dlaň široké topůrko od relativně měkkého železa, nepřítel ale úder blokoval.

Druhou ránu z opačného směru však ne.

Mardukan s řeznou ránou do poloviny svého trupu byl už teď mrtvý, ale princi to bylo málo. Když se tělo velice pomalu zhroutilo na kolena, meč zasvištěl kolem dokola v přesně načasovaném úderu, nabitém veškerou silou jeho ramen a zad, a střetl se s domorodcovým krkem silným jako kmen stromu za zvuku, připomínajícího zatnutí dřevorubcovy sekery do dubu. Ten prostý, pevný úder byl bezchybný, hrozivý a v náhlém tichu, které na celém bojišti zavládlo, i slyšitelný. Nato hlava bomanského náčelníka v gejzíru krve odpadla z jeho ramen a zaduněla na zemi.

Roger znovu zaujal ostražitou pozici, zadíval se na tisíce barbarských válečníků stojících bez jediného hnutí v mrholení, co by kamenem dohodil, a odplivl si. Jedinkrát švihl mečem a rozstříkl krev jejich bývalého náčelníka přes polovinu jeho linií, pak se k nim opovržlivě otočil zády a začal se vracet ke svému vojsku za téměř dokonalého ticha… které se rázem proměnilo v burácivý jásot.

„Pořád ho hodlám zabít,“ mumlal si Pahner přes nucený úsměv. „Nebo ho nechám opisovat »Aritmetiku Hraničních světů«, dokud mu nebudou krvácet prsty.“

Bogess vedle něj se chrochtavě rozesmál.

Bomanům trvalo dalších patnáct minut, než se znovu poddali běsnění. Dopředu přistoupili jiní náčelníci a pokřikovali na netečné diaspranské linie. Mnozí z nich na kopiníky mávali krvavými suvenýry z předchozích dobývání, zatímco jiní na ně plivali či močili. Avšak ti, kteří na Rogera, nyní znovu sedícího na Patty a mračícího se na barbary, vrhali nervózní pohledy, jim v tom příliš nepomáhali.

Barbaři se posléze začali znovu pohybovat vpřed plíživým bomanským způsobem. Do vzduchu vyletělo pár sekyr, které následně se zaduněním dopadly. Několik válečníků vyrazilo vpřed a pohrozilo kopími, aby se nakonec po překročení magické hranice pro přiblížení celý dav vrhl do víru vyjícího běsnění a zaútočil, křičel nadávky a vrhal sekyry.

V odpověď přišla bouře oštěpů. Záloha oštěpů Armády nového typu byla až hrozivě omezená, jelikož jednoduše nezbyl čas – či zdroje – vyrobit je v takovém množství, jaké by si Pahner představoval. Ne pokud mu diasperští řemeslníci měli poskytnout kopí a asagaje, jež potřeboval ještě zoufaleji. Na každého kopiníka připadal pouze jediný oštěp a tři na každého vojáka ozbrojeného asagajem, svůj úkol ale splnily. Lavina zbraní, vržená jediným, hromadným hodem do křičícího davu, rozdělila útočící hordu na několik segmentů. Vzhledem k početnímu nepoměru mezi jednotlivými stranami byl efekt hodu spíše psychologický než cokoli jiného. Z celkového hlediska byly počty Bomanů schopny oštěpy vstřebat a přiblížit se, avšak mezery utvořené v předních liniích kopiníkům dokázaly, že je možné barbary pobít, čímž zamýšlený manévr splnil účel. Kopiníci zůstávali na místě, zatímco jejich nepřátelé útočili… a byli znovu zastaveni.

Bylo to prosté jako smrt: Bomané neměli žádnou možnost, jak se přes houští kopí dostat. Zbraně byly posazeny nízko a vyčnívaly každou mezírkou. Kůly mohly být útočníkem sraženy nebo vytrženy, i když to znamenalo zastavit se přitom na tak dlouho, že se ti městští sráči mohli pokusit takového válečníka zabít, avšak kopiníci byli něco úplně jiného. Odstranit jednoho bylo jen dočasným řešením… které umožňovalo jinému zasáhnout důležité orgány nepřátel. To se velice rychle a hrozivě vyjasnilo – i přesto se však barbarská horda pokoušela o další útoky. Některé dokonce úspěšné… na jistou dobu.

Fain s určitostí nevěděl, kdo se skandováním začal. On to nebyl, ale šlo vzhledem k situaci o dobrý a – což bylo ještě lepší – velice prostý popěvek. „Ro-Ger!“ s úderem kopí na „Ger!“

„Ro-Ger! Ro-Ger!“ Celé vojsko, nebo alespoň pluk, jehož nepatrnou součástí byl, skandoval princovo jméno. A zdálo se, že to zabírá. Divocí Bomané, kteří před bitvou naháněli hrůzu, už vůbec děsivě nevypadali. Děsivé bylo zabíjet je.

Fainův pluk byl jedním těch, které měly na starosti mezery, záměrně ponechané v kolové hradbě. Uvažoval o tom; mohl by si uvědomit, že jejich pozice byla skrytým uznáním, rozhodnutím založeném na skutečnosti, že velitelé jeho jednotku považovali za dostatečně stabilní a důvěryhodnou k udržení odkryté a kritické pozice. V tuto chvíli však velitel oddílu o komplimentech nepřemýšlel; myslel na to, že nepřítomnost kůlů před nimi zjevně přilákala pozornost všech démony prokletých Bomanů… všech, kteří si to namířili přímo na něj.

Z toho vyplývalo, že jediná možnost, jak může přežít, se rovná jejich smrti.

Když barbaři poprvé zaútočili, nebyl v tom problém. Vzhledem k jeho umístění v čelních řadách jeho kopinické jednotky, byl Fain příliš zaměstnán, aby dostal své vlastní kopí do bojové pozice a udržel pozornost na zbytku svého oddílu, než aby se strachoval o házení nějakých oštěpů. To měly na starosti šiky za nimi a vojáci generála Bogesse. I přes nenávist k Bomanům a strach z nich bylo pro něj příšerné sledovat, jak se do nich zabodává surová bouře oštěpů – on naštěstí žádný házet nemusel. Ti barbaři, kteří přežili a dále útočili, narazili, když se poprvé střetli s nastavenou hradbou hrotů kopí. Již na pohled neměli ponětí, jak dál postupovat, avšak tlak zezadu byl příliš silný na to, aby se zastavovali a přemýšleli, co podniknou dál. Nátlak je nutil pokračovat vpřed… a Fain byl nucen je zabíjet.

Skutečnost byla mnohem horší než simulace. První Boman, kterého nabodl na kopí, byl mladý, jen stěží schopný zplodit syny. Zjevně si snažil prodrápat cestu nazpět, jen aby se hradbě z kopí vyhnul. Avšak mladému barbarovi chyběla síla proklestit si cestu kypící masou za sebou a byla to právě ona, kdo jej bez milosti navedl na Fainův hrot.

Horní ruce mardukanského poddůstojníka se sevřely kolem ratiště kopí jako drápy, ačkoli se zdály být tak slabé, jako by se mu pod zoufalým škubáním křičícího Bomana probodnutého ostrým hrotem mělo chvějící se ratiště vysmeknout. V té jedinečné soukromé chvilce pravého pekla tam Krindi Fain stál sám pouze s mladým válečníkem, který upustil své zbraně, všema čtyřma rukama sevřel dřevěnou tyč s ocelovým hrotem, nořící se do jeho břicha, a zoufale se snažil se bolestivého ostří zbavit.

Pak se ale ozvala zkušenost z výcviku. Fain své smysly obrnil nelítostnou stěnou. Křik na opačném konci kopí se proměnil v hlas jeho parťáka, který simuloval pozadí scény. Zuřivé smýkání přenášené na ratiště byli jen dva jeho přátelé, tahající za provazy, které udržovaly zkušebního panáka. Když velitel oddílu svůj oštěp zasunul pevně a silně, mohl se obrátit stranou a nemusel se dívat na vypoulené oči nebo vypadlý jazyk, když z málo zjizveného barbara na konci ostrého hrotu vyprchával život.

Tehdy poprvé ve svém životě děkoval Julianovi a všem těm dalším lidským parchantům, kteří jej cvičili. Když se rozhlédl po ostatních členech svého týmu, poznal, že všichni musejí dělat totéž, jinak by jeho vlastní zabíjení nevedlo k ničemu.

„Vrazte to do nich!“ vykřikl. „Prostě to do nich musíte vrazit!“

Pahner si vysunul hledí a pokývl.

„Kopí jsou jako bajonety. Jsou to hrozivé zbraně. Bomané se nedokáží přinutit vrhnout se proti nim na vzdálenost dost dlouhou na to, aby mohli dosáhnout na kopiníky. Ve skutečnosti jich zase tolik nepobijeme, ale spíše je s jistotou zastavíme.“

„My jich ale hodně zabijeme, pokud ti vzadu budou tlačit přední voje stále dopředu,“ kontroval Bogess. „Nemají kam jinam jít a za nějakou dobu kopí klesnou pod pouhou vahou mrtvých těl. Až se to stane, oni překročí mrtvoly a zabijí nás všechny.“

„A ani z naší strany se s tím nedokáže vyrovnat každý,“ souhlasil hořce Pahner.

„Ne!“ vykřikl vojín v první řadě. „Ne, ne!“

Diaspran se třásl, upustil kopí a otočil se dozadu. Padlá zbraň zároveň s tím, jak byli oba muži po obou stranách jeho útěkem odstrčeni ze svých pozic, uvolnila dočasnou mezeru, do které vskočil jeden Boman. Válečník byl téměř šílený strachem, když jej obklopila stěna ostré oceli a pach smrti, avšak jediným únikem z vlastního pekla se zdála být tato cesta, náhle uvolněná přímo před ním.

Cesta vedoucí rovnou k Bailu Cromovi.

Vojín vykryl první úder Bomanovy sekyry svým štítem, druhá zuřivá rána však sklouzla po jeho svrchním okraji. Zakousla se do vojínova nižšího ramene a přeťala svaly, které držely životně důležitý kus překližkového dřeva… a pak bylo po všem. Půl tuctu kopí bodlo přímo do mezery, aby ji zaplnilo, udeřilo na šíleného Bomana, zabodlo se do něj, ačkoli on stále sekal a sekal do vojínova těla, ale skutečnost, že Boman odešel na smrt společně s ním, znamenala pro lehkovážného Croma prohru.

„Baile?“ zavolal na něj váhavě Pol. Prostomyslný vojín se pokoušel rozhlédnout okolo po ostatních z týmu. „Baile?“

„Zůstaň na místě, Erkume!“ křikl Fain. Lidé měli na smutek a žal mechanismy. »Plakali«. Tehdy jim z očí tekla tekutina samotného Boha. Podivné, jak tvorové, jež Boha vůbec neuctívali, byli obdařeni takovýmto darem.

„Zůstaň na místě a vraž to do nich, Erkume Pole!“

Avšak ne každý byl Krindi Fain a ne každý dokázal odolat.

„Kapitáne, dostali jsme se tu do potíží!“ volala Kosuticová.

Pahner zachytil ikonu vrchní seržantky na svém displeji v přilbě a zadíval se doleva. Jednoho z bystřejších Bomanů napadlo, že jelikož se skrz hradbu z kůlů dostat nedokázali, budou mít největší šanci, když ji obejdou. Většina jejich pokusů o útok z boku byla odražena Bogessovými vojáky, kteří zacházeli se svými asagaji se smrtícím umem. Zda by jim to Crassus či Shaka schválili, bylo těžko říct, avšak pokud se některý z barbarů domníval, že projít přes jejich krátké zbraně bude »hračka«, šeredně se mýlil.

I přes jejich dovednosti chyběl profesionálům nutný odstup odvedených kopiníků. Bomané zaplatili třemi či čtyřmi bojovníky za každého kopiníka, kterého se jim podařilo dostat, avšak místy se jim podařilo proniknout i skrz, i když za příliš vysokou cenu. Izolovaný tým vojáků se náhle ocitl pod zdrcujícím útokem a jeho příslušníci padali pod přílivem házených sekyr a hřmícími ranami jejich bojových variant. Po jejich dopadu se uvolnil malý, ale podstatný otvor v linii, jímž se vyvalily tucty hulákajících barbarů, které se vrhly na křídlo kopinického pluku.

Omámení a zmatení kopiníci byli i přes svůj výcvik vyjící bitevní zkázou vytlačeni do taktické nevýhody. Bylo pro ně nemyslitelné otočit své dlouhé a těžké zbraně, aby mohli včas útočníkům čelit a náhlý výpad byl na ně příliš.

Neudrželi se.

Varování přes rádio od vrchní seržantky přilákalo Pahnerovu pozornost k pluku v okamžiku, kdy se roztříštil jako křišťál pod úderem kladiva. Zemi najednou pokrývaly zbraně a štíty kopiníků. A jejich těla. Jak se vždycky v dobách před nástupem dělostřelectva stávalo, většinu obětí měla na svědomí strana, která se obrátila a pokusila se utéct.

Bogess následoval Pahnerův pohled a pak se na kapitána zadíval.

„Jezdectvo?“

„Ještě ne,“ zavrtěl mariňák lakonicky hlavou. „Ať se s tím vypořádá naše výzbroj.“ Stiskl komunikátor. „Seržante Juliane, levé křídlo, prosím.“

Čtyři plně funkční posílené zbroje byly již v pohybu, když rozkaz přišel. Jak se Bomané pohybovali podél bašty, bylo jasné, že se skutečně dostali až k zadním vojům. Julian jen nedokázal pochopit, proč to Pahnera nijak nevzrušuje.

Mariňáci po obou stranách průlomu leželi na zemi, ačkoli to vypadalo, že jsou pouze zranění, nikoli mrtví, a kopinické jednotky po obou stranách průniku, posílené zálohou z řad Bogessových bojovníků, se přeskupily tak, aby chránily svá vlastní křídla. Jediné, co ale mohli udělat, bylo držet své pozice a nehnout se ani na krok. Záplava barbarů se valila sedmdesátimetrovou mezerou kolem zformovaných jednotek a hrozila, že se rozvine a vezme s sebou ostatní pluky zezadu. A pokud by se tak stalo…

Bylo tedy na čase předvést domorodcům, co znamená »mír dosažený vyspělejšími zbraněmi«.

Čtyři obrnění mariňáci se rozptýlili po pahorku se dvěma plazmovými puškami uprostřed tak, aby byli ušetřeni nejhorších vedlejších efektů, a spustili palbu.

Desetimilimetrový kulomet byl nabitý šipkovitou municí. Každá rána vyslala ven namísto jediné obyčejné střely půl tuctu úzkých šipek s molybdenovým ostřím; ty pak prorazily semknutými barbary, kteří stáli naproti čtyřem posíleným zbrojím, jako vodorovná cirkulárka. Jejich ostří silné pouhou molekulu by proniklo i drátěnou košilí a ocelovými pláty, a proto střely naprosto nechráněné domorodce bez obtíží roztrhaly na drobné kousíčky… které jedním výstřelem sežehlo plazmové dělo.

Výstřel nebyl dostatečně široký, aby zastavil všechny barbary, avšak zasáhl přímo do středu průniku a jeho dopad donutil většinu – přeživších – bojovníků na obou stranách s vyděšeným křikem utíkat. Otočili se, máchali kolem sebe a bojovali. Ne aby pokročili vpřed, ale aby unikli těm pekelným démonům, kteří se náhle zjevili v jejich středu. Těch několik válečníků, kteří se nacházeli před linií hlavního zničujícího úderu a mimo zónu působnosti plazmové palby, pokračovalo v útoku, jelikož jim jednoduše nic jiného nezbývalo, jen aby posléze poznali, že železo se s ChromStenem prostě srovnat nedá.

Julian mimoděk sejmul o polovinu vyššího barbara, který mu zacláněl ve výhledu, když lebku nešťastného domorodce rozbil jako vaječnou skořápku, a přesměroval palbu svého týmu.

„Kapitáne, ránu máme zase zacelenou, ale na pořád ji držet zacpanou nedokážeme. Mohla by se sem dostat kavalerie, aby nám s tím průnikem pomohla?“

„Bude tam,“ přislíbil Pahner, zatímco volil jiný kanál, aby mohl kontaktovat Rastara. „Dobrá práce, Juliane.“

„Jen další z úžasných dnů u armády,“ odvětil velitel týmu chladně a na křičící barbary vypálil další šipkové střely. „Každý den je svátek.“

„Ano,“ přisvědčil kapitán. „Vítejte na Večírku vdov.“

„Pořád patová situace,“ pravil Bogess. „My se držíme, ale oni neustávají. Můžeme tu strávit klidně celé dny.“

„To si nemyslím,“ opáčil Pahner suše. „Roger dnes zřejmě nemá trpělivost na to, abychom tu seděli jako kachny.“ Pohlédl na svůj záznamník, přikývl a znovu aktivoval svůj komunikátor.

„Fajn, Despreauxová. Je na čase.“

Tým se plížil podél lehce chráněného tábora a pak dolů po odvráceném svahu hřebenu. Kdyby po nich někdo usilovně pátral, spatřil by je, avšak ani jeden z Bomanů se dozadu nezadíval. Proč by také měl? Všichni nepřátelé se nacházeli vpředu, a tak byli mariňáci přehlédnuti. Cestou naráželi pouze na několik dalších nadbytečných ubožáků, které tu procházející horda zanechala.

Tedy alespoň do doby, než na Pahnerův rozkaz povstali, odkryli své maskování a začali pálit do zadních řad celého bomanského vojska.

Jejich zásah zprvu nikdo nezaznamenal. Ale pak, když pod jejich palbou směrem kupředu padalo stále víc a víc barbarů, začali se někteří Mardukané ohlížet… obzvlášť ve chvíli, kdy začaly dopadat granáty.

„Ano,“ zaradoval se Pahner, když začaly zadní řady nepřátelské formace odpadávat.

„Utíkají?“ zeptal se Bogess. „Proč?“

„Z jejich úhlu pohledu neutíkají,“ odvětil Pahner. „Rozhodně ne z pohledu zadních řad. Ženou se na mariňáky za svými zády. Ale z pohledu těch v předních řadách utíkají a my je rozhodně nehodláme z tohoto omylu vyvést.“ Obrátil se k bubeníkovi. „Nařiďte všem kopinickým jednotkám všeobecný postup vpřed. Nejprve je vytlačíme z pozic a pak je srazíme na zem.“

„Ale oni se nerozprchli,“ protestoval Bogess.

„Ne? Jen sledujte,“ pravil Pahner. „»A tu přichází regiment, co pohany rozhání.«“2

Fain nevěřícně naslouchal bubnovanému rozkazu, ale předal jej ústně dál, jak se naučil během výcviku, aby zajistil, že omámení vojáci rozkaz dostali.

„Připravit na postup vpřed!“ vyštěkl vyčerpaně.

Paže už měl po celodenním nošení kopí téměř jako kámen, jak jimi bodal do křičících a škubajících se panáků – tak mu to alespoň napovídala jeho mysl. A teď přišel rozkaz k postupu vpřed. Šílenost. Nepřítel byl silný jako zeď; nebylo kam postupovat.

Ztráty Armády nového typu byly neuvěřitelně malé. Přední řady jeho roty přišly o pouhou hrstku bojovníků a další šiky ještě o menší počet. Z jeho vlastní čety padl pouze Bail Crom, ale útočit na nepřítele, který udržoval pozice po celý den, nebylo možné.

Věděl to, ale přesto uchopil kopí pevně do ruky a připravil se vykročit vpřed a udeřit. Na to jediné se teď smrskl jeho svět – pavlovovský výcvik, který lidští sadisté aplikovali na všechny, fungoval.

„Víš, šéfko,“ vzdychl Kileti, když klouzal po svahu ke vzdálenému kanálu, „vždycky jsem se divil, proč musíme během výcviku tolik běhat.“

„Jo? No alespoň si nezvrtneme v lodičkách kotník,“ pokusila se Despreauxová o ironický úsměv.

Když se blížili ke kanálu, vypadalo to, že všichni pekelní psi jsou zrovna venku. Avšak provazový most – požehnaný provazový most – byl na místě, jak bylo slíbeno, a na jeho druhém konci jej napínal křenící se Poertena. Byl tam s ním i Denat a na uvítanou jim po vojensku zasalutoval.

„Povolení vypadnout odsud, pane?“ zvolal Mardukan, když se k němu mariňáci řítili.

„Jen mi kurva nezkřiž cestu,“ odpověděl mu křikem St. John J. a natáhl se po provazech, zatímco se za ním šplhal i zbytek týmu.

„Žádný problém,“ kývl Denat a připojil se k ostatním. Oddíl se rozdělil do dvou skupin, které zaujaly pozice na protějších stranách dvouprovazového mostu, přičemž se každá skupina zaklonila, aby vyrovnala rovnováhu druhé strany. S mnohem objemnějším Mardukanem byla drobná potíž, ale zvládnout se to dalo.

„Co jim zabrání překročit kanál?“ ptal se Kileti. „Myslím tím, že sice přeřízneme provaz, jakmile budeme na druhé straně, ale vždyť to sakra není zase tak široký. Dá se to přeplavat.“

„No například je tu Yutang a jeho malé plazmové dělo,“ zasmál se Denat. „Je to sakra těžkej krám – ale slíbil mi, že bych z něj mohl »od boku« vystřelit, pokud mu ho budu nosit. A Tratan samozřejmě přinesl Brenstenův kulomet.“

„Kecáš,“ řekla Despreauxová. „Že jo?“

„O tom, že Tratan nosí kulomet? Proč bych měl? Není zase tak slabý,“ zasmál se znovu Mardukan. „Ale vážně, chtěl jsem si to někdy vyzkoušet. A kdy by se to hodilo nejvíc?“

„Tak to teda bude sranda,“ poznamenal Macek.

„Už se máme bavit?“ zeptal se Julian. Zadní část bomanského vojska se možná rozutíkala díky pronásledování ze strany výzvědného týmu, avšak pevné jádro předních linií dosud stálo proti postupujícím kopiníkům. Byl si docela jistý, co Pahner k prolomení patové situace použije.

„Juliane,“ zapraskala jeho vysílačka. „Dojděte tam a přesvědčete je, že tam stát nechtějí.“

Čtyři obrněné postavy se vydaly přes uvolněný pahorek k předním řadám bomanského vojska. Tato oblast byla již zčásti ohraničena – krvavou linií na zemi, již by překročili jen ti nejhloupější a nejagresivnější barbaři. A to ještě stěží.

Nyní mariňáci mezeru rozšířili; ze zbraní pálili s rozmyslem, aby ušetřili munici. Hrozivá palba vyčistila oblast tak, že mohli s klidem projít skrze přední řady své vlastní armády a vstoupit na bomanské území.

Hrbolatá půda byla kluzká od tělních tekutin, které vytekly z jejich předchozích obětí, a celá cesta byla ucpána jejich dalšími zbytky. Avšak posílená zbroj jen stěží dbala na takové maličkosti a drtila odpudivé pozůstatky masakru, dokud se čtveřice neobrátila a nenatočila se k bomanskému křídlu, ještě stále shromážděnému před diasperskými kopiníky.

Ozbrojenci znovu vychrlili plazmu a šipky, zbrotili půdu krví a proměnili zvířenou oblast rozvodí v jatka.

„Víte,“ přemítal Pahner, zatímco jezdectvo vyrazilo, aby zahnalo bomanské vojsko, „kdyby se ten kopinický pluk nezhroutil, bylo by o poznání těžší dostat ozbrojence do bomaského středu. To je zářný příklad, jak válečný zmatek pracuje ve váš prospěch.“

„A teď co?“ ptal se Bogess.

„Jednotky, které se vydaly za výzvědným týmem, budou obklíčeny u kanálu. Vyčleňme polovinu kopiníků, aby je tam udrželi a dorazíme je plazmou z opačné strany kanálu, pokud se nevzdají. A zbytek…“

Mávl směrem ke stíhajícímu jezdectvu.

„Uženeme. Tváří v tvář civanským jednotkám se zhroutí; své vlastní kopiníky nemají, takže budou muset. My je budeme následovat se zbytkem vlastních kopiníků a veškeré skupinky, které kavalerie nepromění na sračky, dorazíme kopími a těžkooděnci. Za týden budou bomanští Wesparové pouhou vzpomínkou.“

Bogess se zadíval na pole pokryté mrtvolami. Zůstala na něm až nechutně jasná linie, kde se obě vojska po celý den rvala. Těla byla navršena v krvavých brázdách, ale přesto jich tam nebylo tolik, kolik by se od bitvy, trvající dlouhé hodiny, očekávalo. Avšak pole za ním to v mnohém vynahrazovalo. Půda byla těly přímo pokrytá tam, kde seveřanské jezdectvo nemilosrdně srazilo prchající barbary.

„Proč z toho nejsem šťastný?“ ptal se.

„Protože jste pořád ještě člověk,“ odpověděl mu Pahner a domorodý generál na něj upřel zmatený pohled.

„Myslíte Mardukan, nebo ne?“

„Jistě,“ přikývl Pahner a sledoval, jak princova flar-ta mizí spolu se seveřany za hřebenem. „Jak říkáte.“

Kapitola 18

„Chtěl jste mě vidět, Vaše Excelence?“ otázal se kapitán Pahner.

Podle Rogerova popisu to byla tatáž místnost, v níž se princ s Gratarem setkal během Hompagských dešťů. Při předchozím setkání tu však u protější zdi nepostával Grath Chain. Mardukané nedisponovali zrovna širokou škálou obličejových výrazů, radní nicméně připomínal třímetrovou kočku, která právě spolkla dvoumetrového kanárka… anebo basika.

„Ano, kapitáne,“ přisvědčil nejvyšší kněz, odstoupil od okna a zamířil k malému trůnu na opačné straně místnosti. Jeho stráž si Pahnera přeměřovala nervózními pohledy; něco se dělo.

Gratar se posadil na trůn, zamyšleně si promnul drahokamy posázený roh a shlížel při tom na podlahu. Pak k člověku pozvedl zrak a tleskl rukama.

„Grath Chain mi sdělil nepříjemné novinky,“ řekl.

„Mohl bych si hrát na hloupého,“ odvětil kapitán, „ale nemělo by to žádný smysl.“

„Pak tedy připouštíte, že jste si byli – že si jste – vědomi spiknutí za účelem svržení Božího Trůnu?“ zeptal se ho vládce velmi tiše.

„Byli a jsme. A pokud byste se nerozhodl s Bomany bojovat, podpořili bychom jej,“ prozradil mu kapitán. „Má obrněná četa měla rozkaz provést při Slavnosti Vysoušení případný útok, zajmout vás a zneškodnit Sola Taa a Gratha Chaina.“

Vládce znovu tleskl rukama a žalostně sklonil hlavu.

„Začínal jsem vás poznávat a věřit vám, kapitáne, stejně jako v případě zrádců, o jejichž činech mě Grath informoval… Spousta z nich jsou muži, které znám a důvěřuji jim a, ano, mám je rád jako bratry.“ Nejvyšší kněz pozvedl hlavu a pohlédl na člověka se zármutkem, výčitkami… a narůstajícím hněvem. „Jak můžete být tak neloajální?“

„Nejsem neloajální, Vaše Excelence,“ opáčil Pahner vyrovnaně. „A nejsem ani Diaspran. Má loajalita patří mé misi a mou misí je, jak jsem již při našem příjezdu vysvětlil vám a také spiklencům ve chvíli, kdy nás konečně kontaktovali, dopravit Rogera ve zdraví a při smyslech jeho matce. Veškerá akce, kterou musíme podniknout, aby se toto setkání uskutečnilo je pro nás aktem loajality. Jakákoli akce, Vaše Excelence, a nezáleží na tom, jak osobně odporná mi může být.“

„Takže vy byste svrhl Boží Trůn?“ vyštěkl vládce. „Měl bych vám za to srazit hlavu! A rozhodně setnu hlavy všem členům této kliky!“

„I hlavu vašeho nedávno vítězného vojenského velitele?“ pozvedl Pahner tázavě obočí. „A hlavu vašeho zástupce, stavitele tolika vašich oblíbených Děl? Hlavy vůdců Božích Bojovníků? Hlavu své vlastní stráže? Hlavy většiny členů vaší rady, kteří vedou obchody a farmy ve městě a jsou jeho páteří?“

„Já…“ Gratar se odmlčel. „Povězte mi, že ten úpadek není zase tak velký,“ pronesl zoufale.

„Jaký úpadek, Vaše Excelence?“ otázal se Pahner.

„Nenávist k Božímu Trůnu!“ vybuchl kněz. „A skrze ni nenáviděný i sám Bůh!“

„Kdo říkal, že oni nenávidí Boží trůn?“ otázal se kapitán s pousmáním a vytáhl si kousek kořínku bisti. „A kdo říká, že nenávidí toho, kdo na Božím Trůnu sedí? Přeli se o omezení, která jste uvalil při obraně proti Božímu Hněvu? Ano. Mysleli si, že tato ochrana je příliš rozsáhlá a nákladná na čas i úsilí, než je opravdu nutné? Ano. Ale všichni přísahali, že vás hluboce obdivují, a nikdo z nich se nikdy ani nezmínil, že by nenáviděl Boha.“

„Proč pak ale hledají způsob, jak mě svrhnout?“ ptal se zmatený Gratar.

„Hádám, že musím položit další otázku, abych na to odpověděl,“ řekl Pahner, když si vkládal plátek kořínku bisti do úst. „Kolik kanálů a hrází Bůh požaduje?“

„Neposlouchejte ho, Vaše Excelence!“ vykřikl Chain. „Snaží se vás ošálit falešnou mluvou svého lidu!“

„Mlčte, Grathe. Nebo vám nacpu levý roh do zadnice,“ pronesl Pahner s klidem. „Vy jste už svoje pověděl. Teď je čas, aby mluvil i někdo další.“

Zdálo se, jako by Gratar roztržce nevěnoval sebemenší pozornost. Jen na Chaina neurčitě mávl a své oči upíral na člověka.

„Kolik hrází?“ ptal se. „Tolik, kolik je nutné k ochraně města před Hněvem Božím. Měli jsme štěstí, že jsme i přes naši nečinnost během Hompagu přišli jen o okrajovou ochranu. My se ale nesmíme spoléhat na »štěstí« či zapomenout na auteskou lekci.“

„Štěstí?“ zavrtěl Pahner hlavou. „Vaše Excelence, měl jsem pocit, že tyto deště byly obzvlášť silné. Že uběhlo již dvacet období dešťů, co byly takto silné a že jen dvě období ve vaší známé historii překonala jejich intenzitu.“

„Ano, dostalo se nám Boží Milosti,“ kontroval kněz. „Bojovali jsme v Jeho jménu s Bomany, a tak nám naši nečinnost odpustil a nezničil nás, jak by ostatně mohl. Vždycky ale nemusí být takto milosrdný.“

„Nebo možná,“ řekl opatrně Pahner, „vnější ochrana proti hrozbě postačila. Není možné, že Boha uspokojila jen ona?“

Nejvyšší kněz se opřel dozadu a znovu tleskl všema čtyřma rukama.

„V tom je podstata jejich protestu? Že existuje příliš mnoho staveb ke cti Slávy Boží? Že bychom měli následovat auteského příkladu a rozšířit se dál?“

Pahner se nad tím zapřemýšlel, než konečně odpověděl.

„Řekl bych, že to je víceméně jádro jejich protestu, alespoň těch, kteří jsou ve svých záměrech čestní,“ připustil po chvíli. „Jsou tu i tací,“ pokývl bradou směrem k Chainovi, „kteří se přidali jen kvůli moci a zisku, bez otázek; mezi spiklenci jsou i tací, kteří se stali syny Marie jen pro jistotu. Ale alespoň někteří či snad všichni věří, že Diaspra by mohla být lepším městem, kdyby v ní bylo méně Dělníků Božích a více… »Dělníků Diaspry«, jak byste je klidně mohl nazvat. Pracujících, kteří si svobodně hledají svou práci. Řemeslníků, kteří by volně pracovali na něčem jiném než na »pumpách, pumpách a zase pumpách, které nikdy nebudou k užitku«.“

„Rus From,“ vzdychl si Gratar. „Můj nejstarší a nejlepší přítel, jak jsem si alespoň myslel. Zaslechl jsem jeho stížnosti již dříve, ale myslel jsem si, že jde jen o pouhé… rouhání.“

„Rus je stále váš přítel, Vaše Excelence,“ pravil Pahner vážně, „a zcela jistě Boha uctívá. Pravda, klaní se i umění techniky, ale jedno automaticky nemusí vylučovat druhé. Prostě jen potřebuje větší výzvu, než jen, inu, »pumpy, pumpy a zase pumpy«.“

„Co mám udělat?“ zeptal se nejvyšší kněz téměř nářkem. „Má rada stojí proti mně, většina vojáků a kupců také… Přitiskli mě ke zdi, kapitáne Pahnere!“

„Ne tak úplně,“ opáčil voják. „Sol Ta vás podporuje.“

„Grath tvrdí něco jiného,“ řekl Gratar a zadíval se na radního.

„Ten člověk lže,“ bránil se Grath. „Sol Ta se vyznal z nenávisti k vám. Hledá způsob, jak vás svrhnout, aby si mohl udržet velení nad tou prokletou »Armádou nového typu«, a Bogess mu ji přislíbil, když jej podpoří.“

Pahner na něj pár vteřin přemýšlivě hleděl, pak pokrčil rameny.

„O tom slyším prvně, Vaše Excelence, a jakmile jsme zjistili, co se tady děje, použili jsme některá naše zařízení, abychom do jejich kliky docela zevrubně pronikli. Myslím, že jsme věděli téměř o všem, co se v ní děje, a z toho, co jsme zaslechli, plyne, že Sol nebyl vlastně ani osloven, jelikož se domnívá, že i noc přichází a končí jen na váš příkaz. A právě proto by si, navzdory přesvědčení spiklenců, musel jít stoupnout ke zdi jako první. Nedokážu samozřejmě posoudit, proč svědectví tak nezištné a důvěryhodné osoby, jakou je Grath Chain, může být v rozporu s výpovědí každé jedné další zainteresované osoby, ale snad by nějaké vysvětlení napadlo vás.“

Pahner a Gratar si navzájem hleděli do očí, načež se vládce, zahnaný do kouta, tiše zasmál, ale člověk pokračoval.

„Jestli byste ale chtěl slyšet návrh, co dál podniknout, jeden bych měl. Vlastně bych jich měl hned několik.“

„Poslouchám,“ řekl Gratar. „Vždy jsem vaši radu shledával, věřím, upřímnou a dobře promyšlenou.“

„To je má práce,“ pověděl mu Pahner a sepnul ruce za zády.

„Ať se stane cokoli, věci se změní,“ začal. „Vzal jste čtyři tisíce nekvalifikovaných dělníků a proměnil je na docela schopné vojáky, a až se uzdraví zranění, stále vám jich přes tři tisíce zbude. Někteří z nich se budou chtít nedočkavě vrátit ke své staré práci, ale spousta jiných bude nespokojených. Budou mít pocit, že když spolu se svými druhy zachránili město, tak jim město dluží živobytí.“

„To není logický závěr,“ přerušil jej Gratar. „Zachránili město, protože jinak by oni sami byli při pádu města zabiti.“

„Přesto k takovému závěru dojdou,“ trval na svém Pahner. „Popravdě, někteří k němu dospěli už teď. To je u veteránů běžné, ba dokonce nevyhnutelné, i když nelogické. Vy se s tím ale musíte vypořádat. Oni se… změnili. Spatřili své možnosti a jen tak se už nedokáží vrátit k péči o trávník.“

„To je noční můra,“ potřásl hlavou Gratar.

„Tak o tom neuvažujte, Vaše Excelence,“ radil mu kapitán. „Místo toho to považujte za zkoušku podobnou Hněvu. Musíte postavit své hráze tam, kde zadrží příval změn a žlaby tam, kde je nutné odvést je do jiných kanálů. A samozřejmě se musíte naučit pochopit Vodu a rozpoznat její světlou i temnou stránku.“

Nejvyšší kněz na něj zaraženě hleděl a Pahner se usmál.

„Jiná záležitost je pak ona klika a její názory na Díla Boží. V mé zemi existuje pořekadlo: »když máš jeden problém, máš problém; ale když máš problémů víc, někdy se vyřeší navzájem«. Budete muset se svými veterány něco podniknout. Spousta společností v podobné situaci nakonec skončila s využitelnou armádou, a tak vyrazili a dobývali, co bylo na dohled, dokud ji něco nezastavilo. Například vás jistě napadá, že byste mohli dobýt ústí Chastenu a spoustu dalších padlých měst mnohem snadněji.“

„To mohli,“ připustil Gratar s nechutí, „ale neudělali bychom to. Náš Bůh není bohem války.“

„Z toho, co jsem viděl a dozvěděl se o vašem lidu, jsem došel ke stejnému závěru, Vaše Excelence,“ řekl Pahner a pak pokrčil rameny. „Ale pokud by vás nahradil jiný, méně čestný kněz, nemusel by být tak zásadový – a kněz beze cti dokáže pomocí manipulace lidí a cynickým zneužíváním jejich víry dosáhnout děsivých věcí. »Bůh si žádá služebníky. Tato pohanská města trpěla pod bomanskýma rukama kvůli Jeho trestu za to, že se modlila k falešným bohům. Je naší povinností přinést jim pochopení pravého Boha, byť jen proto, abychom je uchránili před Jeho dalším hrozivým Hněvem. A pokud odmítnou přijmout pravého Boha, je naší povinností poslat je k jejich falešným bohům«.“

„To je citát?“ zajímal se Gratar.

„Spíš mozaika citátů,“ přiznal se Pahner. „My lidé máme… mnohem širší paletu, ze které můžeme čerpat, než vy.“

„Nedokážu si představit, jak Rus může něco takového dělat,“ poznamenal Gratar. „Není větším zastáncem převratu mečem než jsem já.“

„Ach, s tím souhlasím, Vaše Excelence. Ale původní revolucionáři si ze své revoluce málokdy něco užijí. Často bývají příliš soustředěni na napravování věcí, které považují za »špatné«, než aby stvořili a udrželi strukturu a organizaci, kterou jejich společnost potřebuje, a všechno se za krátký čas změní v chaos. V jiných případech je idealismus, který je přinutil jednat, udělá náchylnějšími stát se oběťmi zrady. V každém případě, parazité, kteří se najdou v každé společnosti, reformátory svrhnou a dosadí si jednoho ze svých.“

Člověk se výmluvně nezadíval na Chaina.

„Takže mi říkáte, abychom zašli dál a nechali svou armádu dobývat, aby nám doma nedělala neplechu?“ zeptal se zvědavě Gratar.

„Ne. Říkal jsem, že se to tak někdy dělá. Raiden-Winterhowové v mém… v mé zemi jsou dokonalým příkladem. Bývali mírumilovnými lidmi, dokud je nenapadli barbaři podobně jako vás Bomané. A stejně jako vy se museli rychle naučit umění války. Ve skutečnosti utrpěli mnohem více škod než vy, než se dokázali poučit, ale nakonec pochopili. Nakonec ve válčení překonali své nepřátele a zvítězili. Teď se agresivně rozpínají… a jsou svým sousedům skutečnou osinou v zadku. Jsou si toho vědomi, ale ustanovili si tradici expanze a nemohou ji zastavit. Pro ně existuje jediná otázka: jak daleko ještě mohou zajít?“

„Tady by se dalo polemizovat,“ promluvil Gratar pomalu a zamyšleně si mnul svůj roh. „My bychom nyní dokázali zajít docela daleko, aniž bychom potřebovali nové věřící, kteří by uchopili Boha. Nikdy bych je nenutil, aby konvertovali na víru, která se jim příčí, ale placení desátků, no…“

„Problémem je,“ pousmál se chmurně Pahner, „že k tomu nemáte žádný úřednický aparát. Otázka zní: kdo povede města, která dobudete? Místní úředníci, nebo guvernéři vyslaní odtud?

A jak si takové guvernéry vyberete? Byl by tady Grath jedním z nich? A co vojenské jednotky? Někteří z místních, zvlášť ti s určitým stupněm moci, budou mít proti vašemu řízení námitky. Vytvoříte vojsko tam, kde má být opozice potlačena? Nebo vytvoříte vojsko tady, případně při dalších dobyvačných cestách a vyšlete je tam, aby udržovalo mír? A když vojsko vytvoříte tam a ponecháte ho tam a guvernér bude pocházet odtamtud, jak je donutíte, aby platili desátky a posílali je vám?“

„Ach… To jsou… zajímavé poznatky.“

„Zajímavé nebo ne, logika vládnutí od vás bude vyžadovat odpovědi, Vaše Excelence,“ řekl mariňák. „A to jsem ještě nemluvil o cestách. Jedním z důvodů, proč tu nemáte impéria, je vaše neschopnost přepravovat vojska na delší vzdálenosti nebo je logisticky podporovat na operacích v terénu, a bez slušných silnic toho nebudete schopni nikdy.“

„Se silnicemi je spousta problémů,“ namítal Gratar. „Jak jsem podotkl ve svém kázání, Bůh je zjevně neuznává.“

„Vzhledem k vašemu klimatu, Vaše Excelence, bych to označil za velmi mírné zhodnocení.“ Člověk zavrtěl hlavou. „Ale bez silnic na impérium zapomeňte. Pochybuji, že byste ho zprovoznili. K čertu, vždyť ani nevím, zda bych jej dokázal na Marduku vést já sám, a pokud by přece jen někdo tady impérium vybudovat dokázal, trvalo by to déle, než jednu generaci. Přesun je tu jednoduše příliš pracný. Ne, musíte najít jiné řešení.“

„A vy máte návrh?“ zeptal se nejvyšší kněz. „Nebo hodláte klást nemožné otázky?“

„Ano, mám návrh,“ řekl Pahner. „Jen jsem chtěl, abyste se cítil trochu nejistě, než vám jej předložím.

Někteří veteráni se budou chtít navrátit ke svým původním zaměstnáním. Vraťte jim je. Opravte hráze a kanály. Odčerpejte přeplněná jezera. Odstraňte škody na ulicích.

Někteří však svou práci zpět žádat nebudou. Budou chtít pokračovat ve své nové kariéře. Někteří v ní naleznou i zalíbení. Být vojákem není pro slabošské duše, někteří však smýšlejí – což není, pokud dovolíte, špatná věc pro společnost jako celek – že je lepší být vojákem, než kopat stoku. My odtud poputujeme do K’Vaernovy zátoky a na opačné straně Nashtorských hor žijí Bomané, s nimiž je potřeba se ještě střetnout. Pošlete veterány, kteří armádu opustit nechtějí, s námi jako »expediční jednotku«, jež nám pomůže dostat se do K’Vaernovy zátoky. Tak je dostanete z města, zatímco budete řešit jiné problémy a navíc si tím u vašich sousedů vytvoří obraz spojence a nikoli hrozby. Či případné oběti. Objeví se další městské státy, které využijí Bomany a jejich porážku jako záminku pro rozšiřování, a přesvědčit je, aby neexpandovali vaším směrem by mělo stát vysoko na vašem seznamu priorit.

Takže než abyste poslal s jednotkami Sola Taa, pošlete Bogesse. Tím se zbavíte největší vojenské hrozby, namísto toho, abyste jeho zabitím spustil revoluci. A pošlete s ním i Ruse Froma. Plánujeme předat obyvatelům K’Vaernovy zátoky návrhy na různé druhy zbraní. Raději bychom zabránili střetu s Bomany sami, pokud bychom k tomu mohli pomoci, ale vyzrazení tajemství těchto zbraní lidu, který nemá jinou možnost, než s barbary bojovat, by za cestu přes oceán stát mělo. Vyrobit tyto zbraně a obzvlášť ve větším množství bude obtížné a řešení našich problémů umožní Rusovi zabývat se něčím jiným, než »pumpami, pumpami a zase pumpami«.“

„Chcete po mně, abych je za zradu odměnil?“ rozčílil se Gratar.

„Jak to odměnil? Myslíte si, že milují tohle město méně než vy? Co navrhuji, je výnosný exil z jejich domova – domov, v jehož zájmu, jak to vidí oni, se odhodlali zemřít jako zrádci. Nebo byste s nimi chtěl raději bojovat v občanské válce? Bogess není jako vojenský velitel žádný lenoch a ve válce ve městě bych jako výjimečně nebezpečného viděl i Ruse Froma. Ať by se stalo cokoli, bylo by to krvavé a nepěkné a navíc také drahé. A bez Bogesse či Ruse na vaší straně byste pravděpodobně prohrál.“

„Ale bez Božích Dělníků…“

„Přesně k tomu mířím, Vaše Excelence,“ pravil Pahner klidně. „Musíte zastavit Dílo Boží. Byl to nádherný symbol v dobách stagnace, jíž jste procházeli, ale tahle invaze spoustu věcí rozhýbá a vy budete tyto dělníky potřebovat v jiných oblastech. Budete je potřebovat jako vojáky a řemeslníky, pracující na věcech, které jste dosud vyrábět nemuseli. Dokonce i s vaším klimatem můžeme tuto válku vybojovat mušketami a puškami namísto kopí!

Nyní už znáte rozsah Božího Hněvu, pokud popřemýšlíte, co vám Bůh sdělil. Projděte si církevní záznamy, Vaše Excelence. Srovnejte největší spoušť Hněvu za Hompagských dešťů, které právě pominuly, posuďte, jakou nejhorší potopu na vás Bůh sešle a navrhněte své hráze a kanály podle tohoto stupně Hněvu. To po vás váš Bůh žádá, nic méně a zřejmě ani nic více. Nečeká od vás, že začnete stavět podřadné hráze, hloubit podřadné kanály a vyrábět podřadná čerpadla navěky, když existuje spousta věcí, které Jeho lid také potřebuje.“

„Teď si dovoluje promlouvat za Boha!“ vykřikl Chain. „Copak jste již neslyšel dostatek zrádných a rouhačských slov, Vaše Excelence?“

„Grathe,“ oslovil jej Gratar jemně, „jestli vyřkneš jen jedno slovo bez mého svolení, nařídím strážnému, aby ti… jakže to bylo? Ach ano, »narval levý roh do zadnice«.“ Několik vteřin na radního chladně zíral, až se zdálo, že se Grath Chain na místě zmenšuje. Pak se nejvyšší kněz obrátil zpět k Pahnerovi.

„A co rada?“ zeptal se.

„Rada je klubko hadů,“ připustil Pahner. „Avšak bez Bogesse a Ruse Froma, kteří jí dodávají na vážnosti, uštkne jedině sama sebe. Předejte problém přemístěných Dělníků Božích na ně a uvidíte, jak se budou chtít schovat.“

„Udělat radní osobně zodpovědné za jejich údržbu?“ přemítal Gratar. „Jak… elegantní.“

„Pokud zajistíte, že to nepřeroste v jistou formu otrokářství,“ varoval ho kapitán. „Ale ano, mohlo by to fungovat. V této oblasti se více vyzná O’Caseyová nežli já a osobně bych vám doporučoval se s ní poradit o detailech, avšak věřím, že postřehy, které jsem vám přednesl, zažehnají mnohé velké problémy. Pro celou oblast nebude lehké se vzpamatovat z následků bomanské invaze, ať už uděláte cokoli. Ale pokud budete ke změnám přistupovat jako k výzvám, s nimiž lze pracovat, mohou tu nastat i období hojnosti. Pro město i Boha.“

„A Grath?“ otázal se Gratar a znovu pohlédl na spiklence stojícího u zdi.

„S ním si dělejte, co chcete,“ odpověděl mu Pahner. „Pokud by bylo na mně, řekl bych: dejte mu nevděčnou práci a ty nejhorší lidi a uvalte na něj pokuty za selhání. Když ho ale řádně využijete, může z něj být skutečný poklad. Například byste mohli být brzy ohroženi jiným městským státem, ať se budete snažit sebevíc. Až se to stane, pošlete ho tam s nějakými fondy navíc, aby ho destabilizoval. Pokud uspěje, odměňte ho. Když bude odhalen, nehlaste se k němu a přísahejte, že ať dělal cokoli, nebylo to na váš příkaz.“

„Ale on mi posloužil, když mě varoval před pučem,“ namítl Gratar. „Určitě mu za to něco dlužím.“

„Tak dobrá,“ přisvědčil Pahner. „Dejte mu třicet stříbrných.“

„Takhle to bude asi nejlepší,“ pronesl Bogess a díval se při tom na kanály a hráze v prvním, matném světle úsvitu. „I když je to brzy.“

„My potřebujeme být u Nashtorských hor za soumraku,“ pokrčil rameny Rastar. „Je lepší být přepaden roztroušenými kmeny tam, než být zaskočen na otevřeném prostranství.“

„A kolik z toho náhlého odjezdu má lidu zabránit, aby viděli, jak polovička jejich armády spolu se dvěma jejich vůdci utíká do divočiny?“ tázal se Rus From se zavrčením.

Duchovní, který stál mezi generálem a vladařem ze severu, pozvedl nezvyklou zátěž bandalíru s mečem na rameni a zadíval se na stavby na ochranu před povodněmi. Přemýšlel, zda ještě někdy uvidí Bastarský kanál. Byl to první projekt, na kterém jako mladý technik pracoval pod vedením svého starého mistra Bese Clana.

„Bomané už pro Diaspru hrozbu nepředstavují; o to jsme se postarali,“ odpověděl Rastar popravdě. Severské jezdectvo s čerstvou vzpomínkou na vlastní vypleněná a zničená města, nechovala k prchajícímu nepříteli žádné slitování. Bylo by až s podivem, kdyby se ke svým vzdáleným bratrancům vrátila tisícovka Wesparů.

„Měl jsem plány,“ napůl se vztekal From.

„A teď máš nové!“ odsekl therdanský vládce. „To ty sis stěžoval, že se neděje nic nového. Copak jsi neslyšel, co plánují lidé? Rychlopalné zbraně. Velké lodě. Lehká děla s koly. »Kombinovanou armádu«. Na co by sis chtěl stěžovat?“

Řemeslník se pomalu obrátil směrem k vladaři.

„Co bys dal za to, uvidět znovu Therdan nebo Sheffan? Spatřit je zářit ve světle úsvitu za zpěvu tanketů? Vidět jejich obyvatele, jak se zásluhou tvého počínání věnují své práci v míru a prosperitě?“

Rastar se odvrátil od naštvaného pohledu v knězově tváři a zadíval se do narůstajícího světla.

„Vidívám jej ve svých snech každou noc, knězi. Ale já se domů vrátit nemohu; už neexistuje.“ Pokrčil rameny – tak jak to pochytil od lidí – a dotkl se komunikátoru na svém brnění. „Možná se za čas některé věci změní a někteří se budou moci vrátit domů.“

„Deset kreditů na to, že vím, na co myslíte.“ Kosuticová mluvila tiše, jelikož Roger vypadal opravdu děsivě.

Princ se naklonil k opancéřované hlavě flar-ta, zatímco se mu ve vzpomínkách znovu a znovu přehrávaly obrazy, zvuky a pachy pronásledování. Bylo to nutné. Věděl to. Bylo to ale také odporné… a potěšení, které zažíval, když si vyléval zlost, strach a frustraci na nepříteli, který jej do této situace původně vůbec nedostal, čím dál víc narůstalo. Ve své duši skrýval temná místa, o nichž doposud nevěděl, a pohled na ně, který se mu nyní naskytl, se mu nijak nelíbil.

Na doslech se nenalézal nikdo jiný. Vojáky i Mardukany zaměstnávaly poslední přípravy na rychlý pochod k Nashtorským horám. Otočil hlavu a střetl se s pohledem vrchní seržantky.

„Chtěl bych domů, seržantko,“ zašeptal. „Prostě bych rád šel domů.“

„Jasně,“ vzdychla vrchní seržantka. „Já taky, šéfe. Já taky.“ Dala zdviženými palci znamení Pahnerovi, když kapitán přehlížel jednotky připravené k pochodu. Všichni honáci a velitelé jezdectva mu odpověděli týmž znamením. Seržantka se zhluboka nadechla. Bylo na čase se pohnout.

„Jediný způsob, jak se tam dostat, je klást jednu nohu před druhou,“ řekla, „a myslím, že je i na čase.“ Vzhlédla k zamračenému princi, pokrčila rameny a nevesele se usmála.

„Je nejvyšší čas vydat se dál, co?“ odvětil princ. „Tak tedy vzhůru na náš poslední pochod. Pochod k moři.“

Kapitola 19

Dergal Starg mávl na barmana.

„Dej mi další, Tarle. Nic lepšího na práci nemám.“

To říkal už popáté a Tarla pomalu unavovalo tu frázi poslouchat. Ne že by měl barman v úmyslu mu cokoli říct.

O vlastnictví nashtorských dolů se dohadovaly celkem tři městské státy, alespoň do doby, dokud ony a jejich armády, které se jedna na druhou neustále mračily, mohly být skutečně k nějakému užitku. Tedy do chvíle, kdy Bomané rozdrtili dva z oněch států na prach a K’Vaernově zátoce, jedinému sátu z oněch tří, který byl cenný sám o sobě, přístup k dolům odřízli. Avšak žádné z těchto měst nikdy nevěřilo, že by mohlo opravdu Nashtor řídit, ať už se k vlastnictví hlásil kdokoli. Tyto doly byly výhradně lénem Dergala Starga. Kupci mohli obchodovat, válečníci mohli válčit – ale jakmile došlo na těžbu a doly, ve všech oblastech Chastenu a Tamu, po celých nashtorských horách neměl Dergal Starg sobě rovného.

Což bylo samozřejmě příčinou, proč současná situace působila tak hořce ironicky. Protože nyní by potřeboval jednoho z těch tvrdohlavých válečnických vladařů ze severu. Nebo k’vaernského strážce. Nebo dokonce i pomateného válečnického kněze z Diaspry. Nezáleželo na tom, jak dobrým jste byli horníkem, důl bez trhu byl jen dírou v zemi, v níž se utápěly peníze.

Několik set horníků a skupinka techniků samozřejmě byli schopni vytvořit obranu, které se Bomané vyhýbali. Byli jistě s to stále těžit i přes příležitostné barbarské vpády. Ale ačkoli se zvuky z okolních dolů a pecí i nadále odrážely krčmou, nebylo to úplně ono. Kdykoli jindy by byl v mžiku třeba dole na šachtě pět. Mohl říct, že ti líní parchanti se tam dole flákají, ale jaký by mělo smysl upracovat se k smrti nebo vytvářet zásoby, když kolem nebyli žádní kupci?

Žádní, samozřejmě, ale Dergal Starg doly i hutě stále provozoval. A horníci byli, díky bohům, ochotni pokračovat v těžbě, dokud jim nedojdou potraviny, nové nářadí a tisíc a jedna další věc, které dostávali od těch hloupých, zlodějských kupců.

A barmani k tomu měli díky bohům také sklon, a proto Tarla pečlivě sledoval, když mu okamžitě nedolil do korbele. Pak si však všiml, že se barman s doširoka rozevřenýma očima ohlíží za sebe a má rozhozené všechny čtyři ruce v gestu překvapení.

Starg se otočil, aby se podíval, na co ten nekňuba tak zírá, a ztuhl. Na průvod, který právě vcházel pod střechu stavení beze stěn, byl úchvatný pohled – a nejen proto, že doly byly kvůli Bomanům uzavřeny pro každého na tomhle světě, ale protože nikdy nikoho takového nespatřil.

Čtyři z nich byli zjevně severští železňáci, z nichž dva měli na sobě tu nejnádhernější kovářskou práci, jakou měl možnost v životě obdivovat. Kanelura na jednom z kyrysů se nesla v novém trendu z K’Vaernu, převzatém zřejmě z nějakého vzdáleného místa, které nikdy neslyšelo nic o tvrzené oceli. Není divu, že snižovalo váhu brnění o pořádný kus, avšak tradicionalisté – a Starg do této kategorie, při všech bozích, spadal – se domnívali, že snadno selhává. Ta zatracená věc měla zachytit bodnutí zbraní nebo ránu silného výstřelu, i když musel uznat, že toto brnění bylo opracováno lépe, než cokoli, co kdy viděl, a zřejmě by v testu obstálo. Z vizáže válečníka však bylo zřejmě lepší tímto směrem žádné sarkastické poznámky nepronášet.

Avšak velice působivé železné brnění nebylo na skupince tím nejzajímavějším. Jedním ze společníků železňáků byl, u všech bohů, kněz. Jeden z těch zatracených vodáků, pokud se nemýlil, a – soudě podle oblečení – starší muž. Starg se v životě setkal s několika vodáckými misionáři, ale většinou se jednalo o mladíky. Tento byl odlišný a navíc kladívko, které nosil na zlatém řetízku kolem krku, prozrazovalo, že jde o řemeslnického kněze. Řemeslničtí kněží se podobali legendám, nikdo nikdy žádného mimo Diaspru nespatřil. Jenže ani to nebylo na skupině to nejzajímavější – tím byl bezpochyby basik v jejich středu.

Nemohl to být skutečný basik. Z jednoho zatraceně nezpochybnitelného důvodu – byl totiž, u všech bohů, příliš velký, ale jako basik vypadal. Žádné rohy, žádné drápy, žádný pancíř, jen celý měkký a růžový. Měl na sobě sice nějakou pokrývku a jeho pokožka vypadala odporně suše jako u fecků, ale kromě toho… a té přilby… vypadal docela jako basik.

Železňák se zdobeným kyrysem pozvedl ruku dlaní vzhůru na znamení přátelství.

„Jste Dergal Starg?“ zeptal se.

„Jo,“ zabručel těžař. „Kdo se, u všech bohů, ptá?“

„Ach,“ vydechl seveřan se zvláštní grimasou s odhalenými zuby. „Slovutný Starg osobně. Dovolte, abych se představil. Jsem Rastar Komas Ta’Norton, princ z Therdanu. Nyní již král, jak předpokládám. Věřím, že jste se kdysi, za příznivějších okolností, setkal s mým strýcem.“

Starg náhle zkoprněl, dokonce i jeho agresivita opadla. Kantar T’Norl býval jedním z mála z těch zatracených odpadlíků, který nebyl, u všech bohů, naprostý magor. Na rozdíl od jiných Kantar zastupoval v oblasti vždycky hlas rozumu.

„Omlouvám se, Rastare Komasi Ta’Nortone. Neměl jsem být tak neurvalý. Ztráta vašeho strýce byla pro Tamské údolí hrozivou ranou.“

„Zemřel tak čestně, jak jen mu bylo umožněno,“ pravil severský princ, „když bránil náš ústup. Díky jeho oběti a oběti válečníků jeho rodu jsme byli schopni z Therdanu a Sheffanu vyvést spoustu žen a dětí.“

„Stále je to však velká ztráta,“ zabručel těžař a usrkl si ze znovu naplněného korbele.

„Ano, byl to stěží ten způsob, jakým by nás chtěl opustit,“ přisvědčil princ s další z těch podivných grimas. „Hádám, že by se raději utopil v sudu s vínem,“ dodal a Starg se vůbec poprvé zasmál.

„Jo, vypil toho vždycky hodně. Což je neřest i na mé straně, samozřejmě.“

„Ne z pohledu mého strýce,“ opáčil Rsatar. „Říkal, že byste dokázal opít i pagee.“

„Vskutku velká chvála,“ řekl Starg. „A teď, když jsme si odbyli poklony, odkud ses tu vzal? Cesty se jen hemží Bomany.“

„Na severu možná,“ řekla věc připomínající basika, „ale jejich řady na jihu trochu… prořídly.“

„Kdo je ten basik?“ optal se Starg a mávl na podivné stvoření.

„To je kapitán Armand Pahner z Císařského pluku,“ odvětil Rastar s další z oněch grimas. „A nazývat jej tváří v tvář basikem by mohlo přerůst v chybu kosmických rozměrů. Chybu krátkého trvání.“

„Kapitán Pahner a jeho »císařská pěchota« jsou oním důvodem, proč na jihu už žádní Bomané nejsou,“ vložil se do hovoru duchovní a sám pozvedl dlaň jedné ze svých horních rukou na znamení pozdravu. „Rus From, k vašim službám,“ řekl a přivodil tak těžařovi toho dne další šok.

„Ten Rus From? Rus From, který vytvořil čerpací systém se dvěma cykly? Druhotný boční vstřikovač? Rus From, který navrhl odvodňovací systém pro Boží Jezero? To byla nádherná věc! Použil jsem jej v upravené podobě na uzávěru pro naši šachtu devět.“

„Ehm,“ vysoukal ze sebe kněz v rozpacích. „Ano, hádám, že jde o mě,“ dodal nakonec.

„Takže vy jste přišli z jihu?“ vyzvídal Starg. „Co se stalo s Bomany?“

„Vlastně šlo o Wespary,“ opravil ho Rastar a ledabyle tleskl. „Pobili jsme je.“

„To je trochu zjednodušené vysvětlení,“ poznamenal From na srozuměnou.

„Nicméně odpovídá,“ opáčil Rastar. „Nezbylo jich tolik, aby mohli spálit své mrtvé.“

„Stejně je nespalují,“ pravil Starg s nechutí v hlase. „Pohřbívají je.“

„Pravda,“ přikývl From. „Hrozné zneužití země. Dokážete si představit, co by se stalo, kdyby všichni své mrtvé pohřbívali? Zanedlouho by veškerá suchá půda přetékala mrtvolami!“

„Mohli bychom debatu o společenských zvycích odsunout na jindy?“ zeptal se nepravý basik s grimasou, která se i přes rozdíly v tvaru a formě podobala těm, jež předváděl Rastar – a Starg si konečně vzpomněl, kde už ji předtím viděl. Byl to stejný výraz, který nasadil basik, když jste jej zahnali do kouta a hodlali přetáhnout holí. Jako by se vám to snažil vymluvit či co.

„Jistě,“ přikývl Rus From. „Přivedli jsme s sebou karavanu. Je v ní i nějaké zboží, které jste si u obchodníků objednali předtím, než Bomané uzavřeli cesty.“

„Mimochodem jsme velmi ocenili poslední dodávku surového železa,“ řekl nepravý basik. „Bez něj by bylo obtížné dosáhnout všeho, co jsme udělat museli.“

„Jo, jistě, obvykle obchodujeme hlavně s K’Vaernovou zátokou,“ pravil Starg. „Ta však byla odříznuta. Namísto toho jsme museli doufat, že to karavana zvládne do Diaspry a zpět.“

„A opravdu zvládla,“ řekl From. „Obávám se, že několik těžebních nástrojů, které jste si objednali, však chybí. Většina z těch hotových byla přetavena ve zbraně. Máme ale s sebou bohaté zásoby jídla, vína, koření a tak podobně.“

„To vše je skvělé a výborné,“ opáčil Starg. „Ale my to nářadí budeme již brzy potřebovat.“

„A také bude včas připraveno,“ odvětil From suše. „Díky všem zbraním, které jsme sebrali Wesparům, máme dostatek železa, které nám nahradí zabavené materiály.“

„A s trochou štěstí budeme schopni soustředit pozornost Bomanů na nás, a pro příště už tak pro vás a K’Vaernovu zátoku nebudou představovat žádný problém,“ dodal Rastar. „Na jižní straně hor ale žádní nebyli. Kde tedy jsou?“

„Nejspíš ještě hodují na troskách Sindi,“ řekl Starg. „Ale okolo se potuluje řada tlup a některé z nich jsou poměrně velké. Bude pro vás těžké dostat se do zátoky, pokud právě tam míříte.“

„No já nevím,“ řekl nepravý basik. „Myslím, že jim můžeme dát trochu oddech.“

„Vidíte,“ řekl Rastar. „My nejsme tak úplně karavana.“

Jednotky z Diaspry se rozprchly všude okolo dolů. Většina z nich setrvávala uvnitř provizorních hradeb, které horníci na Stargův příkaz vztyčili k obraně proti Bomanům. Ti, kteří se tam nezdržovali – lehce obrněné osoby nosící neuvěřitelně dlouhé oštěpy či kopí – měli napilno se stavbou dalšího tábora v sousedství důlní oblasti. Kopali s neuvěřitelnou energií a přesností, jako by to dělali celý svůj život.

„Co je, u všech bohů, tohle?“ ptal se Starg a zuřivě si mnul jeden svůj roh.

„Totiž,“ vysvětloval nepravý basik Pahner, „obávám se, že jsme si nebyli úplně jisti, v čích rukou se doly nachází, a tak jsme si dovolili zajistit vaše strážné, dokud se neujistíme. Nejsou zranění,“ dodal nepravý basik spěšně.

„Takže jste se jen vplížili dovnitř a přepadli je?“ dožadoval se vedoucí těžeb, který nevěděl, zda má být naštvanější na nově příchozí nebo na stráže, které měly podobným věcem zabránit.

„Je to… taková naše specialita,“ řekl nepravý basik s další z těch podivných grimas.

„Udělali to kdysi i nám,“ potvrdil jeho slova Rastar a podivně pokrčil oběma páry ramenou.

„Takže teď co?“ otázal se Starg. „Tady nic dobrého neuděláte; Bomané se nám prostě vyhnuli.“

„Můžeme vám tu zanechat několik vojenských jednotek,“ odpověděl Rus From. „Někteří z Diaspranů nezvládají podmínky pochodu tak, jak se dříve domnívali. To z nich však nedělá slabé vojáky. Mohou vám pomoci vycvičit a posílit vaše horníky. Zbytek naší výpravy se vydá do K’Vaernovy zátoky.“

„To se vám nikdy nepodaří,“ varoval je vedoucí těžby. „Mohli jste to zvládat při krátké cestě z jihu, ale mezi doly a zátokou je to jiné.“

„Ano, to je,“ souhlasil nepravý basik s další z oněch podivných grimas. Najednou nevypadal jako basik, ale spíš jako atul. Hladový atul. „Existuje tam upravená cesta.“

„Budeme se pohybovat velmi rychle,“ doplnil ho Rastar. „Možná jste si všimli, že s sebou máme velký počet turomů, civanů a také pagee. Lidé nám ukázali, že se pěchota může přemisťovat mnohem rychleji, než jsme byli ochotni uvěřit, pokud si kopiníci příležitostně odpočinou na nákladu naloženém na turomech a civanech. Navíc většina z nich a všichni naši ranění cestují na pagee. Nevěřil bych tomu, kdyby mi to nepředvedli, ale tak můžeme postupovat stejně rychle jako jezdci na civanech.“

„Měli bychom se bez větších potíží dostat skrz, pokud se vyhneme hlavnímu vojsku,“ poznamenal »člověk«. „Říkal jste, že se usadili v Sindi a okolo něj. Našel jsem si ho na mapě a nachází se docela daleko od hlavní cesty do K’Vaernovy zátoky. Jak moc jistý jste si jejich polohou? A odkud získáváte své informace?“

„Mezi Bomany se stále pohybují někteří lesní lidé,“ odvětil Starg. „Spalovači uhlí, ti mají rádi každého, kdo jim jednoduše dá to, co chtějí a s čím dokáží jakž takž přežít. Vypomáháme jim vším, co můžeme postrádat a oni nás na oplátku udržují dobře informované o tom, kde se barbaři nacházejí a co mají v plánu. Navíc Sindi je největší a nejbohatší město, které zatím dobyli. Dokonce ještě ani doteď jej nestačili úplně vyplenit.“

Lidé si vyměnili pohled se severským vládcem, ale zdálo se, že Rastar souhlasí.

„Měli by to vědět, Armande,“ řekl seveřan. „Lesy jsou plné polodivokých tvorů a já osobně pochybuji, že by jim na Bomanech příliš záleželo. Jejich život není nikdy lehký, ale uprostřed této invaze pro ně musí být přímo nemožný.“

„Pak je budeme muset zahrnout do plánů na náš další krok,“ řekl nepravý basik Pahner. „Vědomosti putují oběma směry.“

„Cože?“ nechápal Starg. „Oni nejsou nijak zvlášť chytří…“

„Myslí tím, že mohli mluvit stejně dobře s Bomany jako s vámi,“ přeložil mu Rastar. „Vědomosti jsou lidský termín, který značí vše, co znáte o svém nepříteli.“

„Nechceme, aby se o směru našeho postupu Bomané dozvěděli,“ dodal Pahner.

„Pochybuji, že by s Bomany mluvili,“ namítal Rastar. „Jsou nesnášenliví i za běžných podmínek a já si jsem jistý, že se od nájezdníků drží co nejdál mohou.“

„To je pravda,“ potvrdil Starg. „Vyhandlovali jsme s nimi nářadí a zbraně za jídlo a jiné zásoby. Jinak by s námi neměli ani nic do činění.“

„Nářadí,“ pravil Pahner. „To nám zrovna nechybí. Kolik tady na místě máte rafinovaného železa?“

„Proč?“ optal se podezřívavě Starg.

„Protože si jej všechno vezmeme do K’Vaernu,“ odvětil Pahner a zadíval se k rostoucímu diasperskému táboru. „K’Vaernova zátoka ho bude potřebovat, pokud hodlá přežít, a my potřebujeme, aby z nás měli radost. Proto jsme vlastně šli tudy.“

„Ach, opravdu?“ ucedil Starg nahněvaně. „A jak za něj hodláte zaplatit? Zatím jste přinesli jen to, co už někdo dlužil!“

Hlava nepravého basika se ke Stargovi natočila jako stroj. Člověk dosahoval stěží poloviny těžařovy velikosti a Starg jako mladý prošel více boji, než si jeho staré kosti chtěly pamatovat. Ale v tuto chvíli si byl jistý, jako že jsou bohové nad ním, že tohoto lidského velitele pokoušet nehodlá.

„O to se nestarejte,“ pronesl Rus From klidně. „Zaručuji vám výplatu za materiál přímo od církve.“

„Ach,“ vydechl Starg a jeho nepřátelství rázem vyprchalo. „V tom případě předpokládám, že všechno bude v pořádku. A abych vám odpověděl: čeká tu na odvezení několik tun. Tavili jsme skoro po celou tu dobu.“

„Surové železo nebo zpracované?“ ptal se Rastar.

„Surové,“ řekl ledabyle těžař. „Vlastním sice pudlovací pec, ale nemám dostatek uhlí, aby se mi vyplatilo ji provozovat.“

„Můžeme z něj vyrobit ocel?“ zajímal se Pahner. „To je důležité.“

„Můžete,“ potvrdil mu Starg. „Nebo to alespoň umí v K’Vaernově zátoce… pokud se tam dostanete.“

„Znamenitě,“ přikývl Pahner a vložil si do úst kousek kořínku bisti. „Dejte mu stvrzenku nebo tak něco, Rusi, a začněte s nakládáním. Rád bych odtud ráno vyrazil.“

Dergal Starg stál a pozoroval, jak za ranního slunce konvoj mizí. Lidé a polovička civanského jezdectva vyrazila již dříve, aby proklestila cestu pro karavanu. Asi třetina »kopiníků« se přidržovala popruhů volně visících z tažných turomů a civanů. Zbytek se rozdělil na každou stranu a do čela, aby zaštítil karavanu mířící k široké kamenné cestě do K’Vaernovy zátoky.

Velitel hornických stráží přistoupil ke Stargovi, který stál u drsné, kamenné stěny, střežící vchod do dolů.

„Včerejšek mě mrzí, Dergale. Nebyli jsme dostatečně bdělí. Už se to nestane.“

„Hmmm?“ zpozorněl vedoucí těžby. Pak potřásl hlavou. „Ach, o to se nestrachuj, Tane – to by tě mělo trápit nejméně. Právě mě podvedl člověk, který celou dobu mluvil o nějakých kurech nebo kurněch či co. Naučil mě také zajímavou hru na principu náhody a teď mu dlužím asi čtyřdenní plat. A krom toho, poslal jsem veškerý kov, který jsme zpracovali od počátku invaze, do středu bomanského území pouze na základě příslibu platby od kněze, který, jak jsem se dozvěděl, opustil svůj domov za… přinejmenším podivných okolností. A dostat ji můžeme jedině tehdy, pokud se nám podaří domluvit se s Diasprou, že nám ji dluží. A pokud se karavaně podaří samozřejmě vrátit zpět k nám.“

„Ach,“ vydechl Tan. Pak dodal: „To není dobré, že ne?“

„U všech bohů, já nevím,“ uchechtl se Starg. „Ale myslím si, že je to ohromné.“

„Zaplatí jim Gratar?“ otázal se Pahner. „Vyrazili bychom a naložili si železo, ať by zaplatil nebo ne. Ale udělá to?“

„Ano,“ řekl From. „Udělá a on ví, že já vím, že to udělá. Považuji to za… Jak to lidé říkají? »Vyrovnání účtů«?“

„A velmi pěkné, i přes Poertenovu snahu,“ souhlasil mariňák.

„To ano,“ přikývl kněz s náznakem jisté spokojenosti, když si představil reakci nejvyššího kněze na účet, který mu měl Dergal Starg předložit. „Důležité ale je, že máme to železo, které bude v K’Vaernově zátoce uvítáno. Teď se tam s ním jenom musíme dostat.“

„To se dostaneme,“ ujistil ho Pahner. „I kdybychom měli vytáhnout naši výstroj, tak se tam dostaneme. Teprve až potom to začne být zajímavé.“

Kapitola 20

„Kde je to město?“ ptala se vrchní seržantka. Jediné, co mohla ze hřbetu flar-ta spatřit, byly valy a kopce.

„Za těmi kopci,“ odpověděl Rastar. „Tohle je jen vnější hradba.“

Město leželo na poloostrově mezi oceánem a širokým zálivem, který se zužoval do nízko položeného, velmi úzkého hrdla, kde jej uzavírala hradba, a za ní se zase rozšiřoval. Nebýt vlnolamů a několika nízkých náspů, opadávající vlny po jejich levici by se vylévaly na cestu.

Od moře vál čerstvý pobřežní vítr a z pravé strany tak k nim přinášel ze zálivu pach hniloby. Linie pobřeží po této straně hraničila téměř nepostřehnutelně se solným močálem, nad nímž krákali a syčeli ptačí tvorové se čtyřmi křídly. Solný močál zase přecházel v malou deltu řeky Selke – vlastně šlo spíše o potok – podle níž vedla silnice celou cestu z Nashtorských hor.

Hradba samotná byla ohromná, největší, jakou Kosuticová od návštěvy Voitanu spatřila. Tyčila se do výšky nejméně deseti metrů a široká byla skoro stejně tak. Bránu tvořila mohutná stavba se dvěma věžemi s točnou a se střílnami a na hradbách v pravidelných rozestupech vyčnívala masivní děla. Buď měla K’Vaernova zátoka řadu tradičních nepřátel, nebo příliš mnoho peněz, které potřebovala utratit za něco velice drahého.

Na okrajích hradeb, kde se moře setkávalo s močálem, stály bašty vybavené dalšími děly. Věže namířené směrem k moři plnily zároveň i funkci majáků. Zeď se táhla dál po obou březích až k místu, kde se země zvedala a byla natolik skalnatá, že na ni bylo přistání obtížné či nemožné.

„Pěkně vážně míněná obrana,“ zamumlala Kosuticová.

„K’Vaernova zátoka bývávala čas od času zatažena do mnoha válek v této oblasti,“ vysvětlil jí severský vladař. „Někdy i ve spojenectví s Ligou a někdy v opozici proti ní. Nikdy ji ale nezajímalo dobývání. Většina válek se týkala udržení svobody obchodu… nebo nátlaku na ni.“

„Patřilo mezi jejich protivníky i Sindi?“ zajímala se vrchní seržantka. „A o co tady vlastně jde? Pořád na to narážíte, ale ještě jste nic nevysvětlil.“

„Předpokládám, že s tím příběhem je nyní již obeznámena vaše slečna O’Caseyová, ale ve zkratce jde o to, že Tor Cant, despota ze Sindi, byl nafoukaný feck. Byl to také blázen, jemuž touhy zatemňovaly zrak a přesahovaly jeho schopnosti. Největší z těch tužeb byla snaha stát se vládcem nad veškerým územím kolem Tamu a Chastenu.

Začal s pokusy vytáhnout proti Lize severu. Jelikož jsme v jeho plánech představovali největší vojenskou hrozbu, pokusil se vyvolat mezi našimi městy nepokoje v naději, že se obrátíme proti sobě a navzájem se zničíme. Pak, když byly jeho úklady prozrazeny, si musel i on sám uvědomit své naprosté selhání a vyslal emisary k Bomanům. Po značném pochlebování někteří jejich starší náčelníci svolili ke schůzce s Torem, jenž nashromáždil zástupce z řady jižních států, kteří byli zatíženi našimi obchodními daněmi. Oficiálním důvodem setkání bylo jednání o smlouvě s Bomany, protože pokud by již Bomané nepředstavovali hrozbu, Ligu by už nikdo nepotřeboval.

A pokud by se tak stalo, uvažoval, veškeré země z jihu by se spojily v povstání proti našim daním.

Bylo však jasné, že vůbec neměl v úmyslu s Bomany vyjednávat v dobré víře. Říkal jsem, že jeho touhy zamlžovaly jeho rozhled, ale to jsem se vyjádřil umírněně. Bomané jsou barbaři, ale Tor Cant s nimi jako s barbary – a to navíc nepříliš důležitými – i jednal… Namísto nabídky ústupků předložil požadavky, které by každý, nejen Bomané, považoval za urážlivé. A když jej bomanští náčelníci odmítli, korunoval své bláznovství tím, že je z pouhého vrtochu nařídil zabít přímo v trůním sálu před očima jižanských vyslanců.

Jak jsem slyšel, byla to opravdu drastická scéna. Jeho stráž tvořili slaboši z jihu, a tak se bomanští náčelníci prosekali téměř až k trůnu, ačkoli byli naprosto zaskočeni. Naneštěstí se k trůnu nedostali, a když se mezi severními klany rozneslo, co se stalo, přísahali krevní mstu všem »městským sráčům«.

Nejprve vyrazili proti Lize. My všichni jsme byli zákeřně napadeni zevnitř různými způsoby agenty ze Sindi. V Therdanu došlo k otravě zásob. V Sheffanu byla znečištěna zásobárna vody. Jiným se záhadně vznítily obilnice anebo otrávilo krmivo pro civany.

Záměrem zřejmě bylo, aby se Liga a Bomané navzájem zničili. Pak by Sindi vyrazilo k oběma, aby zachránilo pozůstatky Ligy a zlikvidovalo Bomany. Liga by byla asimilována a válečníci, kteří by zbyli, by byli použiti v bojích proti ostatním městům.“

„Jenže to se nestalo,“ řekla Kosuticová.

„Ne,“ potvrdil jí domorodý princ tiše a zadíval se na blížící se hradby. „Tor Cant byl blázen a Bomany podcenil. Zřejmě očekával, že nás napadnou, jako to dělávali předtím – klan po klanu a kmen po kmeni – a předpokládal, že naše města, ačkoli oslabená jeho zradou, vydrží dostatečně dlouho, aby barbary pobila a oslabila dřív, než se pohnou dál na jih. Bomané se však spojili a jejich strategie byla tentokrát lepší než kdykoli předtím. Vrhli se na Therdan v jediné vlně, jelikož jsme byli nejdůležitějším městem severu a jejich vůdcové si uvědomovali, že když padneme my, otevře jim to nejen cestu na jih, ale zároveň se tak oslabí i zbytek Ligy. Obléhali nás téměř měsíc a půl a my s nimi dokázali držet krok. Do doby, kdy jsme byli schopni obsazovat naši obranu, jsme zabili řady válečníků za každého jedince, o kterého jsme přišli my. Nakonec jsme však začali hladovět a než jsme přišli o své nejlepší civany, určil mi můj otec, abych si probojoval cestu ven s tolika ženami a dětmi, kolik jen budu moci s sebou vzít.

Můj strýc, o němž se zmínil Dergal Starg… On a jeho rodoví strážní uvolnili cestu a my se vydali vpřed přes koberec z jejich těl. Zůstali ti nejmladší z jezdectva na těch nejlepších civanech, ke kterým se během útěku tiskly ženy a děti.

Neobtěžovali jsme se vydat do Sindi; nemělo by to smysl. Namísto toho jsme vyrazili do Bastaru, kde jsme, jak jsme se domnívali, mohli získat pomoc. Ale Bomané nás již předešli a hnali se navíc i za námi. Mohli jsme před nimi jen prchat.

A tak jste nás nakonec našli vy. Hladovou tlupu rozedraných uprchlíků jako naplaveninu snesenou z hor.“

„A Therdan?“ optala se vrchní seržantka jemně.

„Padl krátce poté. Stejně jako Sheffan, Tarhal a Crin. A D’Sley, Torth. A Sindi.“

„Ale K’Vaernova zátoka zjevně ne.“

„Ne,“ souhlasil Mardukan. „Zátoku dobýt nelze.“

Bistem Kar sledoval blížící se průvod dalekohledem. Měl dostatek času dostat se z tvrze k hradbám, jelikož kolona byla zahlédnuta hlídkami již před Prvním zvoněním. Stále však neměl ponětí, o koho jde. Rozhodně se nejednalo o bomanskou hordu, to poznal hned. Vlastně se zdálo, že vedoucí jednotka vypadá na jezdectvo Ligy severu, ale co mohl být ten zbytek okolo a vzadu, byla druhá otázka. A co tady pohledávali, zase jiná. Vzhledem k tomu, že ony lesklé hroty patřily neobvykle dlouhým oštěpům, byla tato jednotka příliš velká a dobře vyzbrojená, než aby byla pouhou zásobovací karavanou, a ze stejného důvodu to nebyla další várka uprchlíků.

Složil dalekohled a frustrovaně zagestikuloval.

„Nedává to smysl.“

„Další uprchlíci?“ zeptal se ho Tor Flain. Zástupce velitele k’vaernské strážní jednotky se na svého velitele dlouze zadíval. Karovi se přezdívalo »Kren« nejen pro jeho rozměry, ale také pro jeho rychlost a prohnanost. Kren byl vodní tvor, avšak velitel prokázal, že jeho taktika funguje docela dobře i na souši.

Kar byl oděn do svého obvyklého hávu – vyztužené kazajky a brnění strážního vojína bez jakýchkoli naleštěných znaků hodnosti, jež mu příslušely. Byla to uniforma, kterou nosil již mnoho období a cítil se v ní nejpohodlněji. Nosil by ji na všechna setkání, i ta nejformálnější, a do většiny těch nejvážnějších bitev, protože byla jeho odznakem a jedinou podobou, kterou stráže uznávaly. Již mnohokrát prokázal, že je vojákem tělem i duší; bojoval o finanční zdroje, aby udržel jednotku v nejlepší formě, ať to mělo stát cokoli. A každý věděl, že to byly jeho pravidelné a neutuchající souboje o přiměřený rozpočet, co strážcům umožnilo odrazit první bomanský nájezd.

Bomané však slíbili, že žádné město na jihu po těch hloupých událostech v Sindi nezůstane stát, a skutečnost, že žádné z oněch měst nemělo s masakrem Tor Canta nic společného, zřejmě nehrála vůbec žádnou roli. Takže teď bylo jen na strážcích a schopných občanech, aby barbarská přísaha nebyla dodržena, ale sázky proti tomu měly vysoký kurz.

Kar znovu rozvinul dalekohled a dál pozoroval, zatímco Tor Flain si ušetřil chvilku, aby přístroj obdivoval. Dell Mir byl kouzelníkem přes vynálezy a zdálo se, že válka s Bomany v něm probudila génia. Ať už šlo o zařízení, které stříkalo petrolej, či o jeho úpravy na vysokých pecích, díky nimž se přímo topili v oceli (pokud se tedy dokázali dostat k surovinám), ukázal se být podivínský vynálezce pro obranu města nedocenitelným zdrojem. Další důkaz nepochybného génia ze Zátoky se zrodil téměř spontánně.

Tor Flain své město miloval, ačkoli se stejně jako spousta jiných narodil jinde. Jeho rodiče se přistěhovali z D’Sleye, když byl mladý, a zavedli si zde malý rybářský obchod. Vyrůstal s k’vaernskými zvony v uších a jako dítě a dospívající pracoval dlouhé hodiny, kuchal úlovky a roznášel výrobky od jednoho rodu ke druhému. Jeho otec platil za dobrého obchodníka, ale byla to vlastně jeho matka, kdo vše řídil. Měla schopnost najít nejlepší ryby a uměla si se vším nejlépe poradit – dnes by to někteří nazvali »zdatností«. Byla to také zdatnost rodu Flainů, co jim umožnilo povýšit z pouhých zpracovatelů, jichž se kolem vyskytovaly stovky, na dodavatele vybraného zboží. Nepatřili sice k velkým rodům, ale ani nežili v chatrči v docích.

A díky tomu se jejich dcery dobře vdaly a jejich synové se vypracovali na různá důležitá místa ve městě a v rozličných oblastech jeho zájmu. V pozicích, jakou bylo i místo zástupce velitele strážní jednotky. Kdysi se to nezdálo být tak výhodným tahem, teď se však Tor Flainovo postavení řadilo mezi deset relativně nejdůležitějších v celém městě. Nehodlal využít svého vlivu, aby dohazoval své rodině zakázky, a ani nemusel. Kdokoli chtěl jednat se stráží, předpokládal, že neuškodí jednat i s rodem Flainů, ačkoli to nezbytně nutné nebylo.

Geniální vynálezce vzešlý z kovářského učedníka, velitel Stráže – původem pouhý vojín, zástupce velitele z rodiny kuchařů ryb. To byla K’Vaernova zátoka… a proto by za ni dobrovolně položil i život.

Kar opět složil dalekohled a jednou horní rukou na něj poklepával, zatímco nižší paže měl zamyšleně založené.

„Je to podpůrná výprava,“ řekl.

„To ale zatraceně malá,“ odvětil Flain. „Jen necelé tři tisíce.“

„Ale jaké tři tisíce!“ podotkl Kar. „Vedoucí severská jednotka nese therdanskou zástavu.“

„To je nemožné,“ ušklíbl se Flain. „Therdan byl zničen při první vlně!“

„Pravda. Ale říká se, že jich několik uprchlo. A ten prapor vedle patří Sheffanu. Ti mají být také všichni mrtvi, že ano? Ale úplně nejzajímavější je zástava těch kopiníků.“ Tor na něj nechápavě hleděl a Kar se zasmál. „Je to Řeka.“

„Diaspra?“ vydechl udivený Flain. „Ale… ti by nikdy… Ti se do válek vůbec nepletou.“

„Tahle válka je jiná,“ podotkl Kar. „Ale vůbec nerozumím těm turomům a pagee. Připadá mi jich trochu hodně na podpůrnou výpravu takových rozměrů. Vypadá to spíš jako obří karavana. A jsou tam i jakési postavy – podivné, vypadají jako ženy, ale zřejmě jsou něčím jiným. Spousta z nich rovněž jede na pagee.“

Ještě jednou natáhl dalekohled a dlouhé minuty do něj zamyšleně hleděl. Pak náhle potěšeně vykřikl.

„Tak tohle převážejí!“

„Co?“ ptal se Flain.

„Železo, při Krinovi! Ta zvířata jsou naložena železnými pruty!“

„Museli projít kolem Nashtoru,“ přemítal zástupce velitele. „Někdo použil svou hlavu na něco jiného, než jen nošení rohů.“

„Vyšli jezdce,“ nařídil Kar. „Podíváme se, co tady máme. Myslím, že se nám to bude líbit.“

Mardukan, který je přišel pozdravit, byl tím zatraceně největším slizounem – pravděpodobně s výjimkou Erkuma Pola – jakého kdy Roger viděl. Což při běžné výšce mardukských mužů bylo co říct. Nejenže byl vzrostlý téměř čtyři metry, byl také na onen ohromující vzrůst nepoměrně rozložitý a vypadal, že je schopen slisovat flar-ta.

„Bisteme Kare,“ zvolal Rastar s neskrývanou úlevou. „Ty žiješ.“

„Ano, princi Rastare,“ odpověděl obr s hlubokým, hřmotným zasmáním. „A stejně jako ty jsi překvapený, že mě vidíš, jsem i já překvapen, když před branami nacházím therdanského dědice.“

„Pokoušeli jsme se k vám dostat prvně při našem útěku, jenže všude bylo příliš mnoho Bomanů,“ přiznal se Rastar. „Ale bylo to tak, jak bohové zřejmě chtěli, pravděpodobně mnohem lepší.“ Odvrátil se od k’vaernského velitele a ukázal na Rogera. „Bisteme Kare, kapitáne z K’Vaernovy zátoky, představuji ti Jeho Císařskou Výsost prince Rogera MacClintocka z Terranského Impéria.“

„Zdravím vás, princi MacClintocku, ve jménu rady K’Vaernovy zátoky,“ uvítal ho Mardukan a obdivuhodně potlačoval zjevnou zvědavost, co by k čertu mohlo to »Terranské Impérium« být. „A s ještě větší radostí vítám váš náklad,“ dodal.

„Proto jsme se zastavili v Nashtoru,“ pravil Roger. „A já vám představuji svého staršího velitele kapitána Armanda Pahnera, který trval na tom, abychom kovy nabrali.“

„Rovněž vás zdravím, kapitáne Pahnere,“ kývl na člověka velitel stráží a blíže si jej prohlédl. Těkal zrakem z důstojníka oblečeného do maskovací látky na vojáky, oděné podobně a rozestavěné z každé strany karavany, a potlačil potěšený smích. „Vítejte v K’Vaernově zátoce.“

„K’Vaernova zátoka,“ pronesl Rus From s mnohem větším nadšením, než jaké projevil od doby, co opustili Diaspru. „Jsme tady.“

„Nádhera,“ přisvědčil Bogess mnohem nabručeněji. „Další město, další bitva. Prostě nádhera.“

Prostor mezi vnitřním a vnějším obranným valem byl zasvěcen zemědělství. Pěstovala se zde ječmenorýže a jablomelníky, soustředěné zejména na onom úzkém pruhu půdy na straně od zálivu. Na přímořské straně se nalézaly vinice s proslulými mořskými hrozny pobřežní oblasti, z nichž se vyrábělo mořské hroznové víno.

„Ale tohle je přece K’Vaernova zátoka!“ namítal kněz. „Zvonový K’Vaern! Celý svět se setkává v K’Vaernově zátoce! Odtud pochází polovina přístrojů v celém Chastenském údolí. Tady byla vynalezena vodní pumpa. Jiné podobné město neexistuje!“

„Hm-hmm,“ zabručel generál. „A všechny ulice jsou vydlážděny zlatem. Je to jen další město a jen další bitva.“

„No, uvidíme,“ opáčil duchovní, který se nehodlal nechat pesimistickým vojákem ovlivnit.

„A další nový způsob, jak bitvu vést,“ pokračoval Bogess. „Nebude stačit je prostě naučit, jak zacházet s kopími, a hotovo. Ne, musíme vytvořit ty »muškety« a »mobilní děla«. Pak se je musíme naučit sami ovládat.“

„Ne tak úplně,“ opravil ho From, když byli dopředu zavolání dva představitelé Diaspry. „Vlastně je budete nějak muset naučit, jak s nimi zacházet, zatímco se budou ještě vyrábět. A to bez lidské pomoci.“

„Kurňa fix,“ zamumlal si Poertena, když procesí obcházelo první kopec.

Původ názvu města byl rázem jasný. Daleko pod nimi ležel ideální přirozený přístav – zátoka odříznutá kopci na každé straně od nejhorších vrtochů počasí. Všechny kopce tu byly neobyčejně příkré, tvořící záliv či fjordy; záliv a úžiny byly propojeny a vytvářely krytý víceúčelový přístav. Drobná boční přístaviště dokázala odbavit pouze malá plavidla, ale takových byly v celém městě stovky.

Oblasti přístavu s hlubšími vodami byly přeplněné loděmi. Nejběžnějším typem byla loď s jedním stožárem, čtvercovou plachtou a zaobleným trupem, která se v mnoha ohledech podobala pozemské středověké bárce. Byly tu však rozdíly – středový podélný trám tu byl o trochu vylepšený – ale z celkového úhlu pohledu byla ta podobnost pozoruhodná. Většina z lodí měla od přídě k zádi kolem dvaceti metrů, ale několik větších dosahovalo až více než třiceti a jedna z větších byla vlečena veslicí, které vypomáhaly lehké závany větrů od pobřeží, přicházejících z kopců.

Jedno z vedlejších přístavišť bylo očividně určeno pro vojenská plavidla, jež zde zastupovaly dva základní typy. Zhruba ze dvou třetin to byly rovné a nízké jehlovité galéry, vybavené vpředu bodcem, ale bez viditelné známky baterií děl. Ostatní válečné lodě byly rozložitější, těžší a vyhlížely nemotorně. Stejně jako galéry (na rozdíl od většiny obchodních lodí v přístavu) měly vesla i stožáry. Jejich hlavními zbraněmi však byly řady těžkých děl, vyčnívajících z opevněných střílen na přídích nad špičatými bodci. Sady vesel bránily montáži jakéhokoli druhu bočních děl, lodě však byly navrženy tak, aby mohly zahájit těžkou přední palbu, jakmile by se přiblížily k nepříteli. Na těch dělech bylo ovšem cosi nezvyklého. Poertena si na své přilbě navolil zvětšení a pousmál se v náhlém porozumění i překvapení, jelikož děla nebyla sestavené a posvařované pušky, které pozoroval na hradbách Diaspry. Tahle byla, pro boha živého, odlitá!

Čtyři nejvyšší kopce kolem přístavu byly součástí hřebenu, který se táhl několik kilometrů severně, a všechny je pokrývaly propojené budovy. Domy vyrůstaly nad skladišti, která přiléhala k obchodům, čímž časem veškerý volný prostor vyplnily budovy k práci či odpočinku, díky čemuž se obojí mnohdy soustředilo pod jedinou střechou.

A kam oko dohlédlo, se nacházely zvonice.

Seržant Julian, postávající vedle malého Pinopana, zavrtěl nechápavě hlavou. Docela jej překvapilo, že nikde jinde během jejich vyčerpávající pouti nespatřil jediný mardukský zvon. Ani jeden. A teď tu byly odhadem tucty zvonic, alespoň pokud mohl soudit. Kdo ví, kolik jich muselo být celkově ve městě… nebo jak to muselo znít, když se rozezvučely všechny naráz. Na některých věžích mohl spatřit malé zvonky podobné zvonkohrám, našel by tu však i středně velké či velké zvony, a v mohutné věži poblíž středu města také jeden obrovský kus, který musel vážit přinejmenším osm nebo devět tun. Jen se divil, proč jich tu vůbec tolik je.

Cesty, přeplněné Mardukany, se kroutily v bláznivém architektonickém vzorci. Kdekoli se ve městě Julian nebo Poertena podívali, tam našli Mardukany prodávající, kupující a obecně se oddávající obchodům. Z okraje převisů město vypadalo jako odkryté mraveniště.

Ale kdokoli, kdo by chtěl toto mraveniště doopravdy odkrýt, měl by co dělat. Město bylo obehnáno další obrovskou hradbou, mnohem větší a silnější než byla ta vnější, vybavenou půlkruhem děl, která zřejmě vystřelovala devíti či dvanáctikilové koule, a baštami rozestavěnými po nějakých šedesáti metrech. Samotné ústí přístavu bylo chráněno silnými věžemi, z nichž každá byla opatřena vlastním masivním dělem. Vlastně vypadala, že by dokázala vystřelit kouli o sedmdesáti pěti či osmdesáti kilech, ačkoli Julian netoužil vědět, jakou spotřebu střelného prachu tato monstra musela mít. Jediným otevřeným prostranstvím v celém městě byl široký prostor na vnitřní straně hradeb, který se táhl až k řadě opevnění. Oblast před hradbami byla volná, i když se zde nacházely nějaké dočasné stavby, obzvlášť poblíž vody a okolo hlavní brány, kde se rozrůstalo celé město chatrčí.

Hradby se táhly nahoru na nejvyšší kopec, který rozděloval město, a spojovaly se u další masivní tvrze, mnohovrstevnaté pevnosti vytesané do skály, na níž byla usazena. Kameny z její vnější části přecházely v původní podloží tak dokonale, že bylo obtížné určit, kde končí hora a kde začíná pevnost. Holedbala se také vysokou zvonicí, tentokrát doplněnou o propracovanou, pozlacenou větrnou korouhev v podobě lodě s napnutými plachtami.

„Už chápu, proč si všichni myslí, že je tohle místo nedobytné,“ pronesl Julian.

„Ba,“ přisvědčil Poertena a zamyslel se nad tím. „Ale musíte sa ptať, gde só zásoby?“

„He?“ nechápal Gronningen. Netečný Asgardian vypadal, že na něj ohromné město vůbec nezapůsobilo.

„No, dokud se zásobují po moři…“ nadhodil výzvědný poddůstojník.

„Baže, ale odkaď ty zásoby přicházijó?“ ptal se dál Pinopan. „Nikde tu nemajó místo, gde by mohli pěstovať potraviny pro všecky ty lidi na poloostrově, i se všema těma rybama, který si asi chytnó. Hádám, že hafo svýho jídla dováželi z teho Sindi nebo odněkaď. Ale odkaď ho beró teďka?“

„Ach tak,“ pochopil Julian. „Chápu, kam míříš. A taky nepřichází z vedlejšího města po řece směrem od Sindi, protože tu zabrali také.“

„Tož odkaď ty zásoby beró? Z dálky sta kiláků? Dvó set? Tisíca?“

„Jasně.“

„Místo teho, aby je plavili po řece a přes záliv. A to platí aj pro ty ostatní věci, který nésó tolik fajnový, takový, co normálně dostanete z okolí. Dřevo, kůže, kovy a podobný. A co si myslíte, že byl jejich největší obchod s městama, který ovládli Bomani?“

„Klidně můžou spoléhat na vzdálené zdroje a vystačit si,“ namítl Julian. „Jako za dávných časů na staré Zemi San Francisco. Všechno, co potřebovalo, si dováželo na lodích a ne po souši.“

„Jasně,“ souhlasil Pinopan. „Třeba Nová Manila taky není nic jinýho než mořské a hvězdné přístav a na Pinopě je tak veliká, jak to je enem možný. Všecko kromě ryb dovážijó z nějaké prdele světa. Ale só tu dvě věci. Vidíte ty lodě?“ Ukázal na přerostlou kocábku, která těžkopádně vyplouvala z přístavu.

„Jo,“ přikývl Julian. „A co?“

„To je kurňa ta nejhlópější loď, jakó sem kdy viděl. Stačí větší vlna a převalí sa a potopí jak šutrák. A musí byť pomalá jak sračky, a pokaď je pomalá, stojí to prachy provozovať ju, a proto taky musí byť to obilí pěkně drahý. A to nakonec musí znamenať, že hladovijó, dokaď nenajdó nějaké kurevsky velké zdroj pro dovoz. Což nás vede k té druhé věci, kteró je jejich trh. Jasně, vyrábijó tady nějaký věci. Mohli by sa stát i něčím jako Nový Drážďany, ale nedá sa to srovnať se všeckým, co može čekať na odvoz loděma někam pryč. A pokaď nic nepřichází po Chastenu nebo Tamu, pak není co prodávať. A pokaď nic neprodajó, budó hladověť.“

„Jak vás zásobují?“ zeptal se Pahner. „Pokud vám nevadí ta otázka.“

Podpůrná výprava vyvolala pozoruhodně málo zájmu, když procházela rozlehlým městečkem chatrčí v blízkosti brány a podél vnější hradby. I když mu hrozila válka, pokračoval lid z K’Vaernovy zátoky dál v běžném žití, jako by si jí ani nevšiml.

Hlavní třída, po níž pochodovali, byla přecpaná. Pouze jednotka strážných, vyzývajících k odklizení cesty a odtlačujících stranou překážky, umožnila karavaně průchod; boční ulice byly zaplněné úplně stejně – zahlcené vozíky a stánky, postavenými v rozmezí několika metrů a prodávajícími všehochuť zboží, od jídla po zbraně.

Město bylo přitisknuté na svazích obklopujících zátoku a okolní kopce dokonale odrážely mořský vítr, čímž přetvářely město v parnou, nedýchatelnou saunu, teplejší než byla mardukská norma. Nehybný vzduch, který s sebou nesl nádech pachů z ulic, obklopil výpravu hned, jak prošla branami. Ve výparech se mísilo vaření a koření z bočních uliček a obvyklý zápach hnoje všech mardukských měst, jemně doplněný o špetku čistého solného vzduchu a pachu hniloby, typickou pro všechny přístavy známého vesmíru.

Většina budov, s výjimkou vysokých zvonic, byla nízká a vyrobená z kamene nebo vepřovic se sádrovými stěnami, které přecházely ze zářivě bílé až k oslnivým směsím barevných nátěrů. Šlo o první místo, které zde lidé spatřili, kde se ve větší míře užívaly pastelové barvy. Kombinace hýřivých barev, tepla hodného pece a výrazných pachů některé mariňáky omráčila.

Jednoduché dveře domů ústily přímo do ulice, kam doprostřed provozu bez rozmyslu vybíhaly děti. Jednoho unáhleného mladíka málem rozmačkala Patty, flar-ta však předvedla nezvyklé poskočení na pěti nohou a nějak se pobíhajícímu a motajícímu se mláděti vyhnula.

Na rohy všech budov byly připevněny vypracované okapy, které ústily do velkých nádrží s dešťovou vodou. Některé z nich měly na sobě značky; Pahner spatřil, jak si jakýsi Mardukan z jedné z nich nabral a hodil do ní kovovou minci. Někdo právě uzavřel obchod a on chvíli uvažoval, proč ze všech měst, která zatím navštívili, pouze K’Vaernova zátoka zavedla vodu na příděl.

Tentýž důraz na zásobování vodou byl zjevný u sem tam rozestavěných větších nádrží, které míjeli. Rezervoáry, pozvednuté lehce nad úroveň ulice, byly jeden až dva metry hluboké a široké od pěti do deseti metrů, a odváděly vodu z okapů na větších budovách. Byly z poloviny přikryty a pečlivě udržovány v čistotě, jelikož voda v nich byla jasná, jakoby pramenitá, a na jejich dně se také nacházely stříbrné a měděné mince.

„Zásobováni?“ Kar se k člověku otočil, pak jen tleskl v mardukanské obdobě pokrčení ramen. „Slabě, pokud mám být upřímný. A ne, nevadí mi, když se ptáte. Bohové vědí, že jsme dříve s Ligou zkřížili své meče, ale myslím, že teď je z ní přinejmenším spojenec.“

„Pravda,“ přikývl Rastar. Severský jezdec se hurónsky zasmál. „Spoustu válek jsme vedli proti Zátoce nebo Zátoka proti nám o nadvládu nad ústím Tamu nebo o naši nadvládu nad severním obchodem. To vše je ale teď už minulostí. Liga neexistuje a za našich životů už ani znovu nepovstane. Jedeme v tom společně.

Ale řekni mi,“ pokračoval, „jak to, že jste na mizině? Neměli jste pod tvrzí téměř nevyčerpatelné zásoby?“

„Ano,“ souhlasil k’vaernský generál. „V době míru neudržujeme sýpky plné, protože takové uklá…“

Náhle velitele stráže přerušil silný, hřmotný zvuk, jako by uhodil hrom bronzovým hrdlem. Všechny zvony na všech věžích se naráz rozezněly v ohlušujícím proudu hlasitého bušení, který se rozeběhl po celém městě – a zaražené výpravě – jako hudební zemětřesení. Nešlo však o divokou, nevázanou kakofonii, zvony zvučely s rytmickou, pozvolnou velkolepostí, kdy každý z nich vydal svůj zvuk v tentýž okamžik jako ostatní. Odbily čtyřikrát a pak, stejně náhle jako začaly, umlkly.

Lidé pohlédli jeden na druhého, zaskočeni nečekaným ztišením stejně jako náhlým rozezněním toho zvuku, jejich společníci z Diaspry se však tak zaražení nezdáli. Rastar a jeho severští následovníci a domorodí K’Vaerniané jako by to ani nezaznamenali, pak se ale Bistem Kar rozesmál.

„Promiňte, princi Rogere, kapitáne Pahnere. Nenapadlo mě vás varovat.“

„Co to bylo?“ zajímal se Roger a ukazováčkem si pročistil pravé ucho, kde mu stále drnčela ozvěna zvonů.

„To je Čtvrté zvonění, Vaše Výsosti,“ vysvětlil mu Kar.

„Čtvrté zvonění?“ opakoval Roger.

„Ano. Náš den se dělí na třicet zvonění, časové intervaly a právě uplynulo Čtvrté.“

„Chcete říct, že tohle…“ Roger mávl směrem ke zvonicím. „…se opakuje třicetkrát za den?“

„Ne,“ řekl Kar tónem, který se lidé naučili rozpoznávat jako poťouchlý, „jen osmnáctkrát. V noci zvony nezvoní. Proč?“

Roger na něj hleděl a tentokrát byla řada na Rastarovi, aby se zasmál.

„Bistem Kar vám – jak je ta vaše fráze? Ach, ano! »Tahá vás za nos«, Rogere. Ano, zvony zvoní, aby uvedly každý denní interval, ale obvykle jen ty v budovách vlastněných městem, a to ještě ne všechny!“

„Pravda,“ připustil Kar s tlesknutím, které zastupovalo mardukanské pobavené pokrčení ramen. Pak se ale obrovitý strážce zasmušil. „Jsme ve válce, princi Rogere, a dokud tahle válka neskončí, všechny Krinovy zvony budou zvonit na Jeho počest nad Jeho městem, dokud poslední z nich neutichne.“

Roger s Pahnerem se na sebe bezvýrazně zahleděli a Kar se znovu usmál.

„Žádný strach, přátelé. Nemusíte tomu věřit, ale zvyknete si na ně dřív, než si dokážete představit. My alespoň…“ lstivě pohlédl na Ruse Froma, „…na vás nebudeme neustále lít vodu!“

Řemeslnický duchovní se zasmál spolu s ostatními a Kar obrátil svou pozornost zpět k lidem.

„Ale předtím, než nás zvony přerušily, jsem vám chtěl tuším vysvětlit, že v dobách míru neudržujeme sýpky plné, protože takové ukládání škodí obchodu s obilím. Obvykle obdržíme před válkou včasné varování, abychom si stihli vytvořit odpovídající zásoby. Jenže tentokrát přišli Bomané příliš rychle a my měli se Sindi stejné potíže jako každý jiný. Ten parchant Tor Chant si začal dělat vlastní zásoby minulou sezónu, což mě nutí přehodnotit, zda jeho vražda bomanských náčelníků byla opravdu tak spontánní, jak chce, abychom si mysleli. On ale nebyl ochoten rozdělit se o žádné ze svých přebytků a uvalil na veškeré náklady obilí ze Sindi embargo po celou »dobu stavu nouze«. Dostali jsme se sice k dodatečným zásobám z jiných zdrojů dřív, než bylo ovládnuto ústí Chastenu, ale ne k mnoha. Ještě nejsme úplně na mizině, ale brzy na to dojde. Spousta obchodníků si už nedočkavě mne ruce.“

„A co Bastar?“ zeptal se Rastar a ukázal na sever. „O jeho lidu jsem neslyšel nic.“

„Téměř všichni utekli k nám, když už bylo jasné, že se Bomanům neubrání.“ Bistem Kar tleskl na znamení rezignace a frustrace. „Další odčerpávání našich zásob, jak obilí, tak vody, ale ne takové, jaké bychom dokázali s čistým svědomím odmítnout. A měli jsme své problémy s D’Sley stejně jako s ostatními městy, ale i tak…“

„Jeden za všechny, všichni za jednoho,“ ozval se Pahner.

„Přesně,“ přikývl generál a obrátil svou pozornost zpět k člověku. „Ale jaké místo v tom všem zaujímáte vy? Řekli mi, že ty dlouhé oštěpy jsou váš zlepšovák, stejně jako ony široké štíty. Chápu jejich užitečnost v boji proti bomanským sekyrám. Ale proč jste tady? A proč se pletete do našich potyček?“

„Rozhodně ne z dobroty našich duší,“ pravil Roger. „Celý náš příběh je dlouhý a spletitý, ale stručně řečeno, musíme překročit tohle…“ ukázal na moře za přístavem, „…a dostat se k oceánu a pak překonat i ten a dostat se domů.“

„To může být problém,“ řekl Kar v předtuše. „Ach, můžete se odtud dostat na cestu do Tharazhské úžiny, pokud budete muset. Bude to drahé, ale dá se to zařídit. Ale nikdo vás nevezme za Úžinu, aby s vámi přeplul Západní oceán. Budete mít proti sobě vítr a navíc nikdo, kdo se kdy pokusil oceán překročit, se nikdy nevrátil. Někteří…“ K’Vaernian se úkosem zadíval na Ruse Froma, „věří, že na vině jsou démoni, kteří žijí v oceánu, aby střežili pobřeží světového ostrova, ale ať je příčinou cokoli, žádné lodi se ještě nepodařilo oceán přeplout a vrátit se zpět. Existuje stará báje o jedné lodi, která připlula z opačné strany – spíš o vraku, jelikož jej cosi roztrhalo na kusy. Podle této báje na ní zůstal jediný bláznivý přeživší, který blábolil neznámým jazykem, ale nežil dlouho a nikdo nikdy nebyl schopen určit, co loď zničilo.“

„Bouře?“ optal se Pahner.

„Ne, alespoň podle příběhu,“ odvětil generál. „Samozřejmě to může být jen povídačka, ale v jednom z našich muzeí se nachází prastarý lodní deník. Je psán jazykem, který nikdo, koho znám, nedokáže přečíst, je ale doplněný něčím jako částečným překladem – skoro stejně starým jako deník sám – a ten pro vás může být zajímavý. Popisuje zřejmě nějaký druh monstra; zvěsti o připlutí té lodi se pozoruhodně shodují v tom, že byla něčím prokousána a roztrhána.“

„Svatá dobroto,“ zamumlal From provokativně. „Snad si nemyslíte, že by to mohl být jeden z těch mytologických démonů, nebo ano?“

„Já nevím, co to mohlo být,“ připustil Kar srdečně. „Ale ať to bylo cokoli, muselo to být velké. A nepřátelské. Obojí by mě dostatečně přesvědčilo o tom, abych se od toho, při Krinovi, držel co nejdál!“

„Přesto ale vy víte, že na opačné straně něco je?“ zajímal se Roger.

„Ach, ano,“ odpověděl K’Vaernian. „Samozřejmě. Svět je koneckonců kulatý; matematici to dokázali docela jasně, ačkoli ne bez výhrad ze strany našich, ehm, konzervativnějších náboženství. Znamená to, že v nejhorším byste měli skončit zase zde, avšak ta vzdálenost je ohromná. A se vší úctou, nikdo v sobě nikdy neměl dostatek motivace, aby se na otevřený oceán obtěžoval. Kromě větru, vln a možná i monster,“ usmál se Froma, který mu úsměv opětoval, „je tu i problém s navigací. Jak by mohl námořník vědět, kde je, pokud by se nenacházel blízko břehu, aby nemohl na svých mapách porovnávat orientační body? A který obchodník by se plavil za Tharazh? O žádných tamních městech, s nimiž by se dalo obchodovat, nevíme a my máme – alespoň jsme měli – zajištěný veškerý obchodní servis přímo zde v K’Vaernijském moři. Až na to, co se stalo jednomu či dvěma bláznům, kteří se ho pokusili přeplout, o tom nikdo opravdu nic neví, takže je to úrodná půda pro, hm… imaginativní spekulace.“

„Inu, my slyšeli, že nejste schopni se přes něj přeplavit,“ řekl Pahner, „ale na tomhle světě jsme už dokázali řádku věcí, které tu před námi nikdo nedělal.“

„Překročili Tarstenské hory,“ vysvětlil Rastar.

„Ne! Opravdu?“ smál se Kar. „A je země za nimi opravdu plná obřích kanibalů?“

„Myslím, že ne,“ vmísil se Cord. Starý šaman měl velký talent na jazyky, ale bez vlastního implantátu mu chyběla překladatelská podpora, které se lidé těšili a K’Vaernijský generál na něj zostra pohlédl, když zaslechl jeho výslovnost s nezvyklým přízvukem.

„D’nal Cord je můj asi,“ řekl Roger, „můj, hm, společník pod přísahou a druh ve zbrani. Patří k Lidu žijícímu v Hurtanském údolí. Nepochází z Tarstenských hor, je vlastně ještě z větší dálky, než jaká je odsud k Tarstenu.“

„Skoro čtvrtina cesty kolem světa z Tarstenu,“ souhlasil Pahner. „Ale národy na opačné straně hor se od vás příliš neliší. A ani civané či turomové.“

„Skutečně žijeme v zázračné době,“ pronesl Kar. „A nechtěl jsem nijak urazit váš lid, D’nal Corde.“

„A nijak neurazil,“ řekl asi lámavě. „Došli jsme daleko a já spatřil mnoho věcí. Spousta je stejná na obou stranách.“ Chvíli jen tak hleděl. „Ačkoli tohle je největší město, jaké jsem kdy viděl. Voitan byl před svým pádem stejně… živý, ale nebyl takto veliký.“

„Voitan?“ zeptal se Kar.

„Dlouhá historie,“ zarazil ho Roger. „A poučná.“

„Ano,“ souhlasil Cord s důrazným tlesknutím a zadíval se zpříma na K’Vaerniana. „Voitan, jak všichni věděli, byl nedobytný. Dokud nepřišli Kranoltové.“

Kapitola 21

Roger se rozhlédl po místnosti a spokojeně pokyvoval. Prostor to byl poměrně malý, ale pohodlný, postavený na přímořské straně tvrze s výhledem na K’Vaernijské moře, a vánek, který na té straně pronikal okny dovnitř, vanul zase ven okny směřujícími na nádvoří v opačné zdi. Zvonice tvrze se nacházela necelých padesát metrů od těchto oken a princ se při pomyšlení na to, jaké to bude, až k’vaernijské »hodiny« spustí, otřásl, ale kvůli oknům byl ochoten tu oběť přinést. Ve městě v podstatě neexistovalo místo, kam by mohl doopravdy před zvony uniknout a vánek proudící pokojem byl po parní lázni v městských ulicích až neuvěřitelně příjemný.

V komnatě byly nachystány všudypřítomné polštáře a nízké stolky, Matsugae však již rozložil jeho polní lehátko a někde sehnal i vyšší stůl. Společně s rozkládací židlí se to tu proměnilo v pohodlné místo, kde mohli zvažovat své další kroky.

Plán byl jednoduchý. Ukáží obyvatelům K’Vaernovy zátoky některé vojenské technologie z dávné minulosti lidstva, odpovídající zdejším technologickým možnostem, výměnou za cestu přes oceán. Plán vypadal rozumně, když na něm před odchodem z Diaspry pracovali, avšak Poertena už vyjádřil svůj názor na plavbyschopnost místních lodí, a neznělo to příliš dobře. Rogerovou hlavou vířily výrazy jako »palubní výztuhy«, »volný bok« a »kosatkovité plachty«, které z větší části znal již ze svých dob jachtingu. Poertena se nicméně ukázal být cenným zdrojem informací o použitelných plachetnicích – a ten zdroj říkal »Ani náhodou«.

Takže to vypadalo, že plán použití pouze kvalitnějšího oplachtění na jednu z místních lodí mohou opustit, což se také rovnalo celým měsícům stráveným stavbou nových lodí. Či alespoň přestavbou místních plavidel od kýlu nahoru.

Zbytek plánu začínal vypadat rovněž pochybně. Stále se ještě nesetkali s místní radou, avšak Bistem Kar byl ze srdce přesvědčen, že K’Vaernská zátoka byla nedobytná, jak tomu věřili i Rastar s Honalem. Pokud jeho přístup sdílela víceméně i celá rada, prosté »Hele, tady máte nové hračičky. Bavte se a my odsud vypadneme« by nemuselo zabrat.

Vše nasvědčovalo tomu, že by mohlo dojít k další bitvě, Roger si však nebyl jistý, zda je na něco takového připravený.

Zadíval se ven na moře a povzdychl si. V sedmnácti letech strávil větší část léta plachtěním na volném moři na Bermudách, kde na rozdíl od Pinopy bylo plachtění odpočinkovou záležitostí pro bohaté a ne otázkou ekonomického přežití. Závody na volném moři v Atlantiku byly přátelské soutěže mezi členy monetární elity a jejich vybranými posádkami a jachty, které používali, se místním lodím podobaly jako závodní letadlo nákladnímu vznášedlu, ale pokud by si Roger měl zvolit mezi plavbou na přepravním člunu, čelícím bouři uprostřed Atlantiku, a bojem s Bomany, dobře věděl, jak by jeho odpověď zněla. I kdyby to zahrnovalo potenciální střet s mořskými příšerami.

Někdo zaklepal na dveře a princ se otočil. Venku stála na stráži Despreauxová, avšak odmítala se mu podívat do očí, když dovnitř vpouštěla Matsugaeho. Incident v Ran Taii mezi nimi stále udržoval minové pole a on jej musel překročit. Ran Tai jen dokazoval, že není zrovna chytré se s vojáky až příliš sbližovat, ale ještě hloupější bylo vydržovat si osobního strážce, který s vámi byl na kordy. A i kdyby Despreauxová nepožádala o přeložení sama, stejně by o tom s ní musel dříve či později promluvit a pokusit se utišit vody.

Kromě toho byl z citů k ní stále ještě zmatený.

Při té myšlence si povzdychl, pak se ale zase usmál, když zaslechl, jak kolem něj Matsugae kmitá. Tiché chřestění sluhova uklízení jej uklidňovalo.

„Jsi rád zase mimo kuchyni, Kostasi?“

„Byla to zajímavá zkušenost, Výsosti,“ odpověděl sluha, „ale když to vše uvážím, tak ano, jsem docela rád. Vždycky se tam můžu vrátit a pobíhat okolo, pokud budu mít náladu, ale v této oblasti už mých služeb není zapotřebí.“ Z celkového počtu pěti tisíc osob – lidí i Mardukanů – v karavaně bylo snadné najít nějaké kuchaře.

„Všem se nám ale stýská po tvém dušeném atulském,“ vtipkoval Roger.

„Obávám se, že jej budete muset oželet, Vaše Výsosti,“ odvětil Matsugae. „Je to opravdu komické. Dal jsem ten recept jednomu Diaspranovi a ten na mě šokovaně hleděl. Zřejmě je to něco jako předložit člověku dušeného bengálského tygra. Běžný pokrm to asi není.“

„»Stáhni jednoho tygra bengálského…«“ zamumlal si s pousmáním Roger.

„Přesně tak, Výsosti. Nebo možná »Za prvé, naporcujeme tyranosaura«.“

„Dokážu si živě představit Julianovy historky o tomhle výletu po našem návratu domů,“ pravil princ.

„Možná, ale náš výlet ještě neskončil,“ opáčil sluha. „A když už jsme u toho, odpoledne máte schůzku s k’vaernijskou radou. Opatřil jsem v Diaspře nějaké látky. Nejsou tak ušlechtilé jako dianda – vlákna mají trochu hrubší a nejsou tak pevně utkané. Ale je z nich vynikající oblek a našel jsem dostatek diandy, abych jej olemoval a doplnil ho dvěma nebo třemi košilemi.“

Roger se zadíval na nabízené oděvy a přikývl, zároveň však tázavě pozvedl obočí.

„Černá? Myslel jsem, že jsi vždycky říkal, že černá se hodí akorát na svatby či pohřby.“

„To říkal, ale byla to ta nejlepší barva, jaká se dala v Diaspře sehnat.“ Sluha na chvíli vypadal, že se cítí nepohodlně, pak ale pokrčil rameny. „Dělají si z toho svá kněžská roucha.“

„Mně to stačí,“ pousmál se Roger. „Víš, Kostasi, ty jsi během tohoto putování byl naše největší spása. Nevím, co bychom si bez tebe počali.“

„Ále, na něco byste už přišli,“ mávl nad tím sluha rukou.

„To nepochybně ano, což ovšem neznamená, že bychom si poradili stejně dobře.“

„Myslím, že máme štěstí, že jsem se něco málo naučil na všech těch safari, na kterých jsem vás doprovázel,“ připustil Matsugae.

„To naprosto chápu, Kosie,“ přikývl princ laskavě a sluha se usmál.

„Jdu se přesvědčit, že přípravy na odpoledne probíhají podle plánu,“ řekl.

„Skvěle,“ přikývl Roger, otočil se zpět k oknu a udělal sluhovi místo. „A sděl to Cordovi, Eleanoře a kapitánu Pahnerovi, pokud budeš moci. Musíme si před tou schůzkou ujasnit naše stanoviska.“

„Jistě, Vaše Výsosti,“ pousmál se sluha. Roger, který odlétal ze Země, by tento příkaz nikdy s takovou jistotou nevydal… za předpokladu, že by se vůbec o nějaké předběžné plány staral. Což asi ne. Alespoň byl tenhle »malý výlet« něčím užitečný.

Poradní sál byl mnohem menší, než Roger očekával. Dlouhá místnost na úpatí středové a zároveň nejvyšší městské zvonice měla (pro Mardukany) nízký strop a zaujímala místo v samém centru města. Současná rada – patnáct představitelů rozličných skupin z celého městského státu – seděla na jedné straně, druhou zabírala veřejná galerie, otevřená pro všechny občany K’Vaernovy zátoky schopné volit, na které se nedalo pomalu ani nadechnout.

Městský stát byl omezenou republikou s výsadami limitovanými na ty, kteří platili volební daň, jež představovala deset procent z ročního příjmu na osobu. Šlo o jedinou daň uloženou přímo na občany, neexistovaly z ní však výjimky ani osvobození pro chudé. Pokud jste chtěli hlasovat, museli jste daň zaplatit, ale i ti nejchudší z chudých s tím dokázali vyjít, pokud se uskrovnili. Rogerovi bylo jasné, že ačkoli volební daň znamenala pro město pořádný příjem, měla původně za úkol omezit volební právo na ty, kteří byli skutečně ochotni obětovat se a své právo zužitkovat. Další daně a povinnosti uvalené na skladiště, dovoz a využívání přístavu loděmi, neregistrovanými na k’vaernijské občany, získávaly pro město hlavní disponibilní kapitál. Což teď, v době, kdy se Bomanům podařilo zlikvidovat minimálně dvě třetiny obvyklých partnerů Zátoky, samozřejmě vyvolalo podnětné otázky o budoucích rozpočtech.

Rada byla volena »hromadně«, kdy všichni občané hlasovali pro radní jako celek. Ve výsledku však každý v radě reprezentoval konkrétní společenskou skupinu, z níž vzešel. Někteří byli mluvčími cechů, jiní zastupovali podnikatelskou třídu, která se rovnala životní síle města. Další pak reprezentovali třídu s dědičným majetkem a pár jich dokonce tvořilo zástupce nejchudší městské většiny.

Vcelku z toho plynulo, že rada je různorodou a – podle Rogerova pohledu – docela nevraživou bandou, soudě podle uvítání lidských a diasperských zástupců.

Diváci, postávající za návštěvníky, byli ještě rozhádanější cháskou… a o dost živější. Veřejná galerie byla otevřena všem voličům na základě principu kdo dřív přijde, ten dřív bere, a zatímco existovaly triky, které mohli bohatí využít, aby zaplnili komnatu, kdyby opravdu chtěli, stávající publikum představovalo dokonalý průřez městskou společností. Chovající se ovšem jako neukázněná cháska, když se Diasprané začali představovat.

Bogess začal s podrobnou zprávou o bitvě o Diaspru včetně dlouhé rozpravy o přípravách a popisu kontroverzního tréninku, který lidé zavedli. Ten si vyžádal několik hlasitých a uštěpačných poznámek od přihlížejících, ale teprve až popis bitvy vyvolal největší reakce. Stejně jako na ostatních místech planety, ani K’Vaerniané nikdy neslyšeli o konceptu kombinované armády nebo – s výjimkou jezdectva Ligy – o hromadných disciplinovaných formacích. Bogessův popis výhod štítové hradby byl odměněn tak hlasitým posměchem zdivočelého davu, že si předseda rady musel vyžádat pořádek. Nejhalasnější odezvu však sklidil jeho popis výkonu posílené lidské zbroje. Nejprve byla jeho zpráva přijata s hrobovým tichem, to však krátce nato vzalo za své, vystřídáno výsměchem doprovázeným nevěřícnými úšklebky.

„Jsou hodně hlasití,“ poznamenal Cord k Rogerovi.

„Taková je demokracie, Corde,“ odvětil princ. „Každý remcal, který si myslí, že má dvě mozkové buňky, které se o sebe mohou třít, se snaží něco říct.“ Zatímco mluvil, všiml si, že v zástupu postává hodně mardukanských žen. Hlučně se účastnily debaty jako kterýkoli z jejich mužských protějšků. Shledal to dobrým znamením. Šlo o podstatný rozdíl oproti tomu, co spatřili jinde na Marduku – s jedinou výjimkou rekonstruované vlády v Marshadu.

„Musím říct,“ zabručel starý šaman, „že bych upřednostnil nějakou méně hlasitou metodu řešení otázek.“

„To i já,“ souhlasil Roger. „Impérium je o trochu otevřenější a divočejší, než jsou tito Mardukané. Jsme konstituční monarchií s dědičnou aristokracií; nepřímou demokracií, takže bys mohl říct, že jsme víc zastupitelé než demokraté. Ovšem přímá demokracie by v něčem tak rozlehlém, jako je Lidské impérium, fungovat nemohla, a tak si všichni matčini poddaní v pravidelných volbách volí své místní zastupitele. Každému občanovi jsou zaručena nezcizitelná práva na svobodu projevu, veřejného shromažďování a také hlasování, z čehož plyne, že jsme také někdy hlasití a hluční jako tihle tady… a někdy i hůř.“

„Pak byste měli udělat změny. Mnohem tišší změny,“ odfrkl si Cord.

„Zvláštní, tohle říkává spousta lidí… ať už spadají pod jakýkoli druh vlády. Jediný problém je, že když těm remcalům řekneš, aby zavřeli huby, už žádné opravdové zastoupení mít nebudeš. Pokud si nemůže každý volně prezentovat své myšlenky, pak to nakonec nesmí nikdo a nakonec to každého začne svědit na zadku. Hlučnost a nesouhlas jsou součástí ceny, kterou za svou svobodu platíš.“

„Lid je svobodný,“ řekl Cord. „Ale hlučný není.“

„Corde, nerad ti kazím iluze, ale Lid svobodný není,“ kontroval Roger. „Lid je uvězněný v systému pouhých dvou voleb: být lovcem nebo šamanem. No, vlastně tří, protože ty ses rozhodl nebýt ani jedním a místo toho jsi hodlal vyhladovět. Svoboda znamená zvolit si, a pokud máš pouze dvě dané možnosti, svobodný nejsi. Kromě toho život Lidu není žádná idyla. Doktor Dobrescu určil, že kmenová společenství se v průměru dožívají dvou třetin délky života obyvatel měst. Mají také dvakrát větší dětskou úmrtnost. To není svoboda, Corde. Anebo, abych to upřesnil, je to jen svoboda utrpení.“

„My netrpíme,“ bránil se šaman. „Právě naopak.“

„Jistě, ale to jen proto, že jako skupina jiný způsob života neznáte. A řekněme si to na rovinu: Lid je svázaný tradicemi. Všechny kultury na této technologické úrovni k tomu tíhnou a tradice a zvyky jen pomáhají omezit vaše volby a znemožňují změny. Podívej se sám na sebe. Studoval jsi ve Voitanu, dokud Kranoltové původní město nevyplenili, a přišel jsi domů jako učenec a mudrc, ale přišel jsi zároveň i jako šaman Lidu. Ani na okamžik nepochybuji, že jsi miloval svůj kmen a svůj život, ale během svého pobytu ve Voitanu jsi musel objevit spoustu užitečných věcí. A naprosto souhlasím, že »městští sráči«, kteří Lidu dýchali za krk z lesů, nebyli zrovna zářným příkladem toho nejlepšího, co civilizace – a demokracie – může nabídnout. Avšak tradice, které tě přivedly zpět domů, ti znemožnily vidět skutečnost, že Lid jako celek nemá žádnou představu, jak lepší by jeho životy – nebo životy jeho dětí – mohly být.“

Roger pokrčil rameny.

„Existují jistí lidé – jako třeba Svatí – kteří se domnívají, že je vždycky nejlepší ponechat domorodé národy v jejich původních podmínkách bez »nakažení« nabídkou jakékoli alternativy. I přes úmrtnost, přes bolest a utrpení, které zažívají v dennodenním životě, je lepší ponechat je »hledat si své vlastní cesty« a »udržet si svou kulturní integritu«. Impérium s tím nesouhlasí. A já taky ne. Nechceme nikam jen tak přijít a silou přinutit nějakou civilizaci, aby převzala společenské formy, které odporují jejím hodnotám, nebo na ně uvalit jednotnou šablonu podle hesla »jedna velikost padne všem«. Máme ale morální zodpovědnost je o možnostech alespoň informovat. V naší moderní společnosti je spousta problémů, ale umírání na podvýživu či na vyražený zub k nim nepatří a žádný jiný rozumný tvor by takto umírat také neměl.“

„Takže je lepší mít tohle?“ otázal se šaman a ukázal na pokřikující dav v zadní části místnosti. Zatímco Roger hovořil, měli biřicové napilno, aby zastavili několik pěstních potyček, které se tu rozpoutaly. Právě teď vyváděli nebezpečně křiklouny a rváče, pořád tu ale zůstávala hlučná cháska.

„Ano, Corde, tohle je lepší než žití v kmenech,“ pravil Roger. „Většina v této místnosti viděla své vrstevníky přežít. Většina z nich bude žít dvacet nebo třicet let nad průměrnou délku vašeho života. Málokdo z nich chodí spát hladový, protože lovci nenašli žádnou zvěř, a velice málo z nich trpí kurdějemi nebo křivicí či ztrátou zubů anebo byl jako dítě ve vývinu postižen hladem. Ano, Corde. Tohle je lepší život než v kmeni.“

„To si nemyslím,“ řekl Cord a nesouhlasně tleskl.

„Tak vidíš,“ usmál se Roger. „Neshodneme se. Vítej v demokracii.“

„Pokud je ta »demokracie« tak úchvatná,“ pronesl šaman, „proč kapitán Pahner dělá vše, co cítí jako správné, aniž by neustále svolával porady a hlasování?“

„Ach. To je něco jiného,“ pokrčil Roger rameny. „Demokracie potřebuje k ochraně armádu, ale žádná výkonná armáda demokratická není.“

„Ach, chápu. Je to jen další z vnitřních lidských rozporů,“ poznamenal Cord s nepopiratelnou známkou uspokojení. „Proč jste to neřekl hned na začátku?“

„Klid! Bude tu naprostý klid!“ Turl Kam udeřil svou obřadní berlou o podlahu. Statný bývalý rybář byl drobným vlastníkem člunu, dokud mu nepořádně natažený vlasec neuťal nohu pod kolenem. Mohl klidně pokračovat i s kůlem, který ji nahradil, ale rozhodl se loď prodat a dát se místo toho na politiku. Po letech ústupků a vyjednávání dosáhl vrcholné moci coby hlava rady, jen aby mu v době jeho vlády na město zaútočili Bomané. Bylo to frustrující. Jeho voliči patřili mezi místní rybáře a drobné nákladní námořníky a ze současné situace se pro ně dalo vytěžit jen málo nebo vůbec nic. Byla tu však celá řada potíží, které se daly očekávat. Právě proto byli v tuto chvíli tolik umínění, ale to nebyl ještě důvod, aby je na něj svalovali.

„Spoustě toho, co nám lid Diaspry přednesl, lze jen stěží uvěřit,“ souhlasil, „avšak…“ Jeden z jeho voličů vyskočil a začal vykřikovat, ale předseda jej zmrazil pohledem. „Až příště jeden z vás rybích ocasů začne vřískat, nechám vás vyvést. A stráže vás demonstrativně hodí do zálivu! Teď tu máme debatu, takže všichni krucinál sklapnou a přestanou rušit mluvčí! Necháme naše návštěvníky promluvit, při Krinovi!“

Kdosi další vykřikl námitku, kterou ukončil Turl Kam tím, že pokývl dvěma biřicům, kteří křiklouna vyvedli ven z místnosti. Jeden či dva další vypadali, jako by chtěli něco pronést, ale po předsedově pohledu zůstala všechna ústa zavřená a radní si spokojeně odfrkl.

„Jak jsem říkal, tomu, co vyprávějí, se dá jen stěží uvěřit. Ale dá se to rovněž snadno dokázat či vyvrátit, a až nadejde čas, důkazy si vyžádáme. Teď tu ale na to není ani místo, ani čas.

A navíc: oni nemají žádný důvod nám lhát. Příchodem sem nemohou nic získat – K’Vaernova zátoka má pro Diaspru menší hodnotu než plivanec, takže to mějte na paměti, když budou mluvit.

Nyní je na řadě řemeslnický duchovní Rus From. Rusi Frome, kdybyste nám věnoval několik vět…“

From předstoupil a uklonil se radě, ale namísto toho, aby mluvil k ní, jak to udělal Bogess, obrátil se k obyčejným občanům tlačícím se v komnatě.

„Podivujete se nad prohlášeními, která zde generál Bogess učinil, a to není nijak překvapující. Hovořili jsme o událostech hraničících se zázraky – o pochodujících hradbách oštěpů a štítů, které zlomily Bomany jako větvičky. Mluvili jsme o nebeských blescích, střílejících ze zbraní našich lidských společníků, a vy jste se divili a pochybovali.

Někteří z vás mě znají, a pokud jste slyšeli něco o mém vlastním přínosu na poli řemeslnickém, žádám vás, abyste se na to upomněli, když vám budu vyprávět o jednom zázraku za druhým. Tito návštěvníci, tito »lidé«, přinášejí div za divem. Jejich vlastní přístroje a zbraně se nám jeví zázračnými, avšak to, co nás mohou naučit o našich vlastních uměních a technologiích, je ještě zázračnější. Nedokážeme sice napodobit jejich bleskové zbraně či zařízení, která jim umožňují mluvit a jednat na velké vzdálenosti, představili nám ale nové způsoby práce, nové metody uvažování a nové směry ve výrobě jiných věcí, které napodobit a používat můžeme. A tím, že nám ukázali myšlení skrývající se za těmito dalšími věcmi, otevřeli pro nás, či alespoň pro mě, široké panorama nových nápadů a nových vynálezů. Nápadů a vynálezů, které náš způsob života navždy změní.

Mnoho z oněch nápadů a vynálezů nebylo v mé zemi přijato dobře. Bomanská invaze mým městem otřásla, ale to vy dobře znáte. Je to město kněží, kde je odpovědnost za novou myšlenku pečlivě sledována. Jedinec může přinést za svůj život jen jednu novou myšlenku. Nic víc, nic míň.“

Počkal, až smích publika utichne, a pak pokračoval.

„Takže když jsem byl »vyslán do K’Vaernovy zátoky«, naplnilo mě vzrušení, protože ze všech městských států mezi horami a mořem je právě K’Vaernova zátoka tím městem, kde tyto nové nápady a zařízení mohou dojít uskutečnění. Lid Zvonaře Krina z K’Vaernovy zátoky jistě uvítá nové způsoby plavení, vzdělávání a výroby se stejným nadšením jako já! Kde jinde než v K’Vaernově zátoce bych měl najít myslitele a řemeslníky, kteří by dokázali konkurovat mému myšlení a řemeslu! Kde jinde než v K’Vaernově zátoce bych našel lid připravený a dychtivý přijmout výzvu, která je před něj postavena! Protože lid K’Vaernovy zátoky nikdy neuhýbal před žádnou výzvou a určitě neuhne ani před touto.“

Odmlčel se a rozhlédl se po shromážděném davu.

„A teď, když jsem v K’Vaernově zátoce, co naleznu? Nedůvěru,“ mávl směrem k jednomu z hlasitých domorodců, „výsměch,“ mávl na jiného, „a úšklebky.“ Mávl na třetího a tleskl na znamení žalu a údivu.

„Mýlil jsem se snad já, cizinec, ve svém názoru na toto město? Je snad K’Vaernova zátoka, vychvalovaná za svou toleranci a otevřenost stejně jako za honosnost zvonů, ve skutečnosti neochotná přijmou nové myšlenky? Nové metody? Bojí se K’Vaernova zátoka postavit se novým výzvám? Upadla snad do pastí zahálky ubožejších měst – pasti strachu, omezenosti a samolibosti? Nebo je K’Vaernova zátoka stále tím zářícím majákem, jak se ze vzdálené Diaspry jeví?

Odpověď se skrývá ve vás,“ řekl a ukázal na jednotlivce v publiku. „Je ve vás, ve vás a ve vás. Protože K’Vaernovu zátoku na rozdíl od Bastaru neovládá oligarchie. Nevládnou tu kněží jako v Diaspře, ani despotové ze Sindi. Vládne tu lid; otázkou však zůstává, co je ten lid zač. Bojácný basik? Nebo odvážný atul-grak?

Odpověď je skryta ve vás.“

Založil si všechny čtyři ruce a zpříma si několik okamžiků prohlížel náhle mnohem zamyšlenější publikum. Pak se otočil k radě a po lidsku pokrčil rameny.

„K mému vlastnímu projevu musím dodat jen tohle. Lidé mi předali plány zbraní, které dokáží pálit kulky dále a příměji, než si dokážete představit. Mohou být rovněž znovu nabíjeny rychleji než kterákoli hákovnice či ručnice a – což je možná ještě důležitější – mohou být používány za dešťů srovnatelných s Hompagskými a zasáhnou přesně svůj cíl až ze vzdálenosti jednoho ulongu. Ukázali mi způsob, jak zmenšit rozměry našich děl na velikost, kterou by dokázal utáhnout turom nebo civan, a takové dělo by mohlo být na otevřeném bitevním poli užito proti Bomanům i na krátkou vzdálenost. Neříkám tím, že výroba takových zbraní bude rychlá a jednoduchá, jelikož nám chybí schopnosti a dovednosti, kterých by lidé využili ve své domovině, ale říkám, že mohou být vytvořeny i našimi řemeslníky a z našich zdrojů. Spolu s tím a s podporou lidu tohoto věhlasného města můžeme Bomany zničit, ne je jen porazit. Nebo se tu můžete choulit jako basikové, dokud vám nedojde obilí a nevpadnou sem Bomané, aby vám vzali vaše rohy.

Záleží na vás.“

„A co válkou oproti těmto nájezdníkům získá Diaspra?“ zeptal se jeden z radních pochybovačně.

„Nic moc,“ připustil Rus From. „Každý je přesvědčen, že Bomany půda jižně od Nashtorských hor nezajímá. Jakmile si podrobí K’Vaernovu zátoku, vrátí se většina z nich na sever. Zbytek se usadí v těchto zemích. My bychom případně mohli osídlit Nashtorské hory opevněnými městy tak, jako Liga severu kdysi chránila města severně od kopců, ale to je hudba vzdálené budoucnosti. V brzké době bychom měli být schopni uvolnit ústí Chastenu, které nám navrátí obchodní cesty. Vlastně bez konkurence ze strany K’Vaernovy zátoky bychom se stali obchodním centrem mezi Tarstenskými a Nashtorskými horami. Po finanční stránce bychom si polepšili.

Na druhou stranu se bez vašeho pobřežního obchodu pro K’Vaernovu zátoku najde jen malé využití. Za čas přestanou připlouvat obchodní lodě a vy začnete upadat. I kdybyste dospěli k dohodě s Bomany a přežili, přijdete na Tamu o říční obchod přes D’Sley. Za čas by z vás nezbylo nic než trosky a vzpomínky.“

„To jsou ovšem všechno důvody, pro byste tady být neměli,“ ucedil Turl Kam skrze zatnuté zuby. I přes veškerou legendární k’vaernijskou výřečnost nebyl nikdo, dokonce ani Bistem Kar, tolik upřímný, pokud došlo na vlastní potíže. „Tak proč jste tedy tady?“

„Jsem tady, protože mě sem vyslal můj pán,“ odvětil From. „Rád jsem sem přišel z mnoha jiných důvodů, musím se však přiznat, že jsem měl v Diaspře plány a projekty, které by mě zaměstnaly naplno.“ Rozhodl se – taktně, pomyslel si Roger – nezacházet do detailů, čeho se ony plány a projekty týkaly. „Gratar měl ale jiné nápady, a tak jsem zde na jeho příkaz,“ dodal duchovní.

„A co bylo jeho důvodem?“ zeptal se týž radní, který promluvil prve, a From si vzpomněl na jeho jméno. Byl to Wes Til, zástupce některých bohatších kupeckých rodů. Cokoli, co by mě dostalo z města, odpověděl téměř, pak si však přílišnou otevřenost rozmyslel.

„Myslím, že lze nejlépe odpovědět slovy, která vyslovili lidé,“ řekl namísto toho. „»Tváří v tvář zlu se musí dobří lidé dát dohromady, jinak padnou jeden po druhém jako nelitované oběti nechutného boje«. Jistě, mohli bychom s Bomany uzavřít dohodu. Ale to nám nijak nezaručí, zda taková dohoda bude platit delší či kratší dobu. A i když pomineme právní stránku věci, samotná dohoda být udržitelná nemusí. Pokud by nebyla, a my bychom dovolili, aby ti, jimž jsme měli pomoci – a kteří by pomohli v nouzi nám – padli následkem naší nečinnosti, pak ať už by na nás přišla jakákoli pohroma, nebyla by ničím víc, než co bychom zasluhovali.

A tak přinášíme železo nakoupené v Nashtoru a zaručené diasperskou církví a žádáme pouze, aby jeho nákup byl po válce splacen. Přišel jsem však také s pěchotou o dvou tisících mužů, kterou je třeba udržovat. Nedovezli jsme žádné velké poklady s výjimkou železa. Pokud, až válka skončí, vybavíte naši »expedici« potravinami a zbožím, které budou stačit k zaplacení železa, účet na straně Diaspry bude považován za vyrovnaný.

Zde vám přinášíme tolik potřebné zlato a jednotku, která vám má pomoci, a žádáme pouze o podporu.

Osobně si myslím, že se Gratar musel zbláznit, když je tak štědrý v čase ohrožení nás všech. Ale já nejsem tak ohleduplný jako on.“

„Ty jsi zcela jistě nevybíravý, Rusi Frome,“ pronesl Turl Kam a starostlivě si mnul ruce.

„Jsem kněz, ne politik,“ odvětil duchovní. „A co je horší, jsem řemeslník a vy moc dobře víte, jací jsme.“

„Pravda,“ zasmál se Wes Til stejně jako občané stojící za knězem. „Kde však máte ty zázračné »lidské« zbraně? A co samotní lidé? Ještě musejí promluvit.“

„Ano,“ souhlasil Kam. „Kdo bude mluvit za lidi?“

Roger narážku zachytil a předstoupil s blahosklonnou úklonou Fromovi, který mu mezitím uvolnil místo.

„Radní,“ začal princ a také se shromáždění napůl poklonil, „a občané K’Vaernovy zátoky,“ dodal a otočil se k davu, aby mu prokázal stejnou poctu, „já budu mluvit za lidi.“

„Proč sem lidé přišli?“ zeptal se Kam bez obalu. Rada již byla o lidských plánech alespoň v hrubých bodech zpravena, ale pouze neformálně.

„Nepocházíme odnikud z blízkého okolí a chceme se dostat domů,“ pravil Roger. „Může to znít hloupě, ale je nutné, abyste pochopili naše potřeby a záměry. Při našem návratu domů musíme dosáhnout jistého města na opačné straně Západního oceánu a popravdě, běží nám čas. Proto máme v úmyslu cestu si zaplatit – a pokud to bude nutné, třeba i celé lodě – a vyrazit do té vzdálené země, co nejdříve to bude možné. Náš lodní specialista by měl dva návrhy, jak nejlépe postupovat. Domnívá se, že místní lodě i přes svou výtečnou stavbu nejsou dobře vybavené pro plavbu po volném moři, ale není si jistý, zda je má přizpůsobit našim potřebám či ne. Pokud shledá, že to možné není, a já se domnívám, že se přiklání spíše k této variantě, pak budeme nuceni vystavět si lodě od základů.“

„To ale zabere čas,“ poznamenal Til. „A toho podle vás příliš nemáte. A cena bude značná, zvlášť v časech války.“

„Máme peníze,“ uklidnil ho Roger a jen díky své vůli se nezadíval na Armanda Pahnera, který se dnešního rána rozhodl vyjevit mu celou pravdu o zisku v Ran Taii. „Jsem si jist,“ pokračoval princ, „že stavbu i úpravy si dovolit můžeme.“

„Možná můžete, možná ne,“ pronesl Kam. „Stavební materiály nám už docházejí a naše námořnictvo v zálivu po pádu D’Sleye svedlo krátkou, ale nepěknou bitvu s Bomany. Ti hloupí parchanti si mysleli, že se sem z D’Sleye dostanou na vorech a kánoích. My jsme jim to vymluvili, ale ať jsou jakkoli hloupí, když se jednou dostanou k vodě, nehodlají se v tom směru nijak vzdávat. Sami jsme utrpěli pěkně těžké ztráty a většina našeho dřeva, zvlášť toho na stěžně, se přiváží po Tamu. Stěžně z pouhé lásky nebo peněz nevzniknou a také žádné nebudou, dokud znovu nezískáme území, kde se dřevo těží.“

„My to dokážeme,“ prohlásil Roger s neochvějnou jistotou, i když se uvnitř cítil, jako by se pomalu potápěl. „Prošli jsme půlku světa. Probojovali jsme si cestu přes řeky tváří v tvář hejnům atul-graků. Porazili jsme bez jakékoli pomoci kmeny stejné síly, jakou disponují Bomané. Zdolali jsme neschůdná pohoří. Našli jsme si cestu skrz horoucí pouště. Jeden smradlavý oceán nás nezastaví.“

„Moře je vznešená dáma, ale ta dáma je pěkná potvora,“ prohodil Kam přemítavě. „Jednou jsem se k té potvoře obrátil zády a připravila mě o nohu.“

„Obrátil ses k ní zády víckrát, ty starej ožralo!“ vykřikl kdosi z davu.

„Za to bych tě měl dát vyvést ven, Pa Kathore,“ zasmál se Kam. „Ale je to skoro pravda. Nebyl jsem opilý – byl jsem ochromený. Ale podstatné je, že tohle moře je potvora a chudák je ten, kdo ji přistihne v náladě. A oceán je ještě horší. O dost horší. Na to byste měl pamatovat, princi Rogere.“

„Obtíží a nebezpečí si jsme vědomi, Turl Kame,“ opáčil Roger. „A nepodceňujeme je. Ale ať je oceán v jakékoli náladě, musíme ho překročit a spousta věcí nám nahrává. Například vlastníme technologii, prostý zlepšovák pro lanoví a plachtoví, který nám umožní křižovat proti větru lépe než vaše lodě.“

„Cože?“ otázal se Wes Til v náhle ztichlé místnosti. „Jak?“

„Není to nijak složité,“ odpověděl mu Roger, „ačkoli by bylo lepší to předvést než vysvětlovat. Ale umožní to lodi plout proti větru v úhlu třiceti či čtyřiceti stupňů.“

„Jak?“ zopakoval Turl Kam Tilovu otázku. „To není možné. Nikdo to proti větru nedokáže blíže než v úhlu padesáti stupňů!“

„Ne, nedokáže, ale jak jsem řekl, je lepší to předvést než vysvětlit a my vám to předvedeme. Naučíme vaše námořníky a loďaře, jak si poradit, zatímco budeme připravovat vlastní plavbu, ale to je jen jedna z výhod, které nabízíme. Dále se vyznáme v umění navigace mnohem lépe než vy a dobře víme, kam míříme. Víme s přehledem, kde na mapě se nacházíme, kde leží náš cíl a jak si udržet přehled o naší poloze během plavby jeho směrem. Jakmile vyrazíme, zamíříme ke konkrétnímu cíli podle kurzu, který spolehlivě zadáme, aniž bychom se vydávali na slepou, objevnou plavbu.“

„A ten cíl leží za oceánem, že ano?“ přemítal Til nahlas.

„Ano, je to malý ostrov či světadíl, část země o rozloze půdy mezi pohořím a tímto mořem.“

„Takže si postavíte loď…?“

„Nebo lodě,“ opravil ho Roger. „Počet bude záviset na jejich velikosti a množství zásob či zvířat, která budeme brát s sebou.“

„Lodě,“ opravil se radní a přikývl. „Postavíte si je a pak se přeplavíte přes oceán k tomu druhému světadílu. A jakmile budete tam, bude tam na vás čekat přístav. A pak co?“

„Zřejmě lodě prodáme. Náš cílový kosmo… cílový bod se nachází ve vnitrozemí.“

„Ach,“ pochopil Til. „Takže na opačné straně lodě již potřebovat nebudete. Tudíž kdyby se někdo zapojil do stavby těchto lodí, možná je celé zafinancoval a pak vám nabídl převoz za běžnou cenu…?“

„Že by někdo pomýšlel zakotvit na novém trhu?“ ozval se Kam přes občasné zasmání.

„Jsem si jist, že by se s někým něco vyjednat dalo,“ usmál se Roger se sevřenými rty po mardukském způsobu. „Což je příkladem toho, co jsem myslel tím nenechat si klást klacky pod nohy. Máme hodně co nabídnout, máme však také priority, které nás, ač bychom rádi naše plány změnili, nutí pokračovat v cestě bez zdržování.“

„Ale mohli byste zůstat a bojovat?“ držel se svého Til.

„Pokud bychom zůstali, narušilo by to jistou rovnováhu,“ odpověděl Roger opatrně. „Zdržení kvůli boji zde by mohlo znamenat, že bychom museli plout rychleji, a to by si vyžádalo odlišné typy lodí. A nebojovali bychom přímo, protože je nás příliš málo na to, abychom se srovnávali s nepřítelem tak početným a geograficky rozptýleným, jako jsou Bomané. Mohli bychom se stát nanejvýš cvičiteli a veliteli vašich vlastních jednotek tak jako v Diaspře. A ačkoli je nás málo, abychom válku vybojovali za vás, mohli bychom možná fungovat jako záložní jednotky v jedné či dvou rozhodujících bitvách právě jako v Diaspře.

To ale v úmyslu nemáme. Pokud do bitvy s Bomany K’Vaernova zátoka vloží všechno, měla by zvítězit i bez nás, dokonce i na otevřeném bitevním poli. A pokud byste se do boje neopřeli plnou silou, asi by nás napůl vážně míněná válka nezajímala.“

„Byly by ale s vaší pomocí ztráty menší?“ přitlačil Til.

Roger otevřel ústa v odpověď, ale zarazil se. Chvíli o tom přemýšlel, málem se už obrátil na Pahnera, nakonec ale svou odpověď našel.

„Pokud bychom do ní vložili veškeré naše úsilí, vaše ztráty by byly menší. Popsali jsme Rusu Fromovi nové zbraně, ale jejich výroba je složitá a my nebyli schopni mu přesně vysvětlit, jak vyřešit všechny problémy, na které během výrobního procesu narazí. Ne, že bychom mu chtěli záměrně zatajit nebo odepřít informace, ale prostě proto, že nejsme plně obeznámeni s vašimi výrobními schopnostmi. Naše země vlastní spousty technologií a strojů, které ve vaší chybí, a my neznáme ty nejlepší a nejvýhodnější způsoby, jak přizpůsobit vaše vlastní schopnosti k vyřešení těchto problémů.

Abych byl upřímný, ani jsme se o to nestarali. Pověst Ruse Froma je dobře známa i zde v K’Vaernově zátoce a z našich poznatků z Diaspry víme, že je to pověst zasloužená. Jsme si jisti, že bude schopen včas překonat všechny potíže a na rozdíl od nás je čas něco, čeho má on – stejně jako vy – dostatek. Ne sice tolik, kolik jsme si mysleli, než jsme se dozvěděli o stavu vašich zásob, nicméně stále je to více, než čím disponujeme my, pokud máme dosáhnout našeho cíle živí. Dokonce i bez nás bude Rus From – samozřejmě spolu s vašimi vlastními řemeslníky – zcela jistě schopen vyprodukovat uspokojivé množství zbraní k porážce Bomanů, než nedostatek zásob dolehne i na vás.

Na druhou stranu, pokud bychom v K’Vaernově zátoce zůstali, mohli by vám naši vlastní řemeslníci s výrobou vypomoci. Mohli bychom se od vás naučit, co vlastně o vašich schopnostech nevíme, a s takovými vědomostmi bychom ušetřili spoustu času, než bychom tyto zbraně vložili do horních rukou vašich válečníků. Ačkoli riskuji, že to bude znít ješitně, naši vojáci by byli mnohem lepšími cvičiteli než Diasprané. Máme základní zkušenosti, z nichž můžeme vycházet, a určité osobní znalosti, které jim chybí. Abych to přirovnal: Diasprané by byli učedníci, kteří učí necvičené jedince stát se učedníky, zatímco naši vojáci by byli mistry řemesla, kteří ostatní učí na tovaryše.“

„Jak byste si poradili se samotným bojem?“ ptal se dál Til. „Došli byste k určité hranici a dovolili Bomanům, aby na vás zaútočili? Nebo byste je nechali přiblížit se k našim vlastním hradbám? Napadli byste Sindi?“

„Na tyto otázky odpovědět nemohu,“ pravil Roger, „jelikož jsme podobné věci mezi sebou ještě neprobírali. Jak jsem již opakovaně uvedl, nejsme tady, abychom bojovali s Bomany. Musíme překonat oceán. Ale když jsme u toho, jestliže bychom se s nimi rozhodli bojovat, asi bychom začali s opětovným zabráním D’Sleye coby zdroje našich zásob. Pokud byste se pokoušeli vozit zásoby okolo zálivu, narazili byste na blokádu.“

„Eh,“ zavrčel Turl Kam. „Co jste to říkal?“

„Pardon.“ Roger si uvědomil, že použil slovo ze standardu, navolil si na implantátu překladový program a pak se zašklebil, když zjistil, že žádný překlad neexistuje. „Zdá se, že pro to nemáte vlastní slovo, takže jsem byl nucen použít naše vlastní.

Řekněme to tak, že hledání zásob podél zálivu vám cestu k nim odřízne. Vnitřní cesty jsou vždycky lepší.“

„Takže pro začátek navrhujete převzít D’Sley,“ řekl Til a promnul si rohy. „A pak?“

„Další kroky by závisely na námi získaných informacích.“

„Jaké… formace, které jste dali dohromady?“ pronesl Kam opatrně. „Myslíte tím, že by to záviselo na tom, k čemu se rozhodnete jako skupina?“

„Ne,“ řekl princ. „Podívejte se, nějak se nám to komplikuje. Co jsem chtěl říct, je, že kdybychom věděli, kde Bomané jsou a kam se přesunují, nebo kdyby se přesouvali, pak bychom vymysleli, jakou použít strategii. Ale my žádnou z těch věcí nehodláme udělat, protože…“

„Protože musíte přeplout oceán,“ dodal za něj Kam. „Jistě. Pochopili jsme. Takže jediné, co jsme získali, jsou vojáci nejisté kvality a napůl zpracované železo z Diaspry. Měli bychom od vás lidí skrze Diasprany dostat nějaké nové hračky, ale ne ty nejlepší. A s těmito dary máme vyjít ven a pobít Bomany. Protože pokud to neuděláme, jak říká Rus From, Zátoka pojde na úbytě.“

„Nepamatuji se, že bych to kdy slyšel jasněji,“ řekl Wes Til. „Jen Krin ví, že jsme v každé válce, do níž jsme byli zataženi, málem pošli! Myslím, že tím se to dá celé shrnout.“

„Ano, to dá,“ řekl Roger a zeširoka se usmál, aby tentokrát ukázal ústa plná zářivě bílých zubů. „Jak jsem již říkal. Na základě toho, co jste právě řekli, vidím, že s Bomany nebudete mít vůbec žádnou potíž – pak mi možná budete schopni říct, kde bych tu mohl koupit asi dvanáct stěžňů?“

Kapitola 22

„Dobrá, Poerteno, co máte?“ zajímal se Roger.

Schůze rady byla odročena, aniž by se dospělo k jakýmkoli rozhodnutím, a tak lidé pokračovali ve svém plánu úpravy či stavby lodí, zatímco Diasprané zůstali na ocet. Pokud by se K’Vaerniné rozhodli, že bojovat s Bomany by nestálo za to, diasperská výprava by vyšla naprázdno. Roger měl však zvláštní pocit v žaludku, že k tomu nedojde.

„Zašel sem spolem s Tratanem dole k přístavu, pane. Enem to tam prošmejdiť,“ odpověděl Pinopan a vytáhl svůj záznamník. „Máme problém.“

„Materiálu není dost,“ řekl Pahner. „To jsme se dozvěděli na schůzi rady. Jak moc je to zlé?“

„Tož řekněme, že ste byl blízko, kapitáne, materiál není žádné,“ odvětil seržant. „Zvlášť pak stěžně a ráhna. Viděl sem tři, čtyry loděnice – všecky zavřený: nemajó dřevo. Ty dvě, co sem viděl fungovať, enem zabíjijó čas a pracujó pomalu.“

„To je horší, než jsem si myslela,“ zamumlala O’Caseyová. „Cestou sem tohle město nevypadalo, že je v takové krizi.“

„Tož v tech částech, kterýma jsme procházeli, majó napilno. To enem v docích je klid. Dyž tam zandete, uvidíte pár týpků, co sa poflakujó. Hafo dělníků, co normálně vykládajó lodě, sa enem poflakuje. A taky hodně z tech správců skladišť. A námořníků. Safra, aj hospody só zavřený, páč jim nejdó obchody.“

„A doky bývaly pro místní ekonomiku klíčové,“ podotkla O’Caseyová. „Nevypadá to, že mají nadprodukci.“

„No, já nevím,“ ozval se Julian. „Taky jsem jenom okouněl okolo a za prvními kopci jsem objevil rozlehlou průmyslovou oblast. Celý poloostrov trpí nedostatkem podzemní vody – proto tu všude staví ty záchytné nádrže – ale tam dole mají fungující zařízení. Spoustu z nich pohání vítr, ale užívají tam i vodní stroje, napojené na docela velké nádrže. A hergot, viděl jsem jeden podnik, který využívá vodojemu zachycujícího vodu z přílivu, a výtokem pohání kola – mají tu dva měsíce, a proto je i na tak vnitrozemském moři, jako je K’Vaernijské, pekelný příliv. Jenže i přes takové vybavení jim jde všechno pomalu,“ připustil. „Hodně chlápků kolem pracovalo a slévárny byly v provozu… ovšem v pomalém. Myslím, že tohle město žije z ekonomiky »přidané hodnoty«. Získávají suroviny, zpracovávají je na zboží a to pak prodávají. Teď ale žádné suroviny ke zpracování nemají a půlka jejich trhu zanikla.“

„Můžeme si koupit loď a přeplavit se přes oceán?“ zeptal se Pahner.

„Ne, pane,“ odpověděl v mžiku Pinopan. „Loď kópiť možeme, to není problém. Ale v tech neckách sa přes oceán nedostanem. Mohli bysme a taky nemuseli. Chtěl byste takovó možnosť podstupovať s princem?“

„Ne,“ ušklíbl se Pahner. „Takže jaké jsou jiné možnosti?“

„Možem kópiť loď, rozdělať ju až ke kýlu a použiť dřevo na stavbu nové,“ navrhl Pinopan. „To je dobré nápad, ale stavba zabere dvakrát tolik času, než dybysme vyrazili s hotovó. A taky naše zásoby jídla nésó nekonečný.“

„Je problém jenom s těmi stěžni?“ zajímal se Julian.

„Ne. Ty stěžně só nejhorší, ale došlo jim pomalu všecko. Dyž stavíte lodě ze dřeva, potřebujete vyzrálý stromy. Možete zkusiť mladý stromky, ale ty nevydržijó dosť dlóho. To by nám asi nemuselo tak vadiť, ale v městě není vůbec žádný dřevo – ne tam, gde by nám ho mohli prodať.“

„A z jejich státních zásob taky nic nezískáme,“ dodala O’Caseyová pochmurně. „To je klasická potíž s loďstvem založeným na dřevěných trupech. Jakmile pokácíte použitelné dřeviny ve svém okolí, začnou být vaše loděnice závislé na dodávkách po moři. A K’Vaernova zátoka závisela na dodavatelích, které právě rozdrtili Bomané.“

„Ba,“ souhlasil Poertena. „Já su přesvědčené, že bysme mohli splašiť dost dřeva na jednu loď, ale na víc ne.“

„A vlezla by se na tu jednu loď celá četa?“ zeptal se Julian, a když použil termín, vystihující počet přeživších vojáků, otřásl se. Hlavně proto, že z roty Bravo zbyla opravdu už jen »četa«.

„Jo,“ odpověděl Pinopan a úkosem pohlédl na kapitána. „Bude to ale všecko, co poberem?“

„Kapitáne Pahnere?“ Roger pohlédl na velícího důstojníka. „Měl bych snad něco vědět?“

„Mluvil jsem s Rastarem,“ pravil Pahner tiše. „Bomané Therdan a Shefan nejen vyplenili, zničili je do základů a zbytek jednotek Ligy nemá o návrat a obnovu přílišný zájem. Nic tam vlastně k obnově nezůstalo, a k tomu se částečně zřejmě přidává i neochota vidět v troskách své mrtvé. Pokud je nespatří, stejně jako nespatří na vlastní oči trosky, mohou všechno hluboko v sobě zapřít. A civanská jednotka k nám už docela přilnula, a to i k vám jako k jejich veliteli. Mimo to, Bogess se zmínil, že některé z jeho jednotek nemají zájem vrátit se zpět do Diaspry. U jedněch se probudil zájem učit se a poznávat nové věci a u ostatních jde jen o prostý přesun loajality.“

„Zamýšlíte vzít některé severské a diasperské jednotky s námi?“ uchechtl se princ. „Mardukanský pluk Jejího Veličenstva?“

„S pouhými třiceti šesti vojáky vás chránit nemohu, Vaše Výsosti,“ pravil kapitán mnohem formálněji, než bylo obvyklé, a pohlédl princi zpříma do očí. „Rozhodně ne v tomto prostředí. Dokázal bych to stěží s celou rotou… a tu už nemám. Jak podotkl seržant Julian, zbyla mi pouhá četa. To je prostě málo a znamená to, že si budu muset vypomoci jinak.“

Roger se přestal usmívat a vážně přikývl.

„Nechtěl jsem vaše dilema zlehčovat, pane. Nebo vaše ztráty. Jen jsem předvídal matčinu reakci.“

„Pravda,“ zavrtěl kapitán hlavou a sám se chrochtavě po marducku zasmál. „Už vidím náš návrat. Její Veličenstvo bude velice… pobaveno.“

„Její Veličenstvo,“ přidala se O’Caseyová, „bude po přečtení všech zpráv nanejvýš… udiveno. Této situaci se nevyrovná žádná legenda, kapitáne. Přinejmenším jste si vysloužil zápis do učebnic historie vojenství.“

„Jen pokud prince k Jejímu Veličenstvu dopravím,“ připomněl jí Pahner. „A k tomu je nutné přeplout oceán, proklestit si cestu kdovíjakým politickým režimem na druhé straně a zabrat kosmoport s pouhými třiceti šesti vojáky a půltuctem poruchových posílených zbrojí. A právě proto bych s sebou rád vzal jednotku civanského jezdectva a další, složenou z diasperských kopiníků, ostrostřelců či mušketýrů, ať už se z nich stane cokoli.“

„A k tomu je potřeba kolik lodí?“ zeptal se Roger.

„Šest,“ odpověděl Pinopan. „Šest třicet, pětatřicet metrů dlóhých škunerů. Hafo prostoru, dost místa pro náklad, dobrá výdrž na mořu a v různým počasí. Možná škunery s košovkama. Čtvercový plachty na cestě přes oceán moc nepomóžó, ale budó sa hodiť na cestu zpátky s větrama za zádama.“

„Dokážete jeden z takovéch… takových vyrobit?“ otázal se Pahner.

„S trochó pomoci. Oni už objevili všecky potřebný techniky, enem je zle používali. Ty lodě, co vyrábijó, só spíš necky – na svoju prácu stačijó, ale není to nic moc. Nikdy nevypluly mimo dohled země, v bóřce dycky připlavaly ke břehu a tož tak. Proto si myslím, že v takovéch lodičkách pro děcka to nikdo přes oceán dokázať nemože. Ale dyž trochu uhladíte obšívky, stanovíte čáru ponora a trošku prohlóbíte trup, snížíte okraje na přídi a zádi, vprostřed je trochu zvednete, tož máte rázem útulnó lodičku. Jediná potíž je, že nepoužívajó plány – navrhujó od oka a používajó k nárysu obšívek šablony.“

„Máte ponětí, o čem to tu vlastně mluví?“ zeptal se Roger zoufale O’Caseyové, až se velitelka štábu musela zasmát.

„Ne, ale zní to, že on to zcela určitě ví,“ odvětila.

„Moc se to neliší od tech malých loděnic u nás doma,“ říkal Pinopan, „my enem používáme počítačový nárysy. Postavíte si modýlek – tidle slizouni je dělajó ze dřeva, protože žádný počítače nemajó – a pak převedete obšívky přímo z modela na hotovó loď bez podrobných plánů. Samo, že tihle slizouni nevijó nic o výpočtech výtlaku a stability a jejich modelování stojí za prd, ale to možu zvládnót levó zadní.“

„A to znamená?“ ptal se Pahner.

„Chcu udělať poloviční model, abych si výpočty ověřil,“ odpověděl mu Poertena. „To zabere asi měsíc. Pak, dyž to bude v richtiku a všecko pude jak po másle, potrvá zbytek tři měsíce.“

„Čtyři měsíce?“ zděsil se Roger.

„Rychlejc to nejde, pane,“ omlouval se seržant. „To je nejrychleji, jak to jen dokážem – a navíc až seženem ty materiály. Na modelu možu začít hned, jak dostanu prachy. Mluvil sem dnes s velice dobrým loďařem a myslém, že s ním možem spolupracovať. Musíme ale splašiť to dřevo a hlavně musíme někde najíť tucet nebo tak něco stěžňů – a taky nějaký stěžně a ráhna navíc a taky plachty, dyž o tom tak přemýšlím.“

„Přesně, jak jste předvídal, Vaše Výsosti,“ pronesl Pahner kysele. „A tenhle loďař, Poerteno, nemá náhodou nic společného s někým jménem Wes Til, nebo ano?“

„Nevim, pane. Je to důležitý?“

„Možná, ale pro model, myslím, ne. Fajn, máte povolení vzít si tolik peněz, kolik budete potřebovat. Pokud to nebude moc drahé, kupte malé plavidlo na vyměření stěžně pro model. A zapojte do práce tu loděnici. Chci ho mít hotový za tři týdny.“

„Pokusím sa, pane,“ zanaříkal Pinopan, „ale nemyslém si, že to za tři týdny pude. Řek sem měsíc, páč sem věděl, že dva byste mi nedal. Ale pokusím sa.“

Diskuzi přerušilo tiché zaklepání na dveře a do místnosti nahlédl vojín Kyrou.

„Kapitáne Pahnere, jsou tu dva mardukanští pánové s něčím, co vypadá na pozvání na večeři.“

Pahner pozvedl jedno obočí a na ruce narovnal ukazováček a ohnul palec, jako by držel zbraň. Vojín zavrtěl hlavou, čímž odpověděl, že žádný z nich ozbrojený není, a kapitán pokývl, aby je vpustil dovnitř.

Oba Mardukané na sobě měli tolik šperků, že by si s nimi mohli otevřít obchod, ale i Pahnerovu poměrně nezkušenému oku nepřipadaly příliš kvalitní.

„Jsem kapitán Pahner. A vy jste?“

„Já jsem Des Dar,“ řekl první z nich a podle místních zvyklostí se poklonil s pěstmi přiloženými na ramena. „Přináším princi Rogerovi pozvání na osobní večeři s mým zaměstnavatelem Wesem Tilem.“ Posel před sebe natáhl ovázaný a zapečetěný svitek. „Místo a čas jsou vepsány dovnitř. Mohu svému zaměstnavateli sdělit, že přijímáte?“

„Mé jméno je Tal Fer,“ přerušil jej rychle druhý Mardukan a předložil stejně ozdobený svitek, „a posílá mě Turl Kam s pozváním, aby princ Roger povečeřel s ním. Mohu mu sdělit, že přijímáte?“

Kyrou zahlédl tři další funkcionáře, jak se se svitky v rukou blíží k princovu pokoji, a raději odpojil na svém implantátu překladatelskou funkci. Naklonil se za dveře a zachytil pohled kapitána Pahnera.

„Jdou sem další tři slizounští poskoci, pane.“

Cord, který se naučil dostatek ze standardu, aby rozeznal nepřeložené lidské pojmenování pro domorodce, zamaskoval svůj chrochtavý smích kašlem.

„Pardon,“ omluvil se, když se na něj Des Dar s Tal Ferem zadívali. „Věk si na těchto starých plicích vybírá svou daň.“

Pahner se na vojína zamračil a věnoval starému šamanovi velmi výmluvný pohled. Pak se obrátil zpět k prvním dvěma poslům.

„Pánové, sdělte svým zaměstnavatelům, že nás jejich pozvání těší a…“

Odmlčel se, jednak ze zdvořilosti a jednak, aby se zamyslel, a s výzvou se zadíval na velitelku princova štábu. Když mu O’Caseyová pohled opětovala, kolem očí se jí objevil náznak úsměvu, nicméně na kapitána plynule navázala.

„Nejsme však schopni ihned odpovědět,“ sdělila poslům. „Prosím, oznamte to svým zaměstnavatelům zároveň s tím, že jim odpovíme, jak nejdříve to bude možné.“

Poslové zápasili o místo, když velitelce štábu předávali svá lejstra. S klidem je obě přijala a zdvořile odmítla dát kterémukoli z nich přednost. Totéž pak sdělila trojici, kterou Kyrou viděl předtím přicházet. Po nich se objevili další dva a Pahner v tom okamžiku nařídil Kyrouovi, aby opakoval stejná slova jako O’Caseyová a zavřel dveře. Na petlici.

„K tomuhle budeme potřebovat nějaké poznatky o místní kultuře,“ řekla O’Caseyová, když si pročítala dokumenty. Text dokázala díky svému implantátu přečíst a pozvání nepřicházela pouze od členů rady, ale i od významných kupců. Měla pocit, že někteří z nich mohou být z dlouhodobého hlediska důležitější, než samotní radní.

„Corde, mohl bys zavolat Rastara, prosím?“ požádal domorodce Roger. „Budeme potřebovat k těm pozvánkám komentář a trochu hlubší ujištění, že jeho jednotky mají v úmyslu nás doprovodit za oceán.“

„Jistě, můj pane,“ řekl šaman pokorně a postavil se. „Váš asi žije jen aby vás poslouchal bez ohledu na nebezpečí, jakým musí čelit. Budu kvůli vám vzdorovat hordám poslů, ačkoli se při tom pomyšlením mé srdce chvěje.“

„Když o tom tak přemýšlím, tohle je tvá povinnost,“ pousmál se Roger a chytil Mardukana za nižší rameno. „Ale vážně, nejsem si jistý, zda bych si měl dovolit vycházet teď ven.“

„To není problém,“ řekl jeho asi. „Koneckonců, já nejsem tím, koho hodlají vlákat do spárů své moci.“

„»I když půjdu roklí šeré smrti, nebudu se báti ničeho zlého«,“ zacitoval Roger s dalším pousmáním. „Setkáme se tam, jakmile tenhle blázinec opadne.“

„Uvidíme se tedy potom,“ přikývl Cord, otevřel dveře a vtlačil se do davu pokřikujících poslů.

„A řekněte Kosuticové, ať sem dolů pošle nějaké stráže navíc!“ zakřičel Pahner na Kyroua, než se dveře zavřely. Pak s pokřiveným úsměvem pohlédl na Rogera. „Ach ty radosti civilizace.“

Kapitola 23

Rastar nad pozvánkami rozloženými po podlaze zavrtěl hlavou.

„U některých mohu jen hádat, ale máte pravdu. Zda máme získat nějakou podporu, závisí více na těchto pozváních, než na nějaké schůzi rady.“

„Chápu to dobře?“ zeptal se Roger. „Říká se tu opravdu něco jako »a přiveďte si společnost«?“

„Ano,“ usmál se Rastar. „To je místní zvyk, v očích mého národa úpadkový, hostit na jedné večeři muže i ženy. Ženy mají jednáním propůjčovat krásu. Myslím, že se to dělá jen proto, abychom neplivali na podlahu.“

„Krucinál,“ vyhrkl Roger. „Uvědomují si vůbec, že jeden z mých hlavních poradců je žena? A jeden z mých starších důstojníků také, když už jsme u toho.“

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Rastar. „Bude ale asi pro vás nutné, abyste se zúčastnil minimálně tří večeří, pokud chcete doufat v nějaký úspěch v tomto městě. Jak si je rozvrhnete může být…zajímavé.“

„Eleanoro?“ pronesl princ zoufale.

„Udělám, co bude v mých silách,“ vzdychla velitelka štábu. „Ačkoli bych si přála lépe rozumět postavení žen v této společnosti. Mám takový zvláštní pocit, že jsme dorazili uprostřed nástupu feministického hnutí, což znamená, že kdykoli žena otevře jednou ústa, jak také hodlám i já, bere se to jako politické prohlášení.“

„No, pokračujme tím směrem, kde jsme chtěli skončit,“ řekl jí Roger. „Jsme smíšená skupina ze smíšené společnosti a já nehodlám říkat cokoli jiného, ať už jsou zdejší společenské normy jakékoli. Navíc je tu ta historka o ženě, která organizovala evakuaci D’Sleye.“

„Jsou tu i tři pozvánky od d’sleyských šlechticů,“ poznamenal Rastar. „Ale žádná není od ženy.“

„Juliane,“ řekl Pahner. „Sledujte tu historku a získejte z ní nějaké jasné informace.“

„Myslíte, že je to důležité?“ ptal se Roger.

„Pokud máme zůstat a bojovat, bude to důležité,“ odvětil kapitán. „Jestliže dokázala zorganizovat převoz po moři jedním směrem, dokáže to i opačným.“

„Ach,“ usmál se princ. „Rastare, měl jsem ten pocit, že v D’Sleyi nepanovala demokracie.“

„Ne,“ potvrdil mu seveřan. „Vládla tam rada šlechticů a slabý král. Z toho, co jsem slyšel, je král mrtev – stejně jako spousta šlechticů, avšak řada prostých občanů, obzvláště žen, unikla.“

„A ti zaplnili město,“ dodal Julian. „Všichni ti uprchlíci z D’Sleye jsou v tuto chvíli jedním z těch palčivých problémů.“

„Jen jednou,“ zavrtěl Roger hlavou. „Sakra jen jednou bych byl rád, aby někde na téhle planetě něco proběhlo hladce.“

„Je to takový pocit déjá vu, že ano?“ zasmála se O’Caseyová. „Společně s Rastarem ty pozvánky rozdělíme. Vy se běžte poradit s Matsugaem o šatech. Já budu potřebovat čisté a reprezentativní šaty nebo kostýmek, stejně jako několik vojáků. Mohli bychom… pro náš večer pozvednout jejich společenský význam.“

„Ach, bože,“ chytil se Roger za hlavu. „Jen jednou. Prosím, pane, jen jednou.“ Otřásl se. „Poertena. Na formální večeři? Už se děsím.“

Kostas Matsugae zavrtěl hlavou a ušklíbl se.

„Vy mě opravdu dostatečně nedoceňujete,“ řekl.

„Asi ne,“ souhlasil Roger s ironií v hlase. „Ale potřebujeme večerní šaty či obleky pro mě, Pahnera, O’Caseyovou, Kosuticovou a několik dalších vojáků.“

„Proč tady? Všude jinde si vystačili s maskovacími uniformami.“

„V K’Vaernově zátoce jsou domorodci o trochu kultivovanější,“ vysvětlil Roger. „Jednali už s mnoha kulturami, a tak si mohou všimnout… ubohého stavu uniforem, i když sami šaty nenosí. Naneštěstí si nemůžeme dovolit vyvolat nic jiného než ten nejlepší dojem, poněvadž od těch chlápků potřebujeme cosi jako flotilu lodí, takže Armand chce, abys nám a O’Caseyové zajistil dobrý vzhled.“

„Och, tak dobrá,“ rozzářil se najednou sluha. „Na něco přijdu. Máme ještě pár štůčků diandy a jsem si jist, že místní užívají ten keprovitý materiál, co jsem objevil v Diaspře, pokud nic jiného. Navíc jsem tu zahlédl velice hezké závěsy a tapisérie, takže pokud budu tvrdě pátrat…“

Ponořil se do svých myšlenek a jeho hlas se vytratil. Roger tam zůstal jen stát.

„Dobře, jasně, nechám to na tobě,“ řekl.

„Hmmm,“ mumlal Matsugae nepřítomně. Pak se však jeho oči zúžily. „Víme, kdo se bude těch událostí účastnit? A kdy se konají?“

„Eh, ne,“ odpověděl Roger tak nenuceně, jak to jen dokázal. „Nejsme si ještě úplně jistí, kdo z naší strany bude na seznamu hostí. Ale večeře jsou naplánovány většinou na zítřejší večer,“ dodal zvesela.

„Zítra?“

„Myslím, že bych měl raději jít,“ řekl Roger a dal se na spěšný ústup.

„Zítra?!“

„Měj se fajn, Kostasi. Vezmi si peněz, kolik potřebuješ,“ dodal princ a zmizel ve dveřích jako pára nad hrncem.

Sluha zůstal stát na místě a s pootevřenými ústy několik perných vteřin hleděl na zavřené dveře. Pak se ale znovu usmál.

„Vzít si peněz, kolik budu potřebovat, hmmm?“ zamumlal si. „A spolupracovat s Eleanorou?“ Škodolibě se zachechtal. „Za tohle mi zaplatíš, Rogere,“ slíbil nepřítomnému princi. „Vlastně tentokrát dostanu dvě mouchy jednou ranou, mladíku!“

Když Matsugae vešel do úřadovny Eleanory O’Caseyové, velitelka štábu vzhlédla, spatřila jeho výraz a rozesmála se. Pak ukázala na svitky rozházené na podlaze okolo sebe.

„Nejprve se podívejte na tohle, než si začnete stěžovat na své problémy,“ varovala ho.

„Ach, já si nepřišel stěžovat,“ řekl s nekalým úšklebkem. „Jen mě zajímalo, zda jste se rozhodla, kdo bude koho doprovázet.“

„No, máme tu vydělené nejméně dvě, možná tři kategorie setkání. První kategorie zahrnuje ta střetnutí, která budou klíčová na politické úrovni podpory, takže je považuji za nejdůležitější a svěřím je starším důstojníkům, v některých případech některým našim více… uhlazenějším poddůstojníkům.“

„Fajn. A zbytek?“

„Druhou kategorií jsou večeře, kde, jak očekávám, se velká část rozhovorů bude točit okolo vojensko-technických témat. Takovou pořádá například Kar. Na ty bych ráda vyslala zkušené, nicméně méně uhlazené poddůstojníky. Pak jsou tu pozvánky od loďařů spojených s Wesem Tilem. Vlastně je to Til, kdo banket pořádá.“

„Takže tam bude osobně?“

„Ano. A já si nejsem úplně jistá, zda bych ji měla považovat za politickou či vojensko-technickou… či pro ni vytvořit samostatnou kategorii. Říkejme jí třeba, hm, logistická. Nebo možná finanční. Tak či tak jí přikládám stejnou důležitost jako té první. Zčásti proto, že zde bude také přítomen Tor Flain, zástupce velitele místní armády.“

„A na tu půjde kdo?“

„Ach, Roger. Čistě formálně má sice nad Tilem vyšší postavení předseda rady, ale vzhledem k faktu, že si budeme muset stavět vlastní lodě, myslím, že spojení ekonomických a vojenských prvků tuto schůzku činí mnohem důležitější. A pokud dojde na vojenské otázky, jsem si jistá, že si s nimi Roger poradí.“

„A kdo bude doprovod?“

„Ještě jsem se nerozhodla. Vzhledem k důležitosti hádám, že bych s ním měla jít já, ale je tu ještě jiná schůzka, která mě zajímá mnohem víc. Jeden z dalších členů rady, který je skoro stejně majetný jako Til, pořádá večeři, na niž d’sleyský šlechtic přivede ženu, která organizovala útěk z jejich města.“

„To zní zajímavě,“ souhlasil sluha. „Už víte, kdo bude doprovázet vás?“

„Ne, nevím,“ odpověděla. Pak vzhlédla a pozvedla nad jeho výrazem obočí. „Opravdu?“

„Velice rád bych se setkal s tou… impozantní dámou, která onu evakuaci zařídila,“ pronesl Matsugae upřímně. „A myslím, že v diáři mám volno.“

„Dobrá,“ přikývla, vytáhla svitek s pozvánkou a udělala si na něj poznámku. „Tak to bychom měli.“

„Výtečně. A, pokud bych mohl, myslím, že bych měl vhodnou společnici i pro Rogera.“

„Pro pána krále,“ zabručel odpoledne Roger, když hodil svou přilbu na postel. „Zrovna jdu z přístavu, kde jsem viděl to, co Poertena nazval neckami – ty věci by se převrhly i ve vaně!“

„Někteří z nás neměli čas se poflakovat po městě,“ odfrkl Martsugae a Roger se usmál, když se na sluhu zadíval. Matsugae měl na sobě oblek z tmavě modrého sametu, který byl sice velice krásný, ale na místní klima poněkud těžký; zářivý erb palácového služebnictva MacClintocků v osobní službě císařské rodině se na jeho hrudi jasně zaleskl poprvé od jejich příletu na Marduk. Jeho nádhera by se na maskovacím overalu příliš nevyjímala; bylo to hrdé ocenění, kterého jen tak někdo nedosáhl a sluha přes něj nevědomky přejížděl prsty, když princi pohled opětoval.

„Hezký oblek, Kosie! Hádám, že tě Eleanora taky »zlanařila« na svůj seznam, nebo ne?“

„Ani bych neřekl, že mě »zlanařila«,“ opáčil Matsugae upjatě, „ale ano, zúčastním se jedné z dnešních večeří. Vlastně díky vám tam půjdu spolu s Eleanorou.“

Rogerův úsměv se změnil v úšklebek a Matsugae si znovu odfrkl.

„Je to večer, který jsem si jistě zasloužil,“ ucedil jízlivě. „Zatímco jste si byl hrát v přístavu, mým soukromým krejčovstvím se prohnala polovina čety.“ Roger překvapeně povytáhl obočí a Matsugae mu věnoval vítězný úsměv. „Jsem na něj, jak se patří, hrdý, protože jsem jej dokázal stvořit za jediný den. A nepochybně jde o největší krejčovství, jaké jsem kdy viděl, protože jsem musel vykoupit celý sklad nepoužitého materiálu u výrobce plachet, abych se s tím srovnal!“

„Výtečná práce, Kostasi! Věděl jsem, že se na tebe můžeme spolehnout. Teď jen musíme tucetkrát zkopírovat tvůj oblek, abychom byli schopni se zúčastnit všech těch nudných večírků, na které musíme, a zachránili tak zadek sobě i K’Vaernově zátoce! Kdy se mám dostavit na zkoušku?“

„Budete asi šťastný, když vám řeknu, že zkoušku nepotřebujete – navzdory skutečnosti, že jste strávil celý den poflakováním dole v přístavu namísto toho, abyste nám pomohl s přípravami. Jak se ukázalo, St. Johnova dvojčata jsou skoro stejné výšky a podobné postavy jako vy, takže jsem jednoho z nich využil jako živé figuríny. Svůj nový oblek už máte. Gratuluji.“

„Tys teda musel být pěkně nakrknutý, když jsem to na tebe hodil, co?“

„Ne tolik, jak by se mohlo zdát. Účastníte se, jak se domnívám, malého večírku s Wesem Tilem.“

„A s Torem Flainem,“ dodal Roger, rozpustil si vlasy a svlékl maskovací oblek. „Předpokládám, že na koupel už není čas.“

„Už jednu napustili, Výsosti,“ ujistil ho Matsugae. „A s kým na ten večírek půjdete?“

„Předpokládám, že s Eleanorou,“ prohlásil Roger opatrně s jednou nohou stále v kalhotách, když jej cosi ve sluhově tónu hlasu varovalo. „Ale tys tvrdil, že jdete spolu, ne?“ zeptal se podezřívavě.

„Vlastně ano. Oba se máme setkat s Samem Treem a Fulleou Li’it, tou dámou, co organizovala odchod z D’Sleye.“

„Ach.“ Roger se konečně dostal z uniformy. „Pak asi s Kosuticovou.“

„Ta jde, tuším, na schůzku s Bistemem Karem a doprovází ji seržant Julian.“

„To může být zajímavé,“ poznamenal Roger. „Škoda, že jsem si ji nevybral. Takže pokud ne Kosuticová, kdo tedy? Seržantka Lai?“

„Ta doprovází kapitána Pahnera na večeři u Turla Kama.“

„Fajn,“ řekl Roger, obrátil se ke sluhovi a dal si ruce v bok. „Ven s tím, Kosie. Kdo je to?“

„Hádám, že další starší poddůstojnicí je seržantka Despreauxová,“ pronesl sluha zdvořile.

„Ach,“ vzdychl Roger a zatvářil se jako překvapený osel. Pak se vzpamatoval. „Ach, Kostasi Matsugae, neměl jsem ani ponětí, jak hluboce zpustlá tvá duše je. Jsi zlá, ošklivá osoba!“

„Moi? No, možná ano. Musím však jistojistě prohlásit, že se s tím srovnala docela pěkně. Na to, že k tomu přišla coby »výpomoc«.“

„Taková zlá osoba,“ zašeptal si Roger pro sebe, když se Despreauxová objevila ve dveřích.

Seržantčina blůza měla odstín příjemné šedě bílé. Halenka bez rukávů a límce byla vyrobena z matného, jakoby lněného materiálu, který byl tenký skoro jako papír, ale zvláštně prosvítal jako perleť. Základové vlákno se nazývalo halkhaa pocházelo ze zámotků rostliny podobné konopí, kterou na opačné straně Tarstenského pohoří neznali. Domorodci je používali v takové míře, jako pozemšťané využívali bavlnu v dobách před nástupem syntetických vláken, na všechno od závěsů, vaků a hrubých pytlů na hlízy a obilí, až po lodní plachty. Existoval však podstatný rozdíl mezi hrubými, odolnými užitkovými výrobky a jemnými nitěmi a pevnými tkanivy, užívanými na tak příjemnou látku, a Roger se musel sám sebe ptát, kde jí Matsugae sehnal dostatek, aby stvořil několik obleků.

Namísto knoflíků vpředu byla blůza sepnutá po stranách a na ramenou tkaničkami z nádherně vyčiněné kůže. Zřejmě proto, domníval se Roger, že Matsugae nedokázal v dostatečném čase povětšinou neoblečeným Mardukanům objasnit podstatu knoflíků a knoflíkových dírek. Tkaničky nicméně dodávaly oblečení nádech barbarství, které jaksi s onou bláznivou aférou korespondovalo.

Prostá venkovská sukně, která blůzu doplňovala, byla rovněž bílá, ačkoli o odstín tmavší. Její záhyby se vinuly okolo Nimashetiných nohou a Roger při pohledu na její obuv poskočil.

„Lodičky? Kde jste proboha sehnala lodičky?“

„To je všechno, co dokážete říct, Vaše Výsosti?“ vyštěkla seržantka zápasící s neobvyklou váhou sukně. Bylo to poprvé za celé měsíce, co na sobě měla něco jiného než uniformu a spodní kombinézu.

„Eh,“ vysoukal ze sebe Roger přes zasukovaný jazyk.

„Doufám, že vaše »společnice« odpovídá vašim představám,“ pronesla Despreauxová chladně a Roger se zašklebil.

„Podívejte, já na tom tehdy večer nebyl zrovna nejlíp – a to nebylo zrovna slovo, jaké jsem chtěl ve skutečnosti říct. Ale ani to nebyla »služka«, »výpomoc« nebo »otrokyně«. Někdy snad budu schopen vysvětlit, co jsem chtěl říct a proč. Ale teď máme před sebou úkol. Pokud vám to pomůže, ani já se o něj neprosil.“

„No jistě, to jsem opravdu ráda, »mylorde«! Nejenže jsem odkázaná strávit s vámi celý večer, jsem odkázaná trávit ho s někým, kdo si nepřeje aby mu jeho »společnice« pokazila večer!“

Roger uchopil pramínek svých vlasů a začal si jej namotávat, pak se zhluboka nadechl a vrátil uvolněný pramínek zpět na své místo.

„Seržantko Despreauxová. Příměří, dobrá? Je mi to líto. Pomůže to? Lituji, že jsem vás urazil. Je mi také líto, že jsem reagoval na vaše náznaky, tedy alespoň to, co jsem za náznaky považoval, a co vlastně žádné náznaky nebyly. Velmi mě přitahujete. Přitahovala, přitahujete a přitahovat budete. Tehdy večer. I dnes v noci. A také na nějaké budoucí schůzce, kdy si možná sedneme a promluvíme si o… problémech jakéhosi Rogera MacClintocka a o tom, proč se mu daří dělat ze sebe před nádhernými ženami idiota.“

Znovu se zhluboka nadechl a pozvedl ruku dřív, než stačila Despreauxová cokoli poznamenat.

„Dnes ale máme úkol, který je nutné splnit. Velice důležitý úkol. A ten vyžaduje, abychom spolu celý večer nebyli na kordy. Mohli bychom teď předstírat, že se navzájem snášíme? Alespoň trochu? Na několik hodin?“

Despreauxová zavřela pusu, vypustila nahromaděný vzduch nosem a přikývla.

„Ano, pane. Můžeme.“

„Výborně. V tom případě se domnívám, že je již načase.“ Roger zamířil ke dveřím, jenom aby jej zastavil seržantčin automatický reflex – členové Císařského pluku vždycky procházeli dveřmi dříve, než jejich velitel.

Princ se na ni zadíval a usmál se. Povšiml si také, že lodičky, jejichž vysoké podpatky znovu přišly do módy, ji dělaly skoro stejně vysokou jako byl on sám. Stále si nedokázal vysvětlit, kde Matsugae dokázal ty boty sehnat, ale zjistil, že je velice příjemné mít oči Nimashet Despreauxové v rovině svých vlastních.

„Seržantko,“ řekl, „dnes nejste mým osobním strážcem. Dnes jsem vaším doprovodem na večeři a je mou povinností otevírat dveře za vás.“

Despreauxová mu úsměv oplatila a nechala jej otevřít. Pak jako první prošla a automaticky se rozhlédla ze strany na stranu.

To si jen myslíš, řekla si v duchu pro sebe. A kde asi vrchní seržantka schovala pouzdro na zbraně? Pokuste se dostat mezi tato stehna, Vaše Výsosti, a budete pekelně překvapený!

Trvalo jí chvíli, než si uvědomila, že počítá s obojím – že on se o to pokusí… a že ona ho nechá uspět.

Ach, Nimashet, dopadneš špatně.

Kapitola 24

Restaurace, do níž po dlouhé cestě z tvrze Roger a jeho »doprovod« dorazili, se nezdála být ničím víc, než pouhou chatrčí, stojící přímo na nábřeží v přímořské části městského poloostrova. Severně od největší části města tvořila tato oblast dokonalý záliv tvaru půlměsíce, částečně chráněný před bouří skalnatým útesem, jasně ohraničeným světélkujícím vodním vírem, v němž pableskovali podmořští tvorové zahalení v jemné záři. Záliv s pásmem skal a písečnou pláží na úpatí vysokých vápencových útesů, čnících až nad městské hradby, byl docela hezký, i když trochu holý. Nesourodě postavená stavba ze šedavého, zvětralého dřeva vyčnívala nad vodu na kůlech zapuštěných do kamenného pobřeží a byla natočena směrem k zálivu, a poblíž ní, v mělké vodě vyčkávaly přivázané malé rybářské čluny.

Roger sklouzl z jejich howt’e a otočil se, aby Despreauxové nabídl ruku. Zvíře podobné triceratopsu představovalo menší variantu flar-ta, které mělo v kohoutku »pouhé« dva metry, což byla velikost dostatečná k tomu, aby se z něj mohl pro ulice K’Vaernovy zátoky stát drobný, okázalý dopravní prostředek. Naštěstí jako většina flar-ta byla i howt’e pozoruhodně klidná.

Byla však také drahá a skutečnost, že Wes Til jedno vyslal, aby sem přineslo jeho lidské hosty, bylo nejen známkou bohatství, ale zároveň – jak Roger doufal – záměrným gestem respektu.

Despreauxová by běžně zvládla seskok ze zvířete s atletickou elegancí. Ale padesátimilimetrové podpatky, které sluha záhadným způsobem sehnal, slézání ze zvířat, podobných triceratopsům, znesnadňovaly.

Roger se nad tím musel pousmát. Pak se usmál znovu, když se kolem něj rozvinul oddíl jeho strážců, z nějž část se vydala restauraci prozkoumat. Ta dvojakost mu přišla zvláštní. V bitvě a během putování si Pahner i ostatní vojáci zvykli nechat jej riskovat svůj život společně s nejnižšími vojíny. Možná se jim to nelíbilo, ale nakonec uznali, že se to prostě stávat bude. Ale jakmile se dostali do »běžné« situace, aktivovaly se jejich ochranitelské reflexy jako nějaké brnění.

Výzvědný tým se vrátil a kývl na souhlas; zbytek stráží se pak uráčil povolit jemu a Despreauxové vstoupit do restaurace.

Vnitřek stavení byl podstatně lepší, než jeho nešťastný zevnějšek. Budova byla rozdělena na několik menších místností oddělených prostými látkovými stěnami, které umožňovaly, aby domem volně proudil svěží mořský vánek. V první síni se nacházelo přinejmenším půl tuctu Mardukanů, shromážděných okolo dlouhých, nízkých stolů, kteří ujídali z táců s jídlem a usrkávali z baňatých nádob.

Rogerův nos hned při vstupu zasáhla vůně něčeho vařeného a on okamžitě poznal, že ať už jej večer čekalo cokoli, měl to být skvělý gurmánský zážitek.

„Voní to dobře,“ šeptla seržantka.

„Přál bych si, abychom s sebou vzali Kostase,“ řekl Roger, když se k nim přiblížila Mardukanka ověšená šperky.

„Večeří s Eleanorou, vzpomínáte?“

„Přesně to jsem myslel.“

„Vítejte, ctihodný pane a dámo, u Bullura.“ Mluvčí připadala Rogerovi mladá, snad by odpovídala pozemské pubertální dívce. „Máte rezervaci?“

„Přišli jsme na večírek Wese Tila,“ řekl Roger a podal jí svou pozvánku. Byl trochu překvapen, že jejich uvítání zajišťuje žena. Poprvé od Marshadu hovořil s Mardukankou, kromě případů, kdy prohodil pár slov se ženami honáků, ačkoli jeho pozorování na trzích a při schůzi rady mu potvrdila, že O’Caseyová měla pravdu alespoň v jednom ohledu. Zde v K’Vaernově zátoce požívaly ženy přinejmenším nějakého postavení.

„Zajisté, pane,“ pronesla mladá dáma, jen co pohlédla na svitek. Zkoumala jej dost dlouho a účelně, čímž naznačila, že hranaté písmo dokáže přečíst. „Následujte mě, prosím.“

„Kam jdeme?“ zajímala se Despreauxová a chytila Rogera za předloktí, aby jej zastavila, než se vůbec pohnul.

„Tudy, prosím,“ vyzvala je hosteska s nádechem otázky v hlase.

„St. Johne,“ pokývla seržantka hlavou.

„Jdu na to, Nimashet,“ odvětil velký mariňák a s úšklebkem hostesku následoval. „Proč sis nenechala na večer vlasy rozpuštěné?“

„Podle mě se to nehodí,“ odpověděla poddůstojnice upjatě, když společně s Rogerem následovali St. Johna J. pozvolnějším krokem přes celou restauraci, čímž mu dali dostatek času, aby zkontroloval druhou místnost, aniž by vzbudil víc pozornosti, než bylo nutné.

„Myslím, že by to byl výtečný nápad,“ ozvala se za princem Beckleyová. „Nechat si rozpuštěné vlasy. Ačkoli, když o tom tak přemýšlím, kdyby si on nechal rozpuštěné vlasy, bylo by to ještě zábavnější.“

Roger se zhluboka nadechl a držel jazyk za zuby, Despreauxová se však rázně protočila a uštědřila desátnici nad slunce jasnější pohled.

„Nepamatuji si, že bych tě žádala o tvůj názor, Reneb,“ prohlásila nebezpečným tónem a desátnice se pousmála.

„To ne, ale ti, co pomoc potřebují, si to uvědomují jako poslední. Ber to jako přátelskou výpomoc.“

„Reneb!“ rozkřikla se Despreauxová hlasem, v němž se mísil hněv s pobavením. Hned však sevřela čelisti, když jí Roger položil na předloktí ruku.

„Ona není zřejmě jediná, kdo si myslí, že jsme naprostí idioti, Nimashet.“ Vzdychl. „A nejhorší na tom je, že má asi pravdu! Nicméně,“ v očích se mu rošťácky zablesklo, „pokud jim neprozradíte to temné tajemství o tom, co se mezi námi událo v Q’Nkoku, ani já to neudělám!“

Zatímco hovořil, dorazili ke vchodu do nejzazší části domu, z níž se vynořil St. John, který pokývnutím stvrdil, že vzduch je čistý – právě včas, aby spatřil, jak seržantka Despreauxová nabývá zajímavé nachové barvy.

„Bože, bože, bože!“ ozvala se Beckleyová se zájmem v hlase. „Copak se stalo v Q’Nkoku, Nimashet?“

„Do toho ti nic není!“ odsekla Despreauxová. „Chci říct, že v Q’Nkoku se nic nestalo! Já…“

„Nimashet!“ V Rogerově hlase zazněla šokovaná výtka. „Jak bys jen mohla zapomenout na to nádherné ráno!“

„Žádné nádherné ráno se nekonalo!“ vztekala se Despreauxová a pak, zatímco se Beckleyová hlasitě smála, se zhluboka nadechla a navzdory všemu se usmála. „K čertu s vámi, Rogere,“ zasmála se napůl. „Chtěla jsem vám Ran Tai odpustit, ale za tohle…“

Rozhlédla se po soukromé místnosti v reflexu, jímž se osobně ujistila, že je vše opravdu v pořádku, a pak se stejně rychle uvolnila. Prostor zabíral asi čtvrtinu interiéru restaurace a uvnitř se nacházel pouze radní, pozvaní hosté a několik lokajů.

„Hele, nejprve byste mě musela chytit,“ mrkl na ni Roger, když k nim přistoupil radní se zástupcem velitele k’vaernské stráže. „A odhození těch podpatků by mi dalo alespoň chvilkový náskok.“

„Princi Rogere Ramie Sergeji Alexandre Čangu MacClintocku,“ poklonil se zlehka Wes Til, „s Torem Flainem jste se jistě již setkal. Smím vám představit svou životní družku Teel Sla’at?“ Žena po jeho boku se uklonila k pasu a tleskla na uvítanou. Měla na sobě cosi, co Roger předtím nikdy neviděl – nádherně vypracovaný oděv ze zlata a lazuritu. Poklonu jí opětoval.

„Zdravím vás, Teel Sla’at. A stejně tak i vás, Wesi Tile. Je mi potěšením.“

„A smím vám představit svou družku See Tra’an?“ přidal se Tor Flain. Strážce odložil své brnění a místo něj měl na sobě spoustu šperků – nejméně pět náhrdelníků a na všech čtyřech rukou náramky. Jeho žena byla ozdobena ještě větší hromadou drahých kovů a drahokamů, že byla téměř z poloviny obrněná. Přibližně půlka všech ozdob se skládala z jednoho druhu perlových drahokamů, z nichž většina byla nazelenalá a zručně zasazená do vzorce, který umně zdůrazňoval gradaci jejich zbarvení. Dodávaly jí vzhled jakési mardukské mořské panny a Rogera napadlo, zda tu vůbec podobný mýtus znají.

„Zdravím vás, See Tra’an a Tore Flaine,“ pronesl. Lidé se dosud k protokolům představování nedopracovali, ačkoli Eleanora potila krev, aby je poodhalila. Největší otázkou bylo, zda ženy, které v téměř všech dalších marduckých společnostech zaujímaly roli tichých pseudo-otroků, by měly být zdraveny či vůbec brány na vědomí. Zatím žádný z K’Vaernianů nereagoval šokovaně či naštvaně a hosteska, stejně jako rozhovory ve zbytku restaurace, které vedla obě pohlaví, napovídaly, že zahrál na tu správnou notu.

„A já vám představuji seržantku Nimashet Despreauxovou,“ pokračoval a ukázal na poddůstojnici… která k jeho údivu předvedla pozoruhodné pukrle.

Chvíli panovalo trapné ticho a pak Teel Sla’at mávla rukou v pobaveném gestu.

„Mohl byste nám osvětlit svůj vztah k »seržantce«?“ zeptala se zdvořile.

Rogerovo obočí vyskočilo nahoru v kombinaci překvapení i zděšení. Překvapení, protože i přes rozhovory probíhající ve vedlejších místnostech předpokládal, že ženy budou pokládány za jakousi odnož okenních záclon. A zděšení, protože musel hned vysvětlovat svůj vztah k Despreauxové, ačkoli sám nevěděl, jak si stojí.

„Princ Roger a já se pokoušíme zjistit, zda jsme vhodní k soužití,“ odpověděla za něj Despreauxová, zatímco on s otázkou stále ještě zápasil.

„Vy si můžete zvolit?“ otázal se Til. V jeho hlase se odrážel spíš zájem než znechucení či šok. Despreauxová se usmála, když se Roger smutně uchechtl.

„Ach ano, jistěže můžeme,“ odpověděl princ.

„Prosím, posaďte se,“ pobídl je Til.

„»Vhodní k soužití«,“ zopakovala See Tra’an. „Slyšela jsem, že vy lidé se můžete pářit kdykoli. Je to pravda?“

„Ano,“ řekl Roger neochotně, zatímco se Despreauxová usazovala na polštáře rozmístěné okolo nízkých stolků. Vojáci z doprovodu zaujali pozice podél místnosti a Cord se posadil do tureckého sedu hned za Rogera. „Můžeme.“

„Nepravé páření je u nás jistou formou společenské interakce a relaxace,“ dodala Despreauxová. „Naproti tomu v některých našich subkulturách je tabu.“

„Narážíte tím na to, abychom toto téma opustili?“ zeptala se Teel Sla’at. Družka radního přisunula před Despreauxovou podnos s tenkými povařenými plátky čehosi neznámého a drobným pohybem z podobného tácu kousek vzala a vložila ho Wes Tilovi do úst.

Seržantka hleděla na tác před sebou, pak jeden z kousků pozvedla a ostentativně jej snědla sama.

„Vůbec ne. Ani já ani Roger z takovýchto subkultur nepocházíme.“ Odmlčela se a zavdala si dalšího kousku. „Tohle je dobré.“

„Calan,“ řekl Tor Flain. „Druh s ulitami žijící na skalách. Jeho příprava je pracná, ale výsledek vynikající. Jak se lidští muži a ženy dají odlišit? Vy a R… princ jste skoro stejně vysocí.“

Roger se usmál, když Despreauxová na okamžik ztichla. Vzal jeden z kousků a nabídl se, že ji nakrmí a začal se usmívat, když na něj tiše zírala.

„Nejjednodušším způsobem je sledovat výčnělky na hrudi,“ odpověděl k’vaerijskému strážci. „Existují i jiné metody, ale ty se těžko vysvětlují.“

„Výčnělky?“ opakoval Flain. „Co jsou zač? Nebo je to také tabu?“

Teď byla řada na Despreauxové, aby se zasmála, když princův obličej zrudl; držela jazyk za zuby a čekala, jak odpoví.

„Tabu je to pro některé lidi, ale ne pro mě,“ odvětil princ odhodlaně. „Mají… podobný účel jako silnější žlázy na zádech vašich žen. Vylučují řídkou substanci, kterou se živí lidská mláďata.“

„Mohli bychom je vidět?“ otázala se See Tra’an.

Roger obrátil oči v sloup a Despreauxová se na něj sladce usmála.

„Jistě,“ odpověděla a uvolnila si tkaničky na ramenou.

„Hmmm.“ Til se naklonil dopředu a dloubl do odhalených ňader prstem. „Vy říkáte, že tyhle mají produkovat potravu pro mladé? Je to jejich jediný účel?“

„To a změnit muže v malé děti,“ rozesmála se Despreauxová, když si znovu tkaničky zavázala. Tor Flain pohlédl na prince.

„Váš obličej změnil barvu. Znamená to, že se vy a seržantka Despreauxová chystáte pářit?“

„Ne!“ vyhrkl Roger a Despreauxová se nekontrolovaně rozesmála. „Ach, zmlkni, Nimashet.“

„To má být rozkaz, Vaše Výsosti?“ zeptala se seržantka s hrdelním chichotem.

„Ne, jen zoufalý pokus zavést rozhovor na méně citlivou půdu, předpokládám,“ poznamenal radní. „Pokud se nemýlím, zdá se, že jsme naše hosty urazili.“

„Jen toho důležitějšího,“ podotkl Flain. „Šlo to rychle. Proto si myslím, že zvát ženy k citlivým vyjednáváním je nesmysl.“

„Á, můj skvělý výkvět z D’Sleye!“ zasmála se jeho družka. „Ty jsi tak moderní.“

„No je to pravda. Vy ženy jste tak nestálé.“

„Neradil bych vám říkat to před Eleanorou,“ pronesl Roger a znovu si ukousl calanu.

„Ona je vaší – jak zněl ten termín? – »velitelkou štábu«?“ zajímal se Til.

„Ano. Je mou starší politickou poradkyní a protiváhou kapitána Pahnera, který je mým starším vojenským poradcem.“

„Žena?“ ptal se Flain.

„Žena,“ přikývl Roger. „Je dnes večer na schůzce s ctihodným Samem Treem a paní Fuellou Li’it. A osoba, která ji »doprovází«, není žádný starší poradce.“

„Takže to na ní bude spočívat tíha většiny diskuze?“ zajímal se dál Til.

„A případných jednání, ať už politických či finančních, která se mohou objevit,“ přikyvoval Roger, aniž by si všiml pohledů, které si oba K’Vaerniané mezi sebou vyměnili při slovu »jednání«, když Despreauxové nabídl další kousek. Bezmyšlenkovitě jej přijala, pak ale oba ztuhli, když si odkousla odřezek těsně u jeho prstů.

„Eh, podívejte,“ ukázal Tor Flain. „Znovu červená. Říkám vám, že se chystají pářit.“

„Doufám, že počkají, než skončí večeře,“ dodala See Tra’an. „Slyšela jsem spoustu skvělého o tom grilovaném collu.“

Roger si odkašlal.

„My se pářit nehodláme.“

„Tedy rozhodně ne tady,“ upřesnila Despreauxová.

„Tohle je zajímavá restaurace,“ prohlásil Roger a pokoušel se, aby tón jeho hlasu nezněl – tak úplně – zoufale, když měnil téma.

„Jedna z těch, co patří mé rodině,“ odpověděl Flain a změnu tématu přijal. „Většina ze zaměstnanců jsou mí bratranci.“

„Zvenčí toho ke koukání ale moc není,“ pravila Despreauxová. „Chápu to jako záměr.“

„Součást místního kouzla,“ přisvědčila Teel Sla’at. „Pokud o tomto místě nevíte, nepůjdete sem.“

„Mají tu ale výtečné jídlo,“ dodal Til. „Rodina Tora Flaina je svými rybami vyhlášená.“

„Je to naše práce,“ zagestikuloval voják souhlasně. „Otec začínal s málem a soustředil se na kvalitu. Byl přesvědčený, že existuje trh pro mnohem dražší a kvalitnější produkty, než jaké jsou běžně k dostání, a také existoval.“

„A co vy, Wesi Tile? Jaké je vaše zázemí?“ zajímal se Roger.

„Tilové jsou jednou z nejstarších rodin ve městě,“ odpověděla mu družka radního.

„Odkoupili jsme doky od K’Vaerna, když podruhé přišel na buben,“ zasmál se radní. „A nám se podařilo si majetek udržet. Na rozdíl od jiných rodin.“

„A nepolevit,“ souhlasil Roger. „To je v rozmezí tří až čtyř generací neobvyklé. Na druhou stranu máme s vašim vnímáním času potíže.“

„A vy, princi Rogere?“ zeptala se See Tra’an. „Jste členem politicky vlivné rodiny? Jak dlouho je už u moci?“

„MacClintockové jsou císařskou rodinou téměř tisíc let,“ odpověděla za něj Despreauxová. „My ale žijeme dlouho, takže je to jen…“ Zaváhala.

„Dvanáct generací,“ doplnil ji Roger. „Naši rodinu lze vystopovat do doby mnoha generací předtím, kdy její různí příslušníci zastávali mocné pozice, tenkrát ale žádné Impérium neexistovalo – a tedy ani žádní císařové.“

„Takže jste byl vychován a cvičen k převzetí moci,“ řekl Til. „Zajímavé.“

„Ano i ne,“ opáčil Roger, když vstoupila skupinka sloužících a přinesla jim kouřící mísy. V jejich středu se nacházela velká ryba se širokou, zploštělou hlavou, připomínající ropušnici. Hlava zůstala netknuta, avšak tělo bylo vykucháno a staženo z kůže a celá ryba pak ugrilována s nějakým druhem marinády.

„Jsem nejmladší z císařských dětí,“ pokračoval Roger ve výkladu, zatímco byly tácy rozloženy po nízkých stolcích. „Mám dva velmi schopné sourozence, kteří zařizují rodinné záležitosti.“

„Ach,“ vzdychl Flain a odřízl si kousek ryby, zatímco sluhové pobíhali kolem a vedle každého stolujícího pokládali malé misky s přílohami. „Takže je z vás vojenský velitel? To se stalo mě. Nic v rodině neodpovídalo mým zájmům, tak jsem se stal strážcem.“

„Ne tak úplně,“ odpověděl Roger. „Vojáci jsou mými osobními strážci. Jsem jen ceremoniální velitel, to Pahner je skutečný vojenský profesionál.“

„Zlepšil jste se,“ opáčila Despreauxová a vzala si kousek nakrájeného oranžového kořene. „Au! Je to horké.“

„Díky, ale pořád ještě nejsem skutečným velitelem,“ podotkl Roger. „Že mě vojáci poslouchají, ještě neznamená, že já sám jsem voják.“

„Neposlouchají vás jenom z donucení,“ ozval se Cord. „Jste skutečným velitelem, ať už je vám právo nakloněno či ne.“

„To je jedno,“ mávl nad tím Roger rukou. „Má »kariéra« ještě jasná není.“

„Jste také námořník?“ zeptal se Til.

„Pouze amatér,“ bránil se princ a sám si zavdal oranžového kořínku. „Páni! Opravdu je to ostré. Ale zároveň sladké.“ Usrkl vína, aby zahnal pálení a pokrčil rameny. „Plavil jsem se s lidmi, pro něž je to jen koníček, ale jeden z našich služebně mladších vojáků, který má schůzku s vedoucím vašich loděnic a majitelem doků, jež vyrábějí náš model, pochází ze země profesionálních námořníků. Je naším skutečným odborníkem a nějakou dobu, když chodil do školy, pracoval v tamějších loděnicích. Já ale mohu mluvit o plavení po moři pouze obecně, což je jeden z důvodů, proč jsem se setkal s vámi.“

„U nás je tradicí ujistit se, že pokud mají být na schůzce učiněna nějaká rozhodnutí, není na nich nikdo, kdo ví, o čem se mluví,“ vysvětlila Despreauxová. „Máte i vy podobnou tradici?“

Rogerovi zaskočilo víno a Til se zasmál.

„Chápu to jako vtip,“ prohlásil smějící se radní.

„Naneštěstí je v tom zrnko pravdy,“ kontroval Flain. „Neschopnost, které můj otec chytře využil.“

„Dnes večer žádná rozhodnutí neučiníme,“ prohlásil Roger, když si svlažil hrdlo douškem vína. „Můžeme prodiskutovat některé věci, které se musejí probrat, ale k žádným rozhodnutím nedojde.“

„Naší tradicí není rozhodovat u jídla,“ poznamenala Teel Sla’at.

„Ale probíráte důležité záležitosti?“ ptala se Despreauxová. Ukousla si ze šupinaté ryby a pozvedla obočí. „To je vynikající. Co je to za marináda?“

„Dělá se z téhož oranžového kořínku,“ odpověděl Flain. „Jemně rozemletého a smíchaného s vínem, šťávou z mořských hroznů a několika dalších druhů koření, která jsou rodinným tajemstvím.“

„Pokud byste měli o recept opravdu zájem, poskytnu vám jej,“ nabídla se See Tra’an. „Stačí ho jen podrbat na správném místě u jeho rohů.“

„Tato ryba žije u dna?“ zeptal se Roger a zadíval se do středu hostiny. Věděl dobře, kdy má vycouvat, když je potřeba.

„Tak trochu,“ odpověděl briskně Flain. „Nacházejí se na dně nebo v jeho blízkosti ve velkých hejnech a vyplouvají společně, nalákány na drobné rybky a třpytky. Obvykle se loví na udice, i když je možné je občas chytat do sítí a je nutné být opatrný při jejich přípravě. Mají žlázu, kterou je nutné před vařením odstranit, protože vylučuje poměrně dost jedovatý výměšek.“

Při těch slovech Despreauxová okamžitě zbystřila a Roger se při pohledu na její výraz musel usmát.

„V naší zemi máme podobnou rybu,“ ujistil je strážce. „Někteří lidé vlastně drobnou dávku jedu, který vydává, vítají, ale z vašeho tónu hlasu hádám, že váš případ to není.“

„To tedy ne,“ pousmál se Tor chmurně. „»Poměrně jedovatý« je slabý výraz, obávám se. »Dokonale smrtící« by sedělo lépe.“

„Chápu.“ Despreauxová s neklidem polkla sousto a Roger ji politoval.

„Vzpomínáte na Marshad a jídlo Radj Hoomase, Nimashet,“ pronesl směrem k ní. Pohlédla na něj s viditelnou úlevou, když si vybavila neúspěšný pokus marshadského vládce otrávit své »hosty«… aniž by měl potuchy, jak cizí vlastně jejich fyziologie je.

„Prosím, nemějte strach,“ pronesl Flain s vážností v hlase. „Ujišťuji vás, že náš lid – a má rodina zvlášť – připravuje colly už spousty, spousty let. Opatrnost je nutná, ale příprava je poměrně jednoduchá a nikdo vlastně ještě otráven nebyl, pokud si já vzpomínám.“

„Jsem si jist, že to přežijeme,“ pravil Roger a povzbudivě se na Despreauxovou usmál, když se seržantka statečně přemohla a nasoukala do sebe další kousek ryby.

„Ano. A krom toho,“ pokračoval strážce tónem někoho, kdo opět hledá nějaké jiné téma, ke kterému by se obrátil, „fascinují mě ty lodě, které navrhujete. Trojúhelníkovité plachty?“

„Celkem rychle budeme mít k dispozici model,“ prozradil mu Roger. „Myslím, že můžeme jeden postavit na ukázku. Předtím jsem zašel do přístavu a pozoroval vaše lodě a poznal, že již víte jak zkrotit protivítr.“

„»Zkrotit protivítr«?“ opakoval Til.

„Pardon. Lidský výraz pro křižovat proti větru.“

„Ach. Ano, my víme, jak křižovat, ale je to pracný proces a zvlášť za slabého větru se naše lodě ocitají v železech.“

„»V železech«?“ podivila se tentokrát Despreauxová a Roger přikývl.

„Myslí tím, že jejich lodě ztrácejí kurz, než se jim podaří překonat střed větrného proudění do opačného směru. Vlastně mě překvapilo, že vůbec křižují, namísto toho, aby lodě otáčeli.“ Seržantka obrátila oči v sloup a ušklíbla se. „Další námořničina, Nimashet. Znamená to odvrátit se kolmo od větru, když s lodí křižuješ, a ne se obrátit proti němu.“

„A proč by mě to mělo překvapovat?“

„Protože používají čtvercové plachty místo kosatkovitých na přídi a zádi jako my, a ty se ovládají opravdu pekelně,“ vysvětlil jí Roger.

„To vskutku ano,“ souhlasil Til. „A máte vlastně pravdu. Přinejmenším polovinu doby naši kapitáni namísto křižování raději lodě otáčejí jiným směrem. Zabere to víc času, ale zvlášť při slabším proudění je to často jediný způsob, jak se s jistotou obrátit. Vy ale máte plány na nové plachty, které by našim potížím zabránily?“

„Tak daleko bych nezacházel,“ pravil princ, „ale určitě by měly křižování usnadnit. Budete se také moci plavit více po větru, takže nebudete muset křižovat tak často. Je sice stále lepší plavit se s větrem, tohle vám ale věci zjednoduší. O dost.“

„A tak se můžete přeplavit přes moře,“ řekl Flain.

„Pokud budete mít materiál na stavbu svých lodí,“ dodal Til.

Roger si znovu ukousl z colla. „Poertena se domnívá, že bychom mohli koupit a rozebrat několik místních lodí.“

„Pořád se to ale zdá zbytečně složité,“ řekl Flain a polkl sousto ječmenorýže. „A zabere to nějakou dobu.“

„Pravda,“ souhlasil Roger. „Ale žádné jiné možnosti nevidíme.“

„Kdyby v lesích netábořili Bomané, mohli byste mít všechny stěžně a dřevo, jaké potřebujete,“ poznamenal Wes Til. „A kromě toho jsou velké zásoby v D’Sleyi. Vyslali jsme tam několik nájezdníků, aby znovu získali naše suroviny, jenže Bomané mají převahu. Ale zásoby pro lodě také nechtějí zničit – možná jsou to barbaři, ale civilizovanému konceptu financí rozumí – a hodlají je jistě v určitou chvíli prodat. Jenomže získat jich větší množství by vyžadovalo celou armádu.“

„Hmmm,“ zamumlal Roger. „To jsme nevěděli. Rozhovor s Eleanorou tak musí být zajímavý.“

„Jistě,“ souhlasil Flain. „Víte, o čem se baví?“

„Eleanora se chtěla sejít s osobou, která zorganizovala útěk z D’Sleye.“

„Ajíí!“ zaúpěl Til. „Jakmile jste se zmínil, že se setkají s Fuellou Li’it, doufal jsem, že žertujete.“

„Proč?“ otázala se Despreauxová. „Je na ní snad něco špatného?“

„Ona je jen…“ Radní se odmlčel a hledal ten správný výraz.

„Je velice přímá,“ zasmála se Teel Sla’at. „Říká, co si myslí. A to D’Sley nebyl ani z poloviny tak otevřený ženám, jako jsme my, takže d’sleyská žena, která říká, co si opravdu myslí, je… neobvyklá.“

„Je navíc tvrdohlavá jako turom,“ vložil se do toho Til.

„Pak to musí být opravdu zajímavé setkání,“ pousmál se Roger.

„Fuella na vás bude tlačit, abyste podpořili osvobození D’Sleye,“ upozornil ho Til.

„My se ho ale účastnit nemusíme,“ podotkla Despreauxová. „Své už jsme si vybojovali.“

„Máte Bogesse a Ruse Froma, kteří vás povedou,“ připomněl Roger a vzal si další plátek oranžového kořene. „Jak to chutná, když to podusíte?“

„Docela dobře,“ odpověděl Flain. „Ale s collem je mnohem pikantnější, když je syrové. Potíž je v tom, že Bogessovu pojetí zbraní či taktiky nikdo nevěří. Ne tak, jako věří vám nebo kapitánu Pahnerovi.“

„Cha!“ zasmál se Roger. „Důvěřujete raději neznámým cizincům, než proslulému generálovi?“

„Věřili bychom, kdyby tak nereagovala generálova vlastní armáda,“ zašeptal Til. „I generál sám. Pochybuji, že rada bude ochotna opustit bezpečí hradeb bez podpory vašich vojáků, vašeho velitele a vaší »posílené zbroje«.“

„Krucifix.“ Roger zavrtěl hlavou. „Nejsme tu od toho, abychom za vás vedli války.“

„Ach, já myslím, že si dokážeme vlastní války vybojovat sami, děkuji,“ pronesl Flain trochu kysele, pak zmlkl a po marducku si povzdechl. „Nebo bychom alespoň mohli, kdybychom si dokázali vybudovat podporu,“ připustil nešťastně, „A to bude vyžadovat nějaký podnět, který by obyvatele přesvědčil, že opustit bezpečí hradeb je ten nejlepší plán. Což je, jelikož skrývání se za zdí znamená pro město rozsudek smrti, ať už přijde mečem či vyhladověním.“

„Hmmm,“ zabručel Roger, když dojídal svou rybu. „Přesvědčování obyvatel je Eleanořinou specialitou.“

„To je,“ potvrdila Despreauxová. „Myslím, že schůzka s d’sleyskou delegací bude zajímavá.“

Kapitola 25

„Takže vy jste žena.“ Tón v hlase Sama Treho prohlášení měnil v otázku a navíc hodně váhavou. I když plnil roli doprovodu pro proslulou Fuellu Li’it, zdálo se, že d’sleyský šlechtic je dalším rozhovorem se ženou, zvlášť takovou, jež byla označena za jednoho ze starších důstojníků prince Rogera, poněkud zmaten.

„Ano,“ odpověděla O’Caseyová mile. „Jsem.“

„A také »velitelka štábu«,“ pronesla d’sleyská žena opřená oběma levými lokty o nízký stolek. „Fascinující.“

„A váš společník? Vy, Kostasi, jste také starší důstojník?“ zajímal se Tre.

„To určitě ne,“ pousmál se sluha.

„Je jedním z našich odborníků na logistiku a zásobování,“ odpověděla O’Caseyová taktně.

„I tak se to dá říct,“ řekl Matsugae a vzal si kus nepoddajného basika. „Chutná jako kuře a dá se připravit na dvakrát tolik způsobů,“ zamumlal, pak však vzhlédl ke svému hostiteli a omluvně se usmál. „Promiňte. Nemohl jsem si nevšimnout jídla, které je, jak předpokládám, výstavní. Pro lepší představu, jsem v této expedici rovněž kuchařem.“

„Má za úkol zásobovat vojáky,“ upřesnila O’Caseyová. „Býval Rogerovým osobním sluhou a byl donucen vzít současnou práci. Kterou, pokud smím dodat, vykonává na výbornou.“

„Ach,“ vzdychla Fullea. „Takže tu máme d’sleyského šlechtice, ženskou velitelku štábu, vdovu po d’sleyském rybáři a lidského kuchaře.“ Rozesmála se tak, až si Eleanora myslela, že se zalkne. „To je mi ale sešlost.“

„Přál bych si, abyste uvařil,“ pronesl Tre. „Máte pravdu – existuje spousta dobrých způsobů, jak připravit basika, ale tenhle k nim zrovna nepatří.“

„Obávám se, že jsem nezvolila příliš vhodnou restauraci,“ přiznala kajícně Fullea. „Učím se tak rychle, jak to jen jde, ale pořádat důležité večeře v cizích městech nebývalo v kastě, v níž jsem se narodila, příliš zvykem.“

„Vy jste ženou rybáře?“ zeptala se O’Caseyová.

„Byla jsem,“ opáčila D’Sleyanka. „Nebyl to chudý rybář; vlastnil člun a měl podíl na bratrově nákladní lodi. Bohatý… to ale nebyl. Nijak vznešený, prostě průměrný muž.“

„Zabili ho Bomané?“ vyzvídal Matsugae.

„Vlastně zemřel ještě předtím,“ odpověděla vdova. Gestem naznačila rezignaci. „Smetlo jej z paluby lano. Tělo se nikdo nenašlo.“

„»…ti, kteří se vydávají na lodích na moře«3,“ zarecitovala O’Caseyová potichu. „Je mi to líto.“

„Moře dává, moře bere,“ konstatovala Fullea. „Problémem byl jeho bratr. Tareim měl pocit, že by měl převzít jeho podnik. Já byla přece jen pouhá žena, i když jsem svému muži po léta radila. Popravdě můj muž Tareima v příjmech daleko předčil, a ne proto, že by býval zvlášť vychytralý obchodník. To ale Tareim slyšet nechtěl. Nechtěl slyšet nic, co by jej mohlo udělat podřadnějším pouhé ženě a zákon jej podpořil. Mohla jsem udělat jen málo, když podnik převzal, kromě toho, že bych pozorovala, jak se vše začíná rozpadat; věci šly od desíti k pěti, dokud jsem jej… nepřesvědčila, aby si ode mě nechal poradit. Až tehdy se obchody zlepšily.“

„Naše přístroje to přeložily jako »nepřesvědčila«,“ poznamenala velitelka štábu a pohrávala si se sklenkou vína. Předpokládala, vzhledem ke zjevně nákladnému vybavení restaurace a šperkům jejích dalších návštěvníků, že musí jít o drahý ročník, bylo však řídké a bez chuti jako ocet. „Byl by to odpovídající překlad?“

„Výraz, který vlastně použila, má v sobě podtext jemného přesvědčování,“ přisvědčil Tre. „Avšak z kontextu lze předpokládat, že opak byl pravdou.“

„Najala jsem si dva rváče, aby mu pohrozili, že mu zpřelámou obě nižší ruce, pokud mi nevrátí vedení zpět.“ Vdova nad tím mávla rukou. „Samozřejmě se nikdy nesvěřili, že pracují pro mě. Vlastně to ani nevěděli. Najala jsem si je skrz přítele mého muže. Byli přesvědčeni, že je posílá bankéř, kterému Tareim dlužil peníze. Protože mi podle dohody můj návrat zpátky do funkce umožnil přímý kontakt s oním bankéřem a já mohla ovlivnit všechny Tareimovy platby, nikdo se nic nedozvěděl.“

Tiše se zasmála a lidé se k ní přidali.

„Elegantní řešení problému,“ poznamenala O’Caseyová. „Co to ale má společného s tím únikem po moři?“

„V době, kdy se Bomané blížili ze severu, vybudovala jsem malou flotilu lodí. Therdan byl obklíčen a já si uvědomila, že barbaři se u měst Ligy nezastaví, tak jsem se rozhodla, že by bylo vhodné přesídlit mou operační základnu, a zařídila jsem, aby bylo vše přesunuto do Zátoky.“ Fullea se chvíli dloubala ve své večeři. „Poprvé, když Bomané oblehli D’Sley, se dalo hodně vydělat na převozu bohatých šlechticů do Zátoky. Když ale všichni platící byli pryč, zbývali ještě všichni ti ostatní.“

Znovu rezignovaně tleskla.

„Zburcovala rybáře,“ navázal Tre. „A nákladní přepravce. Žebrala, naléhala – ať to stálo cokoli – a začala převážet všechny, kdo se objevili v docích, do K’Vaernovy zátoky.“

„Ne zdatné muže,“ opáčila vdova. „Ne dokud se Sedmička nepokusila utéct.“

„Ano,“ přikývl šlechtic s nechutí. „Rada se pokusila uprchnout uprostřed Fulleiny evakuace – na soukromých lodích, aniž by o tom informovala vojenské velitele, kteří z velké části patřili k žoldnéřům.“

„Tehdy se to zhroutilo,“ povzdechla si Fullea. „Odmítali jsme vzít vojáky, dokud ještě zbývaly ženy a děti, ale vojáků přicházelo čím dál tím víc. Zabírali čluny a nevraceli se. Nakonec jsme to zastavili.“

„Mohli jsme podle zapálených domů sledovat, kde se Bomané nacházejí. Silně pršelo, takže se plameny nešířily z domu na dům – ne samy od sebe… mohli jsme ale spatřit, jak oheň lemuje linii jejich postupu.“

„Vy jste tam byl,“ podotkl Kostas.

„Sam nám nějakou dobu kryl záda,“ vysvětlila Fullea. „Pak jej ale zranili a několik jeho mužů jej přeneslo do přístavu a naložilo na jednu z lodí. Byla to jedna z posledních.“

Šlechtic tleskl v mardukské podobě pokrčení ramen. „Potom už to šlo jenom z kopce. Když odplouvaly poslední lodě… to, co viděly, nebylo pěkné.“

„Taková jsou plenění těžce chráněných měst,“ řekla O’Caseyová. „My lidé jako společnost, jsme to už naštěstí překonali. Před tisíci lety jsme procházeli těžkým obdobím – Obdobím dýky, které vedlo ke zformování Impéria. Ale od té doby jsme organizovanému plenění nečelili. Ne ve velkých městech na žádné úrovni.“

Velitelka štábu si pohrávala s povadlou zeleninou na malém talířku. „Vrátíte se zpět?“ zeptala se. „Až se Bomané zklidní nebo odtáhnou na sever?“

Šlechtic tleskl na znamení nejistoty.

„Bomané se zapřísáhli, že zůstanou v jižních zemích, dokud všechna města jihu nebudou zničena, včetně K’Vaernovy zátoky,“ prohlásil. „Vrátit se tedy můžeme jedině, když Zátoka přetrvá a když Bomané nepřekonají městské hradby, Zátoka chřadne den za dnem, zatímco oni zadržují dřevo, rudu a pole. Až Bomané odtáhnou, už nemusí existovat žádný důvod, proč se vracet.“

„Pokud jde o mě, tak nevím,“ ozvala se Fullea. „O všechno jsem přišla při převozu a v bitvě o Zátoku.“ Ukázala na dva drobné náhrdelníky, které nosila. „Nosila bych snad párek prostých náhrdelníků z perel collů, kdybych měla na víc? Žádné náramky ani prsteny. Žádné lodě ani peníze. Pro mě už všechno skončilo.“ Znovu smutně tleskla. „Jsem stará. Nevím, zda mám dost sil začínat znovu.“

„Je tu navíc problém s pracovními zdroji,“ podotkl Tre. „V bojích s Bomany jsme přišli o většinu obyvatel. Přinejmenším o většinu naší pracovní síly. Co nám zbylo, jsou…“

„Ženy a děti,“ doplnila ho O’Caseyová a pohlédla na Matsugaeho.

„Ano,“ přisvědčil šlechtic.

„A pak je tu ta nepříjemná politická záležitost,“ dodala vdova se zasmáním a šlechtic vzdychl.

„Pravda. Rada ztratila na své politické vážnosti, když se její členové pokusili uprchnout a na šlechtické rody se teď pohlíží stejně.“

„Šlechtici ale mají disponibilní fondy,“ podotkla Fullea, „takže jen oni jsou schopni město znovu vybudovat.“

„A nikdo jim nevěří, že jej přestaví a vytrvají až do konce?“ zamumlal sluha. „Věděl bych o půltuctu způsobů, jak to napravit.“

„Stejně jako já,“ přidala se O’Caseyová. „O více, pochopitelně, ale věřím, že váš půltucet odpovídá mému zkrácenému seznamu. Jedním by bylo nabídnout spolupodílnictví na k’vaernijských obchodech. Tím by se vyřešil váš finanční problém. Nabídněte menší podíly a drobný příjem dobrovolníkům z K’Vaernovy zátoky, kteří mají zájem na obnově města. Něco na ten způsob. Získáte tak omezené sdružení, které město povede. Stanete se však hospodářským vazalem K’Vaernovy zátoky.“

„To je ta nejdivnější věc, o jaké jsem kdy slyšel,“ přiznal se Tre. „Kdo potom má hlavní slovo?“

„Předseda vlády, přísně svázaný úmluvou,“ pronesl Matsugae a zadíval se na O’Caseyovou. „Therean Pět?“

„Něco víceméně takového,“ odvětila velitelka štábu a bezmyšlenkovitě si ukousla povadlé zeleniny. „Celkově vzato, podobné společnosti na tom bývají v čase války mizerně. Therean Pět představoval zvláštní případ homogenní militarsticko-agrární společnosti.“ Ztichla a uchechtla se. „S velice svéráznou ústavou, pokud jste nadšenec do dějin.“

„»A tentokrát to myslíme opravdu, ale opravdu vážně«,“ zacitoval Matsugae. „A většinové či menšinové názory farmářů jsou potřeba ke každému dodatku.“

„Přesně,“ přikývla O’Caseyová a obrátila se zpět k Fullee a Treovi. „Ale pokud by to tady nefungovalo, mohli byste vyzkoušet omezenou formu monarchie jako je Impérium. Šlechtici získají vyšší posty se specifickým podílem moci, běžní občasné ty nižší s konkrétními úkoly. Pak je tu dědičná exekutiva, kterou musí podpořit obě dvě strany. Musí být rovněž zavedeno několik dalších omezení a opatření. Soudní moc, například. A pro dlouhodobý úspěch je velice důležité vyšší posty aktualizovat. Jak jsem řekla, je v tom spousta detailů, ale v základu je to všechno.“

„A vy znáte všechny ty detaily?“ zeptala se Fullea po krátké odmlce.

„Můžeme říct, že je mám akademicky pevně v ruce,“ usmála se O’Caseyová. „Jedna věc – ať použijete jakýkoli model, opravdu musíte mít buď neomezené volební právo nebo občanství vyplývající ze služeb státu. Umlčení poloviny vlastního obyvatelstva by jako technologická výhoda nefungovalo.“

„Mluvíte o předání politické moci ženám?“ tázal se Tre.

„Ano.“

Šlechtic zíral na svého partnera u večeře a zjevně nevěděl, jak dál.

„Sice tu jsou určití jednotlivci…“

„Mlč už, Same,“ obořila se na něj vdova. „Žádný důvod nebyl – s výjimkou několika opravdu hloupých zákonů napsaných muži – proč by měl Tareim zdědit majetek, který stejně rozházel, dokud jsem jej nedonutila ho vrátit. A existují i jiné ženy, které by si poradily jako já – a možná i lépe.“

„Ale jen několik je jich na to připraveno, anebo toho schopno, když na to přijde,“ kontroval šlechtic.

„Jak to můžete vědět, když jste to nezkusil?“ optala se O’Caseyová. „Slyšela jsem tento argument na naší cestě snad všude, ale hleďme na K’Vaernovu zátoku.“

„K’Vaernova zátoka není přesně tím, čím bychom se chtěli stát,“ namítla Fullea. „Ale je to dobrý argument a připisuje se k dobru.“

„Budete je potřebovat jako pracovní síly,“ řekl Matsugae šlechtici. „A myslím, že vás možná překvapí. Na naší pouti jsem pracoval se spoustou žen ze společenství vašeho lidu a skoro všechny překonávaly své muže víc, než by si chtěly připustit,“ dodal.

„Ajíí. Chápu vás.“ Tre si nabral jednu z převařených hlíz. „Příště ale vybírám restauraci já.“

„Všechno je to nesmírně zajímavé a zřejmě i cenné, ale pokud s tím máme něco udělat, musíme znovu získat D’Sley,“ pronesla Fullea.

„My nemáme dostatek financí, abychom si na to najali odpovídající počet žoldnéřů,“ povzdychl si Tre. „Pokud by se jich na celém světě vůbec tolik našlo.“

„Pak musíte K’Vaernovu zátoku přesvědčit, že je to pro ni životně důležité,“ opáčila O’Caseyová. „Všichni se shodnou na tom, že když budou Bomané zadržovat zdroje, K’Vaernova zátoka upadne. Proč tedy s Bomany nebojuje?“

„Protože Bomané rozprášili každou armádu, která se jim odvážila postavit.“ Tre rezignovaně tleskl. „Dalece převyšují počet k’vaernijských strážných a přinejmenším tato tlupa je vedená schopně. Opustit hradby by se rovnalo sebevraždě.“

„A vy neznáte tradici, techniku ani taktiku armád složených z branců, takže neexistuje žádný způsob, jak počet strážců rychle rozšířit,“ pokývla na srozuměnou O’Caseyová.

„Ale toho se dá docela snadno docílit,“ přidal se Matsugae. „Je to tak?“

„Pokud byste byl ochoten zaplatit politickou cenu,“ přikývla historička. „Aby se to mohlo stát, musí někdo s významnou politickou základnou uzřít světlo.“

„Myslím, že pro vás bude za současných podmínek obtížné opatřit si lodě,“ řekla Fullea. „A vy nějaký politický kapitál máte.“

„Ne,“ opáčila O’Caseyová jemně. „Rus From a Bogess mají jakýsi politický kapitál a my jim předali příslušné návody, jak by mohli s Bomany bojovat. Možná na této večeři sedí špatní lidé.“

„Ne,“ bránila se Fullea. „Ani Bogess ani Rus From neprokázali jasnou znalost technik a technologií, které jste jim poskytli. Je naneštěstí jasné, že oni sami se teprve s novými způsoby válčení sžívají, a právě proto se K’Vaerniané pochopitelně zdráhají spolehnout se na ně. Na bitevním poli by Bogesse nenásledovali tak, jako by šli za vaším kapitánem Pahnerem, který, jak jim Bogess prozradil, je vojenský génius.“

„Kapitán Pahner je velice dobrý,“ pousmála se O’Caseyová, „ale génius to není. Má schopnost překonat s klidem krizi, což je pro vojenského velitele zásadní, ale v bojích se uchyluje k historickému zázemí. »Génius« by znamenalo inovace.“

„Bogess však tutéž historii nezná,“ poznamenal chytře Tre. „Nebo ano?“

„Ne.“

„Tak vidíte.“

„Fulleo, Same Trei,“ pravila O’Caseyová, „chápu vaše touhy, ale my chceme dodržet plán. Musíme dodržet plán a už teď jsme daleko od místa, kde bychom být měli. Nemůžeme lelkovat v K’Vaernově zátoce a pomáhat vám vybojovat bitvy a už vůbec tu nejsme proto, abychom bojovali s Bomany za vás. Nejsme žádní žoldáci.“

„Co by vám stálo za to, abychom vás přesvědčili?“ zeptala se Fullea. „Kromě lepší večeře, samozřejmě.“

Eleanora se smutně pousmála. „Já nejsem tou osobou, která o tom rozhoduje, a pokud bych cokoli předložila, pak by šlo jen o naše minimální požadavky, po nichž bychom naši asistenci pouze zvážili.“

„Chápu,“ řekl Tre. „A ty minimální požadavky jsou?“

„Požadujeme víc informací o Bomanech, jejich rozmístění a počtech. Vyžadujeme skutečný plán a plnou podporu K’Vaernovy zátoky, která bude zahrnovat plnou podporu stavby našich lodí a vybavení armády. Chceme tvrdě zruinovat některé z největších podniků ve městě, a ty to musejí přijmout s úsměvem.“

Tre se otřásl a odsedl si, Fullea se však stále nakláněla kupředu se všema rukama sepjatýma, klidná a nehybná jako indická socha.

„A pokud by všechny tyto požadavky byly splněny?“

„Nemožné!“ vybuchl Tre. „K’Vaerniané takoví prostě nejsou!“

„A pokud by všechny tyto požadavky byly splněny?“ zopakovala vdova.

„Pokud by všechny byly splněny, Pahner by to zvážil,“ řekl Matsugae. „Zvlášť pokud by tažení netrvalo déle než samotná stavba lodí.“

„To se zaručit nedá,“ prohlásil Tre pevně.

„Ne, ale v době, kdy lodě budou hotové, by měl být schopen vycvičit někoho dalšího a pomoci mu získat zkušenosti a znalosti k tomu, aby místo něj pokračoval,“ podotkla O’Caseyová. „A pak budou Bomané buď na padrť, nebo polezou po hradbách.“

„Takže pro to musíme získat celou radu?“ otázala se vdova. „Dokážu si představit, že získám její většinu …“

„Ještě důležitější je, abyste si pro to získala všechny občany,“ vysvětlila jí O’Caseyová. „Ne proto, že radu jmenují, ale protože by pro to museli něco dobrovolně udělat.“

„Máte nějaké nápady?“ zeptala se Fullea a usrkla vína.

Tohle asi nebude krátká večeře, pomyslela si O’Caseyová.

Kapitola 26

Roger se svalil na polštář a kývl na Despreauxovou. Seržantka se dostavila brzy a vzhlédla ze svého polštáře, aby pokývla na srozuměnou. Její upjaté přikývnutí nebylo již alespoň nepřátelské, ale ani nenaznačovalo radostné přivítání, pomyslel si. Dříve či později si budou muset sednout a vyžehlit vzájemné neshody… za předpokladu, že si na to dokáží najít čas.

Jeho asi se tiše usadil za jeho zády, když vstoupili Julian a Tratan. Následoval je zbytek štábu a starších důstojníků, dokud prostornou místnost úplně nezaplnili. Naštěstí zde na obou stranách byla okna otevřená pro mořský vánek, takže když se celý štáb sešel, nebylo tu nedýchatelno.

Pahner dorazil jako poslední, doprovázený Rastarem a Rusem Fromem, kteří rychle zaujali svá místa.

„Fajn, musíme dospět k určitým rozhodnutím,“ prohlásil velitel. „Nebo k nim musím dojít přinejmenším já. Všichni ale musíme znát jejich charakter, takže chci, aby každý stručně představil, co se dozvěděl. Pak se rozhodneme, jak dál.

Poerteno, začněte.“

„Si, kapitáne.“ Pinopan se poradil se svým záznamníkem. „Povim to ešče jednou: v tech neckách volný moře nepřeplujem. Některý z nich možeme asi za měsíc přeměniť na škuner s plachtama, ale převrhne sa nám jak želva při prvním zafókání, ať budeme dělať, co chcem.“

„Můžeš to vysvětlit pro nás, ne-námořníky?“ zeptal se Julian. „Teď se jim s nimi plaví docela dobře, ne?“

„Jasně, ale oni sa plavijó enem na tomdle malým rybníku,“ odvětil Poertena a ukázal ven na K’Vaernijské moře, „a nedostanó sa nikdy mimo dohled pevniny. Nemožó ani dyby chtěli, páč nevijó, jak navigovať. Jak se na tédle planetě orientovať podle poledňa?“ Tentokrát mávl směrem k zamračené obloze. „Takže jejich lodě só postavený pro pobřežní vody, nebo »středomořské podmínky«, jak se tomu říká na Zemi.“

„Středozemní moře?“ zopakovala Kosuticová a Pinopan pokrčil rameny.

„Viděla ste na některé z tech skal příboj?“ zeptal se a ukázal na pobřežní linii hluboko pod tvrzí. „Ne? Tož to proto, že tadle kaluž, kteró K’Vaernijský moře je, není dost velká, aby dokázala stvořiť větší dmutí – není dost široká, aby na ní vítr vzedmul těžký vlny. Mělký vody jako tadydle sa možó škaredě vzedmót, dyž sa objeví silné větr, to tu ale normální není, a dyž už uvidijó, jak se k nim blíží závan, zamířijó ke břehu nebo spustijó kotvu a počkajó, až přende. Teda podle tech všech historek, jak tu vlastně K’Vaernova zátoka vznikla, a já jim věřím. Ale na oceánu todle nedokážete, seržantko.“

„Hm,“ přikývla opatrně vrchní seržantka a Poertena znovu pokrčil rameny.

„Tydle lodě só postavený pro pobřeží,“ pokračoval. „Nemajó nijak hluboké kýl a só placatý jak peklo – to zčásti proto, aby s nima mohli zakotviť kdekoli bude třeba – a pořád hledajó odpovědi, jak vlastně plachtění funguje. Popravdě mňa překvapilo, že používajó čtvercový plachty a ne latinský, a to je část problému.“

„»Latinské«?“ opakoval žalostně Julian a O’Caseyová se zasmála.

„Námořnická terminologie je mnohem starší než váš žargon, seržante,“ pravila ne nevlídně, ale se zlomyslným zábleskem v očích. „Námořníci měli tisíce let, aby si ji vypracovali, takže se s tím budete prostě muset srovnat.“

„Co to ale znamená?“ nechápal výzvědný poddůstojník a velitelka štábu pohlédla na Poertenu.

„Neznám všechno do základu jako vy, Poerteno, ale mohla bych zařídit představu určitého kontextu, o čem nám tu povídáte?“ Pinopan jí pokývl, aby pokračovala, a tak obrátila svou pozornost zpět k Julianovi.

„V minulosti se na Zemi vyvinuly dva rozličné typy lodí, než se na scéně objevily parní stroje a lodní šrouby. Říkejme jim »středomořský typ« a »atlantický typ«. Středomořský se v mnohém podobá k’vaernijskému: v zásadě na pevnině závislý, nehluboký pro podmínky běžného slabšího větru a vlnění. Atlantik je mnohem větší vodní plocha, a tak by podmínky v jeho středu byly pro plavidlo navržené k přežití pouze za podmínek ve Středozemním moři příliš nebezpečné.

A proto ve Středomoří vznikaly veslice a později galéry – lehké, příbřežní lodě s nízkými okraji, velice podobné k’vaernijským – a s plachtovím, využívajícím latinské lanoví – prosté, volné plachty na ráhnu nataženém ke stěžni v ostrém úhlu.

Atlantický typ se vyvíjel do podoby lodí s hlubším trupem, který díky zvýšeným bokům poskytl plavidlu v tamějších podmínkách určitou stabilitu, aby se paluba dala posunout výše a byla chráněna před běžným vlnobitím. A na rozdíl od středozemního plachtoví se u atlantského typu vyvinula komplexnější varianta se dvěma či třemi čtvercovými plachtami na každém stěžni a trojúhelníkovitými na přídi a zádi – to jsou ony »kosatky«, o kterých Poertena a Roger neustále mluví. Šlo o mnohem silnější zařízení, které atlantickému typu umožnilo využít zejména síly větru než svalů, zprostředkovávané skrze vesla, což také znamenalo, že je bylo možné postavit větší, těžší a robustnější. Nemluvě pak o volném prostoru na bocích, vhodném k namontování baterií děl, jakmile otvory pro vesla přestaly mít smysl.“

Chvíli přemýšlela o tom, co právě řekla, a pak pokrčila rameny.

„Opravdu to není oblast mého zájmu, takže jsem to asi všechno úplně nepochopila a zřejmě spoustu opominula, ale mělo by vám to vytvořit alespoň jistou představu o tom, s jakým druhem nesrovnalostí ve schématech se musí Poertena potýkat.“

„Jo,“ přisvědčil drobný zbrojník. „Dokonce aj ty obchodní lodě só příliš nízký k plavbě po volným mořu. A ty jejich válečnický lodě!“ Obrátil oči v sloup. „Zapomeňte. Stačí trochu zafókať a převrátijó sa, ať děláte, co chcete. A o kosatkách a příďových plachtách neslyšeli nic – všecko, co majó, só ty kur… chcu řicť, všecko, co majó, só ty čtvercový plachty zasazený pod čelen. To plachtění proti větru trochu pomože, ale moc zas ne. A nemajó žádný kormidla a ani žádný pomocný plachty na zádi. Ne, jejich plachtoví je na volným mořu na dvě věci. Proto sa jejich modely budó podobať těm ze Země teprve, až se naučíjó vyráběť ty kosatky.“

„Tak je to naučme,“ navrhl Julian.

„Tož to by šlo,“ připustil Poertena. „Budem to muset ale udělať rychle, pokaď chcem měť ty lodě postavený. A i když to uděláme, zandu dolů do toho muzea a omrknu si tam deník z tý lodě, co pré připlavala z druhý strany. Nemusíme sa totiž strachovať enem o to, esi postavíme něco, co si dovede poradiť s otevřeným mořem, musíme postaviť něco, co si taky dokáže odolať tomu, co roztrhalo tamtu loď.“

„Čím roztrhalo?“ zeptal se Roger. „Chapadly? Drápy?“

„Vypadá to na velikó rybu, Velikosti,“ odvětil Poertena. „Musíte ale pamatovať, že sem to nečetl přímo, enem ten částečné překlad, na kterým pracovali místní a tomu borcovi, co ten deník psal, taky trochu hrabalo v bedně.“

„Paráda,“ ozval se Julian. „Takže i když lodě postavíme včas, budeme muset bojovat s mořskými příšerami?“

„Tím více jsem pro rychlou loď,“ zašklebil se Roger. „Byl si ale ten námořník jistý, že nešlo o podmořský útes, Poerteno? Na podobné se dá narazit, i když si myslíte, že jste na otevřeném moři.“

„Vím, Vaša Velikosti, ale je hodně konkrétní. »Jako obří tlama roztrhl loď vedví démon z hlubin« a něco takovýho.“

„Do háje,“ zaklela Kosuticová. „A já si myslela, že atul-grakové nám dali zabrat.“

„Takže budeme muset stavět,“ vrátil Pahner rozhovor zpátky do původních kolejí. „A to zabere nejméně tři měsíce. Jak nám vydrží potraviny a zásoby?“

„S tím budou potíže, kapitáne,“ odvětil Matsugae tiše a všechny oči se zaměřily na sluhu. „Jablomely nám pomáhají hodně, ale máme jich čím dál míň a míň. Náčelník Dobrescu prohlíží vše, na co narazíme, v naději, že nalezne doplňkové prvky. Pokud to ale nedokáže, budeme mít doplňky na čtyři, maximálně čtyři a půl měsíce, než začneme čelit vážným nedostatkům ve výživě.“

„Jak dlouho potrvá překonat oceán, jakmile budou lodě hotové?“ zeptal se Pahner a obrátil se znovu na Poertenu.

„Tož to se dá jen těžko pověděť,“ odvětil Pinopan. „Viděl bych to aspoň na jeden měsíc, pane.“

V pokoji nastalo naprosté ticho, jak se každý snažil výpočty strávit. Pokud by Poertenovy předpoklady byly správné – a každý věděl, že jsou – pak i kdyby vše proběhlo dokonale a bez jakýchkoli průtahů, zásoby by jim došly hned, jak by dorazili ke svému cíli. A jedna z věcí, kterou se na Marduku naučili, byla, že tu nikdy nic dokonale neprobíhalo.

„Fajn,“ řekl Pahner po chvíli, „musíme dbát na omezení naší přepravy a zásobování. Myslím, že adekvátním označením je »zeštíhlení«. Rusi, jak to vypadá s K’Vaerniany v otázce masové produkce zbraní?“

„Mám dobré i špatné zprávy,“ svěřil se diasperský biskup. „Dobrou zprávou je, že K’Vaerniané jsou schopnějšími zpracovateli kovů než my, Diasprané. Hodně to může souviset s jejich uctíváním Krina – stejně jako jsme se my naučili pracovat s Boží vodou, naučili se oni odlévat zvony, které dávají Krinovi hlas. Také jejich důvěra v sílu moře je zavedla jinými směry. My v Diaspře používáme děla a hákovnice hlavně jako obranné prostředky pro naše opevnění, jejich těžké válečné lodě však spoléhají na dělostřelectvo, a dokonce i jejich lehčí galéry nesou řadu hákovnic a lehkých, otočných děl po obvodu okrajů, protože oni obvykle nejdřív vypálí, aby zdecimovali posádku cizí lodi před tím, než se stačí dostat na palubu. Proto, i když k’vaernijské vojsko není nijak velké, vlastní město slušnou zásobu hákovnic na palubách lodí a má bohatou zkušenost s odléváním námořních děl.

Základ jejich válečného loďstva tvoří obchodní plavidla v soukromých rukou, která slouží jako záloha a podpora standardních bitevních lodí. Proto spousta těchto kupeckých lodí rovněž nese děla a hákovnice. Děla a hákovnice na válečné lodě však poskytuje městská vláda a vyrábějí se v běžných kalibrech, které se soukromým malým zbraním na palubách obchodních lodí nedají srovnat.

Podle výpočtů, které nám byl Bistem Kar schopen poskytnout, se v rukou stráží a námořnictva nachází nějakých jedenáct tisíc hákovnic. Všechny jsou téhož kalibru a »upravit« je, jak jste nám to předvedli, by neměl být problém. Ve městě se nachází víc než dost vhodných a schopných řemeslníků, kteří se s tím dokáží vypořádat. Mají tu také po ruce velkou zásobu opracovaného železa a oceli, a ačkoli valná většina z něj byla už na zbraně a brnění přeměněna, je možné je snadno přetavit v městských slévárnách.

Pružinovou ocel pro mechanismy bude o trochu těžší vyrobit, ale nemožné to není. Komorové mechanismy, které jste nám představili, budou ale problematičtější. Produkovat je ve větším množství by tak obtížné být nemělo, nějakou dobu však zabere vytvoření návrhů odpovídajících našim požadavkům a vyrobit stroje znamená je nejprve sestrojit a zavést ve větším množství.

Bavil jsem se však na toto téma s několika místními řemeslníky a částečně i s Dellem Mirem a věřím, že lze přijít s alternativním řešením. Výroba »perkusních zápalek« bude v podstatě mnohem jednodušší než produkce odpovídajících mechanismů zadovek. Městští alchymisté jsou víceméně obeznámeni se rtutí, kterou využívají i někteří místní lékaři, a tak se jí v K’Vaernově zátoce nachází víc, než jsem se obával, že se v tuto dobu nacházet bude. Nikdo tady sice plně nerozumí výrobě »třaskavé rtuti«, kterou jste popisovali, ale seržantka Despreauxová nás ujistila, že nás postup její výroby dokáže naučit, a místní dílna bude schopná vyrábět zápalky ve velkém množství, ačkoli bude při jejich výrobě nutná velká opatrnost.

Největší problém vlastně tkví v obstarání munice do pušek. Musíme navrhnout nové matrice pro střely a zavést je do výroby – to je však jen část problému. Pokud budeme schopni dodat do hořejších rukou našich vojáků pušky a pokud každému dáme šedesát nábojů, musíme dodat šest set šedesát tisíc kulek a já nevidím žádný způsob, jak vyrobit tolik »nábojnic« v čase, který máme k dispozici. Přemýšlel jsem v té souvislosti o nějaké možnosti, ale dosud mě žádná nenapadla. Samozřejmě vždycky můžeme vydat zbraně s nabíjením skrz hlaveň, čímž si ušetříme problémy s výrobou zadovek a ulehčíme tlaku na výrobu nábojnic, ztratíme tím ale zároveň výhodu rychlé palby, která se nám bude na bitevním poli proti bomanské přesile hodit.

Pak je tu otázka dodávky střelného prachu. Jelikož k’vaernijské námořnictvo pracuje s děly a hákovnicemi v takovém množství a protože pozemní jednotky využívají stejně těžká děla, nacházejí se v K’Vaernově zátoce mnohem větší zásobárny střelného prachu než v Diaspře. Naneštěstí nikdo ve známém světě nikdy o takové spotřebě munice, jakou vyžaduje armáda, již navrhujeme vybudovat, neuvažoval. Bistem Kar stále ještě prochází inventář městských zásob, ale zdá se pravděpodobné, že nebudeme schopni své potřeby adekvátně uspokojit. Výrobci prachu jsou připraveni, a vlastně zatímco tu hovoříme, pokračují v produkci minimálního množství prachu, avšak suroviny – obzvlášť pak síra – se do jedné dovážejí a obvyklé dodavatelské zdroje obsadili Bomané. Existují tu sice náhradní zdroje, ale zabralo by nějakou dobu, než by byly zprovozněny a zásoby následně převezeny do města.

Nejlepší zprávou možná je, že jejich kovodělní řemeslníci ovládají odlévání děl – a zvonů – a budou schopni zprovoznit vaše nové »jízdní dělostřelectvo« mnohem rychleji, než jsem považoval za proveditelné. Jejich zbrojní slévači znají tajemství odlévání do pískové formy a jiné techniky, které jste mi představili, a mají mnohem větší kapacitu, než o jaké se mi kdy snilo, hlavně proto, že se Zátoka již před dlouhým časem stala hlavním dodavatelem baterií námořních děl v celé k’vaernijské oblasti. Žádný z nich však nikdy neuvažoval o vylepšeních, jaká jste navrhli vy, a jejich mistr zbrojař prožil něco podobného náboženskému vytržení, když jsem mu na návrhu představil myšlenku radiálních čepů. Takový zlepšovák sám o sobě od základu změní používání děl, avšak přidání perkusních zámků a představa mobilního, pozemního dělostřelectva vyvolal v celém zbrojním průmyslu K’Vaernovy zátoky rozruch. Můj nejlepší odhad je, že tu máme dostatek kovů na výrobu dvou set bronzových a železných kousků, které by dokázaly odpálit střelu o hmotnosti od šesti do dvanácti sedantů – to je asi tři až šest vašich »kilogramů« – ačkoli něco takového by vyžadovalo, aby na to námořnictvo obětovalo spoustu již existujících větších děl, protože tolik nutného kovu se mu nedostává.

Navíc je zásadním problémem čas. Ani ne tolik pro Zátoku, jako pro váš vlastní rozvrh. Samotné odlití jednotlivých kusů by se dalo zvládnout za jeden a půl či dva vaše měsíce, avšak vrtání a vyztužení by si vyžádalo podstatně víc času. Místní ovládají technologii, ale zbraně takového kalibru, jaký požadujeme, obvykle nevyrábějí, a obvykle ani nemusejí pracovat za tak stísněných časových omezení. Vyvrtání děla je dlouhý a namáhavý proces.“

„S tím můžeme vypomoci,“ zavrčel Julian. Diaspran se na něj zadíval a nakrčil kůží nad jedním okem; výzvědný seržant se pousmál. „Jediné, co potřebujeme, je nasadit »Polní hloubkovač zákopů«,“ řekl a Kosuticová s Pahnerem všechny v místnosti zaskočili, když rázem propukli v smích.

„Při Satanovi, ano!“ vysoukala ze sebe vrchní seržantka a rozesmála se ještě víc, zatímco na ni Roger s O’Caseyovou s neskrývaným zmatením hleděli. Docela rychle se jí však podařilo zklidnit se, potřást hlavou a otřít si oči.

„Pardon, Vaše Výsosti. Jenže Julian má naprostou pravdu. Vše, co potřebujeme, jsou naše bajonety – a těch máme hromady.“

„Bajonety?“ zamrkal Roger a Kosuticová přikývla.

„Jistě, pane. Vybavili nás těmi nastavitelnými plastickými bajonety… víte, těmi s molekulovým ostřím, jaké použili pro ruční nože.“

„Ach.“ Roger se zatetelil na polštáři a v očích se mu zalesklo pochopení. Kosuticová znovu a rázněji přikývla.

„Určitě, pane. Tyhle věci přeříznou cokoli, což se sakra hodí, jelikož je využíváme víc jako nástroje v táboře než pro bodavé sbližování se s jinými lidmi. Ale pointa Julianova návrhu je, že polní příručky nám naprosto přesně říkají, jak nastavit »hloubkovače zákopů«, které vyřežou pěkné, dokonale kruhové zákopy ve všem od jílu a bláta až po leštěný obsidián. Můžeme si být jisti, jako že je Satan pod námi, že je můžeme nastavit na vyvrtání a prořezání čehokoli, co místní dokáží odlít a zvládne se to za několik hodin a ne dní či týdnů.“

„Seržantka má pravdu, pane,“ přisvědčil Julian. „Dejte nám pár dní, abychom se připravili, a my můžeme navrtat válce rychleji, než je slévárny budou stačit dodávat!“

„To by byla skvělá zpráva,“ pronesl From nadšeně. „To by nám umožnilo vybudovat mnohem silnější pojízdné dělostřelectvo, než bych vůbec považoval za možné, a náramně by nám to pomohlo. Ale i když bude možné tohle, nebudeme schopni vytvořit armádu vybavenou výhradně puškami, jakou požadujete, kapitáne Pahnere. Ne v daném čase. Jelikož za tu dobu nejsme schopni sehnat dostatečné množství munice, zvážili jsme já a Bogess v rozhovoru s Bistemem Karem nutnost vycvičení dodatečných pluků kopiníků, které by doplnily požadovanou bojovou sílu. Zde ve městě žije víc než dost kvalifikovaných zpracovatelů kovu, kteří jsou schopni vyrobit oštěpy a kopí ve velmi velkém množství. Vlastně, jak nám řekl Bistem Kar, je velmi pravděpodobné, že by nám spíše došli kvalifikovaní vojáci, než bychom přestali být schopni vybavit je kopími, asagaji, oštěpy a novými štíty.

Se vším tímto dohromady věřím, že v těch dvou měsících vyčleněných na práci – a s se seržantovým »zákopovým hloubkovačem« – mohou slévárny a řemeslníci K’Vaernovy zátoky vybavit armádu asi tak čtyřmi či pěti tisíci puškami se zadním nabíjením, za předpokladu, že použijeme alternativní podobu navrženou Dellem Mirem, s odpovídající municí a podporou dvou set děl a zálohou deseti až patnácti tisíc kopiníků a oštěpařů. Dejme tomu, že ve výsledku budeme s dělostřelci, techniky a dalšími podpůrnými jednotkami mít něco kolem třiceti šesti tisíc vojáků. K’Vaernova zátoka je velké a lidnaté město, nicméně toto číslo zřejmě představuje maximální sílu, jakou může město poskytnout, a to i za předpokladu, že veškeré námořní jednotky přesídlí na břeh a přejdou do služeb ke strážím, stejně jako všichni uprchlíci, ukrytí zde ve městě a schopní vojenské služby. Mohlo by se tu najít i několik dalších schopných mužů, ale z městských pracovních sil velké množství přesunout nelze, aniž by to mělo katastrofální následky.“

„Dobrý bože,“ zvolal Roger a obrátil se k Pahnerovi. „S tím vším jste přišel vy?“

„Ano,“ odpověděl kapitán. „Pokud budeme muset zůstat a bojovat, chci to udělat s tím nejlepším možným vybavením a nejlepší bojovou armádou. Přál bych si, abychom mohli na bitevní pole vyslat více střelců a méně kopiníků, ale zdá se mi, že Rus, Bogess a Bistem Kar zřejmě přišli s nejlepší praktickou kombinací zbraní a lidské síly.“

„Jak hodláte někoho učit zacházet s těmi všemi novými zbraněmi, když žádná z nich ještě ani neexistuje?“ otázala se O’Caseyová.

„Pořád nemám v úmyslu je cvičit,“ odvětil Pahner. „Avšak pokud nakonec dojde na to, že nebudeme mít žádnou jinou volbu než bojovat, budeme do doby, než budou dostupné skutečné zbraně, používat dřevěné atrapy. Z kritického úhlu pohledu bude opět prvořadou nutností vštípit vojákům nutnou disciplínu a důvěru v novou výzbroj. Pro důstojníky to bude znamenat tvrdá cvičení s cílem seznámit se s možnostmi – a slabinami – jejich nového vojska. Skutečným problémem je, že budeme muset zvládnout mnohem rozsáhlejší bitvu, než byla ta diasperská, což znamená, že se patřičným způsobem rozdělíme, a to bude vyžadovat mnohem komplexnější infrastrukturu v organizování.“

„Na mě Kar velice zapůsobil,“ pravil Rastar. „A také Bogess, samozřejmě. Ale nejsem si jistý, zda by oba plně pochopili novou taktiku a zároveň by zvládali výcvik, obzvlášť v daném čase. A kromě toho, celý ten koncept »štábu« je jaksi podivný.“

„Dobrá,“ řekl kapitán. „Existuje tu vhodná výroba, která může dát vzniknout zbraním, jež vybaví malou bojovou armádu. Tentokrát přesný počet nepřátel neznáme. Čas určený na výrobu zbraní se bude zřejmě přibližně krýt s časem nutným ke cvičení jednotlivců v jejich používání, ale ať už budeme dělat jedno či obojí, zúží to naši šanci dosáhnout kosmoportu dřív, než nám dojdou zásoby. Seržante Juliane, mohl byste nám podat zprávu o politické situaci v K’Vaernově zátoce?“

Julian vytáhl svůj záznamník, aktivoval ho a poškrábal se na bradě.

„Jde tu o hezkou otevřenou demokracii, takže politická situace je složitější, pane. V základu tu máme asi čtrnáct hlavních názorových okruhů a většina má za sebou řadu přívrženců, připravených podpořit ten svůj na úkor svých soupeřů. Většinové strany představují Wes Til a Turl Kam. Til starou šlechtu, loděnice a celkově zájmy suchozemských kupců, zatímco Kam zastupuje zájmy pracujících a námořnické komunity.

Tratan,“ pokračoval výzvědný poddůstojník a kývl na Mardukana, „strávil nějakou dobu v ulicích, aby zjistil nálady a poměry ve městě. Předávám mu proto slovo.“

„Je udivující, kolik toho někteří napovídají v přítomnosti hloupých barbarů,“ pravil Cordův synovec. „Mým jediným problémem bylo řádně porozumět místnímu nářečí. Vy lidé jej vlastně neslyšíte, protože za vás jaksi překládají ty vaše »implantáty«, alespoň tak jsem to od Juliana pochopil, avšak místní hovoří rychle pidžinem složeným z několika pobřežních jazyků. Neznal jsem ani jediný, než jsme dorazili do Diaspry, a dokonce i teď dokáži plynně hovořit jen jedním z nich, takže rozmlouvat s místními bylo… zajímavé.

Z celkového hlediska mi, podle mého názoru, skutečnost, že místním jazykem nehovořím dobře, zřejmě pomohla, jelikož dopomohla mé masce »hloupého barbara« a umožnila mi vyslechnout řadu rozhovorů, aniž by si někdo uvědomoval, že stojím poblíž.

Mohu vám ale říct, že město má velké obavy. Celkově jsou všichni vůči představě přizvat všechny uprchlíky z pevniny naladěni nepřátelsky. Důvodem, jak jsem řekl, je z celkového hlediska fakt, že většina z uprchlíků zůstává u vzdálených příbuzných, známých a podobně a každý si myslí, že takoví uprchlíci jsou v pořádku. Jsou to ti ostatní, koho chtějí vypudit z města.“

„To klika strany Turla Kama vede proti uprchlíkům kampaň,“ doplnil ho Julian. „Nicméně jen menšinová skupina; nezaznamenal jsem žádný náznak toho, že by on sám podobné nálady podporoval.“

„Pravda, každý se ale také velice obává Bomanů,“ pokračoval Tratan. „Z vyprávění uprchlíků mají docela jasnou představu, co to bude znamenat, když se Bomané dostanou přes hradby, jenže nikdo zde v K’Vaernově zátoce to vidět nechce. Většina si nehodlá připustit, že by nevěřila představě o K’Vaernově zátoce coby neprostupné pevnosti, ale nervozita stoupá, a jakmile začne docházet jídlo, myslím, že pravděpodobně zpanikaří. Existuje tu však také významný názor – sice tichý, ale stálý a velmi rozšířený – který volá po otevřené válce proti Bomanům jako nejlepší cestě, jak je nejlépe udržet mimo městské hradby.“

„Má nějaké mluvčí?“ zajímala se Kosuticová napjatě.

„Ne,“ odpověděli Tratan a Julian zároveň. Mardukan pokrčil rameny a mávnutím předal Julianovi slovo.

„Žádný z argumentů ve prospěch otevřené války nemá svého obhájce, jelikož názor samotný prochází všemi ideovými oblastmi,“ vysvětlil seržant. „Působí jako silný spodní proud, který se neustále objevuje v debatách o bomanské krizi. »Pokud by se jim někdo postavil… Mohli bychom jim čelit… Mohli bychom je svou silou zničit, ale…« A tak dále. Kdykoli se bavíte o Bomanech, ten názor se objeví. A těch pár, se kterými jsem mluvil a kteří se staví proti útoku, si svou opozici bránili.“

„Totéž u mě,“ souhlasil Tratan. „Tato pozemní blokáda město dusí a každý to ví. Obviňují ze svých problémů uprchlíky, ale ve skutečnosti si uvědomují, že za nimi stojí Bomané.“

„Také D’Sley by mohl, nebo také nemusel mít zdroje, jež bychom při stavbě lodí využili,“ poznamenal Julian. „Nacházely se tam určité zásoby surovin, které nebyly počátkem války přepraveny, včetně kvalitního dřeva a stěžňů. Nikdo netvrdí, že je Bomané za tu dobu nezničili, ale všichni se shodují na tom, že zřejmě ne, jelikož si barbaři uvědomili, jakou hodnotu v sobě skrývají.“

„Na to jsme přišli také,“ ozval se Roger.

„Tor Flain a Wes Til si dali záležet, aby na to poukázali,“ dodala Despreauxová.

„Ano,“ přikývla O’Caseyová. „Náš pár se o tom také nezapomněl zmínit. Opatrně ale také naznačil, že dostat se k těmto zásobám bude vyžadovat více, než jen nájezd.“

„To závisí na tom, jak »nájezd« definujete,“ podotkl Pahner, „ale víceméně souhlasím.“

„A jestliže zde, v K’Vaernově zátoce vhodné materiály nenajdeme,“ doplnil Roger, „pak by si těžba nutného dřeva na horním toku řeky vyžádala ochrannou vojenskou jednotku, která by udržela Bomany dál od dřevorubců. Zařídit to by však bylo skoro stejně složité jako dobýt a zabrat D’Sley.“

„Něco si vyjasněme,“ řekl Pahner. „Podle mého názoru nelze Bomanům čelit pouze s mariňáky a severským jezdectvem. Jakýkoli střet na bitevním poli by vyžadoval minimální krytí vojska z K’Vaernovy zátoky a všech, koho by mohli postrádat ze svého námořnictva, a i tehdy by šlo o nebezpečně slabou armádu bez jakýchkoli rezerv pro případ ztrát. Vyžádalo by si to mobilizaci všech občanů, aby byla vybudována tak rozsáhlá armáda, o jejímž zřízení mluví Rus, a popravdě i ta by nakonec nebyla dostatečně silným vojskem, jež by se mohlo postavit někomu tak nepoddajnému, jak se zdá být hlavní bomanská horda.“

„Tak nějak jsme to formulovali při rozhovoru se Samem Treem a Fulleou Li’it,“ přikývla O’Caseyová. „Žádná podpora bez mobilizovaných občanů.“

„Myslíte, že bychom je mohli dostat… pokud bychom museli?“ zeptal se Roger.

„S dělostřelectvem a puškami se zápalkami a zadním nabíjením v kombinaci s kopinickými a asagajskými jednotkami?“ Pahner přikývl. „Ano.“

„Promiňte, pane,“ pronesla Kosuticová, „navrhujete tím, abychom zůstali a bojovali?“

„Navrhuji, abychom to zvážili,“ odpověděl velitel. „Co si myslíte vy, Tratane?“

„Boj,“ pokrčil Mardukan rameny. „Potřebujete ke stavbě svých lodí dobrovolnou podporu K’Vaernianů a jejich konstrukce navíc vyžaduje materiály, které se nacházejí na opačné straně zálivu v bomanských rukou. A taky si myslím, že nakopat těm barbarům zadky je dobrý nápad sám o sobě.“

„Poerteno?“

„Bojovať, pane,“ souhlasil Pinopan. „Potřebujem to podělaný dřevo.“

„Seržantko Despreauxová?“

„Boj, pane,“ odpověděla poddůstojnice. „Pořád tady ještě tak či tak budeme, když se s nimi Zátoka nakonec střetne. Navíc, jak to vypadá teď, nemyslím si, že pak budeme moct odplout za západem slunce jen tak.“

„Juliane?“

„Boj, pane. Kromě všech těch důvodů jsem si na ty barbary vypěstoval skutečnou alergii, pane.“

„Zkraťme to. Je někdo proti?“

„Ne úplně proti,“ ozvala se Kosuticová, „ale vojáci začínají být znavení a nemají daleko k podrážděnosti, kapitáne. Nic proti těm chlapcům a dívkám, ale v Diaspře jsme zažili hodně emocionálních výbuchů. Měli bychom si na to dát pozor.“

„Beru na vědomí,“ přikývl velitel. „To ale není námitka.“

„Ne, pane,“ přisvědčila vrchní seržantka. Kapitán se opřel na polštářích dozadu a rozhlédl se kolem.

„Tak fajn. Pokud se rada usnese na válce s Bomany, část Císařského pluku se zapojí jako instruktoři a poradci na oplátku za plnou podporu při stavbě flotily rychlých lodí pro otevřené moře. Přípravy na stavbu těchto lodí by měly začít co nejdříve.“

„Potřebujeme informace,“ řekl Roger. „Ve skutečnosti nemáme ponětí, co hlavní část barbarské hordy dělá. Domníváme se, že čekají v Sindi, ale spolehlivě to nevíme.“

„Přesně,“ souhlasil Pahner. „A jakmile zjistíme, kde jsou, začneme plánovat. Teď je však naším základním záměrem začít s D’Sleyem. Dobýt jej bude prvním krokem, na který se výzvědné jednotky zaměří; potom se můžeme zabývat ostatním.“

„Výzvědné týmy?“ optala se vrchní seržantka.

„Ano. Vyšlete druhý oddíl a seržanta Jina, který jej bude koordinovat. Despreauxová ať ale zůstane zde; potřebujeme ji, aby dohlédla na místní alchymisty.“ Pahner se naklonil dozadu a jeho oči se zadívaly do prázdna. „A k potřebným materiálům připište i lopaty.“

„A mapy,“ dodal Roger. „A sekery. A možná bude nutné, aby se Poertena s Julianem spojili s Rusem a Bistemem Karem, aby se ujistili, že jejich předpokládaná množství surovin odpovídají. Bez urážky, Rusi, ale mluvíme tu o výrobě množství, jaké se tu ještě nikdy neprodukovalo.“

„Nijak se uražen necítím, Vaše Výsosti,“ ujistil jej Diaspran. „Vlastně se budeme cítit lépe, když někdo naše odhady pro jistotu zkontroluje.“

„Tisíc a jedna otázka, lidi,“ prohlásil Pahner a pozvedl svůj záznamník. „Včetně té, jak získat K’Vaerniany v ulicích pro válku. Potřebujeme podporu od všech. Vrchní seržantko, průzkum si vezměte na starost vy. A nepoužívejte pouze svůj oddíl. Potřebujeme obsáhnout rozlehlou oblast, takže využijte místní lesní obyvatele a také někoho z Rastarova jezdectva; pak dejte vědět o všem, co jste zjistili. Eleanoro, vrhněte se na propagandu, která donutí lid K’Vaernovy zátoky bojovat s vervou. Poerteno, vás potřebuji u lodí, takže zbýváte vy, Juliane, abyste byl nyní našim hlavním zbrojníkem.“

„S radostí,“ pousmál se poddůstojník.

„Říká se: »S radostí, pane«,“ opravil ho kapitán s očima na záznamníku, kde si dělal poznámku. „Projděte si s Rusem množství materiálů a předpoklady výroby a pak spolu s ním a tím Dellem Mirem zapracujte na návrzích. Navrhuji, abyste do toho zapojil i Jeho Výsost a já vám oběma budu nahlížet přes rameno.“

Znovu si něco poznamenal, pak vzhlédl a pozvedl obočí.

„Co tady ještě všichni sedíte?“ zeptal se vlídně a několik přítomných začalo vstávat dřív, než si plně uvědomili, že se pohybují. Velitel se pousmál, když se všichni začali valit ven, pak však pozvedl ruku.

„Počkejte chvilku, Rogere,“ řekl.

„Zase jste zlobil?“ šeptl Julian, když procházel kolem prince směrem ke dveřím. Roger se pousmál a potřásl hlavou; pak se vrátil zpět k veliteli roty.

„Ano, kapitáne?“

„Posaďte se,“ pokynul mu Pahner a nalil sklenici vína. „Chci s vámi probrat několik věcí.“

Roger víno opatrně přijal.

„Já jsem se s Despreauxovou smířil… tak trochu,“ soukal ze sebe. „Nebo, myslím, alespoň. Částečně. Tak nějak.“

„O to mi nejde,“ zamračil se kapitán, „i když to bychom také někdy měli probrat. Tohle je ale poradní sezení o »profesním postupu«.“

„Profesním postupu prince?“ pousmál se princ. „Nebo vojáka.“

„Obojího,“ odpověděl kapitán a Rogerův úsměv opadl, když zachytil kapitánův vážný výraz. „Chtěl bych s vámi v zásadě mluvit o vašich činech od… Marshadu.“

„Držel jsem se zkrátka,“ pronesl Roger tiše. „My… myslím, že si mě většina vojáků oblíbila.“

„Ach, ano, to se vám povedlo,“ přisvědčil Pahner. „Vlastně jste z důstojnického hlediska dobrý velitel. Nepodrýváte své poddůstojníky, vedete je v předních liniích a tak vůbec. Ale jedna z těch dobrých vlastností představuje problém.“

„Jde o ty přední linie?“ zeptal se Roger.

„Částečně.“ Pahner si usrkl vína. „Povím vám krátký příběh, pokud dovolíte. Nazvěme ho »Tohle není kravina«, protože jde o příběh z vesmíru. Kdysi dávno žil jeden vojenský seržant. Prošel již několika bitvami, jednoho dne se však zúčastnil výsadku na planetu, kterou předtím napadli piráti.“

Kapitán si znovu, tentokrát řádněji, přihnul vína a Roger si rázem uvědomil, že jej nikdy neviděl opravdu pít. Až doteď.

„Nebylo to hezké. Tuším, že vám už Despreauxová někdy vyprávěla, jaké to je přijít někam po pirátech. Zdá se, jako bychom to dělávali příliš často, a stačí, abyste to viděl jednou a byl opravdu nažhavený je dostat.

Takže potom seržant z našeho krátkého příběhu udělat přesně totéž – skutečně se nažhavil na lov pirátů. Vlastně byl tak posedlý, že jednou sebral bandu kamarádů a na neutrální stanici napadl loď, o které věděl, že patří pirátům.

A taky pirátům patřila. Jenže se ukázalo, že k nim patří i zhruba polovina stálého staničního personálu, a tak křižník, který byl seržantovi a jeho druhům přidělen, skončil při útěku ze stanice v bitvě a utrpěl podělanou hromadu ztrát. A to jen proto, že seržant nedokázal odhadnout, kdy bylo vhodné lovit piráty a kdy ne.“

Roger sledoval kapitána, jak do sebe lije další sklenku vína.

„Co se s tím seržantem stalo?“

„Inu, na té stanici se pokazila spousta věcí. Kromě jiných neměl velitel křižníku v prvé řadě zakotvit v jejích docích. Takže seržantovi se oficiálně nic nestalo. Nějaký čas mu ale zabralo, než dosáhl hodnosti zbrojního seržanta. Dost dlouho. A ještě déle, než se z něj stal kapitán.“

„Takže bych se měl přestat honit za barbary,“ vyvodil si Roger.

„Jo,“ přikývl kapitán. „Je jich příliš mnoho v porovnání s těmi několika, které zabijete, abyste přispěl svou troškou do mlýna. A když zabíjíte barbary, Cord i četa se vás pokoušejí udržet naživu… a hodně se při tom zapotí.

To ale není všechno, k čemu jsem se chtěl dostat. Dalším důvodem, proč se seržant vydal na soukromou akci, je ten – byl ten, že již dlouhou dobu strávil v boji. V určitém okamžiku se do toho tvrdě zavrtáte a nezáleží vám na tom, co se stane, zda budete žít či zemřete. Domnívám se, že většina čety se právě teď nachází na této úrovni, Rogere. To je to, co před pár minutami zmínila vrchní seržantka. Ale popravdě, synku, vy vykazujete ty nejhorší příznaky.“

„A já jsem ten poslední, kdo by je měl projevovat,“ pronesl Roger velice tiše.

„Jo,“ zopakoval kapitán. „Chcete si o nich promluvit?“

„Ne, pokud to nebude nutné.“ I Roger usrkl vína a několik vteřin mlčel. Pak lehce pokrčil rameny. „Řekněme jen, že se tak trochu cítím za celou tuhle situaci zodpovědný.“

„Řekněme, že se za tuhle situaci cítíte příliš zodpovědný,“ opravil ho kapitán. „A to je blbost. Ale říct vám to nijak nepomůže, nebo ano? Teď vidíte ve vojácích lidi – své lidi – a to dokonce i v těch nových, domorodých vojácích. A ztráta každého z nich je, jako by vám někdo serval kus vaší kůže.“

„Přesně,“ napůl zašeptal Roger a zahleděl se na své víno.

„Nebral jste o tom na Akademii nějaké hodiny? Alespoň pár?“

„Ano, kapitáne, bral. Ale obávám se, že jsem na nich nedával takový pozor, jaký bych dávat zřejmě měl,“ přiznal se princ, „a jen těžko těch lekcí využiji.“

„To mě nepřekvapuje,“ odvětil kapitán téměř jemně a Roger rychle vzhlédl. Pahner se na něj usmál. „Rogere, neberte to špatně, potíž je v tom, že sám jste ve svém srdci tak trochu barbar.“

„Cože jsem?“ zamrkal překvapeně Roger.

„Barbar,“ zopakoval mu Pahner. „Promiňte, ale být barbarem není vždycky tak hrozné. Existují barbaři… a barbaři, víte? Nemusíte být zrovna řeznický maniak jako jsou Kranoltové či Bomané, abyste měl to, co Impérium považuje za »barbarské« vlastnosti. Stejně jako velice »civilizovaní« lidé, se kterými se kdy setkáte a kteří by vám pro desetikredit byli ochotni rozpárat hrdlo, pokud budou mít jistotu, že jej dostanou. Pravdou je, že Impérium je dnes plně civilizované a vlastnosti barbarského válečníka nejsou zrovna tím pravým, co třída vaší vznešené matky preferuje, když někoho pozve na čajový dýchánek. Avšak vlastnosti, které tito lidé na svých dýcháncích odsuzují jako barbarské, jsou ctnostmi, jež musí mít voják, který je má ochránit. Odvaha, odhodlání, disciplína, oddanost, vášeň pro svou víru a ochota vydat se na milost – a možná i položit život, pokud bude třeba – na základě konceptu cti a odpovědnosti namísto hledání kompromisu a úmluvy, že »násilí nic neřeší«. Armáda vždy stála mimo hlavní společenský proud v nejbohatších kulturách, které si pečlivě střežily osobní svobodu a volnost, Rogere. Musí to tak být, protože takové společnosti nemají přirozené »protilátky« proti cizím ani domácím nepřátelům, jako ty mnohem militantnější. Zkrátka a dobře si myslím, že je to velmi dobrá věc, i když se někdy domnívám, že většina civilistů je přehnaně chráněná, nedostatečně vzdělaná banda trubců. Důvod, proč o nich takhle uvažuji, je, že jsem podle jejich měřítek barbar. A oni si mě vydržují, protože někoho s barbarskými vlastnostmi potřebují, aby mohli v noci klidně spát. Nedokázal bych si představit, že byste si kdy uvědomil, že takovými vlastnostmi také oplýváte, než jsme dorazili na Marduk, a doufám, že se neurazíte, když řeknu, že nikdo jiný si to také neuvědomil. Možná až na Corda.“

Kapitán znovu zamyšleně usrkl ze své sklenky.

„Sám jsem o tom nikdy opravdu nepřemýšlel, ale vy a on jste svým způsobem téměř jako zrcadlové odrazy. Vy pocházíte z nejchráněnějšího místa nejsilnější a nejcivilizovanější říše ve známé galaxii a v této chvíli se nacházíte na barbarské planetě kdesi v prdeli vesmíru, ale zdá se, jako byste se sem narodil. Cord pochází z tlupy zuřivých barbarů z nitra bohem zapomenuté džungle plné flar-ke, atul-graků a zabijáckých lián, studoval však ve Voitanu a v jeho nitru se skrývá mudrc a filozof. Panuje mezi vámi jakási podivná souhra, kterou zřejmě nikdo jiný kromě vás dvou nechápe, ale je skutečná. Možná díky té souhře tak lehce vklouzl do role vašeho mentora. Nebo to bylo tak, že na rozdíl od nás ostatních nemá vůči vám žádné předsudky, což mu umožňuje vidět vás mnohem jasněji, než jsme schopni my.

Ale ať je to jakkoli, Rogere, musíte si uvědomit, čím opravdu jste. Nemůžete si dovolit nebýt, protože vy jste tím, čím jste. Nemluvím jen o situaci, do které jsme se tady na Marduku dostali a ani o vašem místě v posloupnosti velení. Jste sice třetím dědicem trůnu, ale nějak se mi nechce věřit, že jakmile se vrátíme domů, zapadnete zpět do zažitého stereotypu. Budete se potýkat s několika manipulátory, kteří jsou zvyklí ovládat lidi s větší životní zkušeností, než jakou máte vy, a pokud budou mít oni navrch v tom, že budou vědět, kdo opravdu jste a jak uvažujete, budete namydlenej.“

„Hádám, že tak daleko jsem ještě neuvažoval,“ vysoukal ze sebe Roger.

„Překvapilo by mě, kdyby ano. Dostal jste se ale sem. Nacházíte se na pozici, v níž se dříve či později ocitne každý mladý důstojník, který stojí alespoň za uprdnutí. Abyste mohl se svými vojáky pracovat, musíte si je téměř zamilovat. Pokud se jim nebudete setsakramentsky věnovat, narazíte a nezájem je jako kyselina, která spaluje všechno cenné, co můžete ve svém nitru přechovávat. Musíte být také ochoten nechat je jít. Lidé umírají, synku. A zvlášť vojáci, protože jsme to my, kdo se dobrovolně rozhodl naběhnout na ostrou stranu kopí. To je naše práce a někdy zařveme. Někdy mise vyžaduje, abychom zemřeli nebo, a to je horší, nechali zemřít své lidi… anebo rozhodli, kdo z nich má jít někam, odkud, jak víme, se jen málokdo vrátí, a kdo si tentokrát krátkou sirku nevytáhne. Tak jako tak, Rogere, když přijde čas, je čas.“

Roger si založil ruce a odvrátil zrak s ústy pevně sevřenými. I přes svou vlastní upřímnost se kapitán téměř rozesmál nad skutečnosti, jak se bývalý císařský spratek brání přijmout to, co je ryzí pravda. Nic směšného na tom samozřejmě nebylo a Roger by mu neodpustil ani to nejsušší uchechtnutí, avšak ta ironie byla téměř zdrcující, když si kapitán uvědomil, jak mocný padl… a jak si Roger uvědomil, že ztráta vlastních lidí bolí.

„Rogere, základ je tohle. Pokud zůstanete viset na větvi, každý tam za vámi vyleze – ne však proto, že musí, ale protože vás chce následovat, ať už se ocitnete v sebezoufalejší situaci. Někdy je to dobré, ale jen tehdy, když je situace opravdu zoufalá už předem. Takže na tu větev raději nelezte, dobrá? Možná byste měl lepší pocit, protože byste sdílel nebezpečí, ale nakonec s vámi zemře více vojáků.“

„Dobrá.“

„Cenné je to, že se zdáte být přirozeným vůdcem a není to jenom díky vaším vlasům. Vojáci jsou na tom dost zle, ale Diasprané se domnívají, že snad snášíte zlatá vejce. U velitele je neobvyklé, že dokáže takto spojit celé druhy. Já to nedokážu. Respektují můj úsudek, ale nemyslí si, že chodím po vodě.“

Roger se zhluboka nadechl a přikývl.

„Takže vy říkáte, že když půjdu a provedu něco ztřeštěného, nejsou to pouze mariňáci, koho ohrozím.“

„Ne, to nejsou,“ přikývl kapitán. „Takže post vpředu raději předejte jiným, ano? Všichni víme, že máte starost, takže skloňte zbraň.“

„Dobře,“ přikývl znovu princ a zadíval se kapitánovi do očí. „Jak to ovlivní mé velení?“

„Jak jsem řekl, hodně to ušetří. Pokud vás budu potřebovat, využiji vás a taky vyrazíte s průzkumníky, jakmile vše půjde dobře. Ale půjdete až za nimi, jasné?“

„Jasné,“ přisvědčil Roger. „Za průzkumníky.“

„Dejte pozor, Výsosti,“ dodal Pahner a kývl na znamení odchodu. Roger odsunul víno a vstal.

„Dobrou noc, kapitáne.“

Kapitola 27

„Fungovalo to,“ prohlásil Wes Til, když vrazil do místnosti, a Turl vzhlédl od dopisu, který si načrtával.

„Souhlasili?“

„Jsou ochotni souhlasit za několika zásadních podmínek – nejvážnější z nich je, že musíme prokázat ochotu »bojovat na nože«, jak tomu říká princ Roger. Zřejmě se mu ta fráze strašně líbí… možná je to motto jeho rodu.“ Radní o tom chvíli přemýšlel, pak nad tím ale mávl rukou. „Tak nebo tak právě tohle od nás požadují – že veškerou sílu města zapojíme do války. Žádné boje frakcí, žádná politizace rozkazů a žádné úplatky.“

„To nebude snadné,“ řekl Kam a opřel se. „Abychom získali souhlas, budeme muset něco slíbit, nabídnout příznivé kontrakty a tak podobně.“

„Jestli to nebude mít negativní dopady, myslím, že jde všechno.“ Til se posadil na polštář. „Navíc žádají, abychom jim poskytli podporu při stavbě těch jejich lodí. Chtějí je dokončit ještě během tažení.“

„Odkud si myslí, že bychom měli shánět materiály?“ dožadoval se podrážděný předseda rady.

„Říkali, že prvním krokem by mělo být dobytí D’Sleye, který bychom využili jako základnu, takže materiály by k dispozici měli. A buďme upřímní, Turle. Suroviny tady v Zátoce jsou omezené, ale ne tolik, jak jsme uváděli. Námořnictvo si pořád drží své minimální zálohy, a pokud bude rada s pomocí při stavbě jejich lodí oficiálně souhlasit, ty i já můžeme od admirála Gusahma vyžebrat přinejmenším žebroví a kýly, když budeme muset.“

Kam se chytil za rohy a promnul si je.

„Při Krinovi! Nesnáším, když musím od Gushama cokoli žádat. Tváří se, jako by on sám vynalezl celý koncept námořnictva a všechno, co se plaví, je jeho soukromý majetek!“

Předseda se zadíval do prázdna a pokoušel se potlačit zachvění, když si nadcházející střetnutí s Gusahmem představil, ale chápal, že Til má pravdu. Gusahm možná bude vyvádět a nadávat na rozkazy svých civilních nadřízených. Skutečným problémem však bude sehnat politickou podporu ke splnění ostatních lidských požadavků.

„Dokážeš zpracovat svou frakci? Já si myslím, že dokáži přesvědčit rybářský kontingent, a obchodní frakce už křičí, abych něco podnikl.“

„Musíme je víc než přesvědčit,“ řekl Til. „Musíme je pro to nadchnout. Je potřeba vybudovat armádu o velikosti, jakou lidé považují za nutnou. Budeme potřebovat každého schopného námořníka a musíme také ztrojnásobit strážní vojsko a k tomu jsou třeba dobrovolníci.“

„Naši občané smýšlejí velmi společensky, ale nejsem si jistý, zda všechny dobrovolníky seženeme tím, že se budeme dovolávat jejich občanské povinnosti. Máš nějaké návrhy?“ zeptal se bývalý rybář. „Protože já si těmi nemožnými počty nijak jistý nejsem.“

„Ano, mám návrh. Nebo spíš jej měla O’Caseyová,“ odpověděl kupec. „Docela dobrý, mimochodem. Ta lidská žena je lstivá.“

„Jaké návrhy?“ otázal se předseda skepticky.

„Víš,“ pronesl radní zamyšleně, „o Zátoce se povídá, že si skrblíme, až z toho blázníme. Jsem si jist, že valná většina z těch zvěstí má původ v závisti ostatních měst, která si nemohou nahrabat tolik co my, může na tom být ale i trochu pravdy. Takže se musíme ptát, co je oním faktorem, který naše ziskuchtivé krajany přesvědčí, že napadnout Bomany je dobrý nápad?“

„Takže budeme bojovat nebo ne?“ zeptal se Chem Prit, když kopinický oddíl Armády nového typu procházel městskými ulicemi.

„Nevím, Cheme,“ odpověděl mu Krindi Fain. Byl to první večer, kdy měla jejich rota volno a on se vlastně ani nezajímal, o čem zrovna nejvyšší velení přemýšlí. Erkum Pol i on měli každý svůj váček se stříbrem, a tak je mnohem více zajímalo, že někde tady na ulici se nachází krčma, která obsluhuje vojáky. „Když nám Bogess řekne, abychom bojovali, budeme bojovat. Do té doby můžeme jen čekat.“

„Nesnáším čekání,“ postěžoval si Prit.

Vojín byl náhradou – a nepříliš vyhovující – za Baila Croma. Zúčastnil se sice bitvy o Diaspru, ne však ve Fainově oddílu a nějak do něj nezapadl.

„Ty nesnášíš úplně všechno,“ opáčil Fain. Promluvil trochu nepřítomně, jelikož právě spatřil krčmu, o níž mu vyprávěli. Většina hospod ve městě vyvěšovala jasně čitelné cedule, že zakazuje vstup zlodějům, potulným zpěvákům a vojákům. Pokud nechtěli scházet až dolů do přístavu, byla tohle nejbližší vhodná krčma.

„Dejte si pozor na peníze,“ varoval je desátník, když dorazili k otevřeným dveřím. „Slyším zpěváka.“ Místnost s hliněnou podlahou byla dlouhá a nízká. Něco v její architektuře Fainovi napovídalo, že tu kdysi bývaly stáje, avšak pokud zde po nich zbyl sebemenší zápach, přebil ho puch moči a tlejícího piva. Pijáci seděli na hromadách slámy z ječmenorýže, pití a jídlo rozložené na nízkých stolcích, které nebyly ničím víc než těžkými prkny položenými na špalky, a naslouchali nakřáplému hlasu zpěváka uprostřed místnosti.

Bar – pokud se tomu tak dalo říkat – se nacházel na opačné straně; široká deska položená na několika převrácených sudech. Desátník vedl půl tuctu kopiníků šerem, překračoval a obcházel zvratky a méně identifikovatelné substance, dokud nedošli ke svému cíli.

„Co máte?“ zeptal se Fain barmana a otočil se bokem k pultu, aby měl přehled o tom, co se děje za ním. Společně s potulnými zpěváky, tu zřejmě pobývali i zloději.

„Pivo nebo kořalku,“ odpověděl barman. „Pak je tu ještě trocha hroznového vína, ale pochybuju, že byste si ho mohli dovolit.“

„Kolik stojí to pivo?“ zeptal se Prit.

„Tři stříbrné za korbel.“

„Tři stříbrné? To je zlodějina!“ vybuchl náhradník. „Můj Bože, neměl jsem nikdy opouštět Diaspru! Ti zatracení K’Vaerniané jsou do jednoho zloději!“

„Buď zticha, Cheme.“ Desátník chytil tlučhubu za ucho. „Neberte toho idiota na vědomí,“ řekl barmanovi. „Ještě je za rohy mokrý.“

„Pak si ho musíte držet zkrátka,“ odvětil barman, pustil na zem něco těžkého a vytáhl svou spodní ruku zpod pultu. „Pokud jste to, vy Diasperští pitomci, neslyšeli, jsme odříznutí od zásob několik posraných měsíců. Měl by být rád, že vůbec nějaký pivo dostane. A ještě jedna taková sráčská poznámka a vyhodím vás ze dveří.“

Prit už otevíral ústa, ale Fain jej znovu strčil, než mohl cokoli odvětit.

„Máme jen stříbrné pruty,“ řekl barmanovi.

„Mám váhy,“ odvětil barman a otevřel skříňku.

„Nebude vám vadit, když si zkusím vaše závaží?“ zeptal se desátník. „ne že by mu mělo něco chybět, samozřejmě.“

„Pokud je v pořádku i vaše, pak nebude,“ zasmál se barman v odpověď.

Fain vytáhl z vaku sošku z kvalitně opracovaného pískovce a porovnal ji s vahou kousku stříbra na K’Vaernianově misce. Obě misky se téměř dokonale vyrovnaly a desátník se nad důkazem, že barman je v případě závaží a vah čestný, spokojeně usmál.

„Ve městě máme proti falešným závažím zákon,“ vysvětloval barman, když vážil stříbro v desátníkově váčku. „Přidám vám o něco víc než je standard, pokud budete chtít vše proměnit za mince,“ dodal.

„Proč? Protože se vám líbí naše tváře?“ zajímal se Prit.

„Při Krinovi, ty si opravdu říkáš o to, aby ti ten tvůj obličej někdo rozmašíroval, že jo?“

„Přesto má ale pravdu,“ pravil desátník. „Proč bys nám dával víc, než je standard?“

„Můj bratr je stříbrotepec. Trochu nad standard je pořád lepší, než musí za prut stříbra běžně zaplatit.“

„Ujednáno,“ řekl desátník. „Stejně bych měl raději peníze.“

„Kde jste k tomuhle přišli?“ zajímal se barman, když servíroval korbele poté, co zvážil a směnil obsah jejich váčků. Stříbro měli rozděleno do nesouměrných nuggetů o velikosti palce, které vypadaly jako zářivé články prstů.

„Bomané se v nich převalovali,“ odpověděl Prit. „Jen jsme dostali plat za poslední bitvu.“

„Myslel jsem si to,“ řekl barman. „Stříbro od vás chlapců z Diaspry je jediné, které jsme v poslední době viděli. Jen mě překvapilo vidět pěchotu, která má na zaplacení, to je vše.“

„Proto jsem sem s těmi hlupáky přišel,“ svěřil se mu vojín. „Jsem pro nějaké rabování! Tihle Bomané dobyli Sindi, takže budou srát zlato.“

„Sám se z nich posereš, až je nakonec uvidíš, ty zbabělej pěšáckej bastarde,“ prohlásil severský jezdec, který se vynořil z temnoty. „Přines mi další kořalku, k’vaernijskej zlodějíčku.“

„Budeš mluvit slušně, nebo se jednou stranou huby nenajíš,“ odsekl barman. „Pět stříbrných.“

„Předtím stála dva,“ obořil se jezdec.

„S mrzutostí roste cena,“ zněla odpověď. „Teď už to dělá sedm.“

„Cože, ty podělanej zloději?“ Jezdcova ruka klesla k meči.

„Nenechávejme se unést,“ pravil Fain a rozhlížel se kolem, jestli v hospodě není nějaký jízdní poddůstojník.

„Jdi do prdele, pěšáckej červe,“ zavrčel jezdec a otočil se k o píď menšímu mladšímu poddůstojníkovi. „Kdyby nebylo vás, posranejch jižanů, nebyli bychom v těchhle sračkách.“

„Hej, siláku, všichni jsme přece vojáci,“ zasmál se desátník. „Zaplatím ti jednu rundu.“

„Já žádný vaše stříbro nepotřebuju!“ Seveřan praštil do desátníkovy dlaně a odhodil tak čerstvě odpočítané mince – víc, než představoval pěšákův měsíční plat – do temnoty. „Krátkonozí parchanti. Jenom nás zdržujete.“

„Desátníku,“ ozval se Pol. „Nakopl…“

„Já vím, Erkume,“ řekl desátník klidně. „Podívej, kamaráde, to bylo nemístné. Já vím, že máš potíže…“

„Já žádný potíže nemám,“ zavrčel jezdec a chytil poddůstojníka za brnění. „Ale ty jo!“

Desátník dopadl bokem na nízký stolek a po hostech rozlil pivo a méně důležité produkty místního hospodářství. Odkutálel se od skupinky, která povstala, a pokusil se postavit sám, jen aby narazil na hradbu zad.

„DIASPRA!“ zvolal Prit a máchaje všema čtyřma rukama se vrhl na jezdce.

Fain dostal kopanec do žeber a na oplátku udeřil protivníka do zad; pak se švihem dostal zpět do svislé polohy, jenže ve chvíli, kdy se stavěl na nohy, se bar proměnil v obrovský volný ring. Ze strany jej do obličeje zasáhla hůl a on ucítil, jak se po jeho váčku sápe ruka.

„Zatracení šumaři,“ zakřičel a chytil potulného zpěváka za rohy; pak toho zlodějského parchanta odhodil do nitra té mely. Odrazil další blížící se hůl, zachytil ji vlastními rohy a nakopl útočníka do rozkroku. Jeho protivník se sesul na zem… a on náhle stál proti seveřanovi a jeho třem rozložitým kamarádům.

„Je na čase to tady trochu vyčistit,“ prohlásil původní výtržník.

„Buďte trochu vlídní, pánové,“ chlácholil je desátník pěchoty, ačkoli vlídnost nebyla zřejmě zrovna na skladě. „Nikdo se tady nechce zranit.“

„A nikdo zraněn nebude,“ ozval se druhý jezdec. „Kromě tebe.“

„Nechejte mého kamaráda na pokoji.“ Erkum Pol mluvil tak potichu, že jej v hospodském blázinci nebylo téměř slyšet. Příkaz však doprovodil zapískáním.

„Proč?“ vyštěkl původní jezdec a nespustil z Faina oči, zatímco s jasným záměrem pozvedal nad hlavu velký kus dřeva.

Pokud prostoduchý voják nějak slovně odpověděl, nebylo to přes tupý náraz a drcení kostí slyšet, jelikož na čtveřici udeřila tvrdá deska.

Fain ustoupil, když jezdci dopadli na zem, pak zachytil vrchní část stolu dřív, než bylo improvizované beranidlo připraveno k dalšímu úderu.

„Dobrá práce, Erkume. Je čas na pořádnou kořalku.“

„Ale já ani neměl pivo,“ stěžoval vojín.

„Dej si jedno,“ prohlásil zpoza hromady sudů majitel. „Vem si celou bečku. Jenom odsud vypadněte dřív, než dorazí stráže.“

„Ničí naše krčmy a hospody, jak dnem i nocí popíjejí,“ stěžoval si Dersal Quan. Radní máchl svými prsteny na znamení podráždění a frustrace. „A ten puch!“

„Ano, a to je další věc. Se všemi těmi nedostatky a vůbec, nepotřebujeme, aby tu tihle vojáci rozhazovali peníze. Jen to zvyšuje ceny a dělá z nás žebro…“

Sual Dal, představitel cechu obchodníků s látkami, se odmlčel, aby našel ten správný výraz.

„Žebráky?“ nadhodil Wes Til. „Ano, ano. Je to hrozná věc. Když lidé mají peníze na útratu, je to docela otřesné. Naštěstí to není pro město, jako je K’Vaernova zátoka, momentálně velký problém.“

„Nezlehčuj to tak zatraceně moc, Tile!“ varoval ho cechmistr. „Nevidím, že by si tihle lidé kupovali plachty nebo že by nějaké to jejich stříbro plnilo kapsy mého cechu. Jdou jenom po pivu a kořalce.“

„A rybách,“ kontroval Til. „A všech možných potravinách ve městě. Kromě toho nedávno nakoupili velké množství kvalitních tkanin, nebo ne?“

„Šlo o materiál určený pro Sindi,“ řekl rezignovaně cechmistr. „Bezmála jsme tratili.“

„Bezmála a skutečně jsou dvě rozdílné věci,“ opáčil Til. „Problémem nejsou vojáci z Diaspry. Ani seveřané. Nebo snad uprchlíci. Problémem jsou Bomané, a dokud se jich nezbavíme, budeme ztrátoví všichni.“

„To se velice snadno řekne, Tile, ale jen těžko udělá,“ řekl Quan a znovu máchl svými prsteny.

„Ne,“ souhlasil Til. „Nebude to snadné a ani levné, ale dokud se to neudělá, budeme o peníze přicházet všichni. Dříve nebo později nás to dožene. Já jsem na tom docela dobře, ale slyšel jsem, že ty, Quane, jsi zaplatil za velkou dodávku měděné rudy ze Sindi. Je to tak?“

„Je,“ zavrčel obchodník.

„A dostaneš ji někdy?“

„Ne.“

„A jak jsou na tom tvé další investice? Dobře?“ Odmlčel se, ale odpovědi se nedočkal. „Asi ne. Co se týče plachet, nevidím, že by se nějaké lodě stavěly, nebo ano, Suale?“

„Ne,“ připustil cechmistr.

„Na druhou stranu lidé plánují stavbu minimálně šesti lodí a úplně novou podobu plachet. Velmi zvláštní druh plachet, jejichž nový tvar a rozměry budou, jak jsem si jistý, vyžadovat jen ty nejlepší tkalce a výrobce plachet.“

„Eh?“ zarazil se cechmistr. „Opravdu? To jsou… zajímavé zprávy.“

„Ke stavbě těch lodí však potřebují suroviny – spousty surovin. Chtěli jen koupit několik odstavených lodí a rozebrat je, ale pokud budeme moci znovu dobýt D’Sley a získat materiály odtamtud, bude to pro ně mnohem lepší. A to by samozřejmě znamenalo, že na výrobu těch nových, zvláštních plachet nebudou muset rozstříhat dostupné plachty z lodí, které právě zakoupili.“

„Eh.“

„A co se týče tebe, Quane, uvažují o naprosto novém typu hákovnic a nové podobě děl. Všechno se bude muset někde vyrobit, a pokud si dobře vzpomínám, vaše slévárny nemají zrovna příliš mnoho práce – nebo se mýlím?“

„Eh.“ Průmyslník o tom chvíli přemýšlel. „Odkud se na to vše vezmou peníze?“

„Odkud se berou všechny ty peníze, které kolem sebe rozhazují vojáci?“

Wes Til se naklonil na bok a sledoval, jak nápad začal nahlodávat jejich mysl. Ach ano, tahle Eleanora O’Casaeyová je lstivá. Raději jí postavit něco do cesty, než se rozhodne jít přes mrtvoly a vzít si K’Vaernovu zátoku se vším všudy! V tuto chvíli naštěstí všichni táhli za jeden provaz a mazaný tah O’Caseyové příkladně zahýbal figurami.

Kapitola 28

Krindi Fain stál před kanceláří velitele roty a snažil se, aby se mu zastavilo srdce. Od rvačky v baru sice uběhly již tři dny, on si byl však jistý, že jej stráže konečně vyslídily. Proslýchalo se, že ty jezdecké padavky byly stále ještě ve špitále – podle zvěstí měl jeden z nich docela namále – a u velícího důstojníka už od rána jednali dva strážní. To mohlo znamenat jen jedinou věc, a když si jej zavolali, skoro utekl. V K’Vaernově zátoce se koneckonců dalo snadno ztratit, ale on se nakonec rozhodl, že svému trestu bude čelit.

„Faine. Vstupte!“ zavolal velitel.

Byl jím voják, který dříve míval hodnost seržanta Božích Bojovníků, než to lidé změnili. Původně převelení ke kopiníkům odmítal, dokud se nevyjasnilo, že Armáda nového typu je středobodem veškerého dění. Před převelením k pluku však měl za sebou již slušnou kariéru, včetně dávné roztržky se severským jezdectvem, po níž mu zůstal jen jediný roh a jedno oslepené oko. Snad se tím trest trochu zmírní.

„Je to ten, koho hledáte?“ zeptal se velitel jednoho ze strážných a pokývl hlavou směrem k Fainovi.

„Jste Krindi Fain?“ otázal se strážný.

Desátník věděl, že je v bryndě. Nebyl to jen párek strážných, ale jeden patřil k poddůstojníkům stráže.

„Ano jsem,“ odpověděl. Nejlepší je držet se zkrátka. Čím víc toho řekneš, tím pravděpodobněji uděláš chybu.

„Dobrá,“ přikývl poddůstojník. „Jste nějaký drobný, ne? Seržant Julian říkal, že měříte pět hurtongů a dštíte oheň.“

„Nevím, jak bych měl vést rotu, když jsou mi mí nejlepší vojáci neustále přesouváni,“ zabručel velitel.

„Tak tohle není…“ Fain zmlkl a ustoupil, dokud jej příliš aktivní ústa mohla dostat do potíží, z nichž by mohl nakonec vybruslit. „Co to všechno znamená? Kapitáne?“

„Budeme znovu měnit zbraně – věděl jste o tom, že?“ zeptal se velitel roty.

„Ano, kapitáne. Muškety či tak nějak.“

„Tak to se zase změnilo,“ řekl poddůstojník stráže. „Zbraně se stále připravují, bude to ale něco jiného – cosi zvaného »puška«.“ Odfrkl si. „Těm měkotám z námořnictva můžou vyhovovat hákovnice, ale ti nikdy nestrávili v bitvě příliš mnoho času, takže nevím, čím tyhle »pušky« mohou pomoci. Vy jste ale tím, koho si lidé vybrali jako ideální osobu, která se má zapojit do procesu, kterému říkají »vývoj zbraní«.“

„Ach,“ vydechl Fain.

„Máte si vybrat ještě dalšího člena vašeho oddílu,“ sdělil mu velitel. „Koho?“

Mladý voják zaváhal jen na chvíli.

„Erkuma,“ řekl.

„Jste si jistý?“ otázal se ho se smíchem velitel.

„Ano, kapitáne,“ odpověděl Fain. „Chápu, že to zní směšně. Vím ale, že se o něj dokážu postarat, což se o mém nástupci s jistotou říct nedá.“

„To mi stačí.“ Důstojník za svým nízkým stolkem vstal a nabídl mu svou horní ruku po lidském způsobu. „Hodně štěstí a dělejte svému pluku čest.“

„Budu, kapitáne.“ Voják se obrátil ke strážným a tázavě tleskl. „Co teď?“

„Naložte si svou výstroj,“ odpověděl poddůstojník a ukázal palcem horní ruky na svého kolegu. Důstojník se rozesmál. „Gratuluji, vydáte se do světa.“

Dílna se nacházela hluboko pod tvrzí v přírodní jeskyni naplněné šelestem větrů, prohánějících se chodbami ze starého vápence. Kromě dlouhého tmavého světlíku, alespoň zčásti vydlabaného uměle, osvětlovaly prostoru pochodně, svíčky a lucerny, až zde bylo světlo jako ve dne. To vše na pomoc zraku jednoho Mardukana.

Tato osoba stála před širokou vápencovou stěnou, jež byla opracována do hladkosti rovnající se sklu. Bílou zeď vyplňovaly čmáranice černým uhlem. Byly hustší a hustší, jak jimi starý Mardukan pokrýval zeď jako pravěký jeskynní malíř.

Většina z umělcova soustavného mudrování byla namířena proti Rusu Fromovi, který jej s pobaveným výrazem ve tváři obíhal kolem dokola. Kromě něho tu Fain rozpoznal další příslušníky kopinického pluku. A hlavně skupinku lidí.

Pol se za ním sunul jako stín, když Fain dorazil za seržanta Juliana.

„Promiňte, seržante,“ šeptl. „Pamatujete si mě?“

Julian se otočil a obšťastnil jej jedním z oněch podivných lidských zubatých úsměvů.

„Faine, jsem rád, že jsi dorazil,“ zašeptal člověk v odpověď. „Krucinál, jistě, že si tě pamatuji. To já tě navrhl pro tuhle práci.“

Seržant se otočil zpět k té podívané a ukázal na shromáždění kolem bílé zdi.

„Vidíš toho chlápka? Úžasné.“

„Kdo to je?“ zajímal se desátník. Raději si rozmyslel dotaz, proč tu je; lidé mu to prozradí, až bude třeba.

„Dell Mir. Místní obdoba Ruse Froma, i když to zní, jako bys srovnával granát s antihmotovou střelou.“ Voják znovu zavrtěl hlavou. „Rus From mu stačil jen naznačit několik tahů toho, o čem jsme mluvili, a on se toho prostě chytil a začal přímo sršet nápady.“

„Takže vyrobí všechny ty věci, o kterých se mluví?“

„Ne. Vidíš ty ostatní kolem?“ ukázal seržant na skupinku Mardukanů se svitky a tabulkami, kteří postávali za oběma technickými génii.

„Kněží?“

„Ne. Spíš technici, možná strojní inženýři. To zřejmě zařídil ten chlápek, Wes Til. Dell Mir přichází s nápady už celý den a tihle mládenci je sepisují a pak se přesvědčují, nakolik opravdu fungují.“

„Paráda,“ řekl Fain. Šlo o lidský výraz značící něco »zajímavé« a »neobvyklé« a několik dalších věcí. Společně s »fajn« patřil k několika slovům, která si osvojila celá Armáda nového typu, a Julian se rozesmál, když jej zaslechl.

„Přidáme se k týmu okolo spouští. Jakmile bude návrh úplný, budeme spolupracovat s manufakturami, které ty mechanismy vyrobí.“

„Já o mechanismech ani spouštích nic nevím,“ přiznal se Diaspran. „Jen proto, že pocházím z Diaspry, neznamená, že jsem nějaký technický génius.“

„Žádný strach,“ opáčil Julian. „O to se postarám. Bude z tebe poskok.“

„Poskok?“ zeptal se zmateně Mardukan. Lidské překládací zařízení někdy používalo slova, která byla stejně cizí jako lidé samotní; bývala odlišná natolik, že i ta nejpodivnější slova jakoby v sobě skrývala nejrůznější významy. „To je nějaký druh basika?“

„Ne, »po-skok«,“ opravil ho Julian. „»Krindi, skoč pro kafe. Krindi, skoč mi pro oběd.“

„Ach,“ pousmál se desátník. „Fajn.“

„Žádný strach, bude v tom i něco víc. Vlastně tě asi povýšíme na seržanta, abychom ti při jednání s místními dodali trochu vážnosti. Ujistíme se, že dílny dodávají kvalitní součástky a že montáže používají jen odpovídající materiály. Vše se bude standardizovat s vyměnitelnými součástkami, takže budeme moci vyrábět ve velkém.“

„Velký…ehm,“ hledal Diaspran správné slovo.

„»Projekt«, řekli by lidé. Jako postavit přehradu nebo velkou hráz. Jo, a tenhle bude nakvap. Nebudeme mít dost času.“

Mariňák zmlkl, jakmile předstoupil kapitán Pahner. Velící důstojník se zadíval na nákresy na stěně a potřásl hlavou.

„Jednodušeji, Rusi, Delle. Jednodušeji. Tahle věc má příliš mnoho součástek. Každá bude mít tendenci se v boji pokazit a každá musí jít vyrobit v závislosti na ceně a čase. Takže se na něco takového podívejte a řekněte si: »Jak bych se mohl zbavit zbytečných součástek?«“

Hubený K’Vaernian s kouskem uhlu v horní ruce se obrátil ke kapitánovi s hlavou nakloněnou na stranu.

„Vaše průmyslové techniky a masová produkce však dobu výroby určitě zkrátí, že ano?“

„Jistě,“ odpověděl Pahner, „nejsou to ale žádná kouzla a je tu také cosi jako realizační doba, kterou musíme připočíst. Čím více času trávíme zde vychytáváním možných neduhů v návrzích, tím méně času strávíme jejich výrobou ve slévárnách a tím méně jich také využijeme v boji. Nezapomínejte, že hromadná výroba od nás vyžaduje navrhování a vymezení výrobních limitů, než vůbec začneme s onou »hromadnou« částí rovnice. A čím více dílů musíme vyrobit, tím více budeme potřebovat přípravného času. Takže se zbavte té složitosti a najděte způsob, jak eliminovat ty součástky navíc. S těmi novými návrhy zadovek jste si vedli dobře, proto vím, že si dokážete poradit i s tímhle. Ukážu vám, co mám na mysli.“

Kapitán předstoupil o krok kupředu, vzal si z Mardukanovy neodporující ruky uhel a začal na zeď kreslit náčrty.

„Vidíte? Tady máte dvoje pružiny. Když ale tuhle páčku přesunete sem, můžete jednu pružinu úplně vypustit.“

„Ano!“ vyhrkl K’Vaerniana a vzal si uhel zpět. „A když vypustíme tohle – jak jste to nazval? Bicí kohout? Když ten odstraníte, a rozšíříte tuhle páčku…“

„Jak vidíš,“ zašeptal znovu Julian, „práce je pro nás připravená.“

„Jak se s těmi zbraněmi máme učit zacházet, když ještě žádná z nich není vyrobená, seržante? A kolik na to budeme mít času? Chci říct, že Bomané se mohou hnout kdykoli.“

„To se nás netýká,“ usmál se šibalsky mariňák. „Soustřeď se na náš problém.“

Dlouhý, nízký člun přistál v bahně říčního břehu a D’Estreesová sklouzla stranou do porostu.

Zbrojní seržant Lamasara Jin si prošel data na záznamníku a zkontroloval pozice, než umístil poslední tým. Podél linie postupu z D’Sleye do Sindi, kde měla přebývat hlavní část bomanské hordy, se nacházelo pět dalších dvoučlenných týmů. Tento tým se nalézal nejdál a společně s několika lesními obyvateli měl za úkol zkoumat terén dál, dokud se nedostane až k Sindi, nebo nenarazí na bomanské síly.

Zbrojní seržant osobně pochyboval, že by všichni Bomané zůstali v Sindi, ať už si místní vykládali, co chtěli. Nejlepší odhad populace před masakrem, jaký dokázali Julian s O’Caseyovou dát pro Sindi dohromady, se pohyboval jen okolo sedmdesáti tisíc. Což, jak Jin uznal, byl na společnost, která vůbec nepoužívala kolo, opravdu vysoký počet, a to i s ohledem na výkonnost mardukských farmářů. Z hlediska Impéria, kde by se celá zdejší populace vešla do dvou obytných věží v Hlavním Městě, by se to nemuselo zdát příliš, ala na barbarské planetě, jakou byl Marduk, šlo o vysoká čísla.

A nebyla to ani třetina úplného množství, jaké se v souvislosti s Bomany odhadovala.

Jin doufal, že odhady počtu nepřátelské armády byly přehnané, ale doopravdy si nemyslel, že by se mohly zásadně lišit. Jako ostatní vojáci, i on si vypěstoval vyslovený respekt k Rastarovi a Honalovi, z nichž ani jeden rozhodně nevypadal na to, že by záměrně nafukoval počet nepřátel, aby omluvil svou vlastní porážku, a oba dva se shodli, že spojené bomanské klany by mohli na bitevní pole vyslat až sto tisíc válečníků… což napovídalo, že úplná populace včetně žen a dětí čítá přinejmenším půl milionu. A vzhledem k tomu, že podobně jako Wesparové, i všechny ostatní bomanské klany brali své ženy a děti s sebou, namísto aby je nechávali nechráněné doma, zatímco muži válčili, to znamenalo, že na to, co kdysi bývalo Ligou severu a dalšími městy na severním pobřeží K’Vaernijského moře, se vrhla pekelná horda slizounů.

Podle všech zpráv se tihle slizouni přinejmenším tři nebo čtyři měsíce po dobytí Sindi nehnuli z místa; za tak dlouhou dobu – nebo i dřív – by stihli vyčerpat dočista veškerou půdu okolo Sindi. A to bez ohledu na skutečnost, že město pro sedmdesát tisíc osob by nedokázalo poskytnout ani minimální přístřeší šestkrát až sedmkrát početnějším nájezdníkům.

Z toho všeho zkušenému poddůstojníkovi vyplývalo, že – jak už to tak bývávalo – on a zbytek jeho jednotky musejí zjistit, že to šašci z rozvědky zase podělali. Kapitán však byl vojákem dost dlouho na to, aby uměl být dostatečně opatrný, pokud šlo o informace, které mu nepotvrdili jeho vlastní lidé. Naneštěstí tu existovala pouze jediná možnost, jak si tyto zvěsti ověřit.

Jin zaklapl záznamník a vystoupil na břeh, kde se vynořila D’Estreesová a ukázala mu vztyčený palec. Za normálních okolností by velitelka týmu Bravo byla ve dvojici s plazmovým střelcem Daltonem. Jedinou potíží bylo, že Dalton teď… chodil s Genem. Pokud by Jin vyslal střelce do jámy lvové, každý by si myslel, že se pokouší zbavit svého soka v lásce ke Genovi. Takže místo toho teď plazmový střelec pochodoval v pohodlí a bezpečí středu výpravy průzkumných týmů… a přední pozici převzal hlavní velitel. Kdyby to zjistil kapitán Pahner, vysloužil by si Jin označení jako hloupý a sebevražedný. Nikoli protežování.

Jsi zatracen, ať už to uděláš nebo uděláš. Nikdo ale nemohl obvinit synáčka mámy Jinové z protežování. Z hlouposti – dobrá, to snad.

Někde tam venku ale čekal jejich cíl a v tento okamžik jej nezajímalo, jestli jím jsou Svatí, piráti anebo Bomané. Protože dříve či později dostane šanci něco zabít, a čím blíž byl akci, tím pravděpodobnější bylo, že se to stane. A pokud nic brzy nezabije, může začít s jedním až příliš dobře vypadajícím plazmovým střelcem.

Dva kilometry k cestě vedoucí z D’Sleye do Sindi. Táhla se podél řeky, takže ještě nezažila takový provoz, jelikož se zde jako logičtější druh přepravy nabízely lodě. Cesta tu však byla, a pokud by si sem přišli hrát Bomané, událo by se to právě na této cestě.

A pokud by nepřišli sami od sebe, pak by bylo nutné si je zavolat.

„Nezajímá mě, jestli si myslíte, že je to ztráta času,“ sdělil Bistem Kar skeptickému poddůstojníkovi zdánlivě klidným tónem. Generál Bogess stál K’Vaernijskému veliteli po boku, avšak Diaspran se velmi snažil do rozhovoru nevstupovat. „Nezajímá mě ani, jestli si vaši muži myslí, že je to ztráta času. Jáse domnívám, že není a to…“ dotkl se jílce meče posázeného rubíny, který měl u svého boku – jediného, jaký byl velícímu důstojníkovi strážní jednotky povolen, „…znamená, že záleží jen na tom, co si myslím já, není to tak?“

Poddůstojník zavřel ústa a srovnal obojí ramena. Myšlenka přijímat rozkazy od diasperských »vojáků« tak čerstvých, že stále měli na nohou bláto z kanálů, stačila k tomu, aby kdekoho rozčílila, a on se svými muži naprosto soucítil. Ale i kdyby představu nechat si rozkazovat obyčejnými domýšlivými dělníky nebylo tak těžké překousnout, ryzí hloupost toho, čemu se měli učit, byla téměř neúnosná. Krucinál, oni přece vědí, jak vykonávat svou práci; vždyť to tak dělali po celé desítky let, aby z K’Vaernovy zátoky udělali nejsilnější městský stát podél celého K’Vaernijského moře! A rozhodně toho nedosáhli tím, že by se skrývali za nějaké přitroublé štíty a odmítali vyjít a bojovat jako praví muži!

I kdyby tomu všemu však přiznal nepopiratelnou pravdu, tón Karova hlasu mu znatelně napovídal, že tu existují i další věci nutné ke zvážení. »Kren« byl strážce tělem i duší, který byl vždy ochoten naslouchat – alespoň do určité míry – názorům a obavám svých mužů, avšak kdokoli, kdo by kdy býval natolik hloupý, aby se domníval, že ten vlídný tón byl pozvánkou k další diskuzi, nikdy podobnou chybu neučinil dvakrát.

Kar na něj chvíli zíral a zřejmě čekal, až spatří, zda konečně objevil někoho natolik hloupého, kdo by dál tlačil na pilu. Nenašel, a když vyčkal ještě o chvíli déle, aby se ujistil, že bylo vše náležitým způsobem vyjasněno, dovolil svým vlastním způsobům zvolnit.

„Přiznávám, že to může vypadat trochu… podivně,“ připustil nakonec, „ale sledoval jsem Diasprany při cvičení. Nikdy jsem nic podobného neviděl – ani u pěchoty. Ale ačkoli si to odmítám přiznat, když jsem teď viděl lidské návrhy na to, jak by pěchota měla cvičit a manévrovat, chápu, proč jsme k tomu sami nikdy nedospěli.“

„Pane, mně se to jen… nezdá být správné,“ pronesl poddůstojník opatrně hlasem bez jakýchkoli emocí a Kar se musel pousmát.

„Není to způsob našich otců, ani našich dědů či jejich otců,“ souhlasil velitel strážců, „a já předpokládám, že je pro nás nevyhnutelné cítit něco jako, ehm, emocionální vazbu ke způsobům, jakými vše vždycky probíhalo. Ale stojí za to popřemýšlet o tom, že Liga, která strávila bojem s Bomany spoustu času, na rozdíl od jiných civilizovaných armád již používá taktiku podobající se spíše těm novým lidským než našim. Teď, když nastal čas a jsme to my, kdo barbarům musí čelit, nadešla možná doba i na to, abychom zvážili fakt, že je v boji jednoho na jednoho nedostaneme. I kdyby byli ochotni hrát podle starých pravidel, je těch barbarů tolik, že by nám došla živá síla dříve než jim, ať už bychom byli sebelepší. Avšak tato nová taktika – celá ta týmová práce s těmi »puškami« a »kopími« a »asagaji« a s těmi velkými štíty, které lidé vynalezli – změní všechno, pokud se naučíme, jak s nimi, ve jménu Krinovu, zacházet. Problémem je, že nemáme mnoho času a budeme se muset spousty věcí vzdát stejně rychle jako se naučit nové.

Takže nemám čas na hádky se svými poddůstojníky,“ pokračoval Kar o trochu tvrdším tónem. „Všichni bychom se měli více obtěžovat a naslouchat tady generálu Bogessovi. A také bychom se měli neustále ujišťovat, že naši podřízení chápou nutnost naslouchání diasperským instruktorům. Nezajímá mě, že ještě před čtyřmi měsíci byla většina z Diaspranů staviteli a kopáči kanálů. Teď jsou z nich vojáci. Ba co víc, jsou to váleční veteráni, kteří zažili, čím nikdo z nás neprošel: střetli se s těmi bomanskými parchanty v bitvě a kopali je do těch jejich ubohých zadků po celou cestu do posmrtného života, ať si, při samotném Krinovi, věří, na jaký chtějí.

Takže ty se teď vrátíš ke své jednotce a sdělíš jí, že jim opravdu, ale opravdu nemohu všechno tohle chodit vysvětlovat osobně. Je to jasné?“

„Ano, pane!“ přikývl poddůstojník briskně. „Naprosto jasné, pane!“

„Dobrá.“ Velitel stráží na něj znovu pohlédl, pak mu odkývl odchod. „Jsem rád, že jsme si na tenhle rozhovor našli čas,“ sdělil poddůstojníkovi. „Teď se vrať a tenhle nepokoj ihned uklidni.“

„Ano, pane! Provedu, pane!“

„Jakže je budeme cvičit?“

St. John J. by teď mnohem raději byl venku v poli a zkoumal bomanské tábory. Kdekoli jinde, než aby zde vysvětloval těmto vražedně vyhlížejícím slizounům kapitánovo pomatení smyslů.

„Zbraně budou něco jako hákovnice, pane,“ odpověděl mariňák. „Bude se s nimi ale muset mířit, nejen volně pálit salvy směrem k cíli a mariňáci o učení míření vědí všechno. Nejdůležitější je dýchání a ovládání spouště.“

Pozvedl atrapu opřenou o stěnu, zapřel si ji o rameno a zamířil.

„Naučíme je zaměřovat, pak položíme k’vaerijský měďák na tuhle falešnou mušku a naučíme je správně stisknout spoušť. Pokud se jim to sem tam podaří, aniž by jim mince spadla, jsou na dobré cestě.“

Velitel roty pozvedl dřevěnou pušku a pokusil se zamířit, zatímco udržoval měďák v rovnováze na úzké ploše hledáčku. Mince zvučně zazvonila, když vzápětí spadla na kamennou podlahu, a Mardukan frustrovaně zavrčel.

„To je šílenství. Tohle má být válka?“

„Ach, ano,“ vydechl mariňák. „Nemáte ani ponětí. Jen počkejte, až uvidíte ta děla.“

„Cože po nich chcete?“

„Vaše jednotka se změní v dělostřelecké instruktory, pane,“ sdělila Kosuticová Mardukanovi, který před ní stál se všema čtyřma rukama založenýma a s nedůvěřivým pohledem ve tváři. Až do tohoto rána byl tenhle slizoun prvním důstojníkem Krinova meče, vlajkové galéry k’vaernijského námořnictva, a svým novým úkolem příliš nadšený nebyl.

„To je směšné,“ zavrčel námořník. „Děla jsou zbraně určené pro paluby lodí – jsou příliš těžká, pomalá a spotřebují příliš mnoho toho zatraceného střelného prachu a střel, než aby s nimi mohl zacházet kterýkoli z těch zatracených blátošlapů!“

„Pane, chápu, jak to cítíte, ale ujišťuji vás, že tato »děla« nebudou ničím podobná těm, jaká znáte vy.“

Mardukan skepticky zavrčel a Kosuticová se zhluboka nadechla. Až na kapitána Pahnera byla jediná, kdo z celé roty prošel výcvikem v zacházení s těžkými zbraněmi, obsluhovanými posádkou. V Pahnerových očích to z ní automaticky dělalo staršího instruktora budoucího dělostřelectva. Skutečnost, že na rozdíl od tohoto váhavého slizouna nikdy v životě z děla nabíjeného koulemi a střelným prachem nestřílela, zůstávala naprosto mimo zřetel. Částečně to bylo proto, že nikdo na téhle zablácené planetě – včetně té čtyřruké osiny v zadku, která se teď nad ní mračila – o polním dělostřelectvu nikdy neslyšel.

„Pane,“ pokračovala po chvíli, „hlavním důvodem, proč jste byl k tomuto úkolku vybrán, je, že na rozdíl od důstojníků stráže máte s děly své zkušenosti. Musíte ale pochopit, že modely, jaké jste užívali na svých lodích, se od polních typů, jež budeme vyrábět, diametrálně liší.“

„Děla jsou děla,“ trval na svém Mardukan a Kosuticová se kousla do jazyka.

Zčásti, jak si uvědomovala, byl na vině fakt, že K’Vaernova zátoka si zvykla na sebe pohlížet jako na poskytovatele toho nejlepšího dělostřelectva v okolí a k’vaernijské námořnictvo své dělostřelce považovalo za nejzkušenější na světě. Z čehož plynulo, že nebyli příliš šťastni, když jim bylo řečeno, že jim lidští chytráci budou předvádět, jak by mělo dělostřelectvo fungovat a jak by se měla děla používat.

Takové reakci se zabránit nedalo, alespoň zpočátku ne, a nejen pouze mezi slizouny. I lidští vojáci ve všech dobách reagovali negativně na návrhy, že to, co ze zkušenosti považovali za osvědčené, by v současnosti nejlepší dostupnou technikou či zbraní být nemuselo. Největší problém zde představoval nedostatek času seznamovat místní se vším pěkně postupně, což mělo za následek, že Turl Kam a Bistem Kar museli být nadmíru přímí a bezohlední, když práva svých pochybovačných podřízených smetali ze stolu. A proto bylo nutné zapojit do hry trochu více taktu.

„Pane,“ pronesla diplomaticky, „nevěděla bych, kde začít, kdybych vás měla poučovat o průběhu námořní bitvy. Vlastně o tom nevím ani zblo, ale chápu, že vaše běžná taktika pro těžká děla vám říká srovnat je s cílem a vypálit ze všech jedinou salvu na krátkou vzdálenost dřív, než přirazíte a na druhou loď se nalodíte. Je to tak správně?“

„V zásadních bodech ano,“ připustil Mardukan s nechutí.

„A proč každé vaše dělo nevypálí víc než jednu střelu, pane?“

„Protože nabití zabere sedm zazvonění,“ odpověděl jí námořník s přehnanou trpělivostí. Zazvonění, jak Kosuticová věděla, byla k’vaernijská časová jednotka odpovídající čtyřiceti pěti sekundám; slizoun tedy hovořil o nabíjení trvajícím pět minut. „A protože,“ pokračoval důstojník, „by střídání u děl pro druhý výstřel trvalo ještě déle.“

„Ano, pane, to by trvalo,“ souhlasila vrchní seržantka. „Avšak děla, která hodláme použít, bude možné znovu nabít mnohem rychleji. Vlastně když použijeme šrapnelové a stabilní protipěchotní střely, budete z nich moci za ideálních podmínek na krátkou vzdálenost vypálit jednou za zazvonění – možná i o něco rychleji.“

Mardukan na ni nedůvěřivě hleděl; seržantka se pousmála a odhalila přitom zuby. Pak pokračovala.

„Mimo to nové povozy, na nichž pracujeme, společně s odlehčením samotných děl, je udělají mnohem pohyblivějšími než kousky, jaké jste doposud viděl. Vypočítali jsme, že i to největší by dokázal bez problémů utáhnout pár turomů. A tahle nová vylepšení…“ dotkla se hřídele na dřevěné atrapě, „kterou by někdo ze staré Země mohl označit za pozoruhodně podobnou něčemu, čemu se kdysi říkávalo »dvanáctiliberní Napoleon«.“

„…vám umožní mezi výstřely měnit nastavení polohy.“

Mardukan rozpletl své spodní ruce a naklonil se blíž. Zřejmě to bylo poprvé, co se na zbraň podíval podrobněji, a Kosuticová musela potlačit úsměv, když jeho neoblomný skepticismus začal ochabovat. Kdyby měli možnost slizounům všechny výhody ukázat, bylo by ze tří čtvrtin dokonáno.

Děla k’vaernijského námořnictva byla z hlediska metalurgie a způsobů jejich odlévání velice kvalitní, ale jako praktickým výrobkům jim do dokonalosti ještě hodně chybělo. Vlastně šlo pouze o velké bronzové či železné trubice, připevněné k těžkým dřevěným fošnám, které byly pro změnu řetězy či provazy přivázány k lodní palubě. Vypadala spíše jako velké, nepraktické pušky, než něco, co by lidé mohli označit za dělo; navíc bylo nemožné je jakkoli otáčet. A co se týkalo zpětného rázu – k’vaernijští dělostřelci jednoduše stáli, co nejdál stranou to šlo a odkud mohli odpálit roznětku. Těžká vlečná lana, která děla přidržovala na palubě, bránila zbraním, aby se rovnou nepřevrhly přes palubu. Tření mezi »povozem bez kol« a palubou pak fungovalo jako velice hrubý tlumič zpětné vazby. Popotahování děl zpět na místo kvůli dalšímu výstřelu bez jakéhokoli typu kol bylo pak samozřejmě krkolomným procesem, oni však tuto cenu za svou práci přijímali, jelikož šlo o způsob, jakým se to dělávalo dlouhé roky předtím.

Na druhou stranu měla nová děla úplně odlišné parametry. Jejich podvozky se širokými, paprsčitými koly a obzvlášť širokými obrubami a nižší hmotností jim umožnily takovou pohyblivost, o jaké se Mardukanům nikdy ani nesnilo. A zavedení čepů a vyrovnávacích závitů úplně změní jejich taktickou flexibilitu jak na moři, tak na souši. Navíc s předem zváženými šrapnelovými střelami a stabilními kartáčovými střelami se jejich dostřel nesmírně zvýší. Pokud by tým pracující na munici dokázal v daném čase zvládnout vychytat mouchy na pořádných dělových střelách, byly by zbraně mnohonásobně účinnější. Vrchní seržantka však neměla v úmyslu zadržovat dech a čekat. Měla naopak docela mazaný názor, že optimističtější vize o výbušném střelivu pro železné střely byly odsouzeny k nezdaru. Raketové baterie byly zcela jiná věc, samozřejmě, nikdo však doopravdy nevěděl, jak bude celý projekt vlastně fungovat. A mezitím…

„Pane, jak sám víte lépe než kterýkoli důstojník stráže, nejdůležitější věcí u zbraní obsluhovaných posádkou, jako jsou tyto, je, aby každý prováděl svou práci přesně podle standardizovaného nácviku. My vám jen k tomu, co již znáte, přidáme rychlost, jelikož bude nové zbraně možné nabíjet a pálit z nich mnohem rychleji… pokud budou jejich posádky správně vycvičené.

Víte, co vaše děla dokáží udělat nepřátelským lodím. Zkuste si tedy představit, co podobná zbraň provede s hordou Bomanů. Každý výstřel jí projede a zabije kohokoli, kdo se jí postaví do cesty. A když se spojí tucty takových zbraní, nic se jim nevyrovná. V naší kultuře se dělostřelectvo nazývalo »králem bojiště«, ale pokud mají být děla takto účinná, musí se jejich posádky cvičit až do úmoru. Musejí být schopny vyčistit zbraně, nabít je a vystřelit z nich i za těch nejnevhodnějších podmínek, pak vyskočit na nohy, přemístit se a provést to celé znovu. Naučit se základní kroky a pak je dokola opakovat a opakovat.

Z toho plyne, že na počátku žádná děla ani mít nemusíte. Stačí cvičné atrapy nebo i pouhých několik značek na zemi, aby se vymezily hranice, protože záleží hlavně na tom, jak se kolem děla dokážete pohybovat. Trik je v tom, naučit dělostřelce, jak toho docílit předtím, než skutečné dělo spatří – naučit je nikdy se za něj nestavět, když je nabité, provádět svou práci podle určitého vzorce a dělat ji rychle.

My vám tedy ukážeme, jak na to. Vy a vaši muži jste byli vybráni, protože se již v dělostřelectvu orientujete. Ať si to uvědomujete či ne, většinu nutných základních znalostí už máte v sobě a my vás jen musíme naučit vidět své znalosti trochu jinak a uzpůsobit je novému tempu. Takže jakmile vám ukážeme, jak na to, vaši lidé to předají ostatním a ti zase jiným a tak dále. Když pak skončíme, budeme mít své malé dělostřelectvo, které srovná Bomany na hromádky jako ječmenorýži.“

Skeptický námořník teď naslouchal o poznání pozorněji a seržantka potlačila další pousmání, když se obrátila k šesti mariňákům, stojícím kolem dřevěného modelu. Konec válce byl trochu ožehnutý, jelikož atrapa sloužila i jako vzor pro výrobu a byla ponechána trochu déle u pece.

„Tihle zdatní mladí vojáci, kteří strávili několik posledních hodin učením se správnému postupu, vám vše předvedou,“ pokračovala. „Co vám předvést nemohou, je několik věcí, jaké vy, Mardukané, dokážete zvládnout díky svým čtyřem rukám a oni s pouhým jedním párem nikoli. Na tom musíme s vaší pomocí zapracovat za pochodu.“

Zhluboka se nadechla a pokývla staršímu mariňákovi.

„Oddíle!“ vyštěkla. „Připravte se na umístění děla! Připravit… Pohyb!“

A šestice vojáků pozemského impéria, pocházejících z planet obíhajících kolem pěti různých hvězd, začala s rituální obsluhou děla – rituálem, který byl zastaralý ještě předtím, než zemskou atmosféru opustily první rakety, a měl podle všeho vydržet do doby, než vychladne poslední hvězda.

Některé věci se prostě nezmění.

Kapitola 29

Něco tvrdého a kruhového zavadilo o Fainův spánek, když se vyřítil dveřmi s Erkumem v patách a vrazil přímo do lidského prince.

Čerstvě povýšený seržant za zády zaslechl hluboké nelibé zabručení a natáhl se dozadu, aby velmi opatrně položil Polovi na hruď ruku v uklidňujícím gestu, dokud se Roger nenatáhl a neodsunul hlaveň projektilové pušky stranou.

„To je v pořádku, Geno. Je jedním z našich,“ řekl princ a poklepal seržanta po nižším rameni. „Ty jsi Krindi Fain, že ano? V bitvě sis vedl dobře. Obdivuhodně jsi stmelil svůj oddíl.“

„Děkuji vám, Vaše Výsosti,“ odpověděl Fain, postavil se do pozoru a pokoušel se nedat svou úlevu najevo příliš okatě.

„Není třeba být tak formální, seržante – všichni jsme tu staří vojáci. Snaží se seržant Julian, abyste se dobře najedli? Spánek vám slíbit nemohu; nikdo z nás si ho příliš neužije.“

„Jistě, Vaše Výsosti.“

„Dobrá. Nezapomeň se postarat o své vojáky a oni se pak postarají o tebe.“ Člověk se otočil k seržantovu věčnému stínu a zaklonil hlavu, aby si mohl tyčícího se obra prohlédnout. „A nezaměnitelný Erkum Pol, jak vidím. Jak se vede, Erkume?“

„Ano, Vaše Výsosti,“ odvětil vojín.

„Beru to jako »mám se dobře«,“ pousmál se Roger. Zjevně věděl o vojákově prostoduchosti. „A, Erkume, příště použij menší prkno, ano? Potřebuji veškeré jezdectvo, jaké můžu sehnat.“

„Ano, Vaše Výsosti,“ zaslechl říkat sám sebe Fain.

„Pokračujte,“ řekl princ a s mávnutím kráčel dál, následován svými osobními strážci, a Diasprané se znovu postavili do pozoru.

„O hodně menší prkno,“ zašeptal poslední voják s lidským mrknutím, když míjel Faina. „Ti sráči jsou ještě pořád ve špitále.“

Roger potřásl hlavou, když odbočil za roh na cvičiště. Tenhle Krindi to dotáhne daleko… za předpokladu, že se mu podaří udržet Pola, aby někoho v nevhodnou chvíli nezabil.

Pousmál se a obrátil svou pozornost k jednotce budoucích střelců. Šiky byly vyrovnány v otevřené formaci a každý voják držel dřevěnou atrapu definitivního návrhu pušek. Když princ vstoupil do jejich prostoru, byl vyvoláván rytmus palby.

„Otevřít. Nabít. Zavřít. Zvednout. Sklopit. Zamířit. Pal.“

Mardukan s býčí šíjí, který rozkazy vydával, zasalutoval, když kolem něj Roger procházel. Další z diasperských veteránů z kopinických oddílů Armády nového typu se jako většina jejích členů stal instruktorem nových jednotek.

Počty těchto nových sil se zdály být lepší, než jak se Roger obával, že by mohly vypadat, ačkoli nebyly zase tak skvělé, jak by si mohl představovat v ideálním světě. Jádro nové a vylepšené k’vaernijské armády tvořili veteráni z řad stráží, jejich méně nadšení spoluobčané, dočasně převelení z námořnictva, Rastarovi severští jezdci a diasperští kopiníci. To sice dohromady dávalo jen něco málo přes třetinu počtu, jaký potřebovali, ale řady dobrovolníků byly uspokojivě široké. Někteří z místních zájemců se hlásili pouze kvůli případné kořisti, což – ač ziskuchtivé – bylo zcela pochopitelné. Bomané na této straně Nashtorských hor dobyli severská města a Sindi, jež všechna patřila mezi mocné státy oplývající bohatstvím, takže se dalo pouze očekávat, že se teď díky svým vítězstvím koupou v pokladech. Jiní dobrovolníci se přihlásili proto, že v Bomanech viděli ohrožení svého města, a někteří byli uprchlíky z jiných měst a chtěli nazpět získat alespoň část svého majetku.

Ať už byly jejich pohnutky jakékoli, formovali se vojáci do úhledné, malé armády. Teď aby jen dostali své zbraně.

Možná pro to i něco dělali, pomyslel si a vzhlédl k Rastarovi, který se usmíval, zatímco čímsi mával, a rozběhl se k němu z opačné strany prostranství.

„První várka z Tendelovy slévárny,“ prohlásil seveřan, když dorazil k princi a podal mu masivní pušku.

Zbraň byla obrovská a čistě užitková. Vedle tohoto pětadvacetimilimetrového kalibru vypadala jeho jedenáctimilimetrovka jako dětská hračka; a její komora měla rozměry komory plazmového děla.

Konečná podoba se velice lišila nejen od té, kterou vojáci spolku s Rusem Fromem načrtli před odchodem z Diaspry, ale i od nové verze nábojů, kterou chtěl po příchodu do K’Vaernovy zátoky vyrábět Pahner. Původní podoba připomínala staré zadovky Sharps z dávné americké občanské války s blokovým závěrem, který přidržoval konec lněné nábojnice, zatímco komora byla uzavřena, aby mohl být střelný prach zpřístupněn jiskře z perkusní zápalky. Ačkoli by zde, tak jako u původní zbraně, mohl nastat problém s únikem plynu, From a Pahner pochybovali, že to bude pro někoho, kdo je už zvyklý na rázné zažehnutí prachu u mardukské hákovnice, představovat problém.

Na druhou stranu mnohem více vylepšený návrh, který Pahner požadoval, když se rozhodl zůstat a bojovat, by využíval buď pouze mosazné nebo kombinované mosazné a papírové nábojnice, z nichž každá by měla středovou zápalku obklopenou kovovým dnem coby výtečnou ochranou komory proti jiskrám. Jediný pohled na složitost výroby a časové nároky na produkci v masovém měřítku nápad položily na lopatky a všichni začali hledat nějaký kompromis, který by vše vyřešil. A jeden byl skutečně nalezen – a uveden v život – v podobě modelu navrženého Dell Mirem a vycházejícího převážně z místní znalosti čerpadel, čemuž by ani Pahner asi nikdy neuvěřil.

Princ uchopil páku závěru, který se v mnohém podobal tomu na jeho vlastní lovecké pušce, když nebyla nastavena na poloautomat, pozvedl ji a odkryl závěr. Výrobci čerpadel z K’Vaernovy zátoky vyvinuli součástku, využívanou jako čisticí a kontrolní vstupní port pro své pumpy, kterou v konečné podobě představoval velký kohout s hrubým závitem s těsněním na jednom konci. Mardukané údržbou svých povodňových pump strávili spoustu času, dokonce i v místě, jakým byla K’Vaernova zátoka, kde strmé svahy (jež umožňovaly velmi rychlý odtok) a nepřítomnost snadno odpumpovatelné nádrže dělaly z pitné vody vzácnost. Pomocí kontrolního portu však byla dostupná snadno a rychle všem. Port byl z jedné strany opatřen klikovým kohoutkem a zasunut do rozvodové trubky, takže když byl závit uvolněn, veškerá tekutina se stáčela dolů a vytékala ze spodní strany trubky, kterou kohout předtím uzavíral.

Mir se sklony k praktické adaptaci, která potvrzovala jeho pověst génia, neviděl žádný důvod nepoužít již existující, dokonalé schéma a mořit se novými, tajemnými koncepty. Samozřejmě, že došlo i k několika změnám. Dvě největší představovala záměna materiálu z bronzu na ocel a jeho rozhodnutí odstranit šrouby po stranách závěrového bloku a šrouby, do kterých byl zaklesnut, zkrátit tak, aby k uvolnění a uzavření postačilo jediné pootočení. Provedl i několik drobných změn, včetně té, že přesunul páku závěru na stranu (nápad, jenž si vypůjčil z Rogerovy jedenáctimilimetrovky) a umístil na závěr pušky vodicí čep, aby zajistil, že bude fungovat správně podle mechanických pravidel. V konečném výsledku to však znamenalo vzít obyčejnou instalatérskou součástku a použít ji k výrobě nejstrašnější a nejvíce smrtící zbraně, jakou kdy K’Vaernova zátoka spatřila.

Podoba nábojů se rovněž zjednodušila. Ohledně výroby Pahnerových mosazných nábojnic nekladli K’Vaerniané příliš mnoho otázek… posléze. Jejich technologie a metalurgie byly jistě schopny přeorientovat se na zpracování kapitánových návrhů, ale začít s velkovýrobou a pokusy, aby bylo možné přijít se správnou slitinou pro nábojnice by trvalo podstatně déle, než si K’Vaernova zátoka – či lidští návštěvníci – mohli dovolit. Takže se místo toho Dell Mir obrátil na místní rostlinu.

Mardukané jí říkali shonash, ale mariňáci ji po jediné demonstraci jejich schopností ihned překřtili na ohnivku, jelikož by na jiné planetě mimo Marduk, kde byly srážky na denním pořádku, bezpochyby představovala smrtelné nebezpečí požáru. K’Vaerniané zpracovávali její stonky, z nichž získávali čistý, ušlechtilý, hořlavý olej, který využívali jako náplň do lamp, a široké, ploché listy se někdy zužitkovaly jako balicí materiál na místech, kde vlhkost překračovala obvyklou úroveň ohrožení. Byly silně impregnované těkavými oleji natolik, že zůstávaly pevné a pružné i po »vysušení«, a zároveň téměř dokonale odolávaly vodě. To byly výhody, ale naneštěstí tu stále zůstávala jejich vysoká úroveň vznětlivosti, čímž se při balení v podmínkách, kdy nemohly spočívat v relativním vlhku, stávaly nebezpečnými.

Dell Mir si ihned uvědomil, že tyto zvláštní vlastnosti dělaly z listů ohnivky dokonalou náhražku za papír na nábojnice. Krátké pokusy vzápětí dokázaly, že jiskra původních zápalek od Despreauxové propálí vrstvu listů téměř okamžitě. A tak k’vaernijský vynálezce vypracoval návrh, podle kterého jeden z nových dutých nábojů a jeho střelivina byly společně obaleny nábojnicí z listů ohnivky. Základnu nábojnice tvořila silná, diskovitá, silně olejovitá plstěná podložka, a když byl závěr pušky posunut dopředu a zapadl do drážek, exploze dno nábojnice odtlačila na čelo závěru, kompletně jej utěsnila a jakémukoli úniku plynu zamezila. Další nabitá střela pozůstatek ucpávky předchozí střely posunula dopředu a ven a puška byla připravena k dalšímu použití. Výsledný produkt jeho snažení se držel Pahnerova požadavku na snížení počtu součástek a zároveň fungoval s dokonalou jednoduchostí, jakou musel Roger jedině obdivovat. Stále tu sice bylo co zlepšovat, nicméně tato verze měla tři z nejdůležitějších předností: fungovala, i vojákovi by trvalo, než by ji zničil, a bylo ji možné vyrábět rychle.

Dílny v K’Vaernově zátoce chrlily nástroje pro rýhování jako prašivky a hákovnice stráží a námořnictva byly shromážděny a předány technikům k modifikacím. Koncové části jejich hlavní byly odříznuty a upraveny, vnější části jejich zadního konce prošly matricemi pro navrtávání závitů, byly jim přimontovány modifikované kontrolní porty pump a přepracovaný mechanismus spouště převzatý z již existujících pistolí s kolečkovým zámkem byl modifikován tak, aby korespondoval s bicím kohoutem perkusního zámku, namontovaným ze strany. A to bylo celé. Až na vybavení konců hlavní drážkami pro bajonety.

Princ pušku konečně zlomil a zapřel si ji o rameno, aby si lépe prohlédl její komorový mechanismus a hlaveň. Ačkoli na svrchní straně se ještě nacházely zářezy od spěšné práce v dílnách, vnitřek byl zpracován překrásně a drážky závěru do sebe zapadaly s hladkou ladností.

„Velmi pěkné,“ pronesl. „Jediné, co by to dokázalo ještě vylepšit, by byly správné kovové pláště nábojnic, ale tohle bude víc než postačující.“

I přes to, co jim pověděl Rus From, schopnost výroby skryté v čerpadlářském průmyslu Rogera stále udivovala. Dokonalá blokáda města na vnitrozemské straně uvrhla stovky drobných sléváren a dílen celého poloostrova, na němž se K’Vaernova zátoka nacházela, do nečinnosti. Všechny, jak se zdálo, se chtěly podílet na vládních zakázkách, které poskytly konstruktérům určitou volnost odchýlit se od neustálého koloběhu žádostí o »jednodušší, jednodušší, jednodušší«. Nezacházeli příliš daleko, ale obstarání pořádného bajonetu patřilo k těm »výstřelkům«, které byl Pahner ochoten podstoupit. K’Vaerniané na druhou stranu shledávali nápad s umístěním šedesáticentimetrového nože na konec svých nových pušek velice přitažlivým. Jednou z hlavních nevýhod hákovnic byl vždy fakt, že pokud se střelec dostal doprostřed střetu, změnila se jeho zbraň v pouhou nepraktickou hůl. Teď však byl každý schopen se v případném zmatku o sebe postarat, kdyby to bylo nutné, což velmi uklidnilo vojáky, kteří dosud efektivitě všech těch novátorských nápadů nedůvěřovali. Roger bajonety tvrdě prosazoval, ale hledáček považoval za mnohem užitečnější a čisticí souprava také nebyla zrovna k zahození.

Logistický zádrhel, jak předvídal From, však nevězel ani tak v puškách, jako ve výrobě jejich munice. Shromáždili dost olova na kulky a nové matrice také nepředstavovaly žádný problém, ale sestavování nábojnic – dokonce i s použitím Dell Mirova ohnivkového návrhu – bylo choulostivou, časově náročnou ruční prací, jež nepatřila zrovna k těm, které byste svěřili jen tak někomu. I kdyby však nebyla problémem samotná montáž, nikdo v K’Vaernově zátoce si nedokázal představit takové množství vypálených nábojů, jaké si představoval Pahner. Střelec s hákovnicí si vedl dobře, když vystřelil jednou za dvě minuty, a za normálních okolností by během jednoho střetnutí nevypálil víc než pět až deset ran. Pahner však mluvil o šedesáti nábojích na den jako o standardní zásobě pro nové střelce a požadoval rezervu alespoň čtyřech jednotek pro celou armádu ještě před nástupem do akce; a to nepočítal náboje vystřílené naprázdno během výcviku. Ačkoli jednotlivé nábojnice spotřebovaly jen nepatrnou trošku střelného prachu, ve stovkách z nich se jej v součtu nahromadily celé tuny a vzhledem k paralelním potřebám dělostřelectva, náloží a nových raketových baterií neexistovalo pro takový počet pušek tolik munice, kolik by mohlo být teoreticky vyrobeno.

Ovšem to, co vyrobeno být mohlo, pomyslel si Roger se šibalským pousmáním, by mělo Bomanům způsobit vážné potíže.

„A podívejte na tohle,“ pousmál se stejně šibalsky Rastar, když zpoza svých zad vylovil další zbraň… pak ale ztuhl, když se na něj v mžiku zaměřily tři projektilové pušky.

„No tak!“ zvolal. „To jsem přece já, Rastar.“

„Jo,“ přikývl Roger a pistoli si od jezdce převzal, „měli jsme tu ale další výhrůžku smrtí. A pokus o atentát na Ruse Froma. Tak jsou trochu na jehlách.“ Prohlédl si zbraň a usmál se. „Také velice pěkné.“

Tou zbraní byl revolver, vzhledově velmi podobný typu známému jako Colt Dragoon, byl však mnohem větší a měl několik konkrétních úprav, aby padl do ruky Mardukanovi. Byl lehčí než pušky – jeho hlaveň neměla v průměru víc než pouhých dvacet milimetrů – a byl uzpůsoben k sedmi výstřelům namísto šesti. Zadní část válce měla klapky pro měděné nábojnice, které pod dohledem Despreauxové vyráběl ve velkém množství cech alchymistů, největší rozdíl (kromě zvláštních prohnutí rukojeti tak, aby ji bylo možné držet i nižší rukou) však tkvěl v tom, že šlo typ s dvojčinnou mechanikou, nikoli jednoduchou a o model s vysouvacím válcem. Od střelce se očekávalo, že válec vysune a zepředu nabije další Dell Mirovy ohnivkové náboje základnou napřed, pak komory uzavře a zasune válec zpět na své místo. Tak na rozdíl od sklopných revolverů ze staré Země znovu nabije mnohem snadněji.

„Opravdu krása,“ pochvaloval si Roger, když zbraň podával nazpět. „Mě by samozřejmě vykroutila zápěstí, kdybych se z ní pokoušel vystřelit.“

„Není to moje vina, že jste slaboch,“ řekl seveřan a vzal si svou cennost zpět.

„Cha! Za měsíc uvidíme, kdo tu je slaboch,“ opáčil Roger. „Kolik takových vyrobíme?“

„Kolik jen půjde,“ mávl Rastar rukou. „Výroba je mnohem složitější než v případě pušek a nemůžeme tu prostě přeměnit již existující hlavně z hákovnic a asi se čtvrtinou z nich jsou potíže – z nějakého důvodu se po pár výstřelech rozpadnou. Já dostal první čtyři.“

„Samozřejmě,“ řekl Roger. Rastar nebyl pouhým velitelem severského jezdectva, ale také široko daleko nejnebezpečnějším pistolníkem, jakého Roger kdy viděl, počítaje do toho i sebe. „Hádám, že bychom měli děkovat osudu za ty pumpy, pumpy a zase pumpy. Tenhle průmysl se nám opravdu hodil. Máte už naplánováno odpolední cvičení?“

„Ano,“ odpověděl seveřan a zašklebil se. „Mapy, mapy a zase mapy.“

„Je to dobré pro duši,“ usmál se Roger.

„To i zabíjení Bomanů,“ odvětil Rastar. „Ačkoli v této chvíli by mi stačil kdokoli jiný.“

„Myslím, že budeme muset někoho zabít, seržante,“ prohlásil Fain.

„Proč?“ podivil se Julian a vzhlédl od jídla rozloženého na nízkém stole. Už se nemohl dočkat, až se zase dostane na nějaké místo, kde mají pohodlné židle. Kruci, vždyť se nemohl dočkat, až bude někde, kde mají slušné jídlo.

„Ukaž mu to, Erkume,“ pobídl diasperský poddůstojník svého druha.

Obrovitý vojín pozvedl pružinu, aby ji mariňákovi ukázal, a pak ji začal natahovat. Těžká pružina zprvu odolávala, pak začala na vnější straně praskat… až se s pronikavým lupnutím rozpadla.

„Zase se šetřilo na pružinách, co?“ vybuchl Julian, odložil vidličku a zvedl meč. „Mysleli byste si, že už se poučí.“

„Jo, ale tuhle slévárnu vlastní jeden z radních,“ připomenul Fain. „Což mi bylo taktně naznačeno, když jsem se kvůli tomu zastavil u předáka dílny.“

„Kolik nabízel?“ zeptal se mariňák, pozvedl svůj záznamník a zapsal si poznámku.

„Kusul stříbra,“ pokrčil Diaspran rameny. „Byla to urážka.“

„Nestydatá drzost,“ zasmál se Julian. „Kdyby dopředu, nebo týdně, ale omezená nabídka, když už je někdo chytil? Bože.“

„Takže co s tím uděláte?“

„Hádám, že mu budeme muset vysvětlit, co znamenají slova »zlepšení kvality výrobního procesu«. Ty, já, Erkum a četa Nové armády. Připravte se.“

„Kdo z vás je,“ Julian provokativně shlédl na kus papíru, který držel v ruce, „Tistum Path?“

„Já,“ ozval se svalnatý Mardukan a vynořil se z přítmí slévárny.

V místnosti s pecemi bylo horko. Neuvěřitelné, pekelné horko. Julian by přísahal, že kdyby tu někdo rozlil vodu, začala by se v mžiku vařit. Nacházely se tu dvě keramické pece, kde se ocel – v tomto případě pružinová – tvarovala nad ohněm živeným koksem za přívodu vzduchu; intenzivní plameny a vroucí ocel jen přispívaly k dusné atmosféře, jež pro Mardukany, kteří v ní pracovali, musela být naprosto smrtící. To ale nemohlo Juliana odradit od jeho povinnosti.

„Eh, výborně. Rád vás poznávám,“ pronesl seržant nadšeně a přistoupil k vedoucímu slévárny… a nakopl ho do slabin.

Oddíl za ním celý pocházel z Bastarova kopinického praporu Armády nového typu. Když dělníci ve slévárně popadli různé nástroje, zbrusu nové pušky Diaspranů se napřímily, a jakmile zamířily na dělníky, zacvakala řada natažených úderníků. Do této chvíle proběhlo už dost ukázek funkce zbraní, aby zaměstnanci na místě ztuhli.

Obdoba spánkové kosti nad Mardukanovým uchem nebyla stejně citlivá jako lidská, ale stačilo to. Jakmile se od ní kyj z tvrdého dřeva odrazil, vedoucí dílny padl na kolena.

Julian omotal omráčenému předákovi okolo kotníků řetěz a Fainovi dal vztyčenými palci znamení, aby začal tahat. Kladka byla navržena tak, aby utáhla několikatunový kotel s vroucí ocelí, proto pro ni nebyl problém zvednout do vzduchu třímetrového Mardukana. Když se předák vzpamatoval, Julian mu kolem rohů omotal provaz a muže jím přitahoval, dokud slizouna nespustil do sálající výhně nad jednou z pecí.

„Tady je má nabídka!“ zakřičel mariňák na Mardukana visícího hlavou dolů. „Pružiny jsou pro zbraně velice důležité, a ty, Tustume Pathu, jsi velice důležitý pro výrobu pružin. Požíváš výsadního postavení, takového, jaké si, jak doufám, zasloužíš! Protože pokud ne –“ člověk zachrchlal a odplivl si do pece, avšak plivanec se vypařil dřív, než dopadl na povrch rozpálené oceli „– bylo by to nesmyslné plýtvání mardukanským životem.“

„Tohle mi udělat nemůžete!“ křičel Mardukan, kašlal a zběsile se svíjel ve výparech vznášejících se nad pecí. „Copak nevíte, kdo to tu vlastní?“

„Jistěže to víme a navštívíme ho jako dalšího. Bude převelice zklamán, až se dozví, že jeden z jeho zaměstnanců překroutil jeho příkazy ohledně výroby nejlepšího materiálu bez ohledu na náklady. Nemyslíš?“

„On říkal něco jiného!“

„To já vím.“ Seržant zavrtěl hlavou. „Ale neexistuje možnost, jak by připustil, že ti nařídil, abys snížil náklady bez ohledu na to, jaké sračky vyrobíš. Takže mu budeš muset hezky vysvětlit, že zatímco zisk je krví každého hospodářství, smlouva, kterou uzavřel, předpokládala slušný zisk bez podvádění. A my vám už teď platíme nadmíru. Takže protože nedokážeme zjistit, které pružiny jsou na hovno a které ne, bude si je muset vzít zpět všechny. A nahradit nám je. Kvalitními.“

„To je nemožné! Kdo to zaplatí?“

„Tvůj šéf,“ sykl seržant a vstoupil do žáru vycházejícího z pece. Červené světlo žhnoucí oceli jeho vizáž změnilo v obraz Satana, radujícího se nad novopečeným hříšníkem. „A pokud sem budu muset ještě jednou přijít, z obou z vás nezbude nic než přísady do oceli. Je to naprosto jasné?“

„Ti lidé jsou šílení!“ rozčiloval se radní.

„O důvod víc, proč je podpořit, aby odtud mohli zmizet,“ odvětil Wes Til a pohrával si s pružinou, kterou držel v ruce.

„Ohrozili mě – mě! Řekli, že mě zataví do vlastní oceli! Žádám jejich hlavy!“

„Hmmm?“ Til vzhlédl od pružiny. „Nesouvisí to nijak s prasklými revolvery, polámanými pružinami a vybuchujícími hlavněmi, že ne?“

„To není má vina,“ odfrkl Mardukan. „Jen proto, že několik mých dělníků šidí, aby si nacpali své kapsy…“

„Mlč, prosím tě!“ vyštěkl Til. „Podepsal jsi smlouvy. Z lidského pohledu na věc jsi za to zodpovědný a víš stejně dobře jako já, že by se za ně postavily i soudy, pokud bychom na nějaké měli čas. Ten ale nemáme a je zřejmě nedodělávky nezajímají, či snad ano? Takže za těchto okolností navrhuji, abys udělal přesně to, co ti nakazují, pokud nechceš, aby to za tebe udělal tvůj dědic.“

„To má být výhrůžka?“

„Ne, je to spíš konstatování. Zdá se, že lidé vlastní ten nejpozoruhodnější výzvědný systém. Například se jim už podařilo vysledovat osobu, která nařídila útok na Ruse Froma. Nebo bych tak hádal. Všiml sis, že nás svou přítomností v poslední době nepoctil Ges Stin?“

„Ano. Víš snad něco?“

„Ne. I když vyšlo veřejně najevo, že to byl on, kdo za tím útokem stál. Ví se také, kdo na jeho příkaz útok naplánoval a zaplatil si ty nešťastné vrahy. Nikdo z nich však není k nalezení.“

„Ges Stin má řadu kontaktů v mořské přepravě. Touto dobou už může být v jižních zemích.“

„Hmmm. Snad.“

„Co si o tom myslí Turl Kam?“

„Domnívá se, že má o jednoho konkurenta méně ve prospěch rybářského cechu,“ zasmál se kupec.

„Já se zastrašit nenechám,“ prohlásil druhý radní skálopevně.

„Sliz na tvém čele mi napovídá, že lžeš. Ale to nemusíš,“ odvětil Til. „Jen zajisti, aby tvé dílny vyrobily to, k čemu se zavázaly. Namísto těch šuntů.“ Pružina, kterou natahoval, s lupnutím praskla. „Opravdu nechceš, aby si s tebou přišlo o tom problému několik mužů s puškami v horních rukou… promluvit. Nebo ano?“

Kapitola 30

Dersal Quan stál uprostřed slévárny a nevěřícně pozoroval, jak lidský přístroj prořízl jeho nejlepší bronz, jako by šlo o pouhé dřevo z qwanshu. Předtím pochyboval mnohem víc, než se odvážil Wesu Tilovi přiznat, když zjistil, kolik kusů děl ti šílení lidé a jejich diaperští nohsledi očekávali odlít v tak směšně krátkém čase, jaký jim zadali. Teď se zdálo, že jejich pošetilý rozvrh dokáží snad i naplnit.

Quanovy slévárny patřily v K’Vaernově zátoce po generace k největším a nejbohatším. Od časů Quanova otce dodávaly polovinu všech děl pro námořnictvo a přinejmenším třetina zvonů zavěšených na věžích Zátoky ke Krinově poctě rovněž nesla ochrannou známku Quanových sléváren. Quan nikdy nepochyboval, že by jeho kovotepci a kováři dokázali vytvořit takové formy či že by jeho slévači dokázali děla odlít, ale odlévání bronzu bylo něco jiného než lití betonu. Muselo se provést správně, jelikož se děla nikde nedala zarovnávat, pokud by se ovšem někomu opravdu nezalíbily kanóny s vadami, které by při používání selhaly… či explodovaly během boje vždy v tu nejnevhodnější chvíli. Avšak i když se srovnali s časovými požadavky, odlévání děla bylo časově tou nejnáročnější činností z celého procesu.

Skutečné tajemství přesného děla spočívalo v pečlivosti při přípravách jeho navrtání a střely, kterou bude pálit, ačkoli zbrojařům zabralo několik generací, než pochopili, jak skutečně důležité vrtání a stejný tvar jsou. Vlastně to byl Quanův vlastní otec, kdo v rodinném podniku začal s učednictvím tvorby dělových koulí z kamene a umění vyřezávání a navrtávání vynalezl jeden z Quanových strýců. Šlo o několikastupňový proces, který si na každé úrovni vyžádal několik dní. Proto si nikdo nedokázal představit, že by někdo mohl požadovat tolik hotových děl v tak krátkém čase, jelikož nikde neexistovalo dostatek strojů, které by dokázaly vyvrtat otvory do více než tuctu děl najednou. A nejen tohle. Ti blázniví lidé trvali na kalibru, jaký nikdo v K’Vaernově zátoce nikdy nepoužil, v důsledku čehož žádný z vrtáků neměl tu správnou velikost a slévárny se musely společně s odléváním samotných dělových hlavní navíc srovnat i s výrobou nových odlévacích forem.

Lidé ale trvali na tom, že existují různé možnosti, jak si poradit, a tak s nimi Quan smlouvu uzavřel a modlil se ke Krinovi, že ti malí cizí pomatenci vědí, o čem mluví. A také věřil soudům v Zátoce, že jej oprostí od právní zodpovědnosti při selhání, kdyby se ukázalo, že to nevědí.

Jenže jak se ukázalo, rozuměli všemu, co přednesli, a on teď v němém úžasu sledoval, jak lidská žena s ebenovou kůží, nazývaná Aburia, vypnula svůj přístroj a průhledné ochranné brýle si posunula na čelo, zatímco jeden z jejích k’vaerijských pomocníků otočil ruční klikou, která vytahovala vrták z nového děla.

„Jakže se to jmenuje?“ zajímal se Quan a mávl nižší rukou na přístroj.

„Nevím, zda to má nějaké skutečné jméno,“ odvětila Aburia s »pokrčením ramen«, které bylo u lidí zjevně velmi časté. „Je to vlastně druh upravené polní pomůcky. Vrták je složen ze tří našich bajonetů a Julian s Poertenou vyrobili násadu spojením několika poškozených hlavní z plazmových pušek a přidali baterii z Russellovy posílené zbroje. Vaši vlastní lidé vytvořili systém ozubených kol, aby se s tím dalo pohybovat, a já s předákem vaší dílny jsme se podíleli na svorkách a držácích, aby všechno během vrtání drželo pohromadě.“

Znovu pokrčila rameny a Quan tleskl na znamení hlubokého respektu smíseného s údivem.

„Vlastně jsem nevěřil, že byste to dokázali,“ přiznal se. „I když vás tu teď vidím, nechce se mi tomu věřit! Když vidím tak tenkou násadu –“ mávl k útlé tyči, ne širší než lidský prst, kterou Poertena s Julianem svařili pomocí čehosi zvaného laserové nářadí „– jak si poradí s takovým materiálem, aniž by se ohnula, zdá se to jednoduše neuvěřitelné, až absurdní! Mělo by se to celé otřásat, zvlášť když jste to vlastně sestavili z prázdných trubek. Očividně neexistuje žádný způsob, jak byste s tím mohli řezat naprosto stejné hlavně! A nikdy jsem neslyšel o žádném noži, který by takto dokázal řezat bronz jako měkký sýr a nepotřeboval ani jednou naostřit.“

„Upřímně,“ řekla žena s jedním z těch úsměvů s odhalenými zuby, které Quana ještě stále znervózňovaly, „my už nějaké dva tisíce let bronz nepoužíváme. Objevili jsme spoustu lepších slitin a nůž s ostřím širokým jednu molekulu se dokáže prořezat téměř čímkoli, aniž by se ztupil natolik, že by si toho někdo všiml!“

„Tak to říkal i váš Julian,“ přikývl Quan, „ačkoli pořád nevím, co by mají být ony »molekuly«, o kterých mluvíváte. Ne že by mi na tom příliš záleželo, dokud vaše zaklínadla budou fungovat, jak jste přislíbili.“

„Císařskému pluku se obvykle podaří udržet si svou úroveň,“ ujistila jej Aburia. „Zvlášť když musíme zajistit, aby si člen císařské rodiny nenabil zadek!“

„Co ty baterie raket?“ tázal se Pahner.

Kapitán, Rus From a Bistem Kar stáli na spojovací lávce a sledovali, jak Quan hovoří s desátníkem Aburiou.

„Pokračují lépe, než jsem očekával,“ odvětil From. „Odborníci na čerpadla ze Zátoky nastavili stroje na produkci »trubek« ve velkém množství a zkušební rakety si vedly dobře. Největším problémem samozřejmě je, že spotřebují mnohem více střelného prachu než dělostřelectvo.“

„Cena za naši činnost, pokud na konci našeho útěku chceme mít ucházející nálože,“ pokrčil rameny Pahner.

„To je pochopitelné,“ zabručel si Kar pod nosem. „Na mě nejvíc zapůsobila účinnost těch zbraní. To ale na Rusově prohlášení nic nemění. Máme jen omezené množství střelného prachu a v tuto chvíli z něj musíme použít každý sedant na tři rozdílné věci. Snažíme se vrátit výrobu co nejvíce na její původní úroveň, ale i kdyby všichni výrobci prachu pracovali na plný výkon, stále to bude tak tak.“ Zavrtěl hlavou – to bylo gesto, které K’Vaerniané rychle od svých lidských návštěvníků pochytili. „Vy lidé jste možná nejobávanějšími bojovníky, jaké kdo kdy viděl, ale nároky vašeho způsobu boje, jaké kladete na své proviantmistry, jsou značné.“

„To si jen myslíte,“ pousmál se Pahner. „Logistika armády s tak prostými zbraněmi je v podstatě hračkou ve srovnání se zásobovacími obtížemi, s nimiž se běžně setkáváme. Váš lid je tím nejvyspělejším a nejvíce se rozvíjejícím, na který jsme na své cestě narazili, avšak stojíte teprve na počátku toho, čemu my říkáme »průmyslová revoluce«. Věřte mi, že jakmile chytíte dech, budete se na tohle dívat jako na nepatrnou námahu!“

„Za předpokladu, že přežijeme Bomany, samozřejmě,“ podotkl Kar.

„Ach, já věřím, že je přežijete,“ pravil Pahner. „Ať už uspějeme a zničíme je na jeden zátah či ne, dostatečně je oslabíme – a vy se mezitím hodně naučíte – jejich ubohé barbarské zadky budou z dlouhodobého hlediska zpráskané, ať se stane cokoli.“

„Možná,“ přikývl Kar. „Ale aby k tomu vůbec došlo, musíme toho hodně poničit a dát našim lidem dostatek důvěry v konečný výsledek, aby si uvědomili výhody podstoupení bitvy.“

„A tehdy nastupujeme na scénu my,“ přikývl Pahner. „Věřte mi, Bisteme, už jsme se s tím vypořádali. Nemějte strach. Předáme vašim lidem základní dovednosti a nářadí, jaké potřebujete, a sehrajeme roli »vítězů seslaných Krinem«, abychom v prvé řadě dostali vaši armádu na bitevní pole. Nedejte se vy ani stráže lacino. Dohromady s vámi, Bogessem a diasperskými vojáky to v pohodě zvládnete i bez nás, pokud bude třeba.“

„Proč ale chtějí tolik vozů?“ dožadoval se Thars Kilna tónem někoho, kdo ví, že mu na otázku nikdo neodpoví.

„Víš, že mi to asi zapomněli říct?“ odvětil Miln Sahna sarkasticky. „Jsem si ale jistý, že jde jen o drobné přehlédnutí. Tady – nasadíš kolo na jeden konec ojnice a já se poběžím zeptat Bistema Kara. Až mi to prozradí, vrátím se a odpovím ti.“

„Vtipné,“ zavrčel Kilna. „Zřejmě si myslíš, Milne, že jsi šprýmař – pravdu máš ale jen napůl. Tak či tak, já stále chci vědět, k čemu, při Krinovi, potřebují tolik vozů! Prostě to nedává smysl.“

„Ehm,“ zavrčel kysele Sahna, musel však připustit, že jeho kolega učedník má pravdu. Ne, že by si některý z nich stěžoval. Cech výrobců vozíků obvykle dostával zakázky pro město jako byla K’Vaernova zátoka, bylo jich však příliš málo na to, aby byli spokojeni. Uvnitř města se daly vozíky a povozy dobře využít, kdekoli jinde však nikoli, a to hlavně proto, co počasí provádělo s mardukskými cestami. Jakmile jste se dostali mimo dlážděný povrch, bylo logičtější se spolehnout spíše na turomy nebo pagee, než táhnout hlubokým bahnem povoz s koly. Skutečnost, že vozíky by jedno zvíře donutily vléci mnohem větší tíhu, než jakou by táhlo na dlážděném povrchu, stavěla povozy mimo diskuzi, pokud nebylo vhodné dláždění dostupné … což bylo víceméně vždy.

Samozřejmě, že se kola, která navrhli lidé, od těžkých a celistvých, jaká se Kilna se Shanou učili vyrábět před jejich příchodem, lišila. Stejně jako kola pro jejich nové podvozky pod děla. Řečená podoba se vyznačovala pevností i lehkostí zároveň, a i když ocelové lemy byly neúměrně drahé, mohla díky nim kola vydržet o poznání déle. A to nemluvě o tom, že tyto obruby byly třikrát širší než zbytek kola, čímž se rapidně snížil tlak, a alespoň trochu napomohly, aby vůz nezapadl do měkké půdy jako tradiční modely. Ale i tak…

„Nevím, co s nimi zamýšlejí,“ připustil Sahna nakonec. „Jediné, co já vím, je, že jsou důležité, oni nám platí za jejich výrobu a my se učíme technikám, o nichž nikdo jiný dosud neslyšel.“ Tleskl v mardukanské obdobě pokrčení ramen. „Kromě toho jediné, co ti můžu říct, je, že asi mají spoustu věcí, které někam chtějí odtáhnout!“

Krindi Fain zvědavě sledoval, jak princ zkoumá pušku. Byl to v porovnání se zbraněmi, jimiž se vybavovaly nové střelecké prapory, drobný model, domorodý seržant však strávil s lidmi dost času na to, aby nezastával nějaké bláznivé teorie o tom, že »malé« znamená automaticky »neúčinné«.

„Pěkná práce, Juliane,“ pochválil princ seržanta a snažil si pušku vyvážit. Na rozdíl od zbraní stavěných pro Mardukany nebyla tato vyrobena přeměnou hlavně již existující hákovnice. Její výroba oproti exempláři z masové produkce zbraní zabrala spoustu hodin ruční práce. Na druhou stranu jich zbrojařské dílny vyrobily pouhých čtyřicet.

Princ si pušku zapřel o rameno, prohlédl si svár mezi bokem a pažbou a spokojeně zabručel. Nebyla to obvyklá pažba jeho lovecké pušky, ale pro vojenskou zbraň vhodnou pro každého se hodila skvěle. Položil si ji níž, aby mohl uvolnit závěr.

Mezi tímto a jinými závěry na mardukanských puškách byl určitý rozdíl. Vlastně kromě toho, že byl vyroben ze starosvětské oceli a neměl výhodu přepínání do poloautomatického modu, byl v podstatě totožný se závěrem Rogerovy vlastní pušky, a to i v drobných detailech, jako byl malý elektronický kontakt na jeho přední části, až se musel zasmát.

„Vzpomínáte si na tu naši malou sázku u řeky, Adibe?“ otázal se. Julian se kysele pousmál, když si vzpomněl na den, kdy spolu s Rogerem seděli na vrcholcích sousedících stromů, aby kryli vojáky, plavající přes mardukskou řeku, před nenasytnými predátory, kteří řeku považovali za své hájemství.

„Ano, pane, vzpomínám,“ odpověděl. „A pokud si dobře pamatuji, má prohra mě stála pěknou řádku kliků.“

„Jo,“ pousmál se princ, zaklapl závěr a obdivoval, s jakou hladkostí zapadne. „Já ovšem přemýšlel, jak jste navrhoval, že bych si měl kvůli kapacitě jejího zásobníku opatřit standardní pušku. V tuto chvíli mi to přijde tak trochu ironické.“

Julian si odfrkl, ale zároveň kývl na souhlas, a nemohl se neusmát, když si vybavil všechny ty časy, kdy kapitán Pahner – a když na to dojde, i seržant Adib Julian – hýřili poznámkami na adresu princovy nestandardní »kulovnice« ve starém stylu s problematickým nabíjením. Skutečnost, že princ nebude schopen střílet standardní vojenské projektily, jakmile mu dojdou chemické náboje, se k nim také řadila, stejně jako neustálé remcání okolo tahání se s krabicemi munice, které princ (tehdy v původní, patentované verzi osiny v zadku) tvrdohlavě přitáhl dolů na planetu. Nebylo to nakonec tak zlé, když si opatřili tažná zvířata, která převzala veškerou váhu, namísto aby ji vojáci nosili na svých zádech, Roger si však s sebou přinesl přes devět tisíc nábojů, které znamenaly velice bolestný případ nadváhy… alespoň do chvíle, než rota zjistila, jak nelibá fauna mardukské džungle může být.

Většina vojáků byla ochotna Rogerovi jeho výstřelky odpustit, když se ukázalo, že jeho velké magnum bylo nejúčinnější zbraní, jakou proti predátorům měli, obzvlášť v jeho zkušených rukou, stále však byli nakrknutí jeho sbíráním použitých nábojnic. Moderní vojenské zbraně po sobě nezanechávaly žádné nábojnice, o které byste se museli starat, Rogerova osobní zbraň však po každém použití pokrývala zem palec širokými nábojnicemi a on trval na tom, aby je za ním sbírali.

Většina takového jednání, jak si byl Julian jistý, vyplývala ze skutečnosti, že dokonce i ten starý Roger, který pobíhal po safari, nebral svou zodpovědnost na lehkou váhu, ať už si to někdo uvědomoval či ne. Existoval však ještě jiný důvod, ačkoli o něm nikdo nevěděl, protože se nikdo neobtěžoval prince se na jeho důvody ptát.

Parkins & Spencer byl klenotem mezi loveckými puškami a Rogerova milovaná zbraň zřejmě stála víc než nejluxusnější vznášedlo. Očekávalo se, že bude používána na safari, v místech, kde k obchodníkům s municí bude pěkně daleko, a z toho důvodu byla jeho munice navržena k opětovnému použití. Elektronická roznětka zabudovaná do základny každé nábojnice zaručovala minimálně sto výstřelů bez výměny. Ačkoli se nábojnicím stále ještě říkávalo »bronzové«, byly vyrobeny z podstatně složitějších slitin a mohly být téměř donekonečna znovu nabíjeny bez jediné deformace, prasknutí či rozštěpení.

To díky Rogerově mánii vyčistit po sobě svou střelnici znamenalo, že rota stále vlastnila něco přes osm tisíc dokonale fungujících nábojnic, jež mohly být naplněny střelným prachem. Je sice fakt, že se od nich nedala očekávat tatáž rychlost a kinetická energie jako u poměrně sofistikovanějšího střeliva, pro něž byly navrženy, byly však odolné, aby pojaly co největší množství střelného prachu a daly vzniknout něčemu, čemu se každý při zdravém rozumu raději vyhne. A pak tu byl ten zpětný náraz, hodný kopnutí flar-ta… a to nemluvě o pekelném dýmu.

Existence této munice pak naprosto ospravedlnila výrobu čtyřiceti zakázkových pušek a každý přeživší člověk dostal jednu plus něco navíc. Celé rotě se pak dostávalo okolo dvou set nábojů na jednu pušku – to je více než tři sta padesát na každého přeživšího střelce. Ve srovnání s výdaji munice, jaké projektilové pušky mívaly na plné automatice či v módu střelby tří nábojů naráz, šlo o pouhé plivnutí do hurikánu, byla to však alespoň nějaká pořádná palná akční zbraň. A to nemluvě o skutečnosti, že v tuto chvíli měla rota do svých projektilových pušek celkem přesně sto jedenáct nábojů.

A Julian velice dobře věděl, jak skvěle se princ musí bavit, když vidí, kterak přeživší zbytek roty po tom všem naříkání, kterým volbu jeho zbraně vojáci zahrnuli, používá jeho munici.

„Pořád tvrdím, že je to na hovno,“ prohlásil seržant po chvilce. „Jistě, jistě – vím o vší té »spotřebě v poli«. Ale pokles rychlosti střely u těchhle věcí je k nasrání!“

„To proto, že vy mariňáci jste tak rozmazlení fracci,“ opáčil Roger samolibě, když mu zbraň vracel. „Rychlost v hlavních na těch vašich puškách je tak velká, že na palebnou vzdálenost mají stejný balistický profil jako laser. Zato tenhle druh zbraní dělá skutečné střelce.“

„Fakt?“ kontroval Julian. „V tom případě vás chci vidět, jak vystřelíte jednu z těch prachových potvor z něčeho jiného než z toho vašeho Parkinse & Spencera!“

„Zbytečná úvaha, seržante,“ prohlásil Roger arogantně. „Velmi zbytečná.“

Oba dva se nad tím museli zasmát, protože na rozdíl od pušek, které pro lidi vyráběli K’Vaerniané, mělo Rogerovo magnum vestavěný systém pro měření rychlosti projektilů bez chronografu. A co víc, automaticky předávala informace o posledním vystřeleném náboji holografickému zaměřovači, který na oplátku v mžiku upravil zaměření cíle. Pouhé vědění, kam přesně zamířit nestačilo na výstřel někomu, kdo neovládl techniku dobře se ujistit, že střela míří opravdu jen tam, částečně to však vysvětlovalo Rogerovu neuvěřitelnou schopnost střílet bez chybičky i na opravdu dlouhé vzdálenosti.

„Nikdy bych nevěřil, že to přiznám,“ řekl Julian, „ale myslím, že jsem opravdu rád, že jste s sebou tu vaši »kulovnici« vzal. Pokud to nevadí, já se budu i nadále držet klasické pušky – nebo plně funkční plazmovky! – ale pokud bych si mohl vybrat, byla by tohle zatraceně dobrá náhrada. Díky, Vaše Výsosti.“

„Není vůbec zač, seržo,“ poplácal jej Roger po rameni. „Pamatujte, půjde i o mou císařskou zadnici, pokud nám v boji s Bomany dojde munice.“

Julian přikývl a Roger jej znovu plácl po rameni, krátce kývl a odpochodoval pryč, následován Cordem a přidělenými osobními strážci.

„To jistě,“ poznamenal poddůstojník tak tiše, že jej Fain jen stěží slyšel. „Jistě… a není to jediná věc, o kterou se bojíte, to se vsadím!“

Člověk se zasmál, zavrtěl hlavou a obrátil se k domorodému seržantovi.

„Teď, Krindi, ještě k těm bajonetům…“

Poertena stál poblíž loděnic a sledoval roj k’vaernijských loďařů při práci.

Za současných zásobovacích podmínek, které v K’Vaernově zátoce panovaly, neexistovala reálná možnost, jak by lidé své lodě, potřebné k zaoceánské plavbě, dokončili. Nacházelo se tu však dostatek vyzrálého dřevěného materiálu, aby mohli přinejmenším položit kýl a vybudovat základní kostru; ostatně obšívka už byla připevněná. Lehké bednění se táhlo nad rovinou, kterou Poertena určil jako linii trupu, a místní loďaři se činili, aby vnitřní kostru vystavěli podle navržené šablony. Celkově byl malý Pinopan více než spokojený s rychlostí, s níž jeho týmy pracovaly. A byly to »jeho« týmy.

Jakmile rada odsouhlasila plnou podporu projektu výstavby lodí, pečlivě schraňované, oficiálně »neexistující« dřevo se začalo vynořovat z umně skrytých zásobáren, a cech loďařů poskytl stovky svých zkušených stavitelů. Zprvu i přes příslib finanční podpory ze strany rady, nebylo nadšení velké. Ale i ti nejnevrlejší a nejkonzervativnější dělníci byli vzhledem ke stavu obležení vděčni za jakoukoli práci. Navíc tu zapracovalo i jisté vzrušení ze stavby tak velkých lodí zcela nové podoby. A to, co je byl Poertena schopen naučit o formování kostry a správném vyztužení trupu, bylo přijímáno s neutuchajícím nadšením. Kromě toho tu však přetrvávala i velká skepse, jelikož nikdo dosud s podobným tvarem trupu a obzvláště ne plachtovím, jaké navrhoval právě Poertena, nepřišel.

Většina skepse však opadla, jakmile se mu podařilo úspěšně spustit »předváděcí model« na vodu. Díky podpoře rady byl schopen vyrobit desetimetrový testovací člun a vypustit jej poměrně o dost dříve, než předpokládal. Vlastně se mu to podařilo skoro tak rychle, jak si to přál kapitán Pahner, a tak byl svým výsledkem nadmíru spokojený.

Rovněž jej velmi těšilo, jak nové plavidlo funguje. Bylo nutné několik věcí přidat, ale základní podoba trupu byla stabilní a naprosto se osvědčila, jelikož byla užívána na celé Pinopě a v podstatě odpovídala pozemskému »baltimorskému kliperu«. Ačkoli Poertena na Pinopě pracoval téměř čtyři roky v loděnicích svého strýčka, aby byl schopen uhradit výdaje na vysokoškolské studium, bylo to poprvé za celá desetiletí, co se k podobné práci vrátil a docela jej překvapilo, jak snadno se do ní zase vžil. Byl přinucen přesunout hlavní stěžeň svého dvoustěžňového návrhu o jeden metr směrem k zádi a bylo rovněž nutné o trochu více zvednout vratiráhno přední plachty, která na tomto modelu oproti skutečné lodi plnila vlastně funkci hlavní plachty. Jako většina Pinopanů, kteří trpěli určitou mánií na rychlé lodě, měl Poertena tendenci to ve svých návrzích s ráhny přehánět. Avšak na rozdíl od některých svých druhů si to uvědomil a odpovídajícím způsobem plány změnil.

Přes tyto drobné vady měl předváděcí model naprostý úspěch, zvlášť když díky němu utichly pochyby místní námořnické komunity. Udivené výrazy ubrblaných kapitánů ze Zátoky, sledujících poloviční škuner s košovkami, hasící si to přes tmavě modré K’Vaernijské moře a zanechávající za sebou krémově bílou brázdu, když se plavil o téměř dvacet stupňů blíže větru než jakákoli jiná loď na světě, byly k nezaplacení. A také být měly. Schopnost plavit se v rozmezí jediného dílku kompasu – jen o vlas nad jedenáct stupňů – směrem k větru než jakákoli jiná loď znamenalo, že kdyby vše ostatní na lodi zůstalo zachováno stejně, plavidlo plující více po větru by bylo oproti jinému o téměř čtyři minuty napřed již po pouhých třiceti kilometrech plavby. Každá loď, vzdorující protivětru, která by se dokázala proti němu plavit byť jen v úhlu padesáti stupňů (což bylo lépe, než by kterákoli ze zdejších lodí dokázala), by musela urazit vzdálenost padesáti dvou kilometrů, aby překonala trasu dlouhou třicet dva kilometry, zatímco Poertenovu novému modelu stačilo přeplout pouhé čtyřicet dva kilometry, tedy pouze osmdesát procent téže cesty. To při mnohasetkilometrové plavbě představovalo výhodu, kterou by žádný kupecký kapitán neopomněl ocenit, nepočítaje v to skutečnost, že schopnost plavit se blíže k větru než případný pronásledovatel nabízela neocenitelnou výhodu proti pirátům… či že nové plachtoví vyžadovalo mnohem menší posádku nutnou k jeho obsluze. Takové myšlenky vyvstávaly na mysli hned, jakmile kapitáni spatřili Poertenův model zrychlovat, a když se otočil na místě a elegantně si poradil s větrem, aby nabral jiný směr, a vyrazil kupředu rychlostí, jaké by žádná jiná loď nedosáhla, byli by titíž kapitáni ochotni i zabíjet, aby mohli podobné plavidlo vlastnit.

Mardukanům se Poertenova lodička jevila jako ryzí magie. Pohlíželi na ni s takovou bázní, jako by byl nějakým mocným čarodějem. V jistých kruzích by mohly přijít na přetřes otázky o původu bezbřehé lidské studnice zlepšováků, ale s výjimkou dvou či tří zatvrzelých reakcionářů se v loďařské komunitě žádná podezření nevynořila. A zatímco se námořníci ze Zátoky vyjadřovali hodně rezervovaně o rozumnosti – či příčetnosti – myšlenky překonání oceánu, byli připraveni bez výhrad přijmout nový koncept soustavy plachtoví a lanoví i tvaru trupu, a Poertena jejich touhy ovládnout nové techniky bez skrupulí využil. Byl ochoten naučit je kohokoli… pokud se jeho žáci zaváží k účasti na plavbě. Řada jeho zájemců se vrátila zpět k tesařině, když své podmínky nastolil, ale valná většina souhlasila. Nikoli bez znepokojení a nikoli – jak si byl jistý – bez častého sebeujišťování, že k žádné takové plavbě nakonec nedojde, nicméně souhlasili.

Měl podezření, že s tím měla víc než jen trochu co dělat podpora ze strany Wese Tila. Jak Til již při prvním zasedání rady nakousl, mazaný kupec souhlasil s tím, že bude dotovat náklady na stavbu výměnou za Pahnerův slib, že lodě a posádky připadnou jemu, jakmile se lidé dopraví na opačnou stranu oceánu. Skutečnost, že rada rovněž souhlasila s převzetím třetiny nákladů na stavbu a že jeho loděnice je postavily (a získaly tak značný náskok před konkurencí, pokud šlo o nové techniky a technologie a kompenzovaly mu tak značnou část jeho vlastních výdajů) měla samozřejmě také svůj vliv, ale s tím si Poertena hlavu nedělal. Dokonce i s přispěním rady na náklady převzal Til na sebe účet enormně drahého projektu a zcela jistě si zasloužil přiměřený zisk za riziko, které podstupoval. Kromě toho jeho konexe v námořní komunitě, obzvlášť pak ještě s podporou Turla Kama, byly klíčové pro nábor veškerých námořníků, jež bude expedice potřebovat.

Teď Pinopan postával v docích, dohlížel na pokračující práce a doufal, že tažení, které kapitán Pahner a mardukanští velitelé rozjížděli, jim vyjde podle plánu.

Pokud ne, dojde mu dřevo za nějaké dva týdny.

Roger byl nesmírně vděčný za své ušní ucpávky, když společně s Cordem procházel za linií střílejících Mardukanů. Otřes z každého výstřelu jako by mu stlačil hrudník. Nedalo se však čemu divit, jelikož jejich »pušky« by většina lidí považovala spíše za lehké dělostřelectvo.

V každé střelecké jámě dřepěl střelec, cvičitel a lidský či diasperský dohlížitel. Terčem jim byly náčrtky bomanských válečníků včetně obrysů pozvednutých sekyr. Spousta z oněch sekyr byla během několika minulých týdnů smetena přívalem střel, ale obrys stále sloužil svému účelu. Když promáčklá kovová deska primárního cíle byla sestřelena, terč padl a pak se o chvíli později opět napřímil. Trefa kamkoli jinam, dokonce i do hlavy, s terčem neudělala nic.

Roger zahlédl záblesk na hlavě figuríny před sebou a sklonil se za střelcem k zemi. Poskytlo mu to lepší perspektivu k pozorování střelby a naslouchání dohlížiteli.

„Sniž hlaveň.“ Cvičitelem tu byl Diaspran, bývalý Dělník Boží, soudě podle svalů na ramenou a zádech, s hlubokým, silným hlasem, kterým dokázal překřičet i rachot palby z pušek. „Střel toho barbarskýho parchanta do břicha! To ho zraní nejvíc!“

„A taky,“ přidal se zezadu Roger, „výstřel nízko zaručuje, že trefíš alespoň něco, pokud mineš původní cíl. Střela, která mu proletí nad hlavou, nepomůže ničemu kromě toho, že se ten barbarský bastard přiblíží a zabije tě. A tvé kámoše taky.“

„Promiňte, pane!“ začal se Diaspran stavět na nohy. „Nevšiml jsem si, že jste tady.“

Roger mávl, aby všichni tři zůstali dole.

„Pokračujte, v čem jste začali. Na všechno to salutování, poklonkování a komplimenty nemáme čas. Za tři dny máme táhnout na D’Sley a každý z nás by měl být připravený.“

Obrátil se na k’vaernijského vojína v jámě. „Za pár dní – možná týden – budeš čelit skutečným Bomanům. Barbarům se sekyrami, kteří nechtějí od života nic jiného než tě zabít. Pokaždé, když stiskneš spoušť, chci, abys na to stále myslel. Jasné?“

„Ano, Vaše Výsosti,“ přikývl K’Vaernian.

Podle vizáže byl střelec ještě před měsícem a půl rybářem, který se mohl bát nanejvýš toho, že jeho lodní sítě nepřinesou dost ryb, že nedokáže udržet vlky za dveřmi nebo že mu náhlá bouře potopí loď jako tolik jiných předtím. Teď však čelil naprosto odlišným tlakům a možnosti, že někdo, s kým se nikdy nesetkal a nikdy jej nezranil, se jej pokusí zabít, ale hlavně otázce, zda jej bude schopen také zabít. Roger dokázal v jeho očích spatřit zmatek, a tak se na něj usmál.

„Jen miř dolů a poslouchej rozkazy svých důstojníků, vojáku,“ pousmál se. „A pokud tví důstojníci padnou a četaři se vyděsí, je hloupost utíkat. Prostě jen zalehni, drž se při zemi a vyčkej na posily jako pravý voják.“

„Rozkaz, Vaše Výsosti!“

Roger se postavil na nohy, pokývl ostatním a spolu se svým asim postupoval podél řady dál.

„Ta poslední věta zněla trochu uhlazeně, »Vaše Výsosti«,“ poznamenal Cord a Roger se usmál.

„Další verš z kapitánova Kiplinga,“ řekl. „Narazil jsem na tu báseň v jedné knize na Akademii, ale skoro jsem na ni už zapomněl. Nazývá se »Poloviční rekrut«.

»Jen vyslechni rozkaz, zalehni a napjatě seď a čekej na zálohy jako správný voják. Čekej, čekej a čekej jako pravý voják. Voják v královniných službách.«“

„Ach,“ vydechl šaman. „Skvělé vcítění. A zdá se mi to povědomé.“

„Opravdu?“ Princ pohlédl na svého asiho a přemýšlel, o kolik z Kiplinga se Pahner se starým šamanem podělil, ale recitace poslední sloky básně se raději zdržel:

Když zraněn jsi a opuštěn na afghánských pláních,

a ženy přicházejí prořezat co zbylo

pak obejmi svou zbraň a prožeň si hlavu kulí

a setkej se s Bohem jako pravý voják.

Jdi, jdi a jdi – jako pravý voják.

Voják v královniných službách.4

Turl Kam napodobil pózu lidí kolem sebe, když se postavil s chodidly nepatrně od sebe a se všema rukama založenýma za zády. Zástupy čerstvých, pochodujících vojáků byly působivé, to musel uznat. Nicméně by si přál, aby byl vnitřně stejně klidný, jak napovídal jeho zevnějšek.

„Plýtvali jsme penězi a politickým kapitálem jako vodou,“ postěžoval si jednonohý bývalý rybář. „Zastrašoval jsem přátele, mučil nepřátele a lhal všem s výjimkou své ženy – a jediným důvodem, proč jsem nelhal jí, bylo, že se mnou souhlasila a urputně mi pomáhala lhát všem ostatním. Takže mi povězte ještě jednou, že s touhle armádou budete schopen něco udělat.“

Kapitán Pahner se zahleděl na šiky čtyřrukých domorodců ve zbrusu novém, vypulírovaném brnění, s nově vyrobenými kopími, asagaji či puškami zářícími pod jasnou, cínovou oblohou.

„Ve válce žádné záruky neexistují, pane. Vojáci v určeném čase tvrdě cvičili, vybrali jsme ty nejlepší důstojníky, jaké jsme jen vybrat mohli, a získali o nepříteli zatraceně hodně výchozích informací. To nás vrhá do té nejlepší situace, jakou bychom si mohli realisticky přát, ale jediné, co mohu zaručeně slíbit, je, že se pokusíme. Urputně pokusíme.“

„Váš plán je komplexní,“ zabručel předseda. „Až příliš komplexní.“

„To je,“ přikývl Pahner. „Zvlášť pro armádu zelenáčů. Ale pokud s vámi máme vyrazit na bitevní pole, musíme najít způsob, jak nepřátele tvrdě a rychle zasáhnout, a tady máme alespoň nabito na tři pořádné rány. Každá z nich může – a nejspíš i dokáže – Bomany zlikvidovat. A pokud alespoň jediná z nich bude řádně fungovat, zcela jistě se jich zbavíme na celý zbytek roku. Jestli zabodují všechny, pak se bomanské hrozby zbavíme nadobro… a nesmírně tak omezíme vlastní ztráty.“

„Hádám, že to bude muset stačit,“ povzdechl si předseda.

„Řeknu vám jedno,“ pravil Pahner po chvíli. „Vy i vaše společnost už nikdy nebudete stejní. Jakmile vypustíte džina z láhve, už jej nemůžete vrátit zpět.“

„Jak prosím?“ Kam na člověka zmateně hleděl a Pahner pokrčil rameny.

„Pardon. To je rčení, které používá můj lid. Znamená, že jakmile je nová myšlenka či nápad vypuštěn do světa, začne žít svým vlastním životem a už se jí nelze zbavit. Tyhle zbraně prostě jen tak nezmizí a používání jakýchkoli nových bude už jen jednodušší a jednodušší… zvlášť, když za nízkou cenu vytřesou z vašich nepřátel duši.“

„Zřejmě to tak bude,“ připustil předseda. „Ale možná tohle bude poslední válka. Určitě se z této poučíme, odložíme tyhle hračky a proměníme se ve společnost zasvěcenou mírumilovnému obchodu.“

Kapitán vzhlédl k vysokému Mardukanovi a tentokrát musel povzdechnout on.

„Popovídáme si o tom až po bitvě, dobrá?“

„Rota Bravo?“ Fain přistoupil k seržantovi svolávajícímu střelce.

„Ano, pane,“ odpověděl k’vaernijský poddůstojník a postavil se do pozoru.

Doky, nalézající se za skupinkou k’vaernijských střelců, byly ukázkou horečnaté činnosti. Stovky plavidel, od bárek stěží schopných překonat záliv až po nákladní lodě, které se obvykle plavívaly podél pobřeží, byly seřazeny a chrlily vojáky i náklad. Zatímco to Fain celé pozoroval, kopinická jednotka se zformovala a zamířila do vnitrozemí. Za nimi se z nákladní lodi do doků svezl jeden z nových bronzových »polních kanónů«, na který už čekalo družstvo s tažným turomem.

Životní mízou D’Sleye bývával obchod. Skryto v bažinách řeky Tam poblíž moře, ovládalo město toto důležité ústí vodních cest. Jelikož delta byla poměrně mělká, většina plavidel vykládala své náklady v jeho docích a překládala je na čluny uzpůsobené říční plavbě. Většina takového obchodu byla zlikvidována či znemožněna Bomany, ve městě se však na několika místech nacházelo několik loděnic a zásobáren stavebního materiálu, z něhož většina se neztratila a ani nebyla ukradena či spálena.

„Neříkej mi »pane«!“ odsekl diasperský seržant. „Jen si vydělávám na živobytí. Tohle je vaše průvodkyně. Víš, kam máš jít?“

„K jihozápadní hradbě,“ odpověděl k’vaernijský poddůstojník a pokývl d’sleyské ženě, která je měla vést na jejich pozice.

„Nemáš snad problém s následováním ženy, nebo ano?“ zeptal se Fain. Zatraceně dobře si uvědomoval, že v diasperské jednotce by měla velké potíže, ale jak se zdálo, K’Vaernianům to nijak nevadilo.

„Vůbec ne,“ odpověděl K’Vaernian.

„Fajn, pohněte se, jakmile budete mít venku osm z vašich deseti mužů. Opozdilce seřadíme a pošleme je za vámi.“

„Jsme připraveni odejít,“ prohlásil poddůstojník. „Až na to, že nevím, kde je náš kapitán.“

„Brzy se objeví. Většina důstojníků má nyní poradu.“ Fain předal druhému seržantovi narychlo nakreslenou mapu. „Tady. Došlo k určitému poškození města. Tohle by mělo pomoci, pokud se ztratíte. Odchod.“

„Ano, pa… seržante,“ řekl K’Vaernian, když si bral mapu. Pak se otočil ke střelecké rotě. „Dobrá, vy červi! Do řady a pohyb! Dělejte jako byste jich pár dostali!“

„Připravena?“ zeptal se Fain průvodkyně, která se sice dívala do země, ale tleskla na souhlas.

„Ano, můj pane.“

„Neříkej mi… Ale zapomeň na to. Jen nikoho nenechej, aby si na tebe dovoloval. A veď je dobře, jasně?“

„Ano, můj pane,“ přikývla žena. „Nezklamu vás.“

„Nezklam sebe,“ opáčil Diaspran. „Hodně štěstí.“

Pěchota odpochodovala přímo za průvodkyní a splynula se zástupem kopiníků a oštěpařů, hrnoucím se do města, a Fain se ohlédl přes rameno, když první jezdci proklusali okolo směrem ke vzdálené, rozpadlé bráně. Kdosi v dalším praporu zajásal a důstojník v čele klusající jednotky mával mečem, dokud nezmizeli z dohledu v poničeném městě.

„A hodně štěstí i vám, vy sprostí parchanti,“ zašeptal seržant tiše.

Roger si prohlížel město skrze rozhrnutou stěnu velicího stanu. D’Sley byl mnohem menší než K’Vaernova zátoka, ale podle všech zpráv oplýval v době svého rozkvětu krásou. Stavitelství města, jež vyrostlo na vyvýšenině uprostřed bažiny porostlé stromy, záviselo z velké části na dřevě, a když se bomanské hordy dostaly přes jeho nízké hradby, ani mardukské klima nedokázalo zabránit, aby se požáry nevymkly z ruky.

Několik hromad mrtvol ležících poblíž doků, z nichž většina byla díky bohu dávno rozpadlá, dokazovalo, že těla byla spálena až na kost. Musela zde žhnout skutečná pekelná výheň, jelikož nebylo široko daleko možné najít vůbec nic. Sem tam komín, ohořelé pahýly z výztuh a nosných stěn. Většina dřevařských závodů a loděnic však naštěstí stála mimo hradby.

„Zdá se, že město nejdříve vyrabovali, než ho podpálili,“ prohlásil Julian. „V sýpkách není ani stopy po zbytcích obilí a z hutí zmizel všechen zpracovaný materiál, ačkoli veškerá ruda, která by tu být měla, zůstala.“

„Použili člun, nebo to odnesli po souši?“ ptal se Pahner.

„Po souši,“ ozval se Rus From. „Cesta do Sindi je velice poškozená silnou dopravou a po stavbě lodí není nikde ani stopy. Domnívám se proto, že vše odnesli po souši.“

„Co se dá najít v loděnicích?“ zajímal se dál velitel a obrátil se na Poertenu.

„Všecko, co potřebujem,“ usmál se Pinopan zeširoka. „Možeme hned začíť s převozem zpátky do Zátoky.“

„Do toho,“ nařídil kapitán a otočil se k Fullee Li’it. „Jak je na tom přesun?“

„Dobře,“ odpověděla vdova a zadívala se na svitek s poznámkami. „Všechny prapory vaší pěchoty jsou už přepraveny. Veškerá děla a rakety jsou vyloženy a většina zásob je na místě. Teď provádíme překládku na čluny; s tím budeme hotovi zítra.“

„Tore?“

„Stále ještě popoháníme polní jednotky,“ oznámil první důstojník stráže a pověřený velitel pro d’sleyskou posádku. „Moji lidé se vylodí počínaje zítřkem. Žádný strach, kapitáne. Ať už se stane v Sindi cokoli, D’Sley nám zůstane pevně v rukou.“

„Rastare?“

„Museli jsme absolvovat dlouhou cestu podél zálivu,“ podal zprávu pistolemi ověnčený seveřan a usrkl vína, „ale jsme tu všichni. Na nikoho jsme cestou nenarazili a zítra ráno budeme připraveni k odchodu.“

„Zvykněte si na dlouhé dny v sedle; bude jich ještě hodně,“ doporučil mu Pahner a zadíval se na Juliana. „Bomané se nepohnuli?“

„Ne, pane. Ne jako celek. Pár skupinek do města přišlo a několik z něj zase odešlo, ale základní horda zůstala dřepět na místě; jejich dílčí skupiny pak stejným způsobem zabírají trosky jiných měst.“

„Pořád tomu nerozumím,“ přiznal se s upřímností Bistem Kar. „To se jim vůbec nepodobá.“

„Poznali jsme už, že se ti parchanti naučili nevrhnout se proti silným hradbám Therdanu,“ odpověděl mu Rastar se smutnou pýchou. „Zřejmě zůstávají na místě a čekají, až Zátoku oslabí hlad. Pak zaútočí.“

„Ach, to už chápu,“ ujistil jej Flain. „Nikdy předtím nebývali zrovna trpěliví, ale o tom, co právě dělají, se nedá příliš pochybovat. Mě však trápí způsob, jakým jsou během onoho čekání rozmístěni.“

„To může mít několik důvodů, Tore,“ vysvětlil Bogess. „Za prvé, Julian měl pravdu, pokud jde o zvýšenou bezpečnost, která se tak naskýtá jejich ženám a dětem.“

Bistem Kar tleskl na znamení, že v podstatě souhlasí, pořád však vypadal docela nespokojeně a Pahner jej za to nemohl vinit. Příjemná představa, že se Bomané shromáždili v Sindi a okolí se ukázala méně než reálná, jakmile seržant Jin a jeho výzvědný tým zaujali své pozice. Ve skutečnosti menší skupinky »pouhých« deseti až patnácti tisíc válečníků byly vyslány na území několika dalších dobytých městských států Ligy i mimo ni… všechny na opačné straně od Sindi a D’Sleye. Avšak jak byli Jin a jeho lidští a mardukanští vyzvědači schopni zjistit, tyto satelitní jednotky si s sebou jako základní tábor vzali pouze hrstku žen a dětí. Přinejmenším polovička všech bomanských civilistů byla napěchována do Sindi s »pouhými« třiceti či čtyřiceti tisíci válečníky, kteří je měli chránit. Ba co víc, ženy a děti ve městě pocházely zřejmě ze všech bomanských klanů a kmenů, ne jen z těch, z nichž pocházeli vyčlenění bojovníci.

„Seržant má jistě alespoň zčásti pravdu,“ řekl Kar Bogessovi po chvíli. „Sindi mělo ze všech států mimo Ligu nejlepší opevnění a Bomané podle všeho ponechali město – i s jeho hradbami – netknuté. Takže ano, pravděpodobně to je ideální a nejlépe chráněné místo, kde mohou své rodiny bránit. Avšak bomanské klany vždycky drží pospolu a nikomu nevěří – dokonce ani kmenům z vlastního klanu – pokud jde o obranu vlastních žen a dětí.“ Po lidsku zavrtěl hlavou. „Zažili jsme u Bomanů až příliš mnoho inovací, abych z toho byl nešťastný, a tohle je pro mě stejně velká rána jako kterákoli jiná. Byl bych mnohem raději, kdybych přesně chápal, čeho hodlají dosáhnout.“

„Pracujeme na tom, abychom to zjistili, pane,“ ujistil jej Julian, „ale nepodařilo se nám do města umístit naše odposlouchávací zařízení… zatím. Z toho, co zjistily dálkové mikrofony ze schůzí vojska, je docela jasné, že tenhle Kny Camsan má spoustu nových nápadů a tohle vypadá na jeden z nich. Řada vojáků není z některých jeho názorů zrovna poblázněná, ale Camsan, který převzal vedení po událostech v Therdanu, nakopal už dostatek zadků, aby se stal jakýmsi polobohem. Nebo se jím stal, jakmile dobyl Sindi. Zdá se ale, jako by se část toho lesku v očích vojáků pomalu ošoupávala – takový ten přístup »ale co jsi pro nás udělal v poslední době?«.“

Poddůstojník rozvědky několik vteřin zíral na mapu na stole a pak pokrčil rameny.

„Ať už jde po čemkoli, alespoň víme, kde se ten parchant nachází, a bomanské ležení je stále poměrně stabilní. Většinou se zaměstnávají plundrováním města a já osobně si myslím, že zůstanou na místě, dokud nevyrabují celé okolí a nebudou mít důvod odtud vypadnout. Do té doby ale známe jejich pozice, a pokud víme, oni netuší, kde jsme my.

Výzvědné týmy hlásí, že mapy víceméně odpovídají skutečnosti,“ pokračoval. „Objevilo se ale pár změn – jako třeba škody na cestách napáchané bomanskými přesuny nebo na stezce odtud do Sindi. Celkově jim ale jízdní jednotky mohou důvěřovat.“

„Fajn,“ přikývl Pahner. „To je lepší, než jsem doufal. Rusi, zpomalí poškozené cesty přesun vašich pracovních jednotek?“

„Jen neznatelně.“ Duchovní si ukousl jablomelu. „Povětšinou půjdou pěšky a mohou něco nést na ramenou, pokud bude třeba. Jakmile budeme připraveni vyslat karavanu, měli bychom mít už silničářské party na svých místech.“

„Musíte vypracovat časový plán,“ upozornil jej kapitán. „Pokud to neuděláte, celá tato část akce vyšumí.“

Duchovní pokrčil všechna čtyři ramena.

„To je doslova v rukou Božích. Silná bouře nás ochrání, ale ani tak nevidím žádný důvod k obavám. Dodržíme plán, kapitáne Pahnere, pokud nám v tom nezabrání sám Bůh.“

„Fulleo?“

„Vyčkáme,“ odvětila D’Sleyanka. „Právě opravujeme zařízení v docích a věci se dají do pohybu, jakmile znovu zprovozníme pár pořádných jeřábů. My svůj plán dodržíme.“

„Rastare?“

„Hmmm? Ach, časový plán. S tím není problém. Je to jen jízda po krajině.“

„Věř mi, jsi pomalu stejně špatný jako Honal,“ ušklíbl se Roger.

„Eh, to ty nádherné pistole, které jste mi dal!“ horoval severský vladař. „Jak bychom s takovými zbraněmi mohli prohrát?“

„Abyste nezůstal až příliš okouzlený,“ varoval ho Pahner.

„Ani náhodou, kapitáne,“ slíbil seveřan mnohem vážnějším tónem. „Bojovali jsme v takové bitvě již dříve a tehdy na nás žádní přátelé nečekali. Nemějte strach; nehodláme jim nechat své rohy, aby si je mohli doma zavěsit nad ohniště. Kromě toho chci vidět, co s nimi udělají ta děla, a my s sebou žádné mít nebudeme.“

„Bisteme? Bogessi?“

„Bude to zajímavé,“ pravil K’Vaernian. „Velice zajímavé.“

„Velmi mírně řečeno, ale jinak souhlasím,“ přisvědčil Diaspran.

„Zajímavé – to ujde, ale jste připraveni?“ zeptal se Roger. „Některé jednotky vypadají dost roztahaně.“

„Zítra ráno budou připravené,“ ujistil jej Kar a Tor Flain kývnutím přisvědčil.

„Tak dobrá,“ řekl Pahner a zadíval se na střechu stanu. „Větší část jezdectva přesuneme zítra. Jakmile bude pryč, vrhneme se na pěchotu. A když budeme u toho, rozestavíme po téhle straně řeky hlídky, aby monitorovaly náš postup. Začneme od zítřka.“

Hleděl do stropu ještě pár vteřin, aby si v hlavě utřídil myšlenky; pak se zadíval na Rogera.

„Malá změna,“ řekl. „Chci, abyste vy, Rogere, převzal velení nad Carnanským praporem Armády nového typu. Nad ním a jednou jednotkou jezdectva – Rastare, vy určíte kterou.“

„Ano, kapitáne,“ přikývl Mardukan.

„Budou postupovat společně s pěchotou. Roger bude velet kombinovaným jednotkám coby naše strategická rezerva. Dohlédněte, Rogere, aby všichni pěšáci měli k dispozici turomy.“

„Pokud uvažujete o mobilním pěchotním praporu, víc by se nám hodili civanové,“ namítl Roger. „A navíc, turomy budeme přece potřebovat jinde, ne?“

„Uvidíme. Pokud je dostanete na turomy během příštích tří dnů, dostanou se podél řeky těsně za jezdectvem. Jestli ne, půjdou s pěchotou.“

„Rozkaz, pane,“ odpověděl princ.

„Fajn,“ kývl kapitán. „Dnes v noci si co možná nejvíc odpočiňte. Odteď už si příliš neužijete.“

Kapitola 31

Proud řeky byl natolik klidný, že by stěží byť jen rozhoupal loďku, to však pro válečného civana neznamenalo vůbec nic.

„Tak se pohni, ty čubčí synu!“ hulákal Honal, civan však laskavým pobídkám svého jezdce pozoruhodně odolával. Nakonec to velitel jezdectva vzdal. „Doneste provazy!“

Dostatek lan na pštroso-koni a dostatek rukou na lanech nakonec dokázalo neposlušné zvíře dotáhnout až na palubu loďky.

„Poslední, Rastare!“

„Fajn, už tak máme zpoždění,“ odvětil severský vladař a otočil se, aby se podíval, co se to za ním pohnulo.

„Hodně štěstí, vy dva,“ popřál jim Roger. Princ se opět proháněl na své válečné pagee společně s tím podivným tvorem ze vzdálených zemí a svým otrokem usazenými na jejím hřbetě. Bylo opravdu štěstím, pomyslel si Rastar, když kapitán rozhodl, že Roger nemusí překročit řeku. Dostat na bárku tak veliké zvíře by bylo mnohem horší a nepříjemnější.

Poslední vládce padlého Therdanu se zahleděl za člověka a jeho prazvláštní společníky na jezdeckou jednotku, která byla pagee v patách. Chim Pri, její velitel, byl jeho vzdáleným bratrancem, který se hodně osvědčil při ústupu i v Diaspře. Navíc považoval i pouhou půdu, na niž Roger vkročil, za posvátnou, takže vyčlenit právě jeho jednotku coby princovu osobní stráž – ať si tomu kapitán říkal, jak chtěl – nebylo na žádné dlouhé rozhodování.

Rastarovi dalo hodně práce, aby se nerozesmál, když spatřil zbrusu nový prapor vlající v lehkém vánku vedle Patty. To Honala napadlo tuhle věc vyrobit, Rastar se za něj však postavil a návrh svého bratrance hned od počátku podporoval. Nebylo snadné na tom pracovat, aniž by se Roger dozvěděl, že něco kují, avšak výraz na princově tváři, když jej poprvé rozvinuli, za všechno to utajování a skrývání nepochybně stál. Rastar neměl ponětí, zda se Roger hodlá rozesmát nebo je na místě postřílet, ačkoli spíše očekával to druhé. Nečekal však, že princova nová osobní kavalerie prapor přijme za svůj s naprostou hrdostí.

Rastar sledoval, jak lehký vánek rozvinul standardu z diandy zobrazující hlavu basika. Samozřejmě na ní nebyl obraz obvyklého basika. Tomuhle oproti originálu chyběl plachý, bezbranný a tupý výraz, a ústa plná ostrých tesáků – v jasném typicky lidském šibalském úšklebku – byste zřejmě u běžného druhu basiků hledali marně.

Na druhou stranu se až příliš věrně podobal smrtícímu basikovi, který velel jezdcům pod tímto praporem.

„Hodně štěstí vám,“ opáčil Rastar. „A nenechte se zabít. Kapitán Pahner by mi udělal všemožné neuvěřitelně bolestné věci, kdybyste provedl něco tak hloupého.“

„Zbabělče,“ vykřikl Roger a Rastar mu na oplátku v dobrém zahrozil pěstí.

„Stačí, když budete připraveni, jakmile budeme cválat nazpět,“ přidal se Honal se smíchem.

„Budeme,“ přikývl Roger. „Slibuji.“

Rastar natáhl jednu z horních rukou a Roger se naklonil, aby mu jí potřásl.

„Nechť váš prach zůstane suchý,“ řekl člověk jen napůl žertovným tónem.

„Vynasnažíme se.“ Seveřan popohnal svého válečného civana a zvíře s lehkostí seběhlo po molu na bárku vedle Honalova neposlušného oře. „Uvidíme se v Sindi.“

„Ne!“ Kny Camsan, svrchovaný válečnický vůdce Bomanů, bouchl pěstí horní ruky do stolu, až se polovina korbelů vznesla a rozlila víno všude kolem. Ne že by na tom zvlášť záleželo, jelikož bývalý trůnní sál nyní do výše jednoho centimetru pokrývaly zbytky jídla a odpadky. Kdysi nádherná komnata páchla jako hnojiště, avšak barbaři, kteří na všem tom svinstvu polehávali na slaměných matracích, špíně ani odpornému puchu nevěnovali nejmenší pozornost.

„Máme ty k’vaernijské parchanty, kde jsme je chtěli mít,“ pokračoval vůdce skřehotavým hlasem, „a já osobně nemám vůbec žádný zájem na tom, přeskočit jejich hradby, dokud nebudou o poznání slabší než jsou teď. Nehodlám dopustit, aby se opakoval Therdan.“

V odpověď se ozval mumlavý souhlas. Vůdce, který rozhodl, že Therdan bude možné přemoci s dostatkem mužů, zemřel ve druhé vlně a Bomané uprostřed válečné vřavy nebyli zrovna známi taktickou flexibilitou. Následovaly další vlny, zatímco se kmenoví náčelníci hádali, kdo vůdce nahradí. A zatímco se dohadovali, téměř desetina spojených klanů zahynula.

„K’Vaernova zátoka není Therdan,“ hádal se Knitz De’n. „A oni tam sedí jako knivet v noře. Zjevně nehodlají ven posílat žádné vojsko, a pokud nevyrazí ven, aby bojovali, měli bychom na ně udeřit hned. Namísto toho sedíme ve vlastních sračkách v tomhle odporném městě, zatímco bychom měli být na válečné stezce a nezůstávat zalezlí za hradbami!“

„Má pravdu,“ pravil umírněně Mnb Trag. Starý náčelník zastával funkci Camsanova nejbližšího poradce, byl však dostatečně moudrý na to, aby ocenil návrhy a požadavky druhých. Byl to, jak Camsanovi předvedl, jeden z nejefektivnějších způsobů, kterak tyto požadavky naopak zmírnit. Naneštěstí to spíše pracovalo ve prospěch rádce či prostého náčelníka jednoho klanu, než pro nejvyššího válečníka, a tak se Camsan na De’na zamračil.

„Ať si ti městští sráči na hradbách rozbijí pro změnu své zuby!“ odsekl. „Pokud chcete napadnout K’Vaernovu zátoku, do toho, ale já zůstanu zde, dokud nepadnou na kolena. A jakmile budou oslabení, pak to město zničíme a vrátíme se do svých domovů. Tak jsme přísahali – tak jste vy přísahali. Zůstat, co nejdéle to bude nutné, abychom jižany jednou provždy zničili.“

„A právě to chceme udělat!“ kontroval Knitz De’n. „Ať se sráči třeba schovávají za svými hradbami, když chtějí – my jsme ale bomanští válečníci!“

Objevily se ženy s novými korbely vína a dalším vařeným masem. Stáda turomů a pagee, která původně zajišťovala pro město dopravu, se dnes pásla na jeho polích a Bomané si pro změnu pochutnávali na nich. Jakmile jim dojdou, klany se budou muset přesunout, teď však ještě ne. A když budou odcházet, hodlal Camsan dosáhnout něčeho, co se žádnému bomanskému náčelníkovi dosud nepodařilo. Což pochopitelně bylo důvodem, proč zde v Sindi, pod »ochranou« jeho vlastního klanu a nejbližších spojenců, žily i ženy a děti ostatních klanů.

Nebyl však rozhodně připraven tohle všechno De’novi vysvětlovat. Mladý buřič byl příliš arogantní a ambiciózní, aby všechny Camsanovy plány přijal. Camsan naneštěstí věděl, že De’n hovoří jménem narůstající frakce válečníků v Sindi, takže si ho nemohl dovolit ignorovat.

„Možná na tvém argumentu něco je,“ pronesl směrem k mladšímu příslušníkovi kmene, zatímco mu jedna z žen vyměnila pohár s vínem. „Nepoženu se útočit na hradby K’Vaernovy zátoky, ale my jsme Bomané a i ta nejostřejší sekyra se ztupí, pokud ji necháme příliš dlouho rezivět u zdi. A tebe nenechám jen tak zrezivět, Knitzi De’ne, jelikož brzy budu potřebovat tvé silné paže; máme zprávy, že na suchozemské cestě z K’Vaernovy zátoky do D’Sleye se objevili severští jezdci. Proč si nevezmeš svůj oddíl a nezjistíš, co se děje? Pokud objevíš některé z těch městských sráčů z Ligy, zabij je pro nás a přijmi jejich věci za své. Pak se vydej do D’Sleye a přesvědči se, že se jej ti sráči nepokoušejí znovu vystavět nebo tak něco.“

De’n na něj chvíli hleděl, jelikož si byl dobře vědom, že byl odvolán k úkolu, který nebyl ničím víc, než jen výmyslem za účelem dostat jej z Camsanova dohledu. Nicméně jeho vlastní volání po aktivnější politice mu nedávalo jinou možnost, než poslechnout. Vstal tedy a bez jediného slova odešel.

Mnb Trag si při jeho odchodu promnul rohy.

„Brzy budeme muset něco podniknout,“ pronesl směrem ke Camsanovi mnohem tišeji. „On není jediný, kdo si stěžuje.“

„Vím, že není,“ souhlasil Camsan stejně tiše. „A také vím, že pokud zde budeme přebývat dlouho, životy našich válečníků si vyžádají démoni moru.“ Kočovní Bomané si vypěstovali pouze nepatrnou imunitu vůči chorobám, jíž oplývali obyvatelé měst, obzvlášť na planetě, jakou byl Marduk, kde nikdo nikdy neslyšel o teorii bakteriálního původu chorob a o nutnosti veřejné hygieny. „Pokud však naši vězni říkají pravdu, pak K’Vaernova zátoka není tak dobře zásobena, jak jsme se obávali, nebo ne? A,“ dodal vůdce s ďábelským úsměvem, „mám navíc pocit, že vůči nám pravdomluvní byli, nemyslíte?“

Tentokrát bylo na Tragovi, aby se uchechtl. Největší odměnou, jakou si během celého tažení Bomané odnesli, bylo zajetí Tora Canta, městského sráče, jehož zrada nakonec – ač možná nakrátko – klany sjednotila. Dalo se jen těžko uvěřit, že dokonce i on by mohl být natolik hloupý, aby se nechal chytit živý,

Trag však došel k závěru, že Tor Cant byl dostatečně pomatený, aby pro něj neexistovalo nic, co by neudělal. Z určitého hlediska to byla škoda, protože i přes veškerou svou hloupost byl bývalý samovládce Sindi vychytralý a mazaný. Mohl by k něčemu být, kdyby měl k těmto kvalitám ještě alespoň sekr mozku nebo jen náznak nějaké páteře.

Naštěstí pro Bomany neměl ani jediné. Trvalo mu téměř šest dní, než zemřel, stihl jim však povědět vše, co kdy chtěli vědět o jeho zradách svých sráčských druhů dřív, než se první železo vůbec začalo žhavit. Většina z »radních« a poradců, které spolu s ním zajali, si ze svého vládce vzala příklad… ne že by jejich pokusy vykoupit si své životy informacemi samozřejmě zabraly. Ve výsledku však Kny Camsan o výhodách a slabinách svých posledních zbývajících nepřátel věděl vše.

„Sdílím vaši důvěru v jejich… čestnost,“ pravil Trag po chvíli, „k’vaernijská stráž je navíc příliš malá na to, aby pro nás v bitvě představovala hrozbu. Oni můžou nanejvýš držet hradby, ale nebudou schopni ničeho, dokud na ně nedolehne hlad. To jejich prokleté námořnictvo je však netknuté. Můžeme si být jisti, že své sýpky doplňovat nemohou?“

„A odkud?“ uchechtl se Camsan pohrdlivě. „Zlikvidovali jsme města ostatních sráčů podél pobřeží i v celém tamském údolí a naše klany se usadili na jejich polích, aby nakrmily svá zvířata. Jediné, co K’Vaernově zátoce mohou nabídnout, jsou jen další hladové krky, a nikoli to, čím by ty krky mohli nakrmit.“ Tleskl v záporném gestu. „Ne, Tragu, hlad je začne sžírat dřív, než nás oslabí démoni. Pak vylezou a budou bojovat, nebo nastoupí na paluby svých smradlavých bárek a utečou; v obou případech dobudeme jejich město a do základu ho vypálíme.“

„A to jezdectvo z Ligy?“ otázal se Trag.

„Uvidíme,“ řekl vůdce a nabral si kus polosyrového civana. „Pravda, železňáci měli víc odvahy než tihle jižané, ale mnoho jich zůstat nemohlo. Pochybuji, že na těch zvěstech něco je, ale uvidíme. A jestli není, vyšleme některé naše mladé, aby obhlédli, jak je K’Vaernova zátoka chráněna. Já si ale Therdan zopakovat nehodlám.“

Alespoň ne do doby, kdy bude K’Vaernova zátoka dobyta… a udělá mé postavení svrchovaného válečného vůdce mnohem trvalejším, dodal si v duchu pro sebe. Nahlas by to neřekl, nikoli ale proto, aby v Tragovi nevzbudil nedůvěru. Jeho starý spojenec o jeho plánech věděl, tím si byl jistý, i když o nich nikdy otevřeně nehovořili, a pokud by s nimi Trag nesouhlasil, jeden z nich by byl v této chvíli dávno mrtvý.

„Dobrá,“ přikývl Trag po krátké chvilce, „ale dej pozor. Hladoví nebo ne, tihle zatracení K’Vaerniané bývali vždycky až příliš lstiví na to, aby mě to zrovna těšilo.“

„Nemůžu uvěřit, že jsme se dostali tak blízko, aniž by ti idioti měli vůbec ponětí, že tu jsme,“ prohlásil Honal.

Když se jezdci přeplavili přes řeku, vydali se bočními stezkami k předměstí Sindi. Díky hlášením lidských výzvědných jednotek byli seveřané schopni se vyhnout hloučkům Bomanů, roztroušeným podél severního břehu řeky mezi D’Sleyem a Sindi. Ne že by jich tam bylo zase tak mnoho.

Sindi, neoddiskutovatelná královna horního toku Tamu, bylo původně vystavěno na jižním břehu, ale již před dlouhou dobou se rozrostlo na oba dva a bylo obehnáno působivým opevněním. Než přišli Bomané, bylo obklopeno širokými poli ječmenorýže, kterou teď, když o ni nikdo nepečoval, likvidovaly neutuchající deště. Jeho skutečné bohatství však spočívalo v ovládání jediného mostu v rozmezí celých hurtongů. Most samotný představoval masivní kamennou stavbu v centru města, širokou akorát pro čtyři pagee či dvacet válečníků, pochodujících vedle sebe, jejímž dokončením před mnoha generacemi se začala psát historie Sindi.

Ačkoli město vděčilo většině bohatství a moci své pozici na Tamu, leželo Sindi vlastně na soutoku tří řek. Menší potok – Stell – se vléval do Tamu na západní straně města, kde se cesta do D’Sleye stáčela na úzký kamenný most a táhla se přes rozlehlá pole k daleké džungli. Thorm, třetí řeka, se s Tamem setkával kousek proti proudu od města; stékal dolů ze severozápadu a nesplavným byl až nedaleko od jednoho z měst Ligy severu.

Jezdci začínali být čím dál nevrlejší, čím blíž se zničeným městům, jež bývaly jejich domovem, blížili, Rastar se však nebál. Věděl, že se jeho muži plně soustředí na svůj cíl, a věřil, že svůj úkol v zásadě chápou. Zdálo se, že to – alespoň prozatím – dokonale funguje. Honal měl pravdu, Bomané neměli ani ponětí, že jsou jezdci někde poblíž. Před invazí barbarů by tu hlídkovaly jezdecké jednotky ze Sindi, které by je zpozorovaly, teď však na ně na severním břehu řeky ani za městskými hradbami nečekalo nic. Všechny zemědělské chýše byly vypáleny a nezabloudilo sem nic víc, než nějaký ten osamělý basik.

To bylo jen dobře.

„K bráně je to ještě jeden hurtong,“ prohlásil Rastar. „Clande, tvá skupina zůstane tady a počká. Nastražte podél cesty naše překvapení a nenechte nikoho, koho jsme třeba minuli, aby se za námi připlížil, jinak bychom byli ztraceni.“

„Jistě, Rastare.“ Mladý bratranec by se mohl hádat, že hlídání vzadu nebylo ničím pro pravého válečníka. Avšak jediní přeživší Ligy severu byli těmi, kdo se naučili, jak úspěšně přežít, a »válečníka« s horkou hlavou, který se kdysi hádával, dávno spláchly loňské deště.

„Vy ostatní,“ pokračoval Rastar a očima přejížděl po Honalových podřízených důstojnících, „si vzpomenete, proč jsme tady, a nebudete projevovat přílišné nadšení. Není pravděpodobné, že bychom toho mohli udělat příliš, dokud se budou skrývat uvnitř města! Zaútočíme na bránu a uvidíme, zda to zafunguje. Pokud ne, pak na hradby vyhodíme pár kotev. Jestli začnou házet těmi svými proklatými sekyrami, pár jich sestřelte – ale hlavně jim pro lásku boží nedávejte zakusit, jak účinné naše pušky a revolvery mohou být. Než se dokáží vzpamatovat, ustoupíme a vysmějeme se jim.“

„Tohle už jsme jednou slyšeli, Rastare,“ pravil Honal trpělivě a zamžoural v narůstajícím světle, když začalo ranní mrholení. „Do toho.“

Poslední therdanský vladař pohlédl na svého bratrance a přikývl.

„Ať jsou z nás okouzlující návnady.“

„Jasně,“ přisvědčil Honal. „Za Sheffan! Kupředu!“

„Juliane,“ zašeptal seržant Jin do vysílačky, „dej mi starouše.“

„Tady Pahner.“

„Jezdectvo začalo s ukázkou, pane.“

„Fajn. Ozvěte se, jakmile se situace nějak změní.“

Těžká brána se pod silou hromového výbuchu sotva otřásla.

„No skvěle,“ poznamenal Rastar. „Teď musejí být přesvědčeni, že jsou neprůstřelní.“

„To ano,“ souhlasil Honal. „A zatím jsme nepřišli ani o jednoho z nás.“

To se, jak Rastar věděl, mělo brzy změnit, jakmile nad věčné mraky vyjde slunce. Na vrcholku vysokých hradeb již bylo možné rozeznat Bomany, jak tam bez zjevného cíle pobíhají. Několik jezdeckých oddílů vyhodilo na cimbuří kotvy a začalo pomalu a opatrně šplhat po lanech nahoru. Zatímco velitelé vše pozorovali, skupinka barbarů háky na lanech odpoutala a přehodila je zpět přes hradby. Kotvy naštěstí nikoho nezasáhly, avšak sprška hozených sekyr, která za nimi následovala, několik sedel uprázdnila. Ne všechny bomanské činnosti byly tak nesmyslné, jak by se zdálo, a několik seveřanů se stáhlo, když pár těžkých oválných děl vypálilo z věže u hlavní brány a vychrlilo mohutnou změť hrozivých plamenů a kouře. Bomanští dělostřelci naštěstí měli jen hrubé ponětí o tom, jak by mělo dělostřelectvo fungovat, a tak nezasáhli nic. Střelci s hákovnicemi, kteří se postupně začali objevovat na svých krytých stanovištích, byli však úplně jiná káva. Jako jednotlivci nebyli o mnoho lepší než dělostřelci, bylo jich tam však o poznání více, a proto se začala uvolňovat další sedla a sem tam se v bolestech svíjel i některý z civanů.

„Je čas to odvolat,“ nařídil Rastar.

„Rozumím.“

Vysoký tón rohu z glitchena zazněl deštěm a zavelel tak kavalerii, aby se stáhla od hradeb a pryč z dosahu sekyr. Rastar se souhlasným pohledem sledoval, jak jeho vojáci poslechli.

„Teď se dejme do skutečné práce,“ zasmál se následně.

„Utahují si z nás,“ prohlásil Mnb Trag.

„Ano,“ souhlasil Camsan. „Ale proč si z nás utahují?“

Severští jezdci to dělali celé ráno. Jejich prvotní útok skončil naprostým selháním – vaky se střelným prachem sotva škrábly o bránu. Ale ta malá banda se nevzdávala, ačkoli to, čeho ti pomatenci hodlali dosáhnout, stálo mimo Camsanovo chápání. Jezdili několik posledních hodin kolem hradeb a pošklebovali se strážným. Neexistovala žádná fekální či pohlavní nadávka, která na hradbách nezazněla, a posměch udělal svoje, alespoň soudě podle kypícího hněvu jeho vlastních válečníků.

„Chtějí, abychom je pronásledovali,“ pravil Camsan, „ale to neuděláme.“ Otočil se, aby se majetnickým zrakem zadíval na město. Ačkoli Sindi během rabování zažilo spoustu ničení, stále bylo se semknutými nízkými, kamennými domy, táhnoucími se podél středového kopce nahoru ke tvrzi, perlou horního toku Tamu. Ať si říkal kdo chtěl, co chtěl, to on dobyl Sindi a získal rohy toho nenáviděného parchanta Canta. Tyto zásluhy mu těžko mohl někdo upřít. Rozhodl se, že Sindi se stane ideálním hlavním městem jeho nového, silného impéria, jež už brzy nahradí slabé a zbabělé městské sráče, kteří si dovolili postavit se bomanským klanům.

Jeho úvahy o budoucnosti však přerušilo Tragovo záporné tlesknutí.

„Nemyslím si, že máte na vybranou,“ opáčil náčelník a ukázal spodní rukou na zub cimbuří žulové hradby. „Pokud tady budete dál vysedávat a vypadat, jako byste se bál postavit se v otevřeném boji pár stovkám severských sraček, zítra byste už tuhle pozici zastávat nemusel.“

„To je to tak zlé?“ otázal se vůdce svého rádce. Trag zamručel, a zatímco si Camsan prohlížel válečníky seřazené okolo, musel připustit, že jeho spojenec má pravdu. „Dobrá, vezmi si Tarnt’eje a dejte se do nich. Nikdy neexistovalo žádné jezdectvo, které by Bomané nedokázali uhnat – dokonce ani staří, vetší Bomané,“ dodal se smíchem. Trag však jeho pobavení nesdílel.

„Myslím, že ani to nepomůže,“ pronesl zasmušile. „Pokud teď odjedu, v čase, kdy se budu vracet, budete sesazen a Knitz De’n převezme vaše místo.“

„Pokud však uděláme to, co žádá De’n, a napadneme přímo K’Vaernovu zátoku, zemřou tisíce,“ namítl Camsan. „To snad žádají?“

„Ne,“ přisvědčil starší náčelník, „většina si ale myslí, že za ně budou umírat jiní. Kromě toho, to, co doopravdy chtějí, je vrátit se do svých vesnic. My jsme se však hloupě zavázali, že na jihu zlikvidujeme veškerá města, z čehož plyne, že zatím odejít nemohou, a tak hodlají K’Vaernovu zátoku zničit a tím vše ukončit. Jsou frustrovaní, proto si přejí tyhle železňáky rozpárat.“

„Neuvědomují si snad, že by tu ti železňáci jen tak nepobíhali, kdyby po nás nechtěli, abychom vyšli ven a pronásledovali je? Musí mít důvod, proč se nás snaží vylákat z města, Mnbe.“

„Samozřejmě, že na tom něco je, a většina našich válečníků si to uvědomuje. Pokud ale nemohou vypálit do základů K’Vaernovu zátoku, pak se spokojí se zabíjením těchto seveřanů. Dokonale chápou, že je seveřané chtějí vylákat mimo hradby, ale je jim to jedno. Bude to alespoň čestná bitva. Kromě toho jich jsou jen tři či čtyři tisíce.“

„Na to přesně poukazuji,“ řekl Camsan. „Samotní Tarnt’eové by k jejich vyhlazení bohatě postačovali.“

„O to tady ale nejde,“ kontroval trpělivě Trag. „Máte tady v tom smradlavém městě čtyřicet tisíc válečníků a všichni touží někoho zabít… navíc většina z nich si začíná myslet, že vy byste byl raději, kdyby to nedělali. Myslíte si, že neví o počínajících námitkách některých jiných klanů o tom, kolik že to pod naší »ochranou« zůstává žen a dětí?“

Cmasanovy oči se zúžily a tentokrát se hlasitě zasmál Trag.

„Samozřejmě, že vědí! Naštěstí se valná většina domnívá, že se tak jen pokoušíte udržet na uzdě vůdce ostatních klanů. A já si myslím, že mnozí vaši krutost obdivují. To je u válečnického vůdce žádané. Naši válečníci jsou však také Bomany a jejich sekyry lační po krvi již příliš dlouho. Pokud jim nedáte – a to všem – příležitost zabíjet, začnou zcela vážně uvažovat o tom, že zabijí vás. Kny, jste tím nejlepším možným vůdcem, jakého by si klany mohly přát, a já si opravdu myslím, že můžete dosáhnout toho, po čem, jak oba víme, toužíte. Nevěnujete však dost pozornosti způsobům, jakým naši válečníci cítí. A to vás nakonec zahubí, pokud si to neuvědomíte.“

Trag už nedodal, že jeho by to nepochybně zabilo spolu s Camsanem. Oba věděli, že je to pravda, ale nijak to neodvolávalo slova, jež právě pronesl. Spousta bomaských vůdců byla klany odstraněna, pokud se jim zdáli být příliš bojácnými.

A výslužba bomanských válečných vůdců bývala… definitivní záležitostí.

„Tak tedy dobrá,“ připustil nakonec Camsan. „Je to k smíchu, vysílat takové množství mužů kvůli porážce několika jedinců – kolik železňáků si ti blázni myslí, že tu asi pobíhá? – ale zřejmě máš pravdu. Dám jim příležitost něco zabít. Pokud ale mám vyjít ven a hrát si v lesích na hon na basika, mohl bys zůstat tady se svým kmenem? Tobě můžu aspoň věřit, že nic nezpackáš.“

„Dokážu udržet město,“ přikývl starší náčelník. „Krom toho musím přiznat, že na honičku na civanech jsem už trochu starý.“

Julian na svém záznamníku aktualizoval mapu stávající situace a poslal ji kapitánovi.

„Zatím to vypadá docela dobře, pane. Hlavní bomanské vojsko zamířilo k branám. Špatnou zprávou je, že na jihozápadě tu máme další barbarskou skupinku – asi tak okolo dvou tisíc. Nemáme tušení, kam mířili, ani kde teď jsou.“

Pahner poklepal nohou o palubu říčního člunu a přes okraj vyplivl vyžvýkaný kořínek bisti.

„Ať jezdectvo přesune družstvo k jihu. A hlídky vyšlete o kus dál, ať dohlédnou na případné zatoulance. Musíme se ujistit, aby se neobjevili v nevhodnou dobu.“

„To není dobré,“ pravil Kar. „Balancujeme na hraně. Pokud se vaši »zatoulanci« objeví během útoku, všechno nám ztíží.“

„Ztíží, ale neznemožní,“ opáčil Pahner. „Mlha války. Musíte počítat s tím, že něco selže i za těch nejpříznivějších okolností. Pokud by tohle bylo to nejhorší, byl bych jen rád. Spíše se bojím, aby nás nenapadli až po útoku.“

Zadíval se za řeku. Byla plná prámů a člunů na vzdálenost více než jednoho kilometru v obou směrech, jak proti proudu řeky postupovala armáda K’Vaernovy zátoky.

„Pokud ustoupíme ze severního břehu, můžeme přistát na jižním, kde budeme kryti jezdectvem a výzvědnými jednotkami. Jediné, čeho se opravdu bojím, je možnost, že tenhle Camsan dá rozkaz svým jednotkám příliš brzy a shromáždí hlavní hordu, zatímco my se budeme ještě vyloďovat. Avšak jezdci by je měli zpomalit na tak dlouho, abychom s vykládání dokončili nebo ustoupili.“

„Anebo byli během přesunu napadeni,“ dodal tiše Bogess.

„Tuhle operaci můžeme přerušit v podstatě kdykoli,“ opáčil Pahner s pokrčením ramen. „Dokud Rastar zvládne svou práci a zálohy zůstanou v pohotovosti, máme vyhráno.“

Kapitola 32

„Něco je mi na tom velice povědomé,“ prohlásil Honal. „A taky mě už unavuje před těmi chlapíky utíkat.“

„Zmlkni a pojeď!“ pobídl ho se smíchem Rastar. Linie lesa se rychle přibližovala a on jen doufal, že je všechno přichystáno. Pokud ne, pak to teprve bude zajímavé.

Kdesi za nimi se bomanská horda stále ještě valila z města. Zabere to řádnou chvíli, než se všichni dostanou ven, a to i při otevření všech tří bran v západním valu; nicméně před hradbami jich už bylo kolem patnácti tisíc. Rastarovi se ulevilo – zároveň jej však také tak trochu překvapilo – když uviděl, jak se za jeho vojáky žene takové množství bastardů. On i Pahner očekávali, že se za nimi vydá nejprve menší jednotka, a počítali s tím, že zbytek armády zůstane na místě až do doby, kdy původní pronásledovatelé pocítí neúspěch. Zdálo se však, že Bomané docela spěchají, a jak to vypadalo, za třísethlavým jezdectvem Therdanu a Sheffanu se vydalo nejméně šedesát či sedmdesát procent všech válečníků shromážděných v Sindi. To nebylo fér.

„Rohy!“ zakřičel Rastar, když se přiblížili k okraji džungle. Cesta, tak jak byla, pokračovala pod hustými stromy a spletenými liánami; byla to blátivá stezka, jenž kdysi vedla k jejich někdejším domovům. Za lepších časů vedla karavany, převážející bomanské suroviny, hlavně kůži a přírodní léčiva, na jih, odkud se zpět vracívaly s hromadami výrobků – se šperky a zbraněmi, jimž nyní kavalerie čelila.

Jezdci na troubení rohů zareagovali okamžitě, a jakmile se přiblížili k linii lesa, rovnali se do dvojstupů.

„Už vidím náhradní civany,“ křikl Honal. „Výměna!“

Každý z velitelů zamířil na jednu stranu cesty a Rastar seskočil ze svého vyčerpaného oře, zatímco zbytek vojáků z jeho »jednotky volavek« proburácel kolem za neutuchajícího řevu.

„Je na čase je všechny rozdrtit na sračky!“ zakřičel na ně Rastar a vyhoupl se do sedla čerstvého civana.

„Dejte jim co proto, pane!“ křikl jeden z vojáků nazpět a pokračoval dál k místu, kde čekali záložní oři. „Budeme hned za vámi!“

„Rozviňte zástavy!“ zavelel Honal hlasem, kterým by dokázal probudit tucet mrtvých generací a vyhoupl se na vlastního odpočatého civana. Vytasil první pár revolverů a pozvedl je nad hlavu.

„SHEFFAN!“ zaburácel jako útočící atul-graka čtyři tisíce hlasů záložní těžké jízdy vydalo vlastní hluboké válečné pokřiky, když vyrazilo z kraje džungle za ním.

„Ahá!“ Camsan pozvedl hlavu, když zaslechl, jak vyjící hlasy prořízly pleskající kapky deště, a rozpoznal standarty nad hlavami útočícího vojska. „Tak o tomhle to celé je.“

„To je ten hloupý, zbabělý princ, který velel ústupu z Therdanu,“ zavrčel jeden z jeho lokajů, když rovněž poznal prapory. „Dobrá. Je na čase ukončit tuhle etapu jednou provždy.“

Vůdce se zadíval přes standarty padlého Therdanu, které se k němu blížily skrze déšť a cítil mnohem menší optimismus, než jeho podřízený náčelník.

„Jeho strýc se nedal jen tak lehce zabít… a ani nebyl zbabělý,“ podotkl. „A jeho otec také ne a já myslím, že nám pěkně nařežou. Máš ale pravdu – dorazíme je teď, když máme volnou chvilku. Stejně toho není moc, co by se dalo dělat. Kromě toho, když je nepobijeme teď, vrátí se příští týden.“

Camsan se nijak nesnažil vlastní útok řídit. Nemělo by smysl se o to vůbec pokoušet, jelikož bomanští válečníci, pronásledující nepřítele, jen zřídkakdy reagovali na rozkazy. Dva či tři tisíce střelců s hákovnicemi s nevolí ustoupily z předních linií, jelikož kvůli dešti byly jejich pušky v podstatě nepoužitelné, zbytek vojska namísto toho zrychlil krok.

Camsan se nemýlil, pokud šlo o osud jeho velitelů, ale ani on nepředvídal, jak zlé to doopravdy mělo být. Bomané byli v bojích proti jezdcům z Ligy starými mazáky a měli by si vše řádně rozmyslet, byli to však také individualisté bojující sami za sebe. A jak se téměř pokaždé stalo, že když od nich jejich nepřítel prchal, soustředili se hlavně na to, aby chytili své protivníky dřív, než to udělá kdokoli jiný a uzme jim čest vést útok, než aby se pokusili vytvořit cosi jako formaci. Prvních pět nebo šest tisíc jedinců za branami vytvořilo poměrně širokou mezeru mezi sebou a svými druhy, když deštěm spěchali za Rastarovými vojáky a – jak se rovněž s nepravidelnou frekvencí stávalo – tudíž byli zaskočeni, jakmile se »prchající« jezdectvo obrátilo proti nim, neboť v dosahu nebyl nikdo z jejich klanových druhů, který by je podpořil.

To Camsana deprimovalo, jelikož to byl právě on, kdo strávil poslední půlrok namáhavými boji, aby své kmenové příslušníky naučil alespoň špetce opatrnosti a disciplíny. Přesto jej to vlastně ani nepřekvapovalo. A aby byl ke svým válečníkům spravedlivý, všichni přesně věděli, co se bude dít. Uvědomovali si však rovněž, že déšť seveřanům znemožní používat střelné zbraně a také že počet jezdců převyšovali o dobrou polovinu. Měli utrpět ztráty, měli však zároveň ztráty způsobit. Byli rovněž schopni nepřítele zaměstnat a zdržet, než dorazí jejich pomalejší druhové. Navíc toto byla první příležitost po pěti měsících, kdy dostali šanci někoho zabít, a tak v tuto chvíli pokřikovali v hladovém očekávání.

Část onoho očekávání se záhy proměnila v překvapení, když jezdci i přes déšť začali pálit. Střelné zbraně jízdních jednotek obvykle fungovaly alespoň o trochu lépe než pušky za běžných podmínek, avšak zbraně, které měli tito jezdci, nefungovaly »jen o trochu« lépe. Pracovaly o dost lépe a Camsan zavrčel nadávku, když spatřil, jak se střely zaryly do těl jeho válečníků. Palba jezdců z Ligy byla o hodně silnější než obvykle a i přes nemotornou chůzi dvounohých civanů byla zatraceně přesnější.

„Jak hergot můžou z těch zatracených věcí střílet v dešti?“ dožadoval se Camsan, když spolu s hlavní hordou vyrazil za předvojem a znovu zaklel, když Hirin R’Esa, náčelník Ualthů a jeden z vůdcových nejvěrnějších zastánců, padl k zemi s dírou o velikosti pěsti zasazenou doprostřed jeho hrudi. „Ale ať to dělají jakkoli, jsem rád, že jich nemají víc!“

„Moc platné jim to teď nebude,“ poznamenal jeho poskok s divokým úšklebkem. „Už jsou na dosah sekyr.“

„Jak zněla ta modlitba, co tě Roger naučil?“ zabručel Rastar, když uschoval své kouřící revolvery.

„»Bohové, za to, čeho se nám má dostat, buďmež ze srdce vděčni«,“ zakřičel Honal v odpověď. Po lidsku se usmál a odhalil na dešti zuby, zatímco se vojáci okolo něj rozesmáli.

„Budiž,“ zamumlal Rastar a uchopil své kopí. Sprška sekyr nadělala v jeho šicích mezery; a on rozhodně nehodlal připustit příliš mnoho obětí při něčem, co bylo ve skutečnosti pouhým klamným útokem.

Jezdectvo se střetlo s předními voji barbarů a prolomilo je. Bomané byly stále zaraženi a dezorientováni ochromující palbou z pistolí. Rastarovi vojáci na ně vypálili něco okolo dvaceti tisíc dvacetimilimetrových projektilů. Palba ze hřbetu civana nebyla nikdy přesná, Bomané však představovali rozsáhlý cíl a příval kulek z pistolí sejmul téměř celou třetinu jejich předních šiků a zranil jich o mnoho více.

Zbytek dorazila jejich dlouhá kopí. Vzpouzející se, pro boj cvičení civani párali a trhali raněné, když přes ně přebíhali; se zlomyslným potěšením odkusovali paže i hlavy a z bomanského řevu očekávání před malou chvílí se stal křik nesmírné agónie, když na nich přeživší z Therdanu a Sheffanu vykonávali svou krvavou pomstu. Ba co víc, přinejmenším polovině Rastarových vojáků se podařilo získat zpět své oštěpy, když prorazili přední voje, a s úspěchem je použili na další a zmasakrovali barbary přímo před sebou. Pak se jezdectvu podařilo dostat do mezery mezi hlavním bomanským vojskem a tím, co bývalo předvojem. Dvě třetiny z něj nyní tvořily pouze mrtvoly a s výjimkou těch několika, které uchvátilo válečné šílenství, utíkala většina přeživších pryč, co jim nohy stačily.

Podle Rastarova nejumírněnějšího odhadu musely jeho čtyři tisícovky mužů zabít přibližně stejný počet barbarů a hněvivý a nenávistný bomanský křik byl hudbou pro jeho uši. On i jeho vojáci dosáhli svého hlavního cíle; ať už by se od této chvíle mělo dít cokoli, barbaři je nepřestanou pronásledovat. Typická bomanská krvelačná mysl na to dohlédne, nikdy však neškodí ujistit se, že se podařilo. Clande a zbytek záložníků čekali, aby toho dosáhli… za předpokladu, že se Honalovi podaří vrátit jejich muže na cestu, než je dostihne další vlna barbarů. Příští vlna byla větší – mnohem větší – a i přes veškeré své běsnění nebyli Bomané hloupí natolik, aby jim nabídli jinou příležitost, jako byla ta poslední. Ne, tato vlna se hlavně zaměří na zadržení jezdců, zatímco jiní válečníci proklouznou kolem nich; a z toho plynulo, že je na čase zmizet.

„Ústup!“ zakřičel. „Zatrubte na rohy! Zpátky do lesa. Je čas utíkat!“

Jeho vojákům se již zdařila nejtěžší část manévru; nedovolit, aby byli ovládnuti touhou nahánět prchající přeživší z prvního úderu. Okamžitě zareagovali na zvuk rohu a otočili se, aby vburáceli zpět na blátivou cestu do lesů.

„Teď to začne být trochu záludné!“ zavolal Honal vedle něj.

„Jdi dopředu. Nenech nás ničím zpomalit,“ nařídil Rastar. Honal přikývl na srozuměnou a ostruhami popohnal svého civana. Rastar sledoval, jak odjíždí, a překřížil prsty na levé horní ruce v dalším gestu, které pochytil od lidí. Načasování, pomyslel si, je vším.

Přední šiky jezdectva po vstupu do lesa trochu zvolnily. Všichni jezdci však byli veterány, kteří půl mardukského roku vedli téměř nepřetržitou bitvu. Jejich velitelé se dobře naučili svému řemeslu a přidali k němu lidské nápady i jejich disciplínu. Vypořádali se s manévrem se sebejistotou, která by před válkou s Bomany uchvacovala. Vojáci bok po boku, čety formující se do zástupu, dokud všechny více než tři tisícovky přeživších jezdců nevklusaly na bahnitou cestu.

Srovnali se přesně na čas, jelikož se druhá bomanská vlna stále blížila a za pochodu sbírala pozůstatky první vlny. Přední šiky přinejmenším dvanácti tisíc hřmících válečníků se držely necelých padesát metrů za posledním vojákem a Rastar – držící pozici v závěru jednotky – pocítil na okamžik úzkost. Barbaři se nacházeli dost blízko na to, aby k nim mohli vyslat spršku válečných sekyr, ačkoli jejich přesnost měla k dokonalosti ještě daleko, a pomalý cval, k němuž byli civané donuceni, když natěsnání projížděli cestou, Bomanům umožňoval pomalu zkracovat jejich náskok.

„Tady by se hodilo nějaké to dělostřelectvo,“ zamumlal si pro sebe. Když ale nemohl mít polní děla, pak měl druhou nejlepší věc… za předpokladu, že bude fungovat.

Od zádového plátu se mu odrazila sekyra; pobídl svého oře ostruhami a naklonil se dopředu, aby zvíře popohnal vpřed. Další hrstka jeho mužů padla, ale opravdu jen hrstka. Nyní začali pro změnu zpomalovat Bomané, jelikož se museli vejít na úzkou stezku. Což bylo přesně to, co si Rastar přál a co lidé plánovali.

Když se ozvaly exploze, znělo to, jako by končil svět. Než se na scéně objevili lidé, Rastar nikdy neslyšel o »dálkově řízených minách« či »směrovaných náložích«, viděl je ale testovat v K’Vaernově zátoce. Udivilo ho, jak smrtící může být tak poměrně prostý koncept. Avšak ani testy, jimž přihlížel, jej nedokázaly připravit na skutečnost toho, co několik tuctů střel do mušket, přibalených na vršek hromady přibližně půl sedantu střelného prachu, dokáže.

Clande a jeho záložníci se činili, zatímco Rastar s Honalem prchali před Bomany, a cestu z každé strany olemovali lidskými pekelnými stroji. Umístili vždy jeden na každé dva metry; bylo jich tu tedy asi dvě stě. Bomané se blížili ve trojicích a čtveřicích, když své nepřátele pronásledovali, a tak se jich v zóně úderu nacházelo okolo šesti set, když Clande aktivoval roznětku a barbary obklopily následné výbuchy podél cesty.

Naživu zůstalo asi tucet jedinců.

Šest set nebo i šest tisíc obětí by byl sotva ždibec z celkového počtu barbarského vojska, avšak ani Bomané nebyli imunní vůči naprostému šoku a hrůze z takovýchto těžkých ztrát způsobených v tak krátkém okamžiku. Válečné pokřiky se změnily v řev a úpění a zbrklé pronásledování se zastavilo uprostřed těl a jejich zbytků, roztříštěných kmenů stromů, spadaných větví a stoupajícího kouře, který ta pekelná jatka po úderu zahalil.

Rastar přitáhl civanovi otěže a zpomalil. Ohlédl se za sebe na tu zkázu a bolest a odhalil zuby v hladovém, lidském úsměvu. Další malá splátka z ohromného dluhu, který Therdan Boman splácel, pomyslel si zlomyslně a napřímil se ve třmenech navržených lidmi, které si on i jeho vojáci rychle osvojili.

„Polibte mi prdel, vy bomanský kurvy!“ zakřičel a poplácal se po zadku. „Uvidíme se v Therdanu – a přiveďte své všivé kamarádíčky!“

„Co ve jménu všech démonů bylo tohle?“ dožadoval se Camsanův družiník, když se oba Bomané v nevěřícném úžasu zastavili. Vůdce se nacházel necelých čtyřicet či padesát metrů od zóny úderu a zavrtěl hlavou, napůl hluchý nečekanou silou výbuchů.

Nikdy by si nedokázal představit něco takového, jako byly ony roztrhané a znetvořené cucky, které kdysi bývaly válečníky – rozhodně ne v masakru vykonaném během mžiku oka! Zíral na tu spoušť ještě několik chvil, pak se znovu otřásl, když ucítil znatelné ohromení a nevěřícnost válečníků, kteří jej obklopovali.

Rychle se rozhlédl kolem. Ráno neskončilo zrovna dobře. Spolu se svými válečníky zabil přibližně dvě stě sráčských jezdců, ale jeho vlastní ztráty se blížily patnácti až dvacetinásobku a naprostý šok po závěrečném úderu prohloubil jeho bolest nad ztrátami ještě víc. Klany při dobývání sráčských měst přišly o mnohem víc mužů, ale při úderu na příkré kamenné hradby se oběti předpokládaly. Tohle však bylo jiné a on si dobře uvědomoval možný smrtící dopad na válečnickou morálku.

„To od těch železňáků bylo chytré,“ pravil nahlas, aby jej nikdo nepřeslechl, a přinutil se vydat se kupředu do krvavého a roztrhaného masa. „Chytré, ale šlo pouze o střelný prach, ne kouzla či démony. Proto chtěli, abychom je pronásledovali.“

„Přesně jak jsi to udělal ty,“ obvinil jej podnáčelník a Camsan se pomalu otočil, aby mu pohlédl do tváře. Vůdce neřekl ani slovo, jen se náčelníkovi díval do očí. Pak se Camsanova bitevní sekyra, ceremoniální symbol svrchovaného válečnického vůdce, zableskla ve smrtícím švihu a náčelníkova hlava ztěžka dopadla do krvavého bláta na cestě.

Rozhostilo se naprosté ticho a Camsan se na místě otočil, aby svým tvrdým pohledem obdařil každého válečníka v dosahu.

„Celé měsíce jste naříkali a stěžovali si jako děti, kterým chybí cukroví, že vás nevedu do bitvy,“ prohlásil narovinu. „Varoval jsem vás znovu a znovu, že K’Vaernova zátoka není druhé Sindi – že její hradby jsou vysoké a obyvatelé lstiví. A za ta varování jsem byl odměněn pouze reptáním, že nejsem ten pravý vůdce válečníků. Já, kdo dobyl Therdan a rozdrtil Ligu pod našima nohama. Já, kdo přemohl D’Sley a legendární Sindi! Já, který vás vedl k vítězstvím, o nichž se našim otcům, jejich otcům a ani jejich otcům nikdy nesnilo!

A teď, když se železňáci prohánějí před hradbami a nadávají vám a vy se dožadujete, že se za nimi vydáte a vezmete si jejich rohy, brečíte jak malá děcka, protože jste dostali to, co jste si přáli. Já jen vidím, jak se z bomanských válečníků staly baby!“

Cítil kolem vzdorný odpor, nikdo se ale neodvažoval zachytit jeho železný pohled a odplivnout si na zem.

„Nejedná se tu o žádnou magii, jen o pouhou lest od našich nepřátel a bláznovství válečníků, kteří nedokáží na výzvu odpovědět jinak než tak, že spěchají, aby se s ní střetli. Neobviňujte mě z následků své vlastní ukvapenosti! A ani na okamžik nepochybujte, že kdokoli, kdo znovu zpochybní má rozhodnutí a mé rozkazy, bude ještě před západem slunce masem pro atuly!“

Opovržlivě nakopl hlavu mrtvého náčelníka a zahleděl se na všechny ostatní jako jediný válečník shlížející na šok a vzdor třiceti tisíc dalších a ohnivý elixír jeho vlastní moci, jíž potlačil jakýkoli odpor vůči jeho autoritě, jej naplnil jako skvělé víno. Mlčení se protahovalo a mísilo se s napětím, dokud vůdce nakonec spokojeně nezavrčel nad jejich podřízeností.

„Teď,“ pokračoval posléze klidnějším hlasem a věcnějším tónem, „je jasné, že se železňáci vrátili, aby nám znepříjemňovali život, a tohle…“ ukázal na chaos okolo místa výbuchu, „…dokazuje, že je k’vaernští sráči vybavili novými zbraněmi. Na světě po hostině našich sekyr v jejich městech už nemůže existovat víc než několik tisíc železňáků, ale zdá se, že je K’Vaerniané hodlají využít, aby nás popíchli. Nepochybně doufají, že nás budou moci vylákávat do podobných léček a úderů znovu a znovu. Možná dokonce i věří, že nás donutí opustit Zátoku netknutou, pokud budou útočit dost často.

My jsme ale Bomané! Jsme válečníky severu, zosobněná síla větru a my své nepřátele rozprášíme! Nedáme těm železňákům příležitost, aby na nás doráželi znovu a znovu, nenecháme je, aby si oni volili, jak napadnout nás. Mnb Trag a jeho klan budou držet za námi Sindi a K’Vaerniané nebudou riskovat, aby jejich drahocenné zadky opustily bezpečí hradeb. A ani všichni železňáci dohromady nedokáží dobýt opevnění tváří v tvář Tragovi a jeho válečníkům. Dokonce i všichni k’vaernijští muži v plné síle by museli město oblehnout, aby naši obranu prolomili, a tihle železňáci nebudou mít nejmenší šanci se o to jen pokusit, když jim budeme neustále v patách. Vědí to stejně dobře jako my, a tak si někam skryjí záložní civany. Znají nás již dlouho, stejně jako my známe je, a tak vědí, že bez záloh by na dlouhé trati Bomanům neunikli. Myslí si, že se nás zbaví přímo tady, na počátku honičky, nebo nás vyčerpají, dokud se nevzdáme, ale jejich naděje bude marná, protože my si dáme záležet na opravdovém honu na basiky! Chcete mít na svých sekyrách krev? Tak dobrá, já vám ji dám!“

Otočil se k poslům, kteří vždycky vůdce doprovázeli. Všichni to byli nejlepší běžci, pečlivě vybraní ze svých klanů a kmenů; čekali jen na jeho pokyn, aby se rozeběhli se zprávami k ostatním klanovým náčelníkům. Mávl, aby se naklonili blíž.

„Ty nové železňácké hračky,“ pronesl s opatrně vysloveným pohrdáním na slovo »hračky«, aby zakryl šok, který po jejich účinnosti stále ještě pociťoval, „budou mnohem nebezpečnější, pokud si budou oni moci vybrat místo a čas, kdy by je mohli proti nám použít. Proto se vydáte k vůdcům svých klanů a vyzvete je, aby se vydali do bitvy. Budeme železňáky pronásledovat, kamkoli půjdou, a ostatní klany se k nám přidají a společně s námi je obklíčí a zaženou jako basiky před naháněči. I když jich tam venku bude čekat ještě víc, ale i kdyby byli shromážděni na jediném místě, budeme v takovém počtu a síle, abychom je smetli jako pouhá zrnka písku. Nechejme je utíkat, kam jen budou chtít, třeba i k ruinám Therdanu a Sheffanu! Nebude pro ně úniku a my je zničíme, i kdyby proti nám vztyčili nějaké zbytečné opevnění!

Jděte! Svolejte kmeny. Máme nepřátele, které musíme pobít!“

„Kriste,“ zaklel Pahner. „Dvaatřicet tisíc? A kolik jich tam nechali?“

„O hodně míň,“ opáčil Bogess. Diaspran se stal velitelem Pahnerova štábu se vším všudy, jakmile jeho vlastní vojsko bylo pevně začleněno do k’vaernijské vojenské struktury, a zamyšleně se zamračil, když uvažoval o zprávě výzvědných jednotek. „Většina válečníků by trvala na pronásledování seveřanů. Bomané a Vasinové jsou starými nepřáteli s tolika nevyřízenými účty na obou stranách, že by je nikdo z žádného tábora nedokázal spočítat.“

„Jin hlásí, že se jich ještě na polích několik potuluje,“ prohlásil kapitán, když si prošel svůj záznamník.

„Rabují,“ mávl nad tím Bistem Kar rukou. „Než se vylodíme, budou pryč. A my stejně přistaneme mimo jejich dohled.“

„Něco se ale určitě zvrtne,“ sýčkoval Pahner.

„A kdo se teď strachuje?“ zasmál se hurónsky Bogess.

„Já nemám strach, jen obavy,“ zabručel Pahner. „A kam se k čertu dostal Roger?“

„Začínáte zapomínat na náš skutečný úkol, šéfe?“ zašklebil se Julian a zahleděl se na svůj displej na hledí v přilbě. „Podle hlášení je s krycím jízdním předvojem na cestě mezi D’Sleyem a Sindi. Spíš na stezce.“

„Dobře,“ kývl Pahner. „Drží se vzadu, jak jsem mu doporučil.“ Kapitán se odmlčel a zamračil se. „Pokud je ta zpráva tedy přesná.“

„Hej, seržo! Jak se vede?“ šeptl Roger.

Jin potlačil leknutí a otočil se směrem k princi. Roger ležel na břichu v matném odpoledním slunci přikrytý maskovací sítí a obličejem pomazaným maskovací barvou, a usmál se, když zbrojní seržant nadskočil.

„Nějaké novinky?“ otázal se.

„Ježíš, pane,“ vyhrkla D’Estreesová. „K smrti jste mě vyděsil. Copak jste neslyšel o tom, že mariňáka s nabitou bouchačkou musíte předem varovat?“

„Chci jen udržet na výši starou dobrou ostražitost, desátníku,“ pravil nenapravitelný princ. „Noc již brzy ožije spoustou malých plíživých potvor.“ Obrátil se zpět k Jinovi. „Takže co se děje?“

„Rastar tvrdí, že se dostali do honičky,“ odvětil Jin. „Jezdectvo se nachází nějakých dvanáct kilometrů severně s Bomany ze Sindi v těsném závěsu. A zdá se, že Camsanovi druzi spolkli návnadu, háček, vlasec i plovák.“ Poddůstojník se dotkl všeobecného velitelského mikrofonu po straně své přilby a pousmál se. „Vedl velkou řeč, když nálože proměnily asi dvousetmetrový zástup slizounů na maso do párků, pane. Znělo mi to, jako by zjistil, že se mu pinďour dostal do lisu, protože jediným způsobem, jak zabránit, aby si někdo nárokoval jeho místo, je osobně na některou zeď přitlouct Rastarovy rohy.“

„Takže svolal ostatní klany?“

„Přesně tak, Výsosti, to udělal. Jen doufám, že Rastar s Honalem jsou alespoň z poloviny tak dobří, jak si o sobě myslí, protože pokud je ti parchanti chytí, nebude to vůbec pěkné.“

„Nepřehánějte, seržante,“ poradil mu Roger. „Rastar je asi ze dvou třetin tak dobrý, jak si myslí. Kromě toho jsme jim dali nálože jen na jeden úder. Nechceme přece, aby byli až příliš tvůrčí! Takže jakékoli další nepříjemnosti, kterými chce Bomany obšťastnit, musí mít původ v jeho puškách a revolverech, což by ho mělo motivovat k tomu, aby si je nepouštěl až příliš k tělu.“ Princ potřásl hlavou. „Bude si s nimi hrát na kočku a myš přesně, jak jsme předpokládali, dokud nebudeme připraveni udeřit na náš cíl, a zdá se, že oni si nakonec s sebou přivedou všechny kámoše.“

„Doufejme,“ řekl Jin a mávl směrem k Sindi a jeho stěží viditelným hradbám. „Zatím se toho v Sindi moc neděje.“

„A vy jste přišel sám, pane?“ zeptala se D’Estreesová.

„Většinu vojáků jsem nechal čtyři kilometry za sebou a vyrazil kupředu s půlkou jezdectva. Ti se skrývají asi půl kilometru za mnou.“

„Kdo je v oddíle, pane?“ zajímal se zbrojní seržant. „Jen Mardukané?“

„Čtyři sta jezdců z Chindaru, čtyři stovky pěšáků z kopinického a tým Beckleyové. No a Cord a Matsugae.“

„Vy jste s sebou vzal Kostase?“ podivila se D’Estreesová. „Jen nám našeho kuchaře nenechte zemřít, pane!“

„Říkal jsem mu, aby zůstal v bezpečí Zátoky,“ pousmál se Roger, „on ale podotkl, že když teď už armáda má skutečné kuchaře, může zase dělat mého sluhu. »Jen skutečnost, že spíte na zemi, ještě neznamená, že nemusíte dbát na svůj zevnějšek«.“

„Cha, Kostas jako vystřižený!“ ozval se Jin. „Jak dlouho se hodláte zdržet, pane?“

„Narážíte na to, že bych mohl prozradit váš úkryt? Dlouho nestačí nakopnout. Během minutky se vrátím k vojákům. Jen jsem si chtěl prohlédnout město.“

„Jak jim budete říkat?“ zajímala se desátnice.

„Mardukanům?“ Roger se pousmál. „Nevím. Možná »Mardukská stráž Jejího Veličenstva«? Ať už je nazvu jakkoli, budu se muset vrátit dřív, než po mně vyhlásí pátrání.“

„Dejte pozor, Výsosti,“ varoval ho Jin. „A při Višnovi, držte se při zemi a mimo dosah střelby.“

„Provedu, seržante,“ odpověděl princ. „Uvidíme se v Sindi.“

Kapitola 33

Mnb Trag se v narůstajícím světle rozhlížel po polích. Jak věděl, někde na severu se nacházel Camsan se zbytkem klanů a možná teď obkličoval troufalé železňáky, zatímco Trag stál tady na hradbách Sindi. Velmi jej mrzelo, že zůstal zde, jako by snad byl na hon na kavalerii příliš starý či líný, musel ale souhlasit s Knyem.

Nikdy nebylo příliš chytré dělat přesně to, co chce váš nepřítel. Železňácká jízda zřejmě čekala, že ji Bomané budou pronásledovat a také asi počítala s tím, že žádné těžké jezdectvo se Bomanů natrvalo nezbaví. Takže na vojsko musela zákonitě čekat past a Camsan jednal správně, když byl ostražitý.

Trag však věděl, že i on sám měl pravdu. Past nepast, Camsan neměl na vybranou a musel seveřany pronásledovat, aby utišil protesty vůči vlastní autoritě, jež jejich přítomnost vyvolala. A ať už hodlaly železné hlavy dosáhnout čehokoli, na konci selžou. Žádná armáda jižanských sráčů nepřežila – s výjimkou relativně malého vojska z K’Vaernovy zátoky, jejíž stráž byla ale příliš slabá na to, aby v otevřeném boji ohrozila sebemenší bomanskou jednotku. Takže záškodníci budou nakonec sami zneškodněni. Soudě podle nebezpečné nevyzpytatelnosti prvního úderu, K’Vaerniané zjevně vyvinuli nové zbraně v zoufalém pokusu lépe vybavit své žoldáky z Ligy, což nepochybně znamenalo, že než se vojsku podaří železňáky zahnat a zlikvidovat, utrpí více obětí, než s kolika původně počítali, nicméně i tak je osud nepřátel zpečetěn. A s jejich zničením si Camsan bude moci přidat ke své jedinečné sbírce vítězství, která klanům přinesl, další triumf a pevněji tak uchopit moc, jež, jak on i Trag věděli, ležela téměř na dosah. Městští sráči nazývali Bomany »barbary«, a na tom posměšném označení bylo něco pravdy, připustil Trag hrdě. Jenže i »barbaři« mohli budovat impéria.

Ale i přes tu veškerou spokojenost jako by stále něco bylo v nepořádku. Nedokázal přesně říct, co jej trápí, ale bylo to tam.

A pak, když přibylo světla, se mu vyjasnilo.

Z lesa kolem cesty do D’Sleye se vynořila malá armáda – malá, ale mnohem větší než jakékoli vojsko, které by městští sráči byli schopni sestavit. Formace za formací pochodovala pěchota kupředu; přesouvala se dokonce i disciplinovaněji, než ti parchanti ze stráže K’Vaernovy zátoky. Byl příliš starý na to, aby na tuto vzdálenost poznal, jaké si nesou zbraně, byli tam však sráči v počtu minimálně dvou mužů na jednoho válečníka z těch, kteří mu v Sindi zůstali. Nepochyboval, že si nesli i zásobu žebříků na slézání hradeb.

„Odkud se vzali tihle?“ vydechl jeden z jeho válečníků.

„Z K’Vaernovy zátoky,“ odpověděl náčelník. „Hádám, že museli dát meč do ruky každému sráči, který dokázal spatřit blesk a uslyšet hrom a prostě je vyvést ven.“ Zasmál se při pomyšlení, že byli ochotni přivést slabé, zbabělé a necvičené městské lenochy do dráhy jeho sekyry. Pořád to však vypadalo, že je jich až nechutně mnoho.

„Měli bychom je naházet okolo zdi jako žoky ječmenorýže,“ řekl, „ale bude třeba bitvu, aby to ti světoborci pochopili.“

Na hradbách se začalo scházet čím dál více mužů z jeho kmene, zatímco se vojenské šiky přibližovaly na dostřel děl. Oddíly pochodovaly ve formacích, svůj podivný pochod přerušily, když přecházely přes malý most přes Stell, a na městské straně potoka se zase formovaly.

„Nikdy jsem neviděl takhle dlouhá kopí,“ prohlásil kdosi. „Nemyslíte si snad, že ti tupí Wesparové mluvili pravdu, když tvrdili…“

Hlas se mu vytratil a Trag se trpce a chrochtavě zasmál – jeho smích však hraničil s nervozitou, což poznámku jen přiostřilo.

„Nikdy jsem nechoval příliš důvěry ke lžím wesparských sviní, které si nechaly nakopat zadky bandou městských sráčů a navymýšlely si historky, aby skryly svou vlastní neschopnost,“ pronesl náčelník. „A i kdyby říkaly pravdu, jak by se tatáž kopí dostala tak rychle do K’Vaernovy zátoky?“

„Asi máš pravdu,“ připustil jeden z členů jeho kmene, „ale támhleto jsou opravdu nechutně dlouhá kopí, Mnbe.“

„Možná, že někdo z těch vodáků jim řekl, jak Wespary vystrašit,“ posmíval se Trag, „my ale nejsme Wesparové, nebo ne? Jsme Tranol’tové! A i kdybychom byli Wesparové, opravdu si myslíš, že by někdo dokázal něco takového dostat na žebříky?“ Zařehtal se ještě víc než obvykle.

„Ne, to nemyslím,“ připustil člen kmene.

„Samozřejmě, že ne,“ mávl Trag rukou nad malou armádou, která teď zaujímala pozice před branami na severním břehu řeky, tak blízko, že i Trag je mohl jasně pozorovat. „A nevidím žádná beranidla,“ pokračoval, „takže toho není mnoho, co by nám mohli udělat, pokud bychom nebyli tak hloupí, abychom vyšli ven a rovnou se na ně vrhli, že ano?“

„Já nevím, Mnbe,“ pravil člen kmene. „Nemáme dostatek válečníků, abychom obsadili celé hradby. Ne tolik, kolik bychom mít měli.“

„To nevadí,“ řekl Trag s jistotou. „Oni zase nemají dost žebříků, aby se na nás vrhli. Můžeme tuhle část hradeb bránit třeba do skonání světa a oni nemají na nějaké pořádné obléhání dost času. Kny Camsan je teď někde za nimi a dlouho mu nepotrvá, než zjistí, proč nás vylákali z města. A až na to přijde, přižene se přes ně přímo sem a to bude pro K’Vaernovu zátoku konec! My je musíme jen udržet tam, kde teď jsou, než sem Camsan dorazí. Takže pobídněte své válečníky – na hradbách jich bude třeba!“

Poslové se rozeběhli, aby svolali klanové válečníky do bitvy; Trag se opřel o cimbuří a sledoval své měšťácké protivníky. Jeho sebedůvěra byla neochvějná, byl však dostatečně sebekritický, aby přiznal, že nemá ani potuchy, co ti sráči zamýšlejí, když desítky z nich postrkovaly za pěchotní šiky nějaké druhy vozíků.

Nepochybně šlo o nějaký nový vrtošivý nápad, který K’Vaernianům vytanul na mysli, žádný takový trik by je však nemohl jako mávnutí kouzelným proutkem přenést přes masivní sindijské hradby.

„Pohyb, pohyb, pohyb!“

Rus From a generál Bogess byli klidným okem hurikánu, zatímco kolem nich speciálně vycvičené jednotky ručně posouvaly povozy na svá místa. Jejich pozice byly pečlivě vybrány a vyměřeny výzvědnými týmy, které ze Sindi nespustily zrak, zatímco se k’vaernijská armáda cvičila a dopravovala vybavení. Ačkoli oba Diasprané již své pozoruhodné lidské spojence znali, udivovala je rutina a nenucenost, s jakými se pod rouškou tmy kolem Sindi pohybovali. Každý totiž věděl, že bomanští barbaři dokáží zaslechnout bzučení hmyzích křídel na sedmdesát kroků, ale lidem se i přes to podařilo bez potíží proniknout k samotným městským hradbám a jejich nenápadně rozestavěné vyměřovací kolíky navedly každý vozík na předem určenou pozici pod pečlivým dohledem Diaspranů.

„Opravdu se domníváme, že tohle bude fungovat?“ zašeptal Bogess otázku k duchovnímu a From se uchechtl.

„Eh, já jsem si jistý, že to fungovat bude,“ pronesl. „Alespoň podle stavu našeho střelného prachu. Jestli ale budou Bomané spolupracovat tak, že se postaví tam, kde je chceme mít, aby to vše fungovalo, jde naštěstí díky Bohu mimo mě!“

„Z tebe vždycky sálá naprostá důvěra,“ zamumlal Bogess.

„Samozřejmě, je to má práce!“ prohlásil From nadšeně. Pak se ale zamyšleně zamračil. „Zdá se, že bychom mohli být už připravení,“ poznamenal. „Je čas na poslední kontrolu.“

„Pak tedy začněme,“ přikývl Bogess a oba se rozešli, aby se každý vydal na opačnou stranu podél půlkruhu vozíků rozestavěných před severními hradbami Sindi.

„Ti parchanti mají cosi za lubem,“ zamumlal jeden z podřízených náčelníků Mnb Traga.

„Samozřejmě, že mají,“ odsekl Trag. „Copak sis snad myslel, že sem napochodovali jenom, aby se tu postavili a škrábali si zadky?“

„Jistěže ne,“ opáčil náčelník. „Ale ani jsem od tebe neslyšel, co podle tebe dělají.“

„To proto, že to nevím,“ přiznal Trag. „Co ale záleží na tom, co mají za lubem, když oni jsou tam venku a my tady uvnitř?“

Dupl na silné a pevné hradby a společně s náčelníkem se rozesmál.

„Vozíky jsou na místech, Armande,“ ohlásil Bogess když spolu s Fromem dorazili k Pahnerovi a Bistemu Karovi. „Značky rozvědky byly přesně tam, kde být měly a my už jen čekáme na váš rozkaz.“

„Fajn,“ přikývl Pahner trochu nepřítomně. Kar stál vedle něj a prohlížel si městské hradby dalekohledem od Della Mira. Kapitán však aktivoval zvětšení na hledí své přilby, jež mu poskytovalo mnohem jasnější obraz a kterému se nějaký primitivní dalekohled mohl rovnat jen stěží.

„Jsou rozptýleni víc, než bych si přál,“ prohlásil po chvíli Kar.

„No, nemůžeme čekat, že druhá strana bude dělat to, co chceme my,“ podotkl Pahner. „A z dlouhodobého hlediska to zřejmě nemá význam – tohle nejsou jemné zbraně, takže zóna úderu pokryje dostatek prostoru na to, aby zahrnul i velkou část rozptylu nepřátel. Víc mě trápí, kolik jich ještě asi zůstalo skryto v ochozech pro děla a hákovnice. Budeme mít ideální pokrytí, ale nemáme natolik dostatečnou průraznost seshora, jak bych si přál.“

„Podle Jinových výpočtů už ve městě moc hákovnic nezůstalo, pane,“ podotkl Julian přes vysílačku v posílené zbroji. „A pokud nejsou slepí, pak museli vidět naše skvělé žebříky. Z čehož plyne, že všechny, kdo jim zbyli, přemístili na cimbuří, aby shazovali útočníky.“

„Hezké a logické, seržante,“ pousmál se Pahner. „Naneštěstí je logika stále dobrým způsobem, jak dojít zklamání.“

„Já si ale myslím, že má pravdu,“ prohlásil Kar a s klapnutím svinul dalekohled.

„Jestli nemá, to zjistíme docela brzy,“ vzdychl Pahner a otočil se k Fromovi. „Dobrá, Rusi. Staral ses o jejich výrobu, takže bys to měl být podle mě ty, kdo je vypustí do světa. Zapalte je.“

„Co to mají ti pitomí sráči za lubem?“ zabručel Mnb Trag. „Už nejsem hergot tak mladý, jak jsem býval kdysi, a tyhle staré nohy se už unavují!“

„Jistěže,“ usmál se podnáčelník. „Jsi Boman, »starouši«, takže si nemysli, že nás obelstíš, když si budeš nárokovat odpočinek! Žádné vysedávání, dokud nepobiješ svou normu!“

„Když musím, tak musím,“ povzdychl si teatrálně Trag a palcem otestoval ostří své sekyry. „Přál bych si, aby ti basikové vyrazili a strčili hlavy sem nahoru, kde bych je mohl setnout!“

„Eh, oni se objeví, tím jsem si jistý,“ řekl podnáčelník. „Buď to, nebo se stáhnou zpátky podél řeky jako správní zbabělci.“

Trag se souhlasně zasmál, svou pozornost však zaměřil na ty podivné vozíky, které městští sráči s takovou pečlivostí stavěli na svá místa. Jejich posádky z nich teď sejmuly plátěné pokrývky a starý náčelník si zmateně promnul rohy, když cínově šedé světlo pozdního rána matně ozářilo podivné, zavalité, válcovité předměty. Nedokázal určit, z čeho byly vyrobeny, ale na každém voze jich bylo dvacet poskládaných do jakýchsi otýpek, díky čemuž držely vzpřímeně. Každý měl v průměru velikost přibližně šířky dlaně a na délku měřil jako válečníkovo předloktí; pracovní oddíly kolem nich poskakovaly s až směšným důrazem na detail.

Ať už prováděli cokoli, nezabralo jim to dlouhou dobu – alespoň tentokrát – a posádky se tryskem vracely na svá stanoviště. Vozy, jak si Trag povšiml, byly od čekající měšťácké armády odděleny širokou mezerou. Nejbližší se nalézal minimálně sto kroků od nejbližšího pěchotního šiku a on se náhle podivil, proč tomu tak je.

Rus From se donutil vyčkat, dokud poslední osádka neskončila se svou prací a nepotvrdila, že stojí bezpečně za hranicí případného nebezpečí. Pak znovu pohlédl na Pahnera, obrátil se ke k’vaernijskému dělostřelci, který vedle něj stál se zapálenou pochodní, a pokývl.

„Zapalte to!“ rozkázal bez okolků a K’Vaernian pochodeň přiložil k přichystané zápalné šňůře.

Poté se začala posunovat pobleskávající sprška jisker, páchnoucí sírou, která překonala vlhkou zem a pronikla vojenskými šiky. Muži si kryli oči či uši podle toho, kterému orgánu dávali přednost. A pak syčící démon dosáhl prvního vozíku.

Všechny typy mardukských společností se pyšnily širokou a podrobnou škálou démonů a ďáblů – tomu se při všech těch příšerách z nočních můr, jež opravdu obcházely planetárními džunglemi, nedalo ani divit. Zatím však žádný z bestiářů, s nimiž se lidé dosud seznámili, nezahrnoval vůbec nic, co by jen vzdáleně připomínalo draky z pozemských mýtů.

Až doteď.

Vypadalo to, jako by vozíky explodovaly, ale to přesně neodpovídalo tomu, co se doopravdy stalo. Každý vůz byl vybaven dřevěnou konstrukcí a na každé z nich spočívalo čtyřicet dvaceticentimetrových raket. Dvě třetiny z nich byly opatřeny šrapnelovými hlavicemi s časovanou roznětkou – výbušná směs střelného prachu obklopená konstrukcí z mušketových koulí, které každou hlavici měnily v obrovskou střelu s vlastním pohonem. Poslední třetina byly čistě výbušné hlavice s prostými kontaktovými roznětkami, vytvořenými zásluhou Nimashet Despreauxové, naplněné vždy dvěma kilogramy střelného prachu.

Před Sindi stálo padesát vozů s celkem dvanácti tisíci raketami a jen samotné hlavice s náloží v sobě nesly osm metrických tun střelného prachu coby výbušniny. Projektily burácely k nebesům v neuvěřitelném, dusivém sloupci sírového kouře a plamene, pak se stočily a s jekotem zamířily dolů. Tříštivé hlavice vybuchovaly ve vzduchu, a ačkoli časované roznětky byly přinejmenším jen hrubé, valná většina fungovala přibližně tak, jak bylo navrženo. Záplava téměř dvou milionů mušketových kulek udeřila na cimbuří a na oblast padesát metrů po obou stranách hradeb jako cepín nějakého rozhněvaného boha války, který proměnil každého nechráněného Bomana v hromádku potrhaného a rozdrceného masa. Na Marduku o podobné zbrani nikdo nikdy neuvažoval, a tak se žádný z barbarů ani nekryl. Místo toho se všichni semkli k sobě, téměř doslova rameno k rameni a čekali na předpokládaný útok; lepší terč už nabídnout nemohli. Sem tam měla malá skupinka nebo osamělý jedinec čistě náhodně dostatečnou ochranu shora, aby unikli vyhlazení, šlo však jen o ojedinělé zástupce Mnb Tragova kmene a jeho spojenců. Když ta hrozivá rána ohně a běsnění dopadla za hradby Sindi, v jediném okamžiku křiku a zkázy zmizelo téměř deset tisíc bomanských válečníků.

A vzápětí za tříštivými hlavicemi přišly na řadu výbušné nálože. Ve srovnání s moderními lidskými zbraněmi byly kuriózní, hrubé rakety na střelný prach pouhými dětským hračkami, země se jim však pod nohama otřásla jako vyděšené zvíře, když se tyto »hračky« shora snesly na hradby a budovy za nimi. Děsivý vír výbuchů vyslal do výšky větší než samotné hradby oheň a kouř, kousky barbarských válečníků, střešní tašky a roztříštěné dřevo. Vojáci z K’Vaernovy zátoky se po sobě navzájem ohlíželi v šoku a bázni z naprostého pustošení lidských zbraní.

Mnb Trag však nikdy příležitost sdílet onen šok a bázeň nedostal. Spolu s téměř všemi válečníky svého kmene byl vymazán z existence dřív, než vůbec stačil, byť jen matně, pochopit, jaká hrůza se skrývala uvnitř opovrhovaných povozů městských sráčů.

„Kruci,“ zaklel Julian skoro uhlazeně. „Myslíš, že jsme použili dostatek dynamitu, Gronningene?“

„Můžeme jen doufat,“ odvětil velký Asgardian netečně a sledoval neuvěřitelný oblak dýmu a prachu, který se vznesl jako nějaká odporná bestie nad rozpadlé kameniště, jež kdysi bývalo nejsevernější částí města Sindi.

„Hádám, že to brzy zjistíme,“ řekl Julian, když zablikal displej v jeho přilbě. „Je čas skočit do sedel, vojáci.“

Mnb Trag byl mrtev, ale nějakou šťastnou vinou balistiky a osudu podnáčelník, který stál necelých deset kroků od velitele, stále dýchal. To ale nemělo mít dlouhého trvání a podnáčelník si to uvědomoval, jelikož cítil, jak síla opouští jeho tělo spolu s krví vyvěrající z jeho naprosto rozmašírovaných nohou. Umrtvení následkem šoku mu bránilo, aby doopravdy cítil bolest, a tak se díky prchavé síle nadzvedl a opřel o lokty a rozhlížel se nevěřícně kolem.

Hradby samotné pořád stály víceméně nedotčené a děsivě ozdobené roztrhanými a rozemletými těly jeho klanových druhů, avšak elegantní domy a ulice za nimi byly silou palby rozbité a zničené. Z rozpadlých staveb šlehaly plameny, které burácely a poskakovaly jako démoni nad pustinou ze suti. Umírající náčelník pocítil chladné bodnutí hrůzy, když si trosky prohlížel. Ne kvůli sobě, jelikož muž, který ví, že umírá, už žádný strach necítí, ale kvůli vojsku, které následovalo Kny Camsana při honbě za jezdci z Ligy. Pokud tato děsivá zbraň dokáže uvolnit takovou zkázu na pevný kámen a zdivo, co by se stalo, kdyby zastihla armádu na volném prostranství bez jakékoli ochrany?

Tato myšlenka otřásla podvědomím jeho utichající mysli a on od výhledu na trosky odvrátil zrak. Zjistil, že se dívá na bránu do města s ohromnými věžemi… právě včas, aby pocítil dotek magie.

Před očima umírajícího Mardukana se zničehonic z prostorového zachvění, podobného vlnění nad plamenem, zjevili čtyři démoni. Byli pomalováni šedou a žlutou barvou, měli jen dvě ruce a nafouklé hlavy i těla; jejich kůže připomínala spíš dřevo či kov. Zatímco je náčelník s údivem sledoval, jeden z nich odnikud vytasil meč a zabodl jej hluboko do brány. Vlastně do mezery mezi jejími křídly, a když démon sjel mečem dolů, ozvalo se zaskřípění kovu. Těžké petlice z bronzu a železa se rozpadly jako vlas a pak démonův meč zmizel; on sám se potom natáhl, aby uchopil každé, bronzem potažené křídlo a rozevřel je.

Náčelník s hrůzou přihlížel, když druhé nadpřirozené zjevení začalo prvnímu pomáhat. Brána byla neuvěřitelně těžká a lehce prohnutá útokem samotných Bomanů na město a střelným prachem železňáků. Musely ji z každé strany otevírat tucty statných mužů … a pomalu. Avšak tito dva mocní démoni sami od sebe mohli…

A pak zemřel.

Někteří Bomané však přežili a pár jich stálo na nohou, když Julian zatáhl plnou silou své zbroje za bránu, aby ji otevřel dokořán. Obří panty byly skrz naskrz pokroucené, ale posíleným »svalům« zesílené zbroje měkké železo odolat nedokázalo. Jen skutečnost, že brnění byla sice robustní, ale zároveň i mnohem lehčí než křídla brány, vojákům znemožnilo, aby je okamžitě jedinou ranou vyrazili. To však ani nebylo nezbytně nutné.

První barbaři už útočili, aby bránu znovu obsadili, a Julian přemýšlel, zda jde o projev odvahy či hlouposti – pokud mezi tím existoval rozdíl – co barbary drží na nohou. Možná však šlo pouze o bitevní zápal, jímž byli Bomané nechvalně proslulí. Ne že by nyní v tom, co přeživší hnalo vpřed, byl nějaký podstatný rozdíl.

Armáda za ním ale rovněž útočila na bránu a jeho displej v přilbě ukazoval příliv modrých ikon, které mu spěchají na pomoc. Avšak K’Vaerniané se drželi dál od zóny úderu, což znamenalo, že jsou o dost dál než přeživší barbaři, kteří na místo dorazí jako první.

Tedy že by jim to nějak pomohlo…

Julian se ani neobtěžoval sejmout svou projektilovou pušku. Spolu s Mosejevem měli stále plné ruce práce s otevíráním brány, i když to nijak velký problém nebyl. Jedinou možností, jak se slizouni mohli k bráně dostat, bylo projít dlouhým a úzkým tunelem, nicméně neexistovalo nic, čím by jeho puška mohla přispět k masakru, způsobenému Gronningenovým plazmovým dělem.

Flegmatický Asgardian jedinkrát vypálil a jeho výstřel naplnil tunel od stěny ke stěně stříbřitou září nitra hvězd. Polovina střechy tunelu zmizela, jakmile do ní vzhůru směřující plazmový výboj narazil a vyřízl v boční stěně městských hradeb obrovský klín. Na několik okamžiků se zdálo, jako by zbytek střechy tunelu měl zůstat, avšak nakonec se i on zřítil dolů a strhl s sebou půlku jedné z věží. Příval padajícího zdiva jako by měl vojáky pohřbít, padal však přesně… a Gronningenův druhý výstřel zamířil přímo do mezery bez střechy a provrtal se hromadou, která kdysi bývala tunelem.

Síla jaderné palby zasáhla novopečenou drť dřív, než měla vůbec šanci pořádně se usadit, a rozpadlé zdi a padající kamení se jednoduše vznesly do povětří. Většina z jejich obsahu se přeměnila v mírně chladnější plazmu, většina však svou vaáhou přispěla k úlomkům odlétávajícím z exploze, jako by proti nájezdníkům povstávalo samotné město.

Stejná světelná palba v kombinaci s napůl rozdrceným kamením se přehnala přes zbylé Bomany… čímž jim přežití znemožnila.

„Při Krinovi,“ napůl zašeptal Bistem Kar, když se první prapor k’vaernijské pěchoty náhle zastavil za ozbrojenými postavami, kterým přišel na pomoc. Žádný nechráněný jedinec se nemohl několik následujících hodin v té změti výbušné výhně rozpadlého tunelu dostat k bráně a starší vojáci ze Zátoky nevěřícně kroutili hlavou. Lidé K’Vaerninianům ještě nikdy nepředvedli své energetické zbraně, o nichž slyšeli pouze zprávy z Diaspry, ale Kar těm historkám nikdy doopravdy nevěřil. Ne, že by o nich rozumově pochyboval, avšak to, co mu Bogess, Rus From a ostatní veteráni z Armády nového typu popisovali, bylo tak daleko za hranicemi jeho zkušeností, že realitu přijmout nedokázal.

Teď to spatřil… ale pořád tomu nemohl uvěřit. Síla plazmového děla byla podivným způsobem mnohem více šokující, když následovala vzápětí po raketovém bombardování. Hrozivý a ohlušující sykot a hřmění, praskání a hromobití raket bylo tím nejkatastrofálnějším zážitkem jeho života. V okamžiku, kdy vyjící hlavice zasáhly svůj cíl, pocítil, i když jen na okamžik, jako by se mu do horních rukou dostaly blesky samotných bohů. A teď jen jediný prostý výstřel z Gronningenovy zbraně prořízl masivní kamennou stavbu, kterou i ničivý hrom raket ponechal prakticky nepoškozenou, a tvrdý, sebevědomý strážce se v duchu otřásl, když si uvědomil, že každé slovo, které mu Diasprané řekli, bylo pravdivé.

Obrátil se k Pahnerovi a zavrtěl hlavou.

„Proč je nepoužijete k vyčištění celého města?“ zeptal se a pokývl hlavou směrem k ozbrojeným vojákům, kteří stále ještě nezaujatě stáli uprostřed pekla zničeného tunelu k bráně. „V tomhle bludišti utrpíme ztráty, když budeme prohledávat všechny bomanské úkryty jeden po druhém.“

„Energie,“ odpověděl Pahner. „Nemáme jí dost, to je celé.“

„Ach,“ vydechl k’vaernijský velitel a zmateně tleskl. „Já jsem samozřejmě jenom prostý, starý voják, ale…“

„Cha!“ zasmál se kapitán. „Jen »prostý, starý voják«!“

„Na tom označení trvám,“ prohlásil Kar s vážností, kterou pokazilo jen drobné zablesknutí v jeho oku. „Ale ať už prostý starý voják či ne, tohle –“ mávl směrem k propasti, která kdysi bývala přístupovým tunelem k bráně „– má dost energie, aby se vypořádalo s čímkoli, s čím by ti barbaři mohli přijít.“

„Ne tento druh energie,“ opáčil Pahner. „Nebo ne úplně.“

K’Vaernian na něj hleděl se zjevným zmatkem v očích a kapitán jen pokrčil rameny. „Víte, jak některé kovárenské mlýny v K’Vaernově zátoce využívají sílu větru a jiné zase vodní energii z nádrží?“

„Ano,“ přikývl Kar a v jeho výrazu se objevilo náhlé pochopení. „Chcete říct, že tyhle věci…“ znovu pokývl ke čtveřici obrněných vojáků, „…nemají dostatek dešťové vody ve svých cisternách?“

„Tak trochu,“ přikývl Pahner a snažil se přijít na to, jak by popsal »energetický zásobník«. „Ty zbroje fungují díky velmi silným zásobárnám energie. My těch zařízení příliš mnoho nemáme, a ta, co nám zbyla, budeme ještě potřebovat. A samotné zbraně mají jen omezený počet zásobníků, takže si nemůžeme dovolit s nimi plýtvat, pokud to není nezbytné. A my už brzy budeme obojí i veškerou zbylou energii potřebovat; na konci naší cesty na nás čeká skutečná bitva.“

„Chápu, že tohle za bitvu ani nepovažujete,“ řekl Bogess a zadíval se na zkázu před branami. „To je ale jen tím, že jsme hlavní část vojska odlákali od města a proto, že Bomané se rozhodli shromáždit se uprostřed naší úderné zóny přesně tak, jak jsme doufali. Naneštěstí jsme tím vyčerpali naše rakety, takže je znovu stejným způsobem nebudeme moci napadnout. Ačkoli,“ dodal zamyšleně, „pořád nevím, jak by se ty vozíky s raketami daly využít ve skutečné mobilní bitvě. Věděli jsme, kde město leží, takže jsme dokázali vypočítat dráhu. A navíc,“ uchechtl se ironicky, „Sindi nemělo kam uhnout.“

„To je pravda,“ přisvědčil Kar, „a to je také důvod, proč jsem souhlasil, aby se všechny použily teď – nemá smysl šetřit zbraně, které by později nemusely být k užitku, pokud nám mohou zajistit vítězství, jež potřebujeme.“

„Souhlasím,“ přikývl Bogess. „Pořád to ale vypadá, že ve městě zbylo kolem deseti tisíc válečníků a to je jen malý zlomek toho, co se potuluje kolem a nahání Rastara a Honala. Dříve či později budeme muset čelit zbytku jejich hordy a to bude platit za bitvu snad v očích každého.“

„Já nemluvil o zbytku Bomanů,“ řekl Pahner a vytáhl si kousek kořínku bisti. „Nebyli jsme k vám příliš upřímní. Sice jsme vám nelhali či něco na ten způsob, nicméně jsme… opomenuli zmínit několik detailů. Jako třeba skutečnost, že přístav, k němuž míříme, na opačné straně oceánu je v rukou našich nepřátel.“

„Vašich nepřátel?“ pronesl Bistem Kar opatrně. „Hádám, že s podobnými zbraněmi.“

„Ano.“

„Bože vody, chraň nás,“ šeptl Bogess mdle.

„Kromě toho, příliš mnoho skrýší tady už nenajdete,“ poznamenal kapitán. „Jak jste řekl, Bogessi, většina z nich byla tam, kde jsme je chtěli mít – čekali nás na hradbách. Velká část těch, kdo tam chyběli, zahynula v tunelu u brány, a ti, kteří nebyli ani tam, tu zřejmě ještě pobíhají… a ještě chvíli pobíhat budou. Takže si vezměte k ruce pár vojáků a probojujte se s nimi městem, ale neměli byste mít problém prorazit. Jen nezapomeňte, že jej musíme dobýt, než stačí kdokoli uniknout. A zatímco to vy dva zajistíte, Rus From přivede pracovní oddíly, abychom se dali do skutečné práce.“

„Tak,“ řekl Bogess, „teď chápu, proč se vy lidé na bitvu s Bomany nedíváte s obavami. Pro vás to ani bitva není, že?“

„Tak trochu,“ připustil Pahner, „ale tady nejde o rozsah, víte? Tohle…“ pokývl bradou na obrovský oblak dýmu a plamenů, který se stále zvedal z místa, kde rakety udeřily, „…je svým způsobem stejně ničivé jako plazmové dělo. Není to tak… účinné, myslím, ale ti ubozí bomanští parchanti nebudou o nic méně mrtvým, rozmašírovaným masem, když je zabijeme puškami nebo chytrými bombami. Krev je krev, pokud na ni dojde, a není to pomyšlení na bitvy, jež nás v budoucnu čekají, které to nějak zlehčuje. Ne úplně. Jenomže když si párkrát projdete peklem, jen tak něco vás nerozhází.

Dokonce ani tohle ne.“

Kapitola 34

Roger si podřepl vedle cesty a svázal si vlasy do uzlu. Z džungle se ozval crint a on se pousmál.

„Je fajn být zase zpátky uprostřed dění,“ řekl.

„Možná, že ano,“ připustil Cord odměřeně. „Přál bych si ale, abyste zůstal alespoň za průzkumníky… jak vám nařídil kapitán Pahner.“

„Já jsem za průzkumníky,“ usmál se Roger a ukázal k jihu. „Vidíš? Jsou přímo támhle.“

Provizorní jednotka, jejíž jízdní odnož přijala – alespoň neoficiálně – jako své jméno označení »Basikův pluk«, se plahočila blátivou cestou z D’Sleye tak rychle, jak jim to jen pěchotní turomové umožňovali, zatímco hlavní část vojska podnikala tutéž cestu po vodě. Teď byli jen půlden od města a tenká linie záložního jezdectva se táhla na jih od nich a ohýbala se v obrácené L, aby kryla stezku západně od Sindi směrem zpět k zálivu, zatímco pracovní skupiny, jež se nevešly do dostupných plavidel, přicházely zezadu z D’Sleye.

Roger zvolil za tábor místo na břehu mělkého potoka, který cestu přerušoval. Proud – s hloubkou sahající turomovi po stehna – vytékal z džungle, aby se na severu vléval do řeky Tam. Jednotce tak poskytl orientační bod a civanům a turomům vodu.

Princ právě seskočil z Patty, když Turkol Bes, jeho pěchotní velitel, přijel na svém turomovi, rovněž seskočil a popadl se za vnitřní stranu stehna.

„Bože vody, žádný z vojáků nebude schopen bojovat! Všichni si zuřivě třou třísla!“ naříkal.

„Zvyknete si,“ zasmál se Chim Pri, když sklouzl ze svého civana. „Asi po týdnu to už nebudete vnímat.“

„Jak jsou na tom turomové?“ zajímal se Roger.

„Budou fajn,“ prohlásil Bes. Ještě nedávno býval mladý velitel praporu prostým hlídačem tažné zvěře, pracujícím na Carnanském kanále v Diaspře, avšak jen do chvíle, než byl na příkaz nejvyššího kněze Gratara Carnanský pracovní oddíl převelen do Armády nového typu. Ze všech dělníků v praporu prokázal Turkol Bes opakovaně nejlepší schopnost myšlení v poli a rozhodování pod tlakem, a tak na sebe povýšení nenechalo dlouho čekat.

„Nezdá se, že by nesli příliš velkou váhu,“ pokračoval bývalý dělník. „Nejsou však zvyklí pochodovat moc rychle.“

„Opravdu škoda, že tě nemůžeme vysadit na civana,“ zasmál se znovu Chim Pri. „Opravdu by se ti to líbilo.“

„Všech volných civanů je ale potřeba v Zátoce pro potřeby hlavní jízdní jednotky,“ připomenul Roger. „Možná až je dostaneme zpět, mohli bychom udělat pár změn.“

„Ach ne,“ vzdychl Bes. „Klidně budu sedět na turomovi, pokud tak udržím krok s těmihle chlapíky na civanech. Rozhodně ale na žádné z těch jejich ohavných a poblázněných potvor nehodlám jezdit.“

„Uděláš vše, co bude třeba k dokončení mise, Turkole,“ podotkl Roger. „Teď momentálně sice žádnou nemáme, ale myslím, že bychom si měli začít zvykat. Nyní, když jsou pracovní oddíly v Sindi, kapitán rozdělí jízdní zálohy po cestě zpět, aby kryly jednotky, které stále pracují podél cesty, a tehdy nás bude potřebovat. A možná i dříve. Takže musíme začít uvažovat o tom, jak by to mohlo fungovat. Tohle je území, na němž možná budeme bojovat, takže chci, aby si jej všichni pečlivě obhlédli.“

Oba velitelé praporů si vyměnili pohledy.

„Myslíte, že nás opravdu využijí?“ zeptal se Pri.

„Ano, myslím,“ přisvědčil princ. „Možná se domníváte, že jsou z vás jen přerostlí osobní strážci, ale Pahner nás využije. Pokud nám Bomané začnou šlapat na paty, klíčovým faktorem bude naše pohyblivost.“

Lokl si ze svého zásobního vaku, pak zkřivil rty a ušklíbl se, když zjistil, že je prázdný. Bylo načase jej doplnit, na bezejmenný potok se však příliš šťastně nedíval. Byl zamořený bahnem rozvířeným stovkami civanů a turomů, a přestože osmotický filtr by jíl nepropustil, pachuť by nijak neodstranil.

„Musíme mít oči na stopkách,“ pokračoval a pohrával si při tom s náustkem prázdného vaku. „Jen proto, že se domníváme, kde by hrozba měla být, neznamená, že to víme.“

„Nechte mě to naplnit, Rogere,“ nabídl se Matsugae a ukázal na zásobní vak. „Pokud to neudělám, budete je rušit tím, jak s ním pořád hrajete.“

„Díky,“ přikývl princ, vytáhl vak ze své torny a podal mu jej.

„Tam venku čeká jízdní záloha,“ podotkl Bes a mávl spodní rukou.

„Ano, čeká,“ přisvědčil Pri. Podal vlastní čutoru Matsugaemu, když mu sluha pokynul. „Díky, Kostasi,“ řekl a obrátil se zpět k veliteli pěchoty. „Mohla by být přesunuta, kdybychom vyžadovali větší bezpečnost. Ale i kdybychom ji přesunuli, mohla by být pobita dřív, než se to dozvíme… pokud by tam čekala nějaká jednotka z jihu.“

„Takže dejte pozor na terén,“ připomněl jim Roger a souhlasně přikývl. „Na cesty a potoky, a kde to bude možné, i na zkratky a místa, která vás zpomalí. Nebo zpomalí Bomany. A ze všeho nejvíc se ujistěte, že jdou všichni po špičkách.“

Matsugae se vydal proti proudu a sem tam mávl na pozdrav některému vojákovi, kterého znal. Poznal několik diasperských střelců z pracovních oddílů, které byly dříve přidělovány do kuchyně – až překvapivě mnoho. To jen dokazovalo, že lidé jsou na téhle bohem zapomenuté planetě příliš dlouho, pomyslel si. Musel nicméně připustit, že ačkoli tohle místo byla pekelná díra, vzešli z ní dobří lidé. Mardukané byli ušlechtilým druhem a bude jistě zajímavé, co Roger s planetou podnikne, jakmile se vrátí na Zemi.

Sluha konečně dospěl k vykolíkované hranici a zabočil k potoku. Dále proti proudu se nacházel malý výzvědný tým, vodu však nijak neznečisťoval, stejně jako vyčkávající záložní jezdectvo. Byla docela čistá a poměrně chladivá, což jistě pomůže chladiči na Rogerově zásobním vaku.

Stoupl na kořen a ponořil vak do vody. Jeho systém aktivní osmózy dokázal absorbovat tekutinu přímo skrz kůži, použití chemického filtru si však žádalo několik hodin. Naštěstí byl vak vybaven i jednoduchou pumpou, která dokázala plnit i filtrovat poměrně rychle. Matsugae si však náhle uvědomil, že ačkoli o pumpě věděl, nikdy ji osobně nepoužil. Častokrát pozoroval, jak ji užívají vojáci, tohle však bylo během jejich cesty poprvé, co šel nabírat vodu; měl své vlastní povinnosti a vždycky býval v dosahu někdo jiný, kdo to mohl udělat za něj.

Zadíval se na velbloudí vak, chvíli zápolil s napájením pumpy, až nakonec objevil výpusť. Pak ponořil trubičku do vody a začal čerpat. K jeho úlevě se vak začal naplňovat okamžitě a on se pousmál. Zvládl jsem to napoprvé, pomyslel si vesele a sledoval, jak se vak nadouvá.

Zapomněl však sledovat zároveň i vodu.

I ty nejrychlejší reakce v celém vesmíru by nedokázaly Rogera dostat přes celý tábor včas a ani ten nejlepší neurální bojový program by pseudokrokodýla nedokázal zabít lépe než dva tucty střel jízdní hlídky.

Pro Kostase Matsugaeho v tom ale žádný rozdíl nebyl.

Ve chvíli, kdy tam Roger dorazil, už jen krvácel. Atul se sluhovi zakousl do hrdla a ani balíček první pomoci doktora Dobrescu nedokázal císařskému komorníkovi pomoci. Zmizelo víc než jen hrdlo, jak se ukázalo, když jezdci bezvládné tělo převrátili.

Roger se neobtěžoval kontrolou životních funkcí. Až příliš se přiblížilo smrti; nikdo nedokázal žít s hlavou napůl oddělenou od těla.

„Ach, bože, Kostasi,“ vynořil se za princem St. John J. „Proč ses doprdele nedíval? Vždycky jsou tu krokodýli.“

„Myslím, že nikdy předtím nebyl za hranicí perimetru,“ zašeptal princ. „Nepomyslel jsem na to. Ale měl jsem.“

„Každý se může někdy splést,“ pravil Cord. Klekl si vedle Matsugaeho a pozvedl Rogerův zásobní vak. „Chyby se stávají. To musíte přijmout, pokud na ně dojde, tohle však vaše chyba nebyla, Rogere. Kostas věděl, že džungle je nebezpečná. Měl být opatrnější.“

„Nerozuměl tomu,“ řekl Roger. „Ne doopravdy. Strávili jsme spoustu času tím, že jsme jeho a Eleanoru příliš hýčkali.“

„Stejným hýčkáním, jaké ochraňovalo i vás,“ opáčila Beckleyová. Velitelka oddílu zavrtěla hlavou. „Musíme ho zabalit, Výsosti.“

„Do toho,“ přikázal Roger, pak se sklonil a odstranil z Matsugaeho tuniky palácový odznak. „Slibuji, Kostasi. Už žádné chyby. Žádné lelkování. Ani parádění.“

„Parádění možná ano,“ ozval se St. John. „Rád vás vídával v pěkných šatech.“

„Ano, to ano.“ Roger shlédl na skvrnitý maskovací oblek, který sluha nosíval. „St. Johne, mrkněte se do jeho batohů. Jak ho znám, měl s sebou přibalený jeden fajnový oblek. Pokud ano, oblečte ho do něj, Beckleyová. Pak ho zabalte, ale než ho spálíte, rád bych řekl pár slov.“

„Jistě, Vaše Výsosti,“ řekla desátnice tiše. „Postaráme se o něj.“

Princ přikývl, ale než stačil odpovědět, ozval se v jeho přilbě tichý gong značící příchozí zprávu.

„Rogere, tady Pahner. Technici tady v Sindi se už dali do práce, ale vypadá to, že budeme potřebovat víc dělníků, aby s tím pohnuli. To znamená, že budu muset uvolnit další pěšáky a že veškeré jezdectvo si bude muset rozdělit větší odpovědnost nad našimi křídly a konvoji. Hodlám je vyslat blíž k cestě a ještě o něco víc rozptýlit, aby pokryli širší oblast, takže od vás potřebuji, abyste se přesunuli více na jih zajistit hranice. Chci vás při západu slunce mít na Viktor – jedna – sedm.“

Roger shlédl na tělo svého přítele a potřásl hlavou.

„Mohli bychom dostat pár hodin, kapitáne? Máme tady… problém.“

„Útočí na vás?“ zeptal se Pahner.

„Ne… Neútočí, kapitáne,“ odpověděl Roger.

„Pak ať je to cokoli, vypořádejte se s tím a vraťte se na cestu, Vaše Výsosti,“ odbyl ho kapitán. „Jste mobilní jednotka a já chci, abyste se hýbali. Hned.“

„Rozkaz, pane,“ šeptl Roger. Deaktivoval mikrofon a zadíval se na desátnici. „Zrušte ceremonii, Reneb. Slíbil jsem žádné chyby a žádné další lelkování. Zabalte ho a spalte; zvedáme kotvy.“ Přepnul znovu na kapitána. „Budeme na cestě do deseti minut,“ potvrdil.

„Fajn,“ souhlasil Pahner.

Rastar sklouzl ze svého civana a zanaříkal.

„Vraždil bych, abych se mohl dostat z tohohle brnění,“ zavrčel a Honal se hurónsky rozesmál.

„Vy Therdanští jste moc měkcí. Pouhých čtyřicet kolongů a ty už si stěžuješ!“

„Eh-heh,“ zavzdychal vladař. „Neříkej, že tě nic nebolí.“

„Mě?“ podivil se velitel jezdectva. „Popravdě se cítím, jako bych měl umřít. Proč?“

Rastar se pousmál a opatrně si promnul své pozadí, zatímco sledoval potok.

„Díky bohům za přesné mapy,“ pronesl. „Nikdy předtím jsem je nedoceňoval.“

„Ano, vědět, kde se namočit a kde se skrýt – oproti tomu, kde bojovat – je velice důležité,“ pravil Honal trochu kysele.

„Žádný strach, bratránku,“ ujistil jej Rastar. „Než tohle skončí, dojde ještě k hromadě bitev. Pošli zpět vojáky s komunikátorem. Ať najdou Bomany, ale nepřibližují se příliš. Jen ať je pošimrají několika střelami, pak se mohou stáhnout. Zajisti, aby měli dostatek náhradních civanů a aby věděli, kam jít.“ Vytáhl svou mapu a začal studovat její značení. „Odbočka pro první skupinu je přímo před námi. Hlavně bych rád věděl, jestli se Bomané rozdělí spolu s námi.“

„Provedu,“ přikývl Honal. „Jenom říkám, že tenhle plán je příliš složitý. Rozdělit se je šílenost.“

„Potřebujeme Bomany udržet zaměstnané, dokud nebude na čase dovést je zpátky domů,“ pravil Rastar, aniž by vzhlédl od mapy, „a Bomané jsou primitivní banda. Pokud budeme prchat přímo, mohli by ztratit zájem a obrátit se nazpátek příliš brzy. To by bylo zlé. Jestli se ale budeme prohánět po kraji jako bezhlaví basikové, pro jejich prostinké dušičky bude ta záhada neodolatelná a udrží nám je v patách. Doufejme.“

„Můžu o tom i dál pochybovat?“

„Ano… dokud to ale budeš dělat. A když o tom mluvíme, je čas jít.“

Zatímco oba důstojníci hovořili, byli jim přivedeni odpočatí civané z řad jejich záloh a Honal se s kyselým výrazem ve tváři zadíval na svého nového vzrostlého oře.

„Nevím, jestli tam dokážu v pořádku vylézt,“ zavrčel.

„Pojď, vysadím tě,“ nabídl se Rastar. „Ty sheffanský supervojáku.“

Camsan zaklel.

„Další skupina se rozděluje!“ nadával.

„A do naprosto rozdílných směrů,“ podotkl Dna. „S takovým rozptylem museli snížit své počty na polovinu.“

„To je těžko říct,“ prohlásil vůdce. „Drží se v řadě za sebou, aby nás zmátli o svém počtu, ale myslím že máš pravdu – k Therdanu jich míří míň než předtím.“

Bomanský vůdce si zamyšleně promnul roh.

„Už se ohlásili všichni poslové?“ otázal se.

„Všichni až na toho, který mířil k Hothnovi Kasimu,“ odvětil Dna. „To je nejdál, měl tam ale dorazit o minulé půlnoci.“ Druhý Boman se zadíval na zataženou oblohu, aby odhadl čas. „V tuto chvíli by měli být všichni na cestě.“

„Dobře,“ zabručel Camsan, „protože to znamená, že to jejich věčné rozdělování a rozptylování jim nakonec nebude k ničemu. Jen je rozmělní na ještě menší kousky a drobky, jakmile je naši válečníci konečně dohoní. Myslím však, že budeme muset rozdělit i několik našich jednotek, aby se za jednotlivými skupinkami mohly vydat. Chci vědět, kam všichni opravdu míří.“

„Rozdělit se?“ optal se výzvědný velitel.

„Ano. Tohle se železňákům nepodobá,“ pronesl vůdce tiše. „Jsou mnohem vychytralejší než obvykle a já cítím past. Někde se něco děje. Něco velkého.“

Kapitola 35

„Sakra,“ zaklela Beckleyová. „Nevěřila jsem, že se to podaří.“

„To ani já,“ přiznal se Chim Pri.

„Nemáte žádnou důvěru v Dělníky Boží,“ vytkl jim hrdě Turkol Bes. „Když udeří Boží deště, musíte stavět a opravovat rychle. A v tom jsme my nejlepší.“

Cesta z D’Sleye do Sindi, která se po průchodu Bomanů proměnila v mazlavé bahno, vypadala nyní už jinak. Technické oddíly, pracující podle pečlivých plánů Ruse Froma a vybavené obřími příčnými pilami, sekerami, perlíky a štípacími klíny, upravily krajinu téměř k nepoznání. Mohutné stromy, mnohé o průměru jeden metr, byly poraženy nízko u země, rozřezány na kusy, rozštípány a odtaženy na silnici. Dřevo sice nebylo tím nejlepším materiálem k pokrývání cest, obzvlášť na Marduku, jelikož se lámalo a hnilo příliš rychle, ale tato cesta byla zbudována jen za jedním jediným účelem a měla vydržet pouze několikadenní velkou zátěž.

Za dřevorubci a štípači přicházely další skupiny Mardukanů, včetně civilistů naverbovaných z D’Sleye a K’Vaernovy zátoky, které urovnávaly a upravovaly udusanou stezku a plnily nejhlubší bažiny štěrkem a výztužemi ze svazků ječmenorýžového sena. Když skončili, rozštípaná polena podél urovnaného terénu převzala třetí skupina, aby vytvořila kulatinovou cestu. Celý projekt byl v neustálém pohybu a teď, když bylo vše hotové, tudy už skřípal směrem k D’Sleyi první vůz, plný zásob a surovin získaných v Sindi.

Ther Ganau, jeden ze starších technických asistentů Ruse Froma, cválal na civanovi a mával dvěma rukama.

„Jděte z cesty, pokud můžete. Nechci, aby něco zpomalilo dopravu.“ Mávl směrem k těžkým vozíkům seřazeným těsně za sebou. „Co myslíte?“ zeptal se Rogera.

Pri se zadíval na mlčícího prince a vzdychl. „Úchvatné, There Ganaui. Opravdu ohromující. Nic podobného jsem v životě nespatřil.“

Roger i nadále mlčel a Cord jej dloubl palcem do zad.

„Řekněte něco,“ sykl šaman a Roger konečně vzhlédl.

„Velmi pěkné, There,“ prohlásil apaticky. „Kapitán chce, abychom zajistili tento konec linie. Kde se můžeme nejlépe zakopat?“

Technik chtěl odpovědět, ale pak se na chvíli zarazil, když zpozoroval svinutou věc přehozenou přes šíji princova flar-ta. Rozpoznal v ní jedno z lidských zařízení sloužících ke spalování mrtvých, avšak všichni, kdo by s Rogerem běžně byli v poli, tu stáli s ním, a tak otázku potlačil. S tou záhadou se srovná později.

„Jistě, Vaše Výsosti. Kapitán odvolal většinu naší pěchoty z tohoto konce dopředu, takže kdybych si mohl půjčit Carnanský prapor pro lepší bezpečnost a přesunout vaše jezdce o trochu dál na sever, byl bych vděčný.“

„Jak je libo,“ řekl Roger. „Vezměte si, co potřebujete.“ Princ nechal pokleknout Patty u řeky a z pouzdra vytáhl svou pušku. Pokud Tam nebyl naprostou výjimkou, musejí v něm žít i pseudokrokodýli.

„Co se stalo?“ optal se Ganau šeptem a zadíval se za flar-ta. „Kostase dostal krokodýl,“ odpověděla mu Beckleyová.

„Bůh si ho vzal,“ prohlásil kněz-technik upřímně. „Strašlivá ztráta.“

„Obzvlášť pro prince,“ podotkla desátnice. „Kostas u něj sloužil celé roky. A on obviňuje sebe.“

„Co uděláme?“ zeptal se technik. „Můžeme vůbec něco udělat?“

„Nevím,“ odpověděla Beckleyová, když se od břehu řeky ozval výstřel. „Prostě nevím.“

Naléhavý kód příchozí zprávy napovídal, že přichází od vrchní seržantky, a tak ji Pahner skrze implantát přijal.

„Pahner.“

„Máme problém s Jeho Výsostí,“ vychrlila Kosuticová bez obalu. „Beckelyová mi to právě nahlásila. Tvrdí, že to dnes ráno koupil Kostas a Roger se úplně sesypal. Předal velení Theru Ganauovi a na volání neodpovídá. Reneb říkala, že sedí dole u Tamu, střílí krokodýly a s nikým se nebaví.“

Pahner si ukrojil plátek kořínku bisti a strčil si jej do úst.

„Víte,“ pravil po chvíli, „Marně se snažím rozhodnout, která část z toho se mi víc nelíbí.“

„Já také. Bude mi scházet Kostasův příšernický eintopf. A nevím, zda někdy ještě budu schopna jíst krokodýla.“

Pahner se zadíval k branám, kde se za nimi vršily hromady surovin. Zásoby Sindi, které se zakrátko měly stát zásobami D’Sleye a K’Vaernovy zátoky, byly k neuvěření. I přes ty ohromné nájezdy, které na ně Bomané vedli, zůstaly městské zásobárny potravin enormně plné. Sindi skončilo s bohatou sklizní krátce před začátkem invaze a navíc bývalo i centrálním skladištěm průmyslové výroby celé oblasti. Navíc se ukázalo, že zprávy o obilí, které Tor Cant uchovával z nejméně dvou předchozích let v očekávání současné války, byly správné.

Výsledkem byla ohromující hromada ječmenorýže, kterou Bomané sotva začali spotřebovávat, shromážděná na jediném místě. Barbaři měli příliš napilno s pojídáním tažných zvířat z města a jeho satelitních komunit, než aby se zdržovali pouhým obilím a zeleninou. To ovšem také znamenalo, že ani všechny čluny, které převážely pěchotu po řece, nemohly do návratu Bomanů odvézt vše. Zvládly by tak jednu, nanejvýš dvě cesty; pokud by jim to však schválil, neměl by je k dispozici ve chvíli, kdyby z plánu sešlo a bylo by nutné se ze Sindi rychle vzdálit. Což navíc nepočítalo se skutečností, že nikdy neměli dostatek člunů, které by přepravily jak bojové jednotky, tak i techniky Thera Ganaua.

Městská skladiště obsahovala rovněž několik desítek tun střelného prachu, s tím však žádný přepravní problém nebyl, jelikož From a jeho technici si dali záležet, aby jej spotřebovali při likvidaci severního Sindi.

Pokud však hodlali veškeré dobyté zásoby dostat ven – a bůh ví, že K’Vaernova zátoka by využila každý drobek potravy ze Sindi, zvlášť pokud by se vše vyvinulo jinak a bomanská armáda by zůstala v oblasti činná – pak kulatinová cesta vedoucí skrze bažiny musí vydržet. A zatímco tento rádoby Napoleon Camsan naháněl Rastara a Honala tak zuřivě, jak by si jen mohli přát, potulovaly se tu v okolí další bandy barbarů. Kdyby jedna z nich přepadla konvoj vozů a flar-ta, přesouvající se tam a zpět po cestě ze Sindi do D’Sleye, následky by mohly být katastrofální. Právě proto potřeboval Rogera plně funkčního. A to hned.

Zamyslel se nad řešením a zašklebil se. Nejočividnější – které by však nefungovalo – by bylo si Rogera zavolat a nařídit mu, ať se nad to povznese. To, které by fungovalo, však naneštěstí nebylo tím nejlepším z dlouhodobého hlediska. Jeho následky by byly doslova kosmického rázu, byla to ale jediná možnost, která by mohla fungovat rychleji než spoustu následujících dní, během nichž by se Roger jinak dostával ze svého splínu.

„Evo,“ řekl, „hodlám porušit veškerá pravidla Příručky. Vlastně se ji chystám vyhodit úplně z okna.“

„Fajn,“ odpověděla vrchní seržantka. „Co podnikneme?“

„Přiveďte mi Nimashet.“

Nimashet Despreauxová zaváhala.

Princ seděl na břehu řeky a s puškou na klíně se kýval dopředu a dozadu. Dobře věděla, že ji rozhodně nehodlal použít na ni, zároveň si však uvědomovala, že v tuto chvíli také příliš dobře nemíří. A tak si trochu nervózně odkašlala.

„Vaše Výsosti?“

Roger se díval na zvlněnou hladinu. V matném večerním světle pátral po tvaru písmene »V«, avšak i když jeho oči sledovaly proud s bdělostí a ostražitostí lovce, ve skutečnosti toho moc nevnímal. Jeho mysl, pokud vůbec o něčem dokázala přemýšlet, se proháněla světlejší minulostí. Časy, jež nepoznamenala smrt a krev. Minulost, v níž jeho chyby nezabíjely lidi a ve které jediné, o co si musel dělat starosti, bylo získání si pozornosti, pokud ne rovnou uznání své matky a pokusit se všechno hned nezmrvit. Ne, že by se mu to kdy podařilo. Bůhví, že byl pitomec. Vždycky býval. Nemělo vůbec smysl svěřovat mu sebemenší kousíček odpovědnosti. Dokázal by ji nanejvýš zprasit.

Když mu kdosi položil ruku na rameno, škubl sebou, aniž by se otočil.

„Jděte pryč. To je rozkaz. Mám práci.“

„Rogere. Vaše Výsosti. Je čas jít.“ Despreauxová se zamyslela, zda by mu dokázala zbraň sebrat, aniž by mu způsobila – či sama utrpěla – zranění, pak se však rozhodla oslovit jej. I kdyby mu dokázala pušku vzít, měl u sebe pořád ještě svou pistoli a utkat se s ozbrojeným Rogerem se rovnalo předem prohrané bitvě. „Potřebujeme, aby se vaši jezdci rozmístili,“ řekla.

„Do prdele s tím,“ odsekl princ. „Ať Ther řekne Chimovi, co má dělat. A Turkolovi. Já už s vydáváním rozkazů končím; i s předkládáním požadavků. Já všechno vždycky jen poseru. Dokonce i náš vztah.“

Konečně se ohlédl přes rameno a seržantka před jeho výrazem v tváři málem uskočila.

„Podívejte se na nás – kde je tam to nějaké »nás«.“ Hořce si odfrkl. „Nedokážu ani udržet pitomej rozhovor se ženou, kterou mám rád, aniž bych všechno úplně nepodělal.“

„Vy jste vůbec nic nezpackal, Rogere,“ uklidňovala ho seržantka a posadila se vedle něj. Srdce se jí při slově »rád« silně sevřelo, věděla však, že právě teď nepotřeboval, aby se na něj vrhala. „To já. Teď si to uvědomuji. Vlastně jsem si to vždycky uvědomovala – jen jsem si to nechtěla připustit, jelikož bylo jednodušší být na vás namísto toho naštvaná. Vy jste se ale jen snažil říct, že to sbratřování není dobrý nápad a měl jste pravdu. Pokud byste si na to nedal pozor, destabilizovalo by to jednotku rychleji, než cokoli jiného.“

„To jsem se ale nepokoušel říct,“ pravil princ. „Je to špatný nápad, a se vším tím blázněním v celé rotě, kolik by nadělala škody nějaká další aférka?“

„Co jste se tedy snažil říct?“ zeptala se Despreauxová opatrně. „Hádám, že jste neměl na mysli zrovna placenou společnici?“

„Ne,“ Roger si promnul obličej a znovu se zadíval do vody. „Snažil jsem se vám sdělit, že já si jen tak nepohrávám. A tečka. Párkrát jsem to udělal a byla z toho naprostá katastrofa. A pokaždé jsem se cítil jako hovado. Jediné, na co jsem dokázal myslet, bylo, že nechci na svět přivést dalšího parchanta. Nechtěl jsem nikoho zradit jako má matka a otec.“

Sejmul si přilbu a položil ji na zem. Břeh řeky byl ve stínu tyčících se obrů džungle pokryt nízkým, měkkým porostem podobným jeteli. Šlo o stejně dobré místo k vyrovnávání se s hlubokou depresí jako kterékoli jiné na planetě.

„Nevím, jaký vztah se mezi mou matkou a tím hajzlem, známým dříve jako »můj otec«, vyvinul,“ prohlásil. „Pochopil jsem ale, že zajímat se o to, jaký ten vztah byl a obelhávat se tím, jaký nebyl, bylo tím nejhorším způsobem, jak dospívat. V Impériu existují místa, kde záleží na tom, jak jste »čistá«, a já na to musel také myslet. Většina lidí si myslí, že jsem se příliš svým princovským závazkům nevěnoval, ale to taky není pravda. Samozřejmě se nelze divit, že o tom takhle smýšleli – podařilo se mi totiž nakonec zvrzat i tohle. To ale neznamená, že mi na tom nesešlo, nebo že jsem snad nedokázal poznat, že riziko je pro mě příliš velké, aby ospravedlnilo takové zahrávání si.“

„Vůbec?“ podivila se s nedůvěrou seržantka. „Jak je to dlouho? Chci říct, eh…“

„O panictví jsem přišel v patnácti. S mladší dcerou vévody z Nového Antiochu. Byla velice ambiciózní.“

„Slyšela jsem o ní,“ prohlásila Despreauxová opatrně. Ta »událost« byla v Císařském pluku malou legendou a příčinou jednoho z mála odstoupení velitele jednotky. „A slyšela jsem, že vás nikdo nikdy neviděl s nikým jiným. Ale, chci říct, co jste… tedy, je to dlouhatánská doba.“

„Ano, to je. Děkuji, že jste na to narazila.“

„To ale pro vás není dobré,“ pravila seržantka. „Není to zdravé. Můžete si uhnat zvětšenou prostatu, i když jste ještě mladý. Jistě, mohou ji vyléčit, ale prevence je mnohem, mnohem lepší možnost.“

„Musím se vám opravdu svěřovat s podrobnostmi svého ne-sexuálního života?“ zeptal se princ. „A zvlášť teď?“

„Ne, nemusíte,“ přiznala Despreauxová. „Nemluvil o tom s vámi někdy někdo? Neměl jste nějakého poradce?“

„Ale jistě. Zástupy. Všichni zaujímali stejné stanovisko: musím se oprostit od pout vztahujících se k mému otci, odsunout pach jeho zrady do pozadí a převzít odpovědnost nad svým vlastním životem. Říká se tomu »léčba skutečností« čili »odmítnutí být tím zasraným ufňukánkem«. To by sice bylo velice hezké, až na to, že to nebyl můj otec, od kterého jsem se snažil sebevíc distancovat.“

„Ach.“ Seržantka se zatahala za ušní lalůček. „To muselo být zvláštní. Každý v celém Impériu bere císařovnu jako, no, jako nějakou bohyni, myslím.“

„Jo,“ přisvědčil Roger hořce. „Každý kromě jejího syna. Nikdy jsem jí neodpustil, že jsem vyrůstal bez otce. Mohla se alespoň znovu vdát nebo tak něco. Zjistil jsem, že to byla jedna z příčin, proč jsem se dal na sportování – podívejte na všechny ty otcovské postavy.“

„Ach,“ vzdychla Despreauxová znovu; pak se velmi, velmi opatrně zeptala: „A Kostas?“

„Tak trochu,“ řekl Roger s náznakem čehosi na půl cesty mezi pousmáním a vzlykem, pak se zhluboka nadechl. „Myslím, že na Kostase se jen těžko dalo pohlížet jako na nadživotní vzor, který děti ve svých otcích chtějí vidět. Ale ať se na to podíváte z té či oné strany, byl nejblíže otci ze všech lidí, které jsem kdy kolem sebe měl. Nebo mohl mít. Stál vždycky při mně, když jsem ho potřeboval… a já nestál při něm, když potřeboval on mě. Samozřejmě.“

Ruce Despreauxové se třásly, když naslouchala jeho vzrušenému dýchaní, odmlčela se však, aby si velmi opatrně promyslela, co bude dělat. Síla Rogerových emocí a drsné ostří jeho žalu a sebelítosti ji zasáhly jako pěst a byla víc než jen trochu vystrašena temnými, bolestnými hlubinami, které se před ní rozevíraly. Strach však reprezentoval jen jednu část jejích pocitů, tu menší z nich, a tak nakonec jen lehce pokrčila rameny a něžně mu z rukou vzala pušku a odložila ji na zem. Beze slov okolo něj ovinula své paže a položila si jeho hlavu do klína… a jakmile začal velice tiše plakat, prsty jej začala hladit po zpocených vlasech.

Její vlastní oči ji začaly pálit, když přemýšlela, kolik osamělých let uplynulo od chvíle, kdy jej někdo slyšel naříkat. Srdce jí svírala touha dostat se k němu blíž, byla však voják a válečník. Věděla, co musí říct, ne jak to říct, a tak s ním jen beze slov spolu tiše plakala, a zdálo se, že jaksi slovům, které neuměla vyjádřit, on dokáže porozumět.

„Nevím, co dál, Nimashet,“ svěřil se jí. „Já… já už nedokážu nikoho dalšího zabít. Už jsem vás zabil tolik. Už dál nemůžu.“

„Nikoho jste nezabil, Rogere,“ pravila něžně. Ta slova sama zoufale potřebovala slyšet. „Jsme vojáci. Přihlásili jsme se do armády a dobrovolně jsme se přidali k císařskému pluku. Znali jsme úskalí, když jsme se hlásili, a mohli jsme kdykoli odejít.“

„Nepřihlásili jste se proto, abyste ztroskotali na planetě plné čtyřrukých barbarů a chránili před nimi povalečského prince!“

Usmála se. A pokud byl ten úsměv trochu nejistý, byl to její problém.

„Ani ne povalečského – spíš umíněného. Vaše Výsosti, existuje řada způsobů, jak jako voják umřít, až to není vtipné. Tohle představuje stěží špičku seznamu míst a způsobů, ale úplný vrchol to není.“

„Kostas se nikdy do armády nepřihlásil,“ pronesl tiše. „Neupsal se smrti.“

„Lidé umírají pořád, Rogere.“ Seržantka mu prsty zaplétala vlasy. „Umírají při nehodách vznášedel i věkem. Umírají na přemíru parsanu i kvůli pádům ve sprše. Umírají při haváriích lodí, ozářením a utonutím. Kostas neměl v umírání žádnou výsadu.“

„Měl výsadu zemřít kvůli mojí chybě,“ zašeptal Roger zahořkle. „Vydal jsem prostý příkaz a nepomyslel na jeho následky. Kolikrát jsem to už udělal – a nejen jemu? Kolikrát jste už při tomhle pochodu stáli vy, vojáci, tváří v tvář nebezpečí – nebo smrti – kvůli mým hloupým činům? Mým hloupým, nedomyšleným činům?“

„Několikrát,“ odpověděla Desprauxová. „Myslím ale, že jste k sobě nespravedlivý. Mluvila jsem například s Turkolem a Chimem. Vy jste Kostase nepožádal, aby vám vodu přinesl, on se sám nabídl. Vím, vím,“ řekla a přiložila mu ruku jemně přes ústa v nedokonalém pohlazení. „To nijak nezmění, co udělal, nebo skutečnost, že to – stejně jako vždy – dělal pro vás. Myslím ale, že podstatné je, že šlo o jeho volbu, ne vaši. A když už mluvíme o spravedlivosti, myslíte si, že Kostas o tom riziku nevěděl? Nevěděl, že je džungle nebezpečná? Rogere, vždyť on absolvoval každý krok našeho pochodu. To on dohlížel na honáky, kteří poráželi pseudokrokodýly, zatímco vy s Julianem jste ostřelovali přechod přes tu prokletou řeku před Voitanem – myslíte, že nevěděl, že žijí v řekách? Proboha, vždyť to býval on, kdo s vámi jezdíval na safari na všech těch bohem zapomenutých planetách, o kterých my ostatní sotva kdy slyšeli!“

„Co to povídáte? Že to byla snad jeho chyba?“

„Říkám tím, že to nebyla ničí chyba. Ani vaše, ani jeho. Odešel provést běžný úkon – nejen pro vás, ale i pro Chima Priho – a nějak, z jakéhosi důvodu, jej cosi odlákalo a on nedával pozor. To se stává, Rogere. Stává se to pořád, každý den našeho života. To jen tady na Marduku, když nedáte ve špatnou chvíli pozor, skončíte mrtvý. Vy jste jej nezabil a ani on sám se nezabil – udělala to tahle zatracená planeta.“

„A co vojáci. Co se stalo jim?“ dožadoval se Roger zostra, téměř nenávistně.

„Dvě věci,“ pravila Despreauxová klidně. „Za prvé, pokaždé, když jste »nás uvrhl do nebezpečí«, šlo o relativní nebezpečí. Tahle planeta není místem pro vzorného mariňáka, který hodlá umřít v posteli, nejspíš kvůli stařeckým proleženinám. Vy jste si je ale nevybral a ani nám osobně nenařídil, abychom se sem vydali. Za druhé, spousta z těch »hloupých nedomyšlených činů« je tím důvodem, proč vás máme rádi. Když se na to podíváme rozumně, hádám, že to od vás není zase tak úplně chytré, ale vy se vrhnete na nepřítele a ženete se vpřed, dokud se nevynoříte na opačné straně; a mariňáci se od Mardukanů v mnoha ohledech zase tak moc neliší. Víme, že hlavní je zabít toho druhýho chlápka a vrátit se domů a pro všechny ty oficíry, kteří sebe – i nás – drží mimo hru, jen aby dokázali, jak jsou skvělí a nepostradatelní, využití nemáme. Ale právě proto tisíckrát více respektujeme velitele, kteří nás vedou, než ty, kteří nás pošlou napřed. A i když máte několik dalších chyb, na téhle podělané planetě jsme objevili, že jste pekelně dobrý vůdce. Musíte se toho ještě spoustu naučit, třeba jako trochu víc nad problémy uvažovat – přísahám, že kdybyste se střetl s rasthauským bradavičníkem, vrhl byste se do jeho tlamy a pokusil se na druhé straně provrtat ven! – ale neudělal byste to jediné, co velitel v bitvě nikdy udělat nesmí: nezaváhal byste.“

„Vážně?“ Roger se převalil na záda a zadíval se na ni; ona jej pohladila po tváři a usmála se.

„Vážně. Jediná věc, kterou voják opravdu nesnáší, je zbabělec. Držte klidně.“ Naklonila se a políbila ho. Musela se pořádně sklonit, ona však byla hodně obratná a Roger se s jejími rty jen nerad loučil.

„Co to provádíme? A jak jsme se od Kostase dostali až sem?“

„Cože? To vás na Akademii neučili?“ zasmála se. „Říkejte tomu obnovení touhy po životě tváří v tvář smrti. Silné touhy. Potřeby udržet převozníka zpátky jediným způsobem, jaký známe.“ Odmlčela se a pohladila mu bok. „Deset let?“

Roger se posadil a ovinul kolem ní paže. Při tom si povšiml, že jeho taktní osobní strážci se vzdálili mimo jeho dohled i dohled své velitelky. Zamyslel se, co by se stalo, kdyby jiný pseudokrokodýl – za předpokladu, že v celé řece po jeho vyhlazovacích pokusech ještě nějací zbyli – vyklouzl z vody ve chvíli, kdy by byli spojeni. Což jej přivedlo na myšlenku, kam se asi dostal jeho jízdní oddíl. Pamatoval si, že pěchotu předal Theru Ganauovi, a zauvažoval, kdo asi kryje zásobovací konvoje.

A to jej přinutilo vzdychnout.

„Co?“ zeptala se Despreauxová chraplavě.

„Ach bože, Nimashet. Nemáme čas. Kde je mé jezdectvo? Jak si vedou technici Ruse Froma v Sindi? Co se stalo s Rastarem? Jsou všechny lodě na místech? A kdo zajišťuje Therův konvoj?“

Její oči zaplály a chytila jej za přední část maskovací uniformy.

„Pět minut,“ zavrčela skrz zaťaté zuby.

„Spíš třicet sekund,“ prohlásil princ s čímsi podobným smíchu. „Pokud dokážeme svléct své šaty včas. Je to ale třicet sekund, které si už nemůžeme dovolit. Už jsem přišel o celé hodiny kvůli té depresi a my už nemůžeme při jejím odstraňování ztratit ani chvíli.“

Přitiskla svou pánev k jeho, převalila ho na záda a stále jej držela za maskáče.

„Poslouchej mě, princi Rogere Ramie Sergeji Alexandre Čangu MacClintocku!“ zasyčela. „Žádám od tebe slib. Můžeš jej splnit kdekoli, kde si vzpomeneš, ale splníš jej! A tím slibem bude, že jakmile se dostaneme někam na bezpečné místo a veškerá vřava utichne, půjdeš se mnou do postele. A dáš si na čas. A uděláš to dobře.“ Vytáhla jej nahoru a s každou frází jím lehce udeřila o zem. „Slibuješ?“

Roger kolem ní omotal nohy, přitáhl si ji k sobě a políbil ji.

„Hned, jak se dostaneme na Zemi. Jakmile bude všechno tohle za námi, jakmile budeme zpět v císařském paláci a budeme si jisti, že to není jako teď. Když si budu jist, že miluji Nimashet Despreauxovou víc než svůj život a nepůjde jen o nevázanou touhu zbavit se vší té bolesti, smrti a krve. Pak si tě vezmu – jako svou ženu, pokud mi něco takového projde, nebo jako hlavní partnerku, pokud ne. A budu tě milovat až do své smrti. Slibuji na svou smrt.“

Hlavou mu narazila do hrudní kosti.

„Já si chci s tebou jen zašoustat, ty pitomče! Ty mi teď máš říkat, že mě budeš milovat a že si mě vezmeš, abys mě dostal do postele – a ne mi vykládat, že pokud tě já chci dostat do postele, musím si tě vzít já. To je má věta!“

„Souhlasíš?“ zeptal se Roger.

„Samozřejmě, že ano!“ vyštěkla. „Musela bych jinak být blázen. Miluji tě, až to bolí, a nemysli si, že mě to přejde jen proto, že se vrátíme na Zemi. Krucinál, vždyť já do tebe byla blázen, když jsi byl jen nafoukaný, přihlouplý, arogantní frajírek a já měla čas pořádně si to rozmyslet!“

„Když mluvíme o frajeřinách,“ pronesl a prstem potřásl s rozparkem jejího maskovacího obleku, „tyhle uniformy by potřebovaly něco málo upravit. To bude druhá věc, kterou po návratu na Zem hodlám udělat.“ Zadíval se jí do očí. „Takže počkáme?“ zeptal se tišeji. „Je to tak fajn?“

„Termín »fajn« bych raději nepoužívala,“ řekla. „»Fajn« není přesně to příslovce či co. Pokud existuje nějaké opačné slovo k »fajn« v této situaci, tak tam přesně mířím. Necítím se kvůli tomu zrovna »zle«, myslím, ale jsem rozhodně »antifajn«. Na druhou stranu jsem už velká holka. Přežiju to.“

Roger se překulil a pomohl jí vstát.

„Jsi připravena jít?“

„Jistě,“ odsekla zostra. „Pojďme mi najít něco co bych mohla odstřelit, než mi ty začneš připadat akorát na zabití.“

„Dobrá,“ pousmál se Roger. „Chci, abys věděla, že po tobě opravdu toužím. Ale nějak mě tlačí čas.“

„Všimla jsem si,“ zamumlala si seržantka pochmurně. „Tvrdohlavý, jak je mardukský den dlouhý.“ Zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem neměla takový problém dostat chlapa do postele. Vlastně jsem neměla vůbec nikdy problém dostat chlapa do postele. Vždycky to bývalo naopak.“

„Frustrace je dobrá na duši,“ prohlásil Roger. „Podívej, jak prospěla mně!“

„Jasně,“ povzdychla si Despreauxová. „Není divu, že seš tak nebezpečný. Deset let?“

Kapitola 36

Armand Pahner stál na sindijských hradbách, zvětšení v hledí přilby nastavené na maximum, a pozoroval blátivá a udusaná pole. Pracovní oddíly, řady vozíků a pěchotní hlídky pochodovaly, aby ulehčily ostatním strážím, rozmístěným kam až oko dohlédlo, avšak i když na ně hleděl, aktivita před hradbami jeho mysl nezaměstnávala.

Myslel na ženy a děti.

Bomanská armáda putovala s veškerým (omezeným) pohodlím domova včetně žen a svých mladých… a ambice Kny Camsana zanechaly zde ve městě přes polovinu všech civilistů. Vlastně tohle byla ta část informací, sebraná výzvědnými jednotkami seržanta Jina a potvrzená zprávami hrstky primitivních příslušníků lesních kmenů, kteří navzdory přítomnosti Bomanů stále zůstávali v místních hvozdech, co formovalo veškerou kapitánovu strategii.

Pahner vydal ten nejpřísnější rozkaz, aby všichni civilisté byli zajati a žádnému nebylo nijak ublíženo. Dvouletý odstup mezi obdobími »říje« u Mardukanů při místních válečných taženích prakticky eliminoval znásilňování, což – s ohledem k lidské historii – byla podle kapitána velmi dobrá věc. To ale z války nedělalo automaticky něco hezkého a uhlazeného. Bomanské pustošení a děsivé množství masakrů, kterých se dopustili, způsobily, že místní byli ochotni na oplátku zmasakrovat jejich ženy a děti. K’Vaerniané sice neznali rčení, které říká, že zlo plodí jen další zlo, panoval však mezi nimi obecný souhlas, že dobrý Boman je mrtvý Boman bez ohledu na pohlaví či věk.

Pahnerovi však na právě na těchto hlediscích záleželo. Nehledě na přísný zákaz v císařských nařízeních ohledně krutosti a nepočítaje osobní odpor ke zbytečným jatkám tyto civilisty potřeboval. Potřeboval je živé a zdravé.

Stali se jeho návnadou.

Bomané obvykle neobléhali město způsobem, jakým by to provedla »civilizovaná« armáda. Pokud se jim nepodařilo – nebo se rozhodli, že se jim nepodaří – překonat hradby při prvním soustředěném úderu, stáhli se a vrátili se k vlastnímu způsobu obléhání. Nepovolali techniky, aby vykopali zákopové linie a nepokoušeli se bombardovat či podkopávat hradby. Ani se neusadili poblíž valů, aby město drželi v šachu. Namísto toho tu prostě… byli – jako nějaké rozlehlé, pomalu se vlnící moře, které zaplavilo půdu okolo jejich nepřátel a nenabízelo žádné pevné tábory, které by mohly být napadnuty, a oni by byli nuceni bojovat. Jejich přítomnost a omračující počet bránily jakémukoli organizovanému postupu ze strany obléhaného města. Kohokoli, kdo se pokusil prorazit či utéci, chytili a přemohli. Dělníky pokoušející se obdělávat pole zmasakrovali, tažnou zvěř pobili nebo vyhnali. Pokud proti nim vytáhly větší jednotky, zpomalili své nepřátele do doby, než dorazil dostatek barbarů, kteří je přemohli a zlikvidovali. Pokud bylo město slabé, byli ochotni vyrojit se prostě na hradby a napadnout ho, ale povětšinou si spíše dávali na čas, aby jej nechali hnít a tlít… a teprve pak ho napadli.

Zčásti tu šlo o logistické důvody. Bomané byli jistým druhem pastevců, což jim umožňovalo udržovat vysokou populační úroveň, zároveň ale záviseli na obrovských plochách pro lov a shromažďování podobně jako ostatní mardukanští barbaři. Dokonce i bez potřeby lovit vyžadovala stáda jejich zvířat, pěstovaných na maso – nejvyšší forma »farmaření«, ke které dospěli – obrovské plochy pro pastvu. Ve své domovině neustále přesouvali svá stáda a umožňovali tak porostům v určité oblasti regeneraci mezi jednotlivými návštěvami, a k témuž byli donuceni, když odešli do války, pokud hodlali své válečníky nadále krmit. Neměli vůbec žádnou jinou možnost, jak zajistit dodávku zásob s výjimkou situací – jaká nastala i v Sindi – kdy mohli získat zásoby, jež nahromadil někdo jiný.

Faktem bylo, že se rozhodli započít tuto válku řadou divokých, hromadných útoků, z nichž vzešlo značné množství obětí, bylo to ale proto, že tentokrát vycházeli z celkové strategie, jejímž cílem bylo vyhlazení všech jižních městských států namísto napadení jen jednoho jediného města. Uvědomili si, že musejí bezpodmínečně zlikvidovat Ligu severu dřív, než se vzpamatuje ze zrady Sindi, a než si její města přijdou vzájemně na pomoc, jako to dělávala v minulosti.

Ryzí překvapení z jejich koordinované taktiky napomohlo porážce Ligy mnohem více, než by dokázal jakýkoli sindijský agent, domníval se Pahner, ačkoli neměl vůbec v úmyslu něco takového prozrazovat Rastarovi a jeho severským spojencům. Po generacích bojů s Bomany starým způsobem nikdo z Ligy tak mocný úder nečekal… a ani žádný jižní městský stát. Efekt hrůzy z náhlého pádu Ligy spolu s ohromnou rozlohou bomanského vojska a skutečností, že většina jižanů pod ochranou Ligy vybudovala pouze skromná obranná opatření, udělaly z měst velice snadné cíle k úderu a Camsan toho umně využil. Sindi bylo sice tvrdší oříšek, ale válečnický vůdce v tomto případě nehodlal bojový zápal svých válečníků nijak omezovat. Ani nemohl, vzhledem k důvodům, z nichž byla tato válka v prvé řadě vyhlášena, avšak oběti při útoku na Sindi byly zjevně horší, než při dobývání Therdanu. Seveřané byli sice nezdolnějšími protivníky, Sindi však bylo mnohem rozlehlejší a jeho představitelé měli dostatek času, aby se na sílu barbarského hurikánu připravili.

Avšak po Sindi se Bomané přiklonili zpět ke své obvyklejší taktice, než aby se pokoušeli o neuvážený přímý útok na K’Vaernovu zátoku. Jediný zásadní rozdíl tkvěl v tom, že dobytí Sindi jim zajistilo silně opevněnou předsunutou základnu a – v kombinaci s dobytím ostatních jižní států – dostatek nashromážděných potravin, aby mohli zůstat na jednom místě i několik měsíců. Jednoho dne by samozřejmě své dobyté spižírny vyprázdnili a začali mnohem agresivněji toužit po útoku proti Zátoce, ale dokud nedorazili lidé a jejich diasperští spojenci, fungovala Camsanova strategie nechat K’Vaerniany shnít a vyčerpat jejich již tak omezené zásoby potravin záplavou uprchlíků, docela obstojně. Bylo téměř jisté – za předpokladu, že Bomané udrží soudržnou armádu – že mohou vyčkávat na jednom místě až do doby, kdy bude Zátoka ohrožena vyhladověním, vedoucím až k neschopnosti se bránit. Pak by Camsan se svými válečníky zaplavil hradby, kde by čekala stráž příliš zesláblá na to, aby jim kladla odpor.

A to byl důvod, proč byl Pahner teď tady venku. Ať už by byla Zátoka kriticky oslabena dřív, než by hlad vyhnal do útoku samotné Bomany, či nikoli, on sám si nemohl dovolit čekat na výsledek. To on musel barbarům přinést rozhodující bitvu, aby spolu se svými vojáky odrazil od břehu dřív, než jim dojdou jejich zásoby, a k tomu potřeboval dvě věci. Za prvé, obdařit je hrozbou, která vypadá méně hrozivě, než jaká ve skutečnosti je, a za druhé dát jim důvod, aby se hrozbě postavili.

Důvod, jako byla například záchrana všech jejich žen a dětí.

Kapitánovi se jeho vlastní strategie příliš nezamlouvala, bylo to však to jediné, co dokázal vymyslet a co mělo šanci v časovém rozmezí, s nímž počítal, zabrat. A pokud se mu cokoli nezamlouvalo, nebyl to koneckonců on, kdo se rozhodl položit na kolena každý městský stát severně od Diasperské plošiny a Nashtorských kopců.

Odfrkl si, zase jednou pobaven vlastní zvráceností. Byl zde, chránil tisíce žen a dětí před vyvražděním rukama jeho vlastních spojenců a jediné, na co dokázal myslet, bylo, jak ohavné je od něj využít je coby návnadu k přilákání mužů do bitvy. Na druhou stranu se podezíral ze lpění na myšlence vyhnout se zvažování tohoto nápadu úplně, což jej děsilo ještě víc, a zřejmě již bylo na čase s tím přestat. Zavrtěl hlavou, zkontroloval čas a uvážil, že déle to již odkládat nelze.

Zhluboka se nadechl, vyslal do svého implantátu příkaz k aktivaci komunikátoru a promluvil.

„Rogere?“

„Zde,“ ozvala se téměř okamžitá odpověď a kapitán pocítil, jak se mu ramena trochu uvolnila.

„Zníte, jako by vám bylo lépe,“ pravil. „Je to tak?“

„Jednou nahoře, jednou dole,“ prohlásil princ přes vysílačku. „Jsem už zase na cestě, pokud vám jde o tohle. Koho napadlo poslat na mě Nimashet?“

„Měl jsem pocit, že je toho na vás trochu moc,“ odpověděl kapitán. „Takže jsem rozšířil řady týmu desátníka Beckleyové zbytkem čety. Zůstanou s vámi po zbytek operace.“

„Rozumím.“ Několik vteřin panovalo na lince ticho, během něhož se oba dva snažili strávit spoustu věcí, které zůstaly nevysloveny a zřejmě tak i navždy zůstanou. „Takže jak se vám vede?“

„Zatím jde vše pěkně podle plánu,“ odvětil Pahner. „Eva pracuje spolu s Rusem na přípravě obrany. To jediné mi dávalo smysl vzhledem k její spolupráci s dělostřelci. A Bistem s Bogessem na přístupových cestách k městu docela dobře zorganizovali pěchotu, a to navzdory skutečnosti, že jsme museli z každého pluku vyčlenit pracovní prapor, který má pomoci Rusovým inženýrům.“

„A Rastar?“ zajímal se Roger.

„Zatím dobrý,“ sdělil mu Pahner. „Má trochu víc problémů, než jsme doufali, že bude při udržení odstupu mezi sebou a jejich hlavním vojskem mít, a začíná být zřejmé, že se jej Bomané pokusí sevřít mezi pronásledovateli ze Sindi a vojsky z ostatních okupovaných městských států. Prozatím jej ale nenapadli ničím, s čím by se nedokázal vypořádat, a zásob munice má zřejmě pořád ještě dost, jeho nájezd se však nejspíš mění v jednu jedinou nepřetržitou bitvu za přesunu.“

„Budeme se za ním muset vydat?“

„Nevím. Doufám, že ne. Zatím to vypadá, že se tomu budeme schopni vyhnout. Raději ale na celou situaci dohlédnu.“

„Fajn. A co potřebujete od nás?“

„Víceméně to, co máte za úkol, Vaše Výsosti. Podle toho, co mi včera večer pověděly Beckleyová s Despreauxovou, držíte své jezdectvo na levém křídle, kde jsem jej chtěl mít. Hodlám stáhnout Carnanský prapor z Therových krycích jednotek pro konvoje a pošlu jej k vám. Necháme ho krýt jinými jízdními; chci mít ty pušky tam u vás.“

„Aby chránily můj cenný zadek?“ otázal se Roger trochu kysele a Pahner si odfrkl.

„Jsem si jist, že někde hluboko v mé mysli ano,“ řekl, „ale není to to hlavní. Chci se zejména ujistit, že záloha na konci mé linie nepadne, jakmile se do ní někdo obuje.“

„Chápu. Tak v tom případě, kapitáne, budeme muset jen dohlédnout na to, abychom zůstali tam, kde jsme, že ano?“

Dna Kol polkl hrst pražené ječmenorýže a naklonil se k potoku, aby se z něj napil vody.

„Jestli ty sráče zavčas nenajdeme, zamíříme zpátky k městu. Došla mi trpělivost i jídlo,“ zavrčel.

„Co to vlastně dělají?“ otázal se jeden z válečníků. „Nejdříve zamíří na západ, jako by se vraceli tam, odkud přišli. Teď se vydávají na východ.“

„Rozptylují se, aby nás zmátli,“ prohlásil Dna Kol. „A někde se znovu shromažďují.“

„Jak se mohou tam v lesích navzájem najít?“ nechápal válečník. „Já sám nevím, kde jsem. Jistě, dokázal bych nalézt snadno město, pokud bych dost dlouho běžel správným směrem, ale rozhodně bych nikomu jinému nedokázal sdělit, kde má najít mě. Takže jak oni dokáží poznat, kde jsou nebo kam odešel jejich zbytek?“

„Mapy,“ ozval se druhý válečník a zvedl hlavu od potoka. „Zatracené měšťácké mapy. Mapují všechno. Vědí, kde se křižují všechny potoky dřív, než se k nim dostanou.“

„Takže tak se jim daří vodit nás dokola za nos,“ přikývl Kol. „My je ale brzy vystopujeme… a pak na ně pošleme celé vojsko.“

„Hodila by se mi nějaká nová zbroj,“ pravil první válečník. Vytáhl z pouzdra na opasku vrhací sekyru a předvedl seknutí. „A náhodou vím, kde přesně takovou sehnat.“

„Pohyb,“ nařídil Kol. „Už je cítím. Jsou blízko.“

Rastar protáhl hlaveň jednoho ze svých revolverů, opatrně zbraň prozkoumal a zatvářil se spokojeně. Poslednímu princi Therdanu se jistým způsobem stýskalo po pistoli kapitána Pahnera. Mohla vypálit mnohem více střel než sedmiranný revolver, její zpětný náraz byl slabší a mnohem snadněji se čistila. Ale i přes to všechno dával přednost těmto novým zbraním. Ve všem tom chrlení plamene a vytrácejícím se kouři po výstřelu se skrývala hlubší dimenze bitvy. Pahnerova pistole byla spíše jako kouzlo. Tyhle pistole byly naopak jasným výrobkem smrtelných rukou, ač zněly vší divokostí hromové bouře ze střelného prachu.

„Je na čase vyměnit znovu civany,“ oznámil, když k němu dorazil Honal a srovnal s ním cval.

„Nevím, jestli dokážu seskočit,“ zanaříkal jeho bratranec. „Myslel jsem si, že jsem odolnější.“

„Hádám, že to jsi říkal včera ráno,“ opáčil severský vůdce. Dokončil nabíjení do válce, pečlivě ucpal ústí každé komůrky silně pomazanou podložkou, která bránila, aby výstřel neodpálil všech sedm střel najednou, a začal zasouvat měděné klapky v zadní části bubínku. „Takže jsi změnil názor?“

„Myslím, že jsem objevil překlad toho vtipu, který nám ten parchant Pahner řekl, než jsme vyrazili,“ odpověděl nepřímo Honal, když neobratně vyklouzl ze sedla a padl na záda. Civan opatrně ustoupil, zatímco dorazil podkoní, aby z něj sejmul sedlo.

„Eh?“ Princ dokončil utěsňování válce, zasunul jej zpět a zvídavě vzhlédl. Lidské překladače v implantátech pracovaly obvykle dokonale, ale veškeré vtipy zkazily… jak dokazoval případ Pahnerova výroku.

„Musíš v tom najít složitou slovní hříčku, pak je to celkem zábavné,“ pravil velitel sheffanského jezdectva, ležící stále ještě na zemi. „Tedy samozřejmě pokud jsi nestrávil poslední tři dny neustálým cváláním. Zní to asi takhle: »Příručka pro operace jezdectva – čtyřicet kolongů denně od Opruzprdeláka Sličného«.“

„Eh!“ Therdanský vladař se chrochtavě zasmál. „Cha! To je skutečně dobré. Je ti líp?“

„Ne,“ řekl jeho bratranec. „Pořádně mě bolí zadek. Mám odřeniny od brnění. Mám vysušený sliz. A cítím se, jako by mi nohy právě upadly.“

„Ne,“ zasmál se znovu Rastar. „Pořád jsou na svém místě. Jen pomysli, jak se asi cítí civani.“

„Do háje s civany,“ odsekl velitel jezdectva naštvaně. „Až se vrátíme do K’Vaernovy zátoky, slibuji, že se dám k pěchotě. Pokud po zbytek života neuvidím žádného civana, i to bude málo. Osobně hodlám sníst každého z těch, na kterých jsem poslední tři dny jezdil. Zabere to sice několik let a myslím, že jsem už zabil dva, kteří se ke kuchařům nedostanou, ale ty ostatní sejmu. Dokážu to. Dám si to za cíl.“

„Pár jsme jich opravdu ztratili,“ řekl Rastar tiše. „Mnohem víc, než bych byl ochoten připustit. Dokud ale vydrží na poslední cestě, máme vyhráno.“

„To není jisté,“ prohlásil Honal, když se se zaúpěním konečně posadil. „Jeden z mých zvědů za námi zachytil jednotku.“

„Co to povídáš?“

„Jsou několik hodin za námi,“ sdělil mu Honal bez obalu. „Musíme jim připravit přivítání.“

Na okraji mýtiny Dna Kol zaváhal. Toto místo bývalo obvyklým bodem odpočinku karavan na trase Sindi-Sheffan; otevřený prostor, vytvořený tisíci lety kácení dřeva na podpal pro cestovatele; jejím středem se vinul průměrně velký, mělký potůček. Silně pršelo a déšť snižoval viditelnost, bylo ale pořád jasné, že na opačné straně čekají jezdci, které chtěl znovu spatřit.

„Zatraceně,“ zaklel. „Myslím, že nás napálili.“

„Napravo se pohybují další,“ sdělil mu jeden z jeho následovníků. „Zlikvidujme tuhle skupinku dřív, než dorazí ostatní.“

„Domnívám se, že to my budeme těmi poraženými,“ opáčil podnáčelník. „Ale zdá se to být jediná možnost.“

Rastar se usmál po lidském způsobu, když se Bomané za válečného pokřiku svého kmene vyřítili zpoza hranice lesa. Obával se jediného – že by se mohli vrátit zpět mezi stromy a ukrýt se tak před palbou jezdectva – ale možná příval deště vysvětloval, proč tak neučinili. Bomané si sice už museli bezpochyby uvědomit, že nové ruční zbraně vojáků Ligy již dešťové srážky pozoruhodným způsobem neovlivňovaly, jak ale předpokládal, zvyky desetiletých zkušeností z bojů proti střelným zbraním s doutnákem nebylo reálné změnit během tří dnů.

„Nabijte, ale nestřílejte!“ zakřičel, když popoháněl svého civana na mýtinu. „Chci něco vyzkoušet.“

Zbrzdil, natočil civanův bok směrem k linii barbarů, a jakmile se Bomané dostali na vzdálenost, kdy mohli házet sekyrami, vytasil čtyři ze svých osmi pistolí. Své horní ruce roztáhl napravo a nalevo – k vnějším okrajům linie útočících barbarů – zatímco spodní ruce namířil na střed. Všechna čtyři ústí zaměřil různými směry, zhluboka se nadechl a začal střílet.

Útok ohromených barbarů se zhroutil hned, jak všechny čtyři pistole naráz vypálily. Přesně mířená, masová palba vytvořila hromadu těl, kterou museli válečníci ze zadních řad přeskakovat.

Zatímco vladař otáčel civana a odcválal zpět na pozice svého jezdectva, změnil se jeho smích v zavrčení, táhnoucí se skrz silnou mlhu deštěm rozptýleného kouře ze zbraní.

„Fajn,“ zvolal s dýmajícími pistolemi nad hlavou, „teď to zkuste vy!“

Dvě pistole vrátil do pouzder a druhé dvě začal znovu nabíjet, zatímco jezdci kolem něj spustili palbu.

„Wyatt kdo?“ zamručel si pro sebe.

„Hodláte vyvézt všechny zásoby ven?“ zeptal se Roger skrze vysílačku v přilbě.

„V to ze srdce doufám,“ odfrkl si Pahner. „I když jich tady budeme potřebovat o trochu víc, než jsem původně plánoval. Musíme něčím nakrmit ty ženy a děti.“

„Překvapuje mě, že místní vojáci se drží na uzdě,“ poznamenal Roger a studoval při tom obraz z videa v kapitánově přilbě, na němž sledoval ukázněnost okupantů města.

„Mě také,“ připustil Pahner. „Předpokládal jsem mezi civilisty ve městě pětadvacetiprocentní ztráty, avšak podle zpráv z dnešního rána se v tuto chvíli držíme téměř na plném počtu.“

„Takhle?“ podivil se Roger a Pahner se zasmál.

„Bistem Kar vojáky motivoval,“ vysvětlil kapitán. „Dřív, než je vyslal sbírat kořist, provedl je okolo obřích hromad věcí z hlavních zásobáren a každému slíbil po návratu podíl. Někteří ani neodešli – proč šmejdit po celém městě, když můžete získat pytlík stříbra a zlata tím, že zůstanete schovaný? – a zbytek se vrátil krátce nato.“

„Tenhle Kar je docela vychytralý chlápek,“ poznamenal Roger s pousmáním.

„To tedy je,“ přisvědčil kapitán. „A z toho plyne důležité ponaučení, Rogere: Chytří spojenci mají cenu zlata.“

„Takže jaký je plán vaší hry?“ zajímal se princ.

„Rusovi lidé odpočívají po technických pracích. Jakmile budou moci, vyšlu je zpět k Toru Flainovi, aby mu zajistili obranu D’Sleye a pomohli Fullee přeložit kořist ze Sindi z říčních člunů a konvojů na námořní tranzitní plavidla, která je převezou do Zátoky. Druhá půlka se přesune a začne s nakládáním člunů na tomto konci.“

„A Bistem s Bogessem?“

„Polovinu jejich mužů přidělím ke skladům a druhou k hlídkám. Brzy nám sem začnou ze severu pronikat Bomané a já chci kvalitní bezpečnostní dohled, který si s nimi poradí, dokud nebudeme připraveni.“

„A potom budeme čekat,“ dodal Roger.

„A potom budeme čekat,“ přisvědčil Pahner.

Kny Camsan pozvedl hlavu, jakmile ze severu uslyšel střelbu.

„Další bitka, zatímco se tahle skupinka zmenšuje a zmenšuje a stále víc se vzdaluje,“ zavrčel.

„Co jiného můžeme udělat?“ zeptal se jeden z podnáčelníků. „Musíme je uhnat k smrti.“

„Jistěže,“ přikývl vůdce, „a to taky dokážeme. Dosud jsem nepoznal civanskou skupinu, která by na dlouhé trati přežila bomanský nájezd. Oni jsou však rozeseti po celé oblasti a zatím jsme jim dovolili, aby si diktovali, kde jej budeme nahánět. Teď už ale ne! Sdělte válečníkům, ať se rozprchnou a zamíří k jihozápadu. Místo toho, abychom je naháněli, rozvineme širokou frontu, zatímco se k nám přidají ostatní klany. Jakmile shromáždíme plnou sílu, vytvoříme hradbu, která se vydá džunglí, a kdykoli narazíme na jednu z těch jejich prokletých skupin, zadupeme je do země!“

„To zní líp, než se jim den po dni hnát za zadkem,“ souhlasil podnáčelník. „Dochází nám však jídlo.“

„Jsme Bomané,“ mávl nad tím Camsan rukou. „Vojsko se bez něj několik dní obejde, a jakmile nepřátele dostaneme, nacpeme si břicha masem z jejich civanů a triumfálně se navrátíme do Sindi.“

„Někteří vojáci jsou tou honičkou unaveni. Už se vracejí do Sindi.“

„To mi vyhovuje,“ zavrčel Camsan. „Já v prvé řadě tyhle sráče nahánět nechtěl, ale buďte si zatraceně jisti, že se nehodlám vrátit, dokud nebudu mít hlavu toho therdanského hajzla na svém oštěpu!“

Kapitola 37

„Armande?“

Pahner překvapeně vzhlédl, když do jeho provizorní kanceláře v paláci sindijského vládce vstoupila Eva Kosuticová. Od příjezdu sem se s ní vlastně tváří v tvář nesetkal. Zůstávali v kontaktu samozřejmě skrze své komunikátory, vrchní seržantku však plně pohltily její vlastní úkoly na přípravě »sindijské párty s překvapením«, jak většina vojáků bojový plán nazývala, které ji spolu s techniky a dělostřelci plně zaměstnávaly. Její fyzická přítomnost však kapitána nepřekvapila; byl to spíše tón jejího hlasu a výraz ve tváři. Tak široký úsměv nespatřil od doby, co rota Bravo poprvé uslyšela o planetě jménem Marduk.

„Ano?“ zamračil se a její úsměv se ještě víc rozšířil.

„Zrovna jsem měla hovor s doktorem Dobrescu,“ smála se. Neusmívala se – smála se s rozverným, téměř dívčím potěšením, což jen prohlubovalo jeho překvapení. „Má jisté… zajímavé novinky,“ dodala.

„Mohla byste se o ně se mnou třeba podělit, nebo tam budete celý den stát a hloupě se šklebit?“ zeptal se jí trochu zostra a ona se znovu zasmála.

„Pardon, šéfe. Jenom že jsem vždycky věděla, že Jeho Zlovolnost má skutečně zvrácený smysl pro humor a teď ho jen dokazuje!“

„A jak, pokud se k tomu tedy někdy hodláte dostat, toho dosáhl?“

„Pamatujete na tu prácičku, kterou jste doktorovi zadal? Tu, jak má prohnat analyzátorem vše, co mu přijde pod ruku?“

„A-ano,“ protáhl Pahner a na táborové židli za svým stolem se pořádně zaklonil.

„Právě uhodil hřebíček na hlavičku,“ hlásila vrchní seržantka. „Objevil něco, co nanité dokáží zpracovat na bílkovinné doplňky, jaké potřebujeme.“

„Opravdu?“ Pahner se vsedě napřímil.

„Jo, a neuhádnete, kde to našel,“ usmála se znovu zeširoka Kosuticová. Pahner naklonil tázavě hlavu a ona se musela znovu rozesmát. „Vzpomínáte na ty jedové žlázy v rybách coll? Na jed, který je pro Mardukany absolutně smrtelný?“ Pahner přikývl a odfrkl si. „Zdá se, že si doktor vzpomněl na to, jak nás Radj Hoomas nedokázal otrávit, a řekl si proč hergot nezkusit i další jed? A když to udělal…“

Pokrčila rameny; Pahner na ni jen zíral.

„Zkraťme to,“ řekl pomalu. „Ten jed, který nikdo na Marduku nemůže pozřít, je pro lidi něco jako… jako tuk z tresčích jater?“

„To není vůbec špatné přirovnání,“ přikývla. „Podle toho, co říkal, chutná stejně odporně – ba dokonce i hůř. Všechny jeho testy ale naznačují, že je to to pravé. Samozřejmě nebude fungovat u nikoho, kdo nemá plnou zásobu nanitů, když jej ale nakombinujeme s jablomelem, vojákům – a Rogerovi – vydrží na neurčito. A pro ty, kterým chybí plné spektrum nanitů, máme dostatek potravinových doplňků na celý rok i víc. A to je to, co jsem mínila Jeho Zlovolností a Jeho smyslem pro humor.“

„Hmmm?“ Pahner se stále snažil pochopit, jak Dobreskův objev změnil jeho omezení, aby si během několika vteřin uvědomil, co mu tím chce seržantka sdělit, pak se však taky hurónsky rozesmál. „Už chápu, jak to myslíte,“ prohodil a jemně zavrtěl hlavou. „Souhlasili jsme, že rozjedeme tuhletu operaci, vybudujeme tuhle zatracenou armádu, naštveme každého kupce v Zátoce, obrátíme k’vaernijskou společnost vzhůru nohama, vytáhneme všechny do boje a nastražíme celou tu past jen proto, že nám docházely zásoby a my si nemohli dovolit vyčkávat. A teď zjišťujeme, že jsme měli všechen čas na tomhle podělaným světě!“

„Přesně tak,“ přikývla a znovu se zasmála.

Oba dva na sebe civěli téměř celou minutu, aniž by pronesli jediné slovo. Pak si Pahner povzdychl.

„Přál bych si to vědět dřív,“ pravil unaveně. „Kostas by žil, kdybychom se nevydali znovu do boje. Na druhou stranu je to ale možná lepší. Kdybych o tom věděl, byl bych mnohem ochotnější všechno tohle hodit za hlavu a hledat nové možnosti bezpečnější cesty, jak dopravit Rogera domů, ale pokud bych to udělal, za dalších šest měsíců by už žádná K’Vaernova zátoka neexistovala.“

„Soudě podle toho, co jsme se o těch bomanských parchantech dozvěděli od chvíle, kdy jsme se dostali na bitevní pole, máš asi pravdu,“ prohlásila Kosuticová pochmurně, „a ani mně by se to nelíbilo. Zjistila jsem, že s těmihle K’Vaerniany dokážu docela vyjít, skoro stejně dobře jako s Rastarem a jeho chlapci od civanů. Takže jsem taky docela ráda, že jsem je nenechala ve štychu. A když už mluvím o Rastarovi,“ změnila téma, „jak si spolu s Honalem vedou?“

„Nevím,“ přiznal se Pahner a zkontroloval si na svém implantátu čas. „Měli by se hlásit na další kontrolu, ale naposledy, co jsem s nimi mluvil, dokonce i Honal začínal znít, jako by mu teklo do bot.“

„Honal? Domorodý zbrklý Mardukan?“ zasmála se Kosuticová. „Tak to bude špatný den!“

„Vypadá to, že se roztahují,“ pravil Honal. Poslední skupinka Bomanů, která se s jeho vojáky střetla, se povalovala na zemi, proděravěná kulkami z pistolí nebo nabodnutá na oštěpy či meče. Tentokrát jim však na cestě do pekel dělalo společnost téměř půl tuctu jeho vlastních mužů. „Tohle je největší banda, na jakou jsme dosud narazili.“

„A myslím, že se k nám přibližují čím dál víc,“ přikývl nevesele Rastar. „Jak postupujeme směrem k jihu, je jich víc a víc.“

Domorodý vladař si poposedl v sedle a rozhlédl se kolem. Opět pršelo, což nijak viditelnosti nepřispělo, on si však svou současnou polohou byl zcela jistý. Díky faktu, že každá skupina, která se od hlavního vojska oddělila, zahrnovala minimálně jednoho vojáka vybaveného lidskou vysílačkou, zhruba věděl, kde se jeho muži nacházejí. Dobrou zprávou bylo, že se celé jeho vojsko mělo během několika příštích hodin znovu zformovat. Špatnou, že Bomané přišli na to, kde přibližně se setkání koná.

„Nebudeme schopni zvládnout to zpět do Sindi,“ řekl Honal. „Nebo ano?“

Rastar vytáhl mapu a vyčítavě se na ni ušklíbl, ačkoli mu neříkala nic, co by ještě nevěděl.

„To nevím,“ povzdychl si. „Jsme tak blízko, že se mi to vzdávat nechce. Nepochybuji, že budou postupovat vpřed a zpět do Sindi, i když nás nebudou pronásledovat, ale pokud se budeme muset vzdát města, nezbude nám nic jiného, než zamířit k Sumeelskému brodu – a to znamená vydat se podél Tamu k Chandarským brodům. Budeme úplně mimo. Ve chvíli, kdy budeme schopni řeku přebrodit, budeme možná muset zamířit až k Nashtoru, abychom se Bomanům vyhnuli.“

„Tolik tedy k plánu,“ prohlásil Honal. „A já si stejně nemyslím, že bychom to dokázali. Civané jsou už úplně zničení.“

„Já vím,“ přikývl princ. Znovu se ušklíbl a stiskl komunikátor. „Myslím, že bychom to měli oznámit kapitánovi.“

Pahner se zahleděl na mapu a snažil se neklít. Nebylo to nijak lehké. Podle zpráv neexistoval způsob, jak by se jezdci dokázali samotní dostat skrze Bomany, kteří se otočili, aby se postavili mezi seveřany a Sindi. Pouhému zlomku z celkové masy bomanské armády se je podařilo zablokovat, avšak i přesto, že to byl jen zlomek, byli barbaři stále v přesile třicet ku jedné.

Pokud by je poslal na východ, byli by po celou bitvu mimo hru, ale připravil by se tak o velkou část jezdectva. To by se možná snést dalo, vzhledem k typu bitvy, jakou hodlal bojovat, přišel by však o možnost pronásledování, pokud – či až – se Bomané rozprchnou. Ba co víc, bylo téměř jisté, že všichni nebo minimálně někteří z hlavní hordy je budou dál pronásledovat. Nejenže to znamenalo, že určité procento barbarů, pronásledujících kavalerii, přijde o přivítání, které jim zde v Sindi tak pečlivě přichystal, ale zdálo se být pravděpodobné, že Bomané jezdce budou schopni zastavit dřív, než se dostanou do bezpečí.

Navíc tu byly zprávy o bomanské přítomnosti všude mezi Rastarovým vojskem a Sindi, tedy ne pouze kdesi daleko, kde se jezdci příležitostně s barbary střetávali. Někteří Bomané dokonce začali útočit na stráže, které vyslal ze severních městských bran, takže měl zatraceně dobrou představu o jejich počtech. Pokud by vyslal podpůrnou jednotku, aby Rastara zachránila, riskoval by, že bude poražena nepřítelem, jehož celkovou sílu nebylo možné spolehlivě určit.

Zíral na mapu několik dalších chvil, pak se narovnal a otočil se ke své velící skupině.

„Bisteme, vy zde máte přítomno nejvíce jednotek a všechny v pohotovosti,“ pronesl. „Vezměte si k sobě diasperské oddíly, které nebyly určeny k nakládání, přiřaďte je k první divizi a jděte pomoci jezdcům. Vezměte s sebou i Juliana a jeho tým. O energii pro zbroj se budeme starat později.“

„Rozkaz, kapitáne,“ souhlasil k’vaernijský velitel. „Nenecháme se porazit.“

„Beru vás za slovo,“ dodal Pahner, „a nešetřete municí. Šetřili jsme si plnou sílu pušek na překvapení a já se domnívám, že je právě na čase ukázat těm parchantům, jak překvapivé dokážou být.“

„Jistě, kapitáne,“ přikývl po lidsku K’Vaernian, opustil velitelský stan a zamířil pryč, přičemž si svolával posly. Pahner sledoval, jak odchází, a pak znovu aktivoval komunikátor.

„Rastare, posílám podpůrnou jednotku. K’Vaerniané se vydávají vaším směrem. Sesedněte a bojujte jako pěchota; prorážejte si cestu, dokud se nesetkáte.“

„Rozkaz, kapitáne,“ potvrdil vzdálený vladař skrze rachot střelby z pistolí v pozadí. „Stromy jsou tady kolem husté, museli jsme už tak jako tak sesednout, nedokážeme však udržet svá křídla natolik, abychom dokázali prorazit. Pokoušel jsem se o to už dvakrát a pokaždé nás odrazili. Jestli vám to nevadí, vyčkám na K’Vaerniany, až z nás odvedou částečnou pozornost.“

„Proveďte, co uznáte za vhodné,“ potvrdil mu kapitán s kamennou tváří. V lesích začínalo být docela horko. „Podpůrné jednotky jsou na cestě. Počítejte ale s tím, že pokud si na vás došlápnou další bandy, mohu je odvolat zpět.“

„Rozumím,“ odpověděl bojující vládce. „Pokusíme se protivníka zastavit, co nejvíc to půjde. Rastar konec.“

Pahner se rozhlédl po polích před městem. Hromady vyčiněné kůže, pytle ječmenorýže, látky, uhlí, ruda, dřevěné uhlí, rafinované kovy a tisíc a jedna další věc k oživení hospodářství K’Vaernovy zátoky se pomalu zmenšovaly, jak je nosiči odnášeli ke člunům, karavanám tažných zvířat a dlouhé řadě povozů drkotajících po vyspravené cestě. Ať už se zde mělo udát cokoli, Zátoka tyto zásoby zoufale potřebovala, jestliže měla přežít, zatímco se její obchodní partneři znovuzrodí z trosek. Každý z nakladačů plnící čluny se zároveň rovnal vojákovi, postrádanému v bitvě, jemuž jako by někdo prohnal kulku hlavou.

Mohl některé z nich zbavit nakládací povinnosti, to by však celý proces jen zpomalilo. Což by bylo v pořádku, kdyby fungoval jeho celkový plán. Ale jak ukazovaly Rastarovy nesnáze, plány mívaly ve zvyku ukázat trhliny, a pokud hlavní plán padne, Zátoka bude tyto zásoby potřebovat více než kdykoli jindy.

Nakonec se rozhodl riziko podstoupit. Velká část Bomanů se nalézala na severním břehu řeky, jasně se ale přibližovala k jezdcům, kteří se ukázali být až příliš dobrou návnadou. Mělo by tu být dost hlídek, které by dokázaly vykrýt severní cesty k městu i po Karově odchodu, a zvládly by se vypořádat s čímkoli přicházejícím z téže světové strany. Silnice do D’Sleye na jižním břehu se sice toutéž bezpečností pyšnit nemohla, měla však samostatné krytí v podobě jezdectva, a zdálo se – alespoň prozatím – že bude před hlavní hrozbou uchráněna. Pokud na jižní straně řeky byli nějací Bomané, nemohli dosahovat takového počtu jako ti na severu a záloha by je dostala hned, jakmile by se objevili.

„Rusi, vydejte se tam,“ rozkázal a ukázal na řady nakládajících Mardukanů, „a podívejte se, zda byste to nedokázal nějak urychlit.“

„Provedu,“ přikývl technik.

„No tak, Rastare,“ zašeptal kapitán. „Vydrž naživu, dokud Bistem Kar nedokáže přitáhnout tvůj zadek zpátky domů.“

Honal vysunul válec svého revolveru a zavrčel.

„Tyhle věci zbožňuju. Kde se Pahner toulal celý můj život?“

„Poletoval mezi slunci, jak tvrdí jeho vojáci,“ odvětil Rastar a vylovil uvázlou kulku z hlavně jedné ze svých pistolí. Náboj i přes svůj ohnivkový obal podlehl věčné vlhkosti a navlhčený střelný prach se zmohl akorát na to, aby jej vtlačil do hlavně. „Přál bych si, aby tu teď byl. Takhle pohnojená situace!“

Za jezdeckou jednotkou se vynořili další Bomané a obklíčili ji. Naštěstí se většina skupin vojáků stačila znovu zformovat, než je barbaři mohli sevřít, což původně rozděleným jednotkám alespoň zabránilo, aby byly po jedné vyhlazeny. Špatnou zprávou bylo, že se tak všechny oddíly dostaly na jediné místo; nějaké tři tisíce jezdců a téměř osm tisíc civanů bylo uvězněno v omezeném prostoru, který barbaři mohli nyní uzavřít. Většina skutečných válečných civanů stála podél perimetru a dřepěla jako hnízdící pštrosi, aby ukryla své jezdce, a kavalerii samotné se podařilo pokácet stromy tak, aby rozšířila svou palebnou zónu a utvořila si hrubé kryty, chránící většinu jejich čela. Avšak kruhy barbarů se neúprosně stahovaly.

Honal se znovu zhluboka nadechl a stiskl spoušť.

„Dostanu tě, ty bomanskej parchante,“ zamumlal a pak se suše zachechtal. „Víš, i když mám tyhle revolvery velice rád, přál bych si mít k nim víc pušek!“

„Někomu se prostě nezavděčíš nikdy,“ zavrčel Rastar. „Můžeme pálit víckrát než pušky a se všemi těmi zatracenými stromy není pravděpodobné, že by ti parchanti stáli mimo dostřel, jakmile je uvidíme!“

Pročistil hlaveň a znovu zaklapl válec. Během pronásledování bývávaly chvíle, kdy by s Honalem z celého srdce souhlasil, ale nikde blízko dostatek pušek nebyl. Dell Mirův zjednodušený tvar nábojů umožnil lidem o něco zvýšit původní odhad Ruse Froma o počtu pušek, jež bude možné vybavit municí. Namísto pěti či šesti tisíc jich do bitvy K’Vaernova zátoka zvládla připravit osm tisíc, avšak i to bylo málo oproti počtu, jaký by si K’Vaerniané či jejich spojenci představovali. Znamenalo to také, že doslova celou produkci pušek si rozebrala pěchota, která by – pokud by vše fungovalo tak, jak mělo – obstarávala většinu bitvy. Rastarovi vojáci proto byli vybaveni pouhou stovkou nových zbraní. Na druhou stranu, vlastnili šest tisíc revolverů – doslova celou zdejší produkci.

Do tohoto okamžiku již spotřebovali přes dvě třetiny svých zásob munice, avšak na to Rastar v tuto chvíli odmítal myslet.

„Já nikdy nechtěl své revolvery vyměnit,“ opáčil Honal a očima pátral po dalším cíli. „Jen jsem přemýšlel, že kdybychom měli více pušek, měli bychom i víc střelců, kteří by je nesli. Což by v tuto chvíli bylo podle mě ulehčující.“

„Podle mě také,“ připustil Rastar. „Myslím ale, že máme docela dobrou šanci se s nimi zakrátko setkat.“

„V to doufám,“ poznamenal kysele Honal. „A jsem docela rád, že se kapitán rozhodl nám je vyslat na pomoc. Pokud bych si měl vybrat mezi Bogessem, bůh žehnej té velké hlavě, a Bistemem Karem, zvolil bych vždy Kara.“

„S tím musím souhlasit,“ zavrčel Rastar, „přál bych si ale, aby si pospíšil a dorazil už sem.“ Než znovu nabil své pistole, Bomané se sešikovali k dalšímu útoku. „Nemyslím, že máme nekonečné zásoby munice.“

„Brzy bude tady,“ prohlásil Honal. „V plné parádě.“

Kindi Fain sepjal čtveřici rukou za zády a postavil se před poručíka Fonala. Seržant-poradce se otočil zády k rotě tak, aby seřazení pěšáci nemohli vidět, co říká, a odkašlal si.

„Měl byste se přestat tolik užírat, poručíku.“

„To je tak vidět?“ zeptal se důstojník nervózně.

„Ano,“ odpověděl Fain. „Existuje řada způsobů, jak správně velet a dvakrát tolik možností, jak velet špatně. Nervozita patří do kategorie »dvakrát tolik«.“

„Co navrhujete, seržante?“

„Nadechněte se, podívejte se na mapu a nemněte si každých pár vteřin rohy. Už se vám tam dělá otisk. To je vtip. Mluvte k vojákům, ale o něčem jiném, než zda jsou či nejsou připraveni. Nejlepší bude, když budete stát jako skála a vypadat jistě jako příval deště. Pokud byste na okamžik zašel za plukovníkem Tramem či generálem Karem a vrátil se opravdu uvolněný, pomohlo by to.“

„Ale co bude s přípravou roty? Chybí nám celá jedna četa!“

„Nechejte starosti na seržantu Kneverovi. Buď je to muž na svém místě a jednotka vám předvede to nejlepší, až ji budete potřebovat, nebo jste ho měl nahradit dávno předtím. Tak či tak je už pozdě uvažovat o změnách. A pokud máme odejít bez půlky čety, odejdeme bez ní.“

Fonal si začal znovu mnout roh, pak si ale svůj pohyb uvědomil.

„Jak můžete být tak klidný, seržante? Tam venku je hromada Bomanů a ne našinců.“ Důstojník se naklonil blíž. „Zmasakrují nás, pokud si to neuvědomujete,“ sykl.

Seržant naklonil hlavu na stranu a poručíka pozoroval.

„Raději byste sháněl ztracené jednotky, poručíku?“ zeptal se a čekal, jaké odpovědi se mu dostane. Naneštěstí příliš překvapen nebyl.

„Popravdě,“ pravil Fonal a pokrčil rameny, „pokud nám chybí půlka čety, hádám, že většina jednotek našeho pluku je na tom podobně. A nebylo by špatné, kdyby nějaký důstojník zůstal zde, posháněl je a pak poslal do čela.“

„Máte pravdu, poručíku,“ prohlásil Diaspran. „Omluvil byste mě na chvilku?“

Fain mávl směrem k Erkumu Polovi a zamířil ke čtveřici ozbrojených mariňáků.

Julian sledoval schůzku velitelů. Karovi byl předložen složitý taktický problém a nemnoho času na jeho vyřešení, avšak během příprav si vedl profesionálněji než kdokoli, koho Julian kdy poznal. Na druhou stranu někteří z velitelů pluků a praporů nebyli úkolem zrovna nadšeni, a tak poddůstojník nebyl příliš rád, když mu někdo poklepal na zbroj, aby přilákal jeho pozornost.

„Hej, Krindi. Jak se držíš?“

„Jednou nahoře, jednou dole. Jako obvykle, seržante,“ odvětil Mardukan odměřeně. „Máme v rotě Delta menší potíže. Její velitel mi právě řekl, že by pro něj bylo lepší, kdyby zůstal tady a posbíral opozdilce.“

„A doprdele,“ zaklel Julian. „Slyšel ho někdo?“

„Kromě Erkuma a mě? Myslím, že nikdo.“

„Fajn,“ přikývl Julian. „Nebudu ho muset zabíjet.“

Seržant o tom chvíli uvažoval. Jedinou osobou, která mohla velitele uvolnit ze služby – a tento velitel nutně uvolněn být musel – byl Bistem Kar, avšak velitel stráže K’Vaernovy zátoky měl příliš mnoho práce, než aby se zabýval jediným potrhlým důstojníkem.

„Řekni veliteli roty, že rozkaz generála Kara byl odložen; dočasně má teď jiné povinnosti u zadního voje. Ať se hlásí generálu Bogessovi, zatímco zbytek vojska zůstane na bojišti.“

„Budeme se s tím schopni vypořádat?“ zajímal se Fain. „Chci říct, souhlasím a tak vůbec, ale můžeme s tím něco dělat?“

„Já můžu,“ řekl seržant. „Povím o tom Pahnerovi a to je jediné, co musím udělat. Nikdy se nevysílá do boje důstojník, který se nedokáže před vojáky ovládnout. Možná z něj uděláš vojáka ty, ale to je otázka na jindy. Vysvětlím to Karovi a veliteli praporu toho chlápka, až na to bude vhodný čas.“

„Poslední otázka,“ řekl Fain. „Kdo převezme velení? Žádné poddůstojníky nemáme – jen seržanta přiděleného od stráže, ale ten jenom pobíhá kolem, staví všechny do latě a kontroluje munici.“

Julian byl velice rád, že skrze zbroj nebylo vidět, jak se tváří. Po chvíli krátkého přemýšlení nepatrně pokrčil rameny.

„Ty převezmeš velení,“ rozhodl. „Pověz seržantovi, že nastupuješ, dokud nebude přidělen kvalifikovaný důstojník. Promluvím s Karem hned po schůzce a sdělím mu, co se děje.“

„Paráda,“ ucedil Fain sarkasticky. „Kdybych věděl, že jednou přijde tento den, nikdy bych si to kopí od vás nevzal.“

„Pokud bych já věděl, že přijde tenhle den, nikdy bych ti ho nedal,“ zasmál se Julian.

„Pohybují se pryč,“ prohlásil Roger, zatímco dloubal do jídla v misce. Nový kuchař se prostě nedokázal ve způsobu přípravy mardukského chilli Matsugaemu vyrovnat.

„To je půlka armády,“ ozvala se Despreauxová, když na systémech své přilby provedla rychlý výpočet. „Kdo k čertu hlídá zásobárny?“

„V Sindi zůstává stále sedm pluků, přičemž dvě třetiny jejich vojáků stále pěchují vozíky. A na jihu města? My. Po délce cesty odtud k d’sleyským bažinám se nachází šest, možná osm set jezdců s několika hlídkami na východě. Pokud by se na nás valilo něco ošklivého, vojáci sloužící jako přepravci a honáci budou samozřejmě dělat co mohou, budou ale pěkně roztroušeni. A pak jsou tu ti nakladači vozíků v Sindi.“

„Pouze seřadit je do formace zabere několik hodin,“ namítla Beckleyová. „A mimochodem, jsem ráda, že jste si vy dva už konečně dali pusu a praštili do toho.“

„To že jsme udělali?“ otázal se Roger a obdařil desátnici zamračeným pohledem.

„Podle sázek ano,“ opáčila Beckleyová se samolibým úsměvem. „Vyhrála jsem skoro pět tisíc kreditů, které si můžu po návratu domů vybrat.“

„Říkala jsem si, proč vypadáš tak nechutně vesele, ty chamtivá potvoro,“ usmála se na ni Despreauxová.

„Já? A chamtivá?“ Beckleyová smutně zavrtěla hlavou. „To ses ve mně spletla. Já jsem jen potěšena, když vidím, že nakonec zase zvítězila pravá láska.“

„To, doufejme, raději ne,“ prohlásil Roger umírněně. „Bylo by hezké, kdyby alespoň něco na tomhle výletě zůstalo ve starých kolejích.“

Kapitola 38

„Odkud se krucinál vzala ta sráčská kavalerie?“ dožadoval se Sof Knu a z porostu civěl na deseti až patnáctičlennou stěnu jezdců, zatímco se z ebenového nebe snášelo jemné mrholení.

„Museli jsme se honit za »bahenními plyny«,“ odvětil Knitz De’n.

Posledních pět dní tvořila řada naprostých zklamání. De’nův kmen dorazil k cestě vedoucí do K’Vaernovy zátoky, aby zde nenašel jedinou stopu po železňáckých jezdcích, ačkoli tu zůstaly nějaké vyjeté stezky, jež smýval déšť. Objevili několik z oněch zatracených lesních mužů a mučili je kvůli informacím, většina však popřela, že by o čemkoli věděla, ať už křičela sebevíc. Nakonec jeden přiznal, že několik jezdců spatřil, tvrdil však, že místo, kde je viděl, se nalézá blíž Sindi, a tak De’n mučitelům nařídil, aby mu za ty lži vyměřili zvláštní trest. Bezcenné stvoření ale až do své smrti opakovalo svou lež stále dokola a dokola. Podnáčelník se tedy rozhodl, že nemá na vybranou, než si vše ověřit… jen aby mezi sebou a městem nalezl tyhle zatracené hlídky. Jediným kladem bylo, že městští sráči nezahlédli jeho. Zatím.

„Můžeme je jednoduše smést,“ poznamenal Knu. „Stačí říct.“

„Už se řeklo,“ zavrčel podnáčelník a vytáhl bojovou sekyru. „Jakmile bude kmen shromážděn, převálcujeme je. I všechno ostatní, co nám bude stát v cestě.“

„Co to bylo?“ Roger vzhlédl od své mapy a naklonil hlavu.

„Co bylo co?“ zeptala se Despreauxová. „Neslyším nic kromě deště.“

„Výstřely,“ odpověděl princ. „Na jihozápadě.“ Vstal a pokusil se určit zdroj zvuku tak, že natáčel hlavu ze strany na stranu, avšak chvilkový praskot výstřelů ze zbraní ustal.

„Někdo střílí po příšernících?“ navrhl Chim Pri nejistě.

„Možná to je jedna z jezdeckých hlídek,“ uvažoval Roger. Zadíval se na deštivý, noční les a i přes neustálé mardukské horko se zachvěl. „Chime, do sedel. Chci, abys zamířil na jihozápad a něco zjistil. Pošli napřed průzkumníky, najdi ale tu hlídku, která vypálila, pokud to jen půjde, a zjisti, na co střílela.“

„Už je ticho,“ poznamenal Turkol Bes.

„Vím,“ řekl Roger a setřel si z obličeje kapky deště. „Ale je mi to jedno. Pořád potřebuji vědět, na co stříleli.“

„Jdu na to,“ přikývl Pri a zadíval se doprostřed ďábelské vodní temnoty. „Jestli to ale budou problémy, měli byste být připraveni okamžitě vyrazit.“

„Budeme,“ ujistil jej Roger a aktivoval vysílačku. „Seržante Jine?“

„Také jsme to slyšeli, pane,“ potvrdil mu zbrojní seržant. Většina výzvědných týmů byla vyčleněna, aby posílila jezdecké krytí. „Přicházelo to asi západně od nás. Slyšeli jsme pouze výstřely, ale znělo to, jako by jedna z našich hlídek narazila na něco velkého.“

„Na atula?“ navrhl princ. Jin v pozadí přes rádio zaslechl křičet Mardukany, vydávající rozkazy. Princ byl zcela jistě v pohotovosti.

„To si nemyslím, pane,“ odvětil poddůstojník. „Než jste mi zavolal, chtěl jsem to nahlásit kapitánu Pahnerovi.“

„Dobře,“ řekl Roger a Jin téměř slyšel, jak se kola dala do pohybu. „Posílám tam své jezdce, aby zjistili, co se děje. Půjdu napřed a nasměruji tam i Carnan. Zavolejte kapitánovi a podejte mu hlášení o situaci. MacClintock konec.“

Poddůstojník se ve tmě pousmál. Ať už se v hloubi lesa dělo cokoli, díky bohu to prince vyburcovalo. Konečně se od Matsugaeho smrti zdál být sám sebou… a bylo to poprvé, co jej zbrojní seržant slyšel sám sebe bezmyšlenkovitě označovat za MacClintocka.

Patty nespokojeně zabručela, když přes ni honáci přehodili postroj.

„Vím, holka,“ konejšil ji Roger. Poplácal ji za pancířovým límcem. „Vím, že je tma. Musíš to zvládnout.“

Skutečně byla tma – naprostá tma. Jako naschvál oblohu zakryla dvojitá vrstva mraků a měsíce nebylo možné spatřit ani nahoře nad oblaky. Jakmile se dostali mimo dosah ohňů, zůstala velká část jednotky téměř slepá. Jezdci budou při hledání cesty závislí hlavně na civanech, a spousta z nich se ztratí. Civané ale naštěstí alespoň naleznou cestu zpět. O pěchotě se totéž říci nedalo.

Vzhlédl a spatřil, jak k němu ze směru, který byl určen za přední, přichází Bes. Velitel pěchoty ve stanu studoval mapu a teď, ve stínu turomů, určených mobilní jednotce, kráčel se všema čtyřma rukama nataženýma dopředu a pátral, co neviditelného by se v jeho cestě mohlo vynořit.

„Tady, Turkole,“ zavolal na něj princ. Systémy jeho přilby proměnily tmu v téměř denní světlo… což mu vnuklo nápad.

„Vodní Bože, Vaše Výsosti,“ zahalekal velitel pěchoty. „Jak si jen tímhle proklestíme cestu?“

„Právě jsem o tom uvažoval,“ sdělil mu Roger. „Myslím, že bych měl rozdělit svou lidskou četu, aby každý z jejích členů mohl vést jednu část jednotky. Budeme postupovat v zástupu, dokud nepřijdeme na to, co se děje. Každý voják se bude držet za ruce s muži před sebou i za sebou.“

„Fajn,“ souhlasil Bes, když se jeho oči alespoň trochu přizpůsobily. „Dobrou zprávou je, že se Bomané tmou také neradi pohybují. A jsou pomalí. Nechám seřadit vojáky.“

„A já seženu mariňáky,“ dodal Roger.

„Ne!“ vyštěkla Despreauxová. „Jsme vaši osobní strážci, ne slepečtí vodiči!“

„To je rozkaz, seržantko Despreauxová,“ prohlásil Roger chladně, „a pokud to přednesu kapitánu Pahnerovi, což bych neměl, postaví se za mě. Máme v zádech nepřátelskou jednotku neznámých rozměrů a kromě nás tu nikdo není. Nemám čas se s vámi o tom vybavovat.“

„A kdo vás bude krýt, pane?“ tázala se velitelka čety.

„Dva mariňáci,“ odpověděl jí Roger, „jedním z nich nebudete vy. A vy nepovedete žádný oddíl, ani já ne. Zbývá jich nám tak osm. Připravte je a ať se hlásí Turkolovi. Musíme hned vyrazit.“

Despreauxová rezignovaně rozhodila rukama.

„Ta dobrá, dobrá. Udělala jsem si představu. Jistě, pane, jistě. Tříčlenná jednotka. Udělejte mi ale laskavost, Vaše Výsosti.“

„Jakou?“

„Nevydávejte se doprostřed tisícihlavé bomanské armády, křičící válečný pokřik, jasné?“

Roger se zasmál. „Jasné. A uděláte laskavost i vy mně?“

„Jakou?“

„Nenechejte se zabít. Mám s vámi své plány.“

„Jasné,“ přikývla seržantka. „Teď ale půjdu.“

Chim Pri dorazil k malému potůčku, přitáhl otěže a zaposlouchal se. Džungle žila neustálými zvuky, tentokrát ale šlo o něco zvláštního. Déšť alespoň na chvíli ustal, korunami stromů se však stále proháněl vítr. Přinášel zřejmě další bouřku, která bude nepříjemná až dost, srážel ale navíc i kapky vody z listů a úponků. Dalo se jen těžko naslouchat, bylo tu však přítomno i cosi jiného. Další krátký zvuk, napůl ztracený v pozadí, ale slyšitelný.

Otočil se a zjistil, že jen stěží zahlédne dva oře za sebou.

„První tři vojáci kupředu. Zjistěte, co to je. A pokuste se nenechat se zabít.“

Trojice civanských jezdců poslušně přiklusala dopředu a jeden z téměř neviditelných vojáků se hurónsky zasmál.

„Rozkaz. Budeme se snažit, co můžeme, aby nás nezabili.“

„To bych vám radil,“ zasmál se na oplátku velitel jezdectva. „Každý, koho zabijí, se dostane do hlášení!“

Trvalo jen několik chvil, než si civané našli mezi stromy cestu. Jejich postup, seč byl tichý, kdosi zachytil a noc se rozezněla barbarskými válečnými pokřiky ze stovek hrdel.

„Bohové ohně a temnoty!“ vyhrkl Pri. „Do čeho jsme to vběhli?“

Jeden z vojáků, které vyslal dopředu, seskočil a vypálil všech sedm střel z nového revolveru; zářivé záblesky z ústí jeho hlavně odhalily veliteli jezdectva desítky barbarů… a zřejmě stovky dalších, číhajících za nimi.

„Rozdělte se!“ zakřičel. „Potřebuji co nejpřesnější odhad!“

Velitel popohnal svého civana směrem na jih, aby našel konec barbarského útvaru, zatímco Bomané útočili přímo na vířící jezdce Basikova pluku. Když nakonec výstřely zesílily, uvážil, že už viděl dost.

„Trubte na ústup!“ nařídil trubačům, kteří se prodírali lesem. „Trubte na všeobecný ústup. Doufejme, že se ostatní dostanou zpět až k pěchotě.“

Když se otáčel k severovýchodu, uchopil komunikátor a přemýšlel, jak Rogerovi říct, že celá jeho jednotka byla zřejmě odříznuta. Kdesi za ním začaly troubit rohy.

Nepřítel jim šel po krku.

„Takže, pánové, tohle se stane, když se všechno rychle hroutí,“ pravil Pahner.

„Nemůže to být přece tak zlé,“ namítl Bogess. „Pokud jde o malou jednotku, můžeme ji odrazit.“

„Podle Chima Priho je jich nejméně tisíc nebo dva tisíce,“ opáčil kapitán, „a naše poslední použitelná jízdní jednotka – ta jeho – je rozptýlena po lesích a bojuje s nimi. Takže zastavit je nebude zase tak snadné.“

„Máme přestat s nakládáním?“ zeptal se Rus From.

„Dokud nebudeme muset, tak ne,“ odvětil Pahner. „Pro jistotu z nakládacích prací vyčleňte jeden pluk, ale v zásadě je to teď na Rogerovi. Pokud je porazí, budeme pokračovat podle plánu. Jestli bude nucen opustit pozice nebo bude napaden z boku, začneme stahovat vojáky z nakládání a vytvoříme frontu směrem k D’Sleyi.“ Kapitán se odmlčel a zavrtěl hlavou. „Řekl jsem právě to, co si myslím, že jsem řekl?“

„Říkal jste, že máme uvolnit pluk z nakládacích prací a že vše je teď na Rogerovi,“ připomněl mu Bogess. „To jste myslel?“

„Ano,“ ušklíbl se kapitán. „Měl jsem za úkol Rogera chránit a ne naopak. To se v mém hlášení zrovna vyjímat nebude.“

„Musíte hlášení napsat, ať už bude vypadat dobře nebo špatně,“ zasmál se Rus From. „Nechejte Rogera, ať se o sebe postará.“

„Bože, bože, bože,“ lamentoval kapitán. „Jeho matinka mě zabije.“

Roger si zasunul záznamník do kapsy a zavrtěl hlavou. S terénem byl již obeznámen, ale neexistovala žádná možnost, jak zajistit křídlo. Nedaleko za nimi se ale nacházel potok, který by mohl jejich linii ohraničit.

„Turkole, ustoupíme na druhou stranu toho potoka. Vyčleň jednu jednotku jako zálohu, ostatní tři rozptyl podél linie a začni pracovat na lehkém opevnění. Ať se dobře skryjí; dál už neustoupíme.“

„Rozumím,“ přisvědčil velitel praporu. „A co křídla?“

„Pokud se nám podaří dostat zpět jezdce, postarají se o ně. Do té doby rozdělím mariňáky a umístím je jako bezpečnostní jednotky.“ Chvíli o tom ještě uvažoval, nic jiného se ale udělat nedalo. „Pohyb.“

„Rogere,“ křikl Pri do komunikátoru, „kde k čertu jste? A kde jsem hergot já, když už jsme u toho?“

„Překročili jste při cestě tam malý potok?“ ozval se princ a sledoval ikonu transpondéru v Priho vysílačce, kterou si vyvolal na mapě svého záznamníku.

„Ano, myslím, že jdeme po stejné cestě, jako jsme šli tam.“ Velitel jezdectva se rozhlédl kolem. Občas za sebou zaslechl výstřel z pistole, polovina jeho vojáků se však již přeskupila.

„Hodláme se u potoka zastavit. Jste v kontaktu s Bomany?“

„Ne,“ odpověděl Pri. „Alespoň ne jako organizovaná jednotka. Někteří z mých mužů jsou stále ještě tam a slyším je střílet, ale je tu větší tma než v atulově noře a já nevidím na krok. Přerušili jsme kontakt, jakmile jsme pochopili, že jsou v přesile a jsem si nadmíru jistý, že všichni mí opozdilci vědí, kudy se dát.“

„Fajn, stáhněte se sem. Zůstaňte pohromadě a udeřte na ně plnou silou; pak se odpoutejte. Potřebujeme, aby se k nám přiblížili cestou, kterou jim sami určíme, a jediným způsobem, jak si to zajistit, je, že je sem dovedete. Vidíme vás na svých počítačích a displejích v přilbách a já nebo Despreauxová vás můžeme alespoň zhruba navádět, pokud ztratíte orientaci ohledně naší pozice.“

„Rozumím,“ odpověděl jezdec, vděčný za rozkazy, i když poněkud bláznivé. „Chápete, doufám, že je jich tam více než dva tisíce?“

„Naprosto,“ přisvědčil Roger. „Jen je přiveďte k potoku a Turkol zajistí zbytek. Jo, a až se přiblížíte, raději začněte troubit na rohy.“

Roger si to rázoval podél řady kopajících střelců a usmál se.

„Myslel jsem si, že vy chlápci z Armády nového typu dokážete kopat! Co jste zač? Banda ženských?“

V odpověď jej z temnoty do hrudi zasáhla hrst vlhké půdy a bláta.

„Jsme tak dobří, že vás dokážeme trefit i ve tmě, pane!“

„Tak koukejte tu hlínu kopat stejně rychle, jako ji dokážete házet,“ zasmál se Roger. „Blíží se k nám zhruba dva tisíce Bomanů, takže hádám, že by se nám hodila odpovídající hradba.“

„Žádný strach, Vaše Výsosti,“ prohlásil jeden ze střelců. „Nemáme strach zemřít ve jménu Boha.“

Rogerovi vytanul na mysli jeden citát. Nedokázal si vzpomenout, kdo jej řekl, ale znělo mu to jako Miranda MacClintocková.

„Není tvým úkolem umírat ve jménu svého Boha, vojáku. Máš se ujistit, že ten ubohý hlupák na druhé straně zemře kvůli tomu svému.“

„Hezké,“ připustil Bes, zatímco se Roger vracel zpět na velitelskou pozici. Nízká zeď a zákop, které vojáci budovali, byly vzadu doplněny o malou baštu pro velitele. S ohledem na to, že na ní pracovali pouhou půlhodinu, byla docela ucházející.

„To byl citát,“ přiznal se princ. „Přísahám, že v každém vojsku jej už někdo někdy pronesl.“ Pohlédl na rostoucí obranný val a zavrtěl hlavou. „Nádhera. Myslím, že pokud v tomhle nedokážeme zvítězit, ani si to nezasloužíme. Zajímalo by mě, jak si vedou severně od řeky.“

Kapitola 39

„Ano, pane, rozumím,“ přikývl seržant.

„Kdybych měl po ruce »kvalifikovaného důstojníka«, který by vás mohl nahradit, udělal bych to,“ prohlásil administrativní důstojník Martonského pluku. „Popravdě, kdybych měl kvalifikovaného důstojníka, který by mohl nahradit poručíka Fonala, udělal bych to také.“

„Jistě, pane. Rozumím.“

„Ale moc na to nevypadáte,“ vmísil se do rozhovoru velitel praporu s vážnou tváří. „Mluvíte tak škrobeně.“

„Zvládnu to, majore Ni,“ řekl Krindi Fain. „Já předpokládal, že budu nahrazen. Očekával jsem, že budu mít na starosti maximálně přesun. Ale boj? Nejsem si jist, zda vím, jak na to.“

„Dělejte jen to, co vám bylo řečeno, vojáku,“ opáčil velitel. „Dočasně vám propůjčuji hodnost poručíka. Většinu z mužů jste cvičil, takže mi nevykládejte, že si s tím nedokážete poradit. Dělejte prostě to, co umíte.“

„Jistě, pane,“ začal znovu Diaspran, pak si to ale rozmyslel. „Myslím, že opravdu rozumím. A provedu.“

„Fajn,“ řekl Ni a tleskl na znamení podpory. „Dejte se do toho.“

Fain náhle kráčel zpět podél dočasně zastavené divize a přemýšlel, kde udělal chybu.

„Co se děje, Faine? Vypadáš, jako by ti někdo zastřelil psa.“

Pohlédl na Juliana a tleskl na znamení rezignované hrůzy.

„Jsem teď velitelem roty.“

„Jo,“ přikývl seržant. „Tušil jsem, že se to stane.“

„Nevím si s tím moc rady,“ přiznal se Fain. „Je to velká zodpovědnost.“

„Stejně jako výcvik, který jsi jim poskytl,“ podotkl Julian. „To je totéž. Prostě se tam postav a dělej, co ti přijde přirozené. Vzpomeň si na všechny velitele, které jsi kdy měl a napodob je. Třeba otrocky, bude-li třeba. A nenech je, aby tě viděli pouštět sliz.“ Poslední poznámku seržant z nějakého důvodu shledával humornou.

„Fajn,“ přikývl Diaspran.

„Tady.“ Člověk sáhl do kapsy a vytáhl pokroucený kousek kovu.

„Co je to?“ zeptal se Fain a neustále jej obracel v horní ruce.

„V první bitvě, které jsem se účastnil,“ vyprávěl seržant, „jsem koupil tenhle kousek šrapnelu. Nechal jsem si ho pro štěstí. Řekl jsem si, že když si ho ponechám, nikdy mě nic nezasáhne. Ani nevím proč. Vždycky to ale pro mě byl kousek štěstí.“

„Co budete bez něj dělat?“ zajímal se Diaspran.

„V téhle bitvě ho potřebovat nebudu,“ prohlásil Julian a poklepal si na zbroj. „Ještě se nenarodil Boman, který by dokázal rozlousknout tohle. Vezmi si ho. Já to přežiju.“

„Tak dobrá,“ přikývl Fain. „Díky. Ať vás ochraňuje Bůh Vody.“

„O mě se zrovna starat nemusíš,“ řekl velitel oddílu a pozvedl svůj samopal.

Kny Camsan se rozesmál.

„Tak tohle ti sráči dělali?! V Sindi je armáda a oni se k ní pokoušeli vrátit.“

„Na tom není nic k smíchu,“ opáčil podnáčelník ostře. „Je tam naše kořist a nejen ta ze Sindi. A naše ženy.“

„Jistě,“ zasmál se znovu vůdce. „A spolu s nimi deset či dvanáct tisíc válečníků s Mnbem Tragem v čele, kteří je drží na uzdě. To znamená, že ta jejich idiotská armáda zůstane sedět před hradbami, dokud se nevrátíme. Tohle byla jen velká vábnička. Jen nás chtěli odvést ze Sindi, aby mohli přivést zbytek své armády.“

„Možná,“ připustil podnáčelník. „Pokud tohle byl ten plán, tak fungoval.“

„Samozřejmě, že ano,“ souhlasil Camsan. „A co z toho pro ně plyne? Teď jsme shromáždili skoro celé vojsko a měšťáci jsou nejen před svými hradbami, ale také před našimi a před každým naším válečníkem, připraveným skočit na ně zezadu. Zřejmě si mysleli, že honbou za jezdci dostali všechny válečníky z města, ale to se jim nepodařilo. Ten jejich chytrolínský plán nám je přivedl na místo, kde si je můžeme podat!“

„Možná,“ zopakoval podnáčelník. „S touhle sráčskou kavalerií jsme ale zažili perné chvilky. Ty jejich nové zbraně jsou nezdolné.“

„Ne natolik, když teď víme, kde jsou a co se chystají udělat,“ odsekl Camsan. „Když železňáky zničíme, zmocníme se i jejich zbraní. A pak zlikvidujeme jejich armádu v Sindi a sebereme zbraně i jí. A jakmile skončíme tam, nezbude už žádná armáda, která by mohla stát na hradbách Zátoky, a tak nakonec přemůžeme i město!“

„Doufejme jen, že nám to vyjde,“ zasýčkoval podnáčelník. „Zatím z toho železňáci vyšli lépe než my.“

„Poslouchejte!“ Mocný hlas Bistema Kara se rozlehl po celé shromážděné pěchotní divizi. „Zatím celá tahle válka nahrávala Bomanům, teď jim to ale vrátíme. Jediné, co stojí mezi námi a vítězstvím, je jezdectvo, uvězněné tam venku.“

Mávl přes rameno směrem k lesu.

„Půjdeme tam a najdeme je. Nebude to obtížné.“ Ozvalo se nervózní uchechtnutí, jelikož se z dáli ozval praskot výstřelů. „Pak jim uvolníme prostor, aby mohli uniknout. Nato se vrátíme zpět do města.

Nebudu vám nic nalhávat; bude to tuhý boj. My jej ale zvládneme. Musíte jen mířit nízko a poslouchat své důstojníky. Teď běžte a nechte Bomany okusit, co znamená válka proti K’Vaernově zátoce!“

„Poručíku Faine,“ řekl velitel praporu, „máme za úkol sestavit průzkumnou rojnici. Znáte rozdíl mezi průzkumem a skutečným bojem?“

Mezi stromy se pomalu začínalo rýsovat světlo, stále ještě ale nebylo možné spatřit ruku nataženou před vlastní obličej, natož rozlišit mezi bílým a černým provazem. Celý pochod z města probíhal za inkoustově černé tmy a jen naprosté šílenství celé akce zabránilo úplné katastrofě. Bomané si uvědomovali, že nikdo nemůže být natolik šílený, aby se o to pokoušel, takže proč se obtěžovat s útoky podél cesty? Nyní, s narůstajícím úsvitem se pěchota sešikovala, aby dostala jezdce z pasti. Pokud to jen půjde.

„Průzkum v rojnici znamená rozdělit se a postupovat pomalu,“ odpověděl Diaspran na otázku. „Pohybovat se z úkrytu do úkrytu. Pokoušet se najít nepřátelské vojáky. Jestli je nalezneme, udržovat kontakt na maximální vzdálenost ze zálohy. Pokusit se je zpomalit a zjistit, jak jsou rozptýleni, nenechat se ale zdržet, jinak vás zabijí.“

Major Ni povzdychl.

„Jak jsem se obával, víš o tom mnohem víc, než jiní z mých velitelů. Gratuluji, právě ses dobrovolně přihlásil.“

„Pane, tohle ale není průzkumná jednotka,“ namítal Diaspran. „Na to se používají lesní lidé. Nebo cvičené jednotky. To je práce pro… nejlepší střelce a speciálně cvičené oddíly.“

„To je jedno,“ odbyl ho Ni velitelským tónem. „Přesuňte se dopředu.“

Fain se ztěžka plahočil zpět ke své nové jednotce a přemítal, jak jim má rozkaz předat.

„Narovnej se,“ ozval se Pol. „Nenech, aby tě viděli sklíčeného.“

„Kde jsi to zaslechl?“ otázal se Fain. Bylo to víc slov, než Pol použil za celý týden.

„Od seržanta Juliana,“ zněla prostá odpověď.

Fain o tom začal přemýšlet. Jak by se se situací vypořádal Julian? Seržant by byl nejprve tvrdý jako ocel. Žádné námitky by nepřipustil. Vysvětlil by, že to, co budou dělat, mají za úkol proto, že on je v těchto technikách uznávaným odborníkem… ať už by o tom kdy v životě slyšel nebo ne.

Fain Martonský pluk cvičil, takže dobře věděl, kdo budou ta esa. V rotě Delta jich pár dobrých měl, a to bylo v případě průzkumné rojnice důležité.

Aniž by si to nově povýšený poručík plně uvědomil, vkráčel doprostřed své formace.

„Tak fajn, vy povaleči!“ vyhrkl. „Byli jsme vybráni jako průzkumníci. A my ukážeme těm sralbotkům, co to ve skutečnosti znamená!“

Roger právě usrkával ze svého zásobního vaku, když se průzkumníci přihnali zpátky ze svých strážních míst.

„Už jsou tady,“ křičel jeden, když se převalil přes narychlo zbudovanou hradbu.

Bývalí dělníci Armády nového typu pracovali celou noc; obranný val byl postavený natolik dobře, jak jen mohl člověk v daném čase požadovat. Sestával se z hradby a příkopu za potokem, přičemž vše kryla pěchotní kopí. Většina jezdců se vrátila zpět a formovala se v týlu. Jakmile je Pri prohlásí za připravené, zamíří na křídla, aby mariňákům pomohli.

Bedny s náhradní municí a potravinami byly přeneseny z turomů a seřazeny podél zdi; byli vybráni poslové a většina tažných zvířat – včetně neposlušné Patty – byla poslána dozadu podél cesty do Sindi, aby uvolnila bojové pozice.

Už zbývalo jen bojovat.

„Kapitáne Pahnere, tady Roger,“ ozval se princ do vysílačky mnohem lehčím tónem, než jak se v tu chvíli cítil. „Hodláme se střetnout asi se dvěma až třemi tisíci pokřikujícími barbary. Jako obvykle vařím z vody. A znovu mohu říct, jak je tenhle mardukský výlet vlastně zábavný. Někdy si to vážně musíme zopakovat.“

Přes všechny výhrady se Pahner uchechtl, ačkoli v jeho smíchu byla znát mrzutost.

„Prostě se s nimi vypořádejte a zůstaňte v klidu,“ řekl, „protože k vám zřejmě nebudu moci chvíli nikoho poslat. Na severním břehu začíná být horko.“

Jeden z průzkumníků se zastavil, zvedl ruku a ukázal znamení pro hromadu spřátelených vojáků. Pak znamení proměnil na nepřátelské vojáky.

Krindi Fain zavrčel a mávl rozptýlené rotě, aby se přemístila nalevo. Mariňáci měli pro tento manévr své pojmenování, v tu chvíli si však nedokázal vzpomenout jaké. Myšlenka ale byla jasná. Kdyby začali střílet, Bomané by zpozorovali, že jsou napadeni, a pokud by průzkumníci zaútočili zepředu zprava, Bomané by poznali, kde se jejich nepřátelé nacházejí a kam směřovat protiútok. Pokud by se ale průzkumníci přesunuli na stranu, Bomané by mohli zaútočit špatným směrem.

A tehdy by se změnili v basika na rožni.

Většina vedoucích průzkumníků – všichni, kdo byli alespoň párkrát v lesích – začala dávat signály, že zahlédla Bomany, a tak Fain mávl na zbytek roty, aby zastavil. Nepřítel se zjevně soustřeďoval na jezdectvo, dříve či později však musel zpozorovat i jednotku za svými zády. Bylo na čase udeřit; popadl tedy posla a naškrábal zprávu.

„Sděl toto majorovi. Řekni mu, že jsme se střetli… zformovali před Bomany ze západní strany.“

„Zfarmaři… zformulo…“

„To je jedno. Stačí říct, že na ně útočíme od severu. Běž.“

Posel zmizel v porostu a Fain se rozhlédl kolem. Zachytil pohled svého seržanta a udělal gesto kolem hrdla, které doplnil jiným, komplikovaným a velmi drsným.

Čas udeřit.

Honal při náhlém zvuku lehkého zahřmění pušek přicházejícím z jihu vzhlédl.

„Bylo na čase,“ zavrčel.

Bomané byli čím dál agresivnější, dokonce i když se podél perimetru vršily řady jejich mrtvých. Porost za těmito krutými jatky byl nyní natolik rozstřílený, že džungle do výšky pěti metrů od něj byla naprosto vyčištěná a nyní se plnila Bomany.

„V pravou chvíli,“ souhlasil Rastar a utáhl obvaz kolem jedné z Honalových vyšších rukou. „Předejte rozkaz, ať se všichni připraví vyrazit. Jakmile vyrazíme, chci mít raněné, choré, zmrzačené a mrtvé v sedlech. A musíme být připraveni krýt ústup. Tyhle parchanty hodně naštve, když nás uvidí odjíždět a nebude snadné je přesvědčit, aby nám dali sbohem.“

Fain se rozhlédl na obě strany. Boman před ním klesl k zemi pod náporem palby průzkumníků, většina však pronikala podél křídel.

„Sdělte první četě, ať ustoupí k jihu,“ nařídil a otočil se k Erkumu Polovi. „Vezmi zálohy na jih a ujisti se, že máme cestu domů stále volnou. Hlavně ať neběží a střílejí nízko.“

„Fajn,“ přikývl vojín a odskočil.

„No tak, majore,“ zašeptal nově povýšený velitel roty. „Kde je zbytek té podělané armády?“

„Plukovníku,“ zavrčel Bistem Kar, „co máte za problém?“

„Formuji své šiky, generále,“ odpověděl velitel Martonského pluku. „Zabere to nějaký čas.“

Důstojníci z pluku se shlukli stranou cesty z Therdanu do Sindi a zdálo se, že se k’vaernijský velitel ocitl uprostřed hádky. A podle všeho zřejmě vášnivé, což v bojové zóně nikdy nevěstilo nic dobrého.

„Žádej mě o cokoli, jen ne o čas,“ zamumlal. Naneštěstí plukovník Rahln, velitel pluku, podobně jako spousta Karových starších důstojníků, nepatřil ke stálým příslušníkům jeho městské stráže.

Armáda byla rozdělena do pěti divizí a každá z nich do tří pluků plus připojené jezdectvo Ligy. Každý z pluků se skládal z jednoho čtyřsethlavého střeleckého praporu, dvou stejně početných kopinických praporů a dvou rot o dvou stech mužích s asagaji a oštěpy k obraně na křídlech. To znamenalo, že každý pluk dosahoval téměř jedné třetiny celého předválečného počtu stráží – a takových v celé armádě bylo patnáct. Kar si ponechal velení nad první divizí a spolu s Pahnerem se mu alespoň podařilo zajistit, aby velitelé zbylých divizí patřili k profesionálům z městské stráže. Ale přes všechny jeho snahy valná většina velení v pluku připadla politickým podpůrcům a vlivným radním či kupcům. Sohna Rahln, velitel Martonského pluku, k nim patřil. Před válkou se účastnil řady obchodů, zejména v loďařství, námořníkem ale nebyl… a rozhodně ani vojákem. Jeho jmenování bylo ústupkem, jenž ho měl přesvědčit, aby podpořil operaci, kterou nyní ohrožoval.

„Plukovníku Rahlne, mohl bych s vámi na okamžik soukromě hovořit?“ zahřměl generál.

„Před svými důstojníky nemám žádná tajemství,“ prohlásil bývalý kupec nadutě a Kar zaskřípal zuby. Jednou konkrétní věcí, kterou na Rahlnovi nesnášel, byl fakt, že podobně jako spousta politicky jmenovaných velitelů, rozesetých v celé armádě, zcela evidentně nezapomněl na svou předválečnou nechuť vůči městské stráži. Koneckonců, kdyby strážci nebyli hloupí – či líní – našli by si v době míru přece pořádnou práci, nebo ne? „Klidně mluvte zde.“

„Tak dobrá,“ souhlasil Kar. „Pokud si to tak přejete. Tam venku máme průzkumníky z vašeho pluku, kteří jsou v kontaktu s nepřítelem a potřebují naši pomoc. Čekají tam na nás i obklíčení jezdci, žádající podporu. Vy velíte průzkumnému pluku a osobně jste za pohyb vašich jednotek zodpovědný. Během příštích deseti minut začnete s postupem, nebo vás dám zastřelit.“

„To nemůžete!“ vztekal se Rahln. „Roznesu vás jen za takový návrh!“

K’Vaernijský generál se natáhl a nadzvedl lehčího důstojníka do vzduchu za jeho koženou zbroj. Plukovník při naprosto nečekaném útoku šokovaně zaskuhral, překvapení se však změnilo v čirou hrůzu, když jím důstojník stráže švihl a praštil s ním o zem tak tvrdě, že každý v okruhu tří metrů mohl zaslechnout, jak mu úder vyráží vzduch z plic.

Kar poklekl a nižší rukou chytil plukovníka za hrdlo.

„Mohl bych vás rozmáčknout jako brouka,“ sykl, „a nikomu by na tom nesešlo. Ne tady. Ne v K’Vaernově zátoce. Teď se narovnejte a nechte své důstojníky – kteří na rozdíl od vás vědí, co mají dělat – pracovat!

Devět minut,“ dodal a zatřásl mu hrdlem.

„Jste si jistý, že to byl dobrý nápad?“ zeptal se jeho pobočník, když se vraceli na velitelské stanoviště.

„Jediným problémem bylo, že jsem si zasvinil brnění slizem toho líného kreténa,“ zavrčel generál. „Velitelé jeho praporů jsou profesionálové. Pokud je opustí, podepíše si rozsudek smrti. Změním ale rozkazy a nahradím ho Niem, když to bude dál kazit. A pošlu za ním oddíl Stráže… s revolvery a hodinami.“

Kapitola 40

Fain se rozhlédl okolo. Zbytek jeho jednotky se shromáždil na břehu jednoho z nespočtu potoků v sindijském údolí. Podařilo se jim vymanit se z rozšiřující se mezery, zanechali však za sebou několik těl. Byl tu ovšem Pol se svými zálohami, jež smetly Bomany, kteří je chtěli napadnout od jihu. Jednotka se musela při cestě zpět dívat pod nohy, aby se vyhnula přechodu po tělech mrtvých barbarů.

Vřava jim pochopitelně znemožnila použít mapu, a tak měl Fain jen mlhavou představu, kde se nacházejí. Uvědomoval si však, že se Bomané na chvíli stáhli. Vytvářeli okolo lapeného jezdectva svůj perimetr a zřejmě se domnívali, že jedinou hrozbu představují průzkumníci. To bylo dobře, jelikož to znamenalo, že barbaři stále nemají ponětí, odkud přichází skutečná hrozba, a bylo to přesně to, o co Fain i jeho lidé usilovali.

Jejich jediný problém spočíval v tom, že už neplnili výzvědnou funkci. Musel Bomanům neustále připomínat, kde se rota Delta nachází, pokud jim chtěl zabránit zjistit, kde čeká zbytek podpůrných jednotek. Uvědomoval si však hlavně, že útoky na křídla ničeho dosáhnout nelze, ať to nepřítele jakkoli zmate, pokud vzápětí nenásleduje přímý útok a přesně ten se mu zajistit nedařilo. Bylo zřejmé, že jestli se jednotka vrátí, stane se pro Bomany tím, čím zatoulaný turom pro atula, avšak dokud zbytek pluku nevytáhne své hlavy z písku a nepohne se, zabije tím při ústupu své lidi zbytečně.

Takhle to ale být nemělo. Měli zaútočit. Major říkal, že dojde k útoku, a ne jen k předhození malé jednotky nepřátelům bez záloh uprostřed ničeho.

Nemělo to tak být, a tak doufal, že jinde to probíhá lépe.

„Kapitáne Pahnere, tady Roger.“

Hlas se ozval v kapitánově spánkovém implantátu, proto aktivoval přilbu.

„Ach, princ Roger! Pořád žijete, soudě podle toho malého čipu v mé hlavě, který, jak tuším, by při vašem skonu explodoval.“

„Slyším, že všichni jsou v dobré náladě,“ poznamenal princ. V pozadí dokázal Pahner rozeznat neustálou těžkou palbu z pušek. „Rád bych svůj předchozí odhad poopravil. Dělá to přes tři tisíce Bomanů.“

„Já tuhle práci prostě miluju,“ prohlásil Pahner konverzačním tónem. „Chápu, že žádný plán nepřežije střet s nepřítelem, ale zpackal někdo někdy plán takhle moc?“

„Jsem si jistý, že určitě,“ povzbudil ho nemotorně Roger. „Někde. Ale to odbočuji. Hádám, že tam u sebe nemáte něco na způsob záloh?“

„Vlastně mám,“ odpověděl Pahner. „Povolal jsem polovinu dělníků zpátky do služby. Poslal jsem je ale severně od řeky, aby kryli Bistema. Zabralo by to nejméně pár hodin dostat je jen na druhý břeh a to nemluvě o vaší pozici. Proč?“

„Jen mě to zajímá,“ odvětil Roger a Pahner zaslechl vzdálený zvuk projektilové pistole. „Trochu jsme tu uvázli.“

„Rogere,“ pravil Pahner velice klidným hlasem, „jste obklíčeni?“

„Raději bych to nazval prostředím bohatším na cíle,“ opáčil princ. „Dobrou zprávou ale je, že vypadají odhodláni zlikvidovat nás, než aby nás obešli a namířili si to k městu či na d’sleyskou stezku. Takže jsme asi úkol splnili, ne?“

„Vy možná, ale já ne,“ říkal Pahner s klidem, naprostým klidem. „Převelím zbytek pěchoty ze zásobáren.“

„S námi si už nedělejte starosti,“ řekl Roger. „Nebudete schopni k nám vyslat pěchotu dalších několik hodin a tohle tak či onak skončí za nějakých třicet minut.“

Roger se přikrčil, když mu Despreauxová vypálila nad hlavou. Částečky střelného prachu ho zaštípaly za krkem, záblesk z ústí hlavně ožehl jeho copánek a pouze přilba zabránila, aby nadobro neohluchl.

„Opatrně s tím, zlato!“ zvolal. „Vždycky mě zajímalo, jak vypadají implantáty, ale na ten svůj bych se díval nerad.“

„Skrčte se, Výsosti,“ poradila mu seržantka, když salva z pušek proměnila poslední útočníky na kousky. „Tenhle byl blízko.“

„Není to tak zlé,“ ozval se Bes a vykoukl z příkopu, který vydlabali v bahnité půdě za svou původní pozicí. „Bylo by hezké, kdybychom mohli udržet původní linii, ale tohle není zlé, až na ta křídla.“

„Když už o tom mluvíme,“ řekla Despreauxová. „Reneb, zkontroluj je. Všichni jsou pořád s námi?“

„Pořád,“ přikývla velitelka družstva. „V týmu dosud žádné ztráty, ale tamty jsme pěkně srovnali.“

„Totéž zde,“ přidal se Roger a vyhlédl z příkopu.

V celé jednotce bylo pouze dvanáct lidí, každý z nich však začínal s třiceti zásobníky na deset nábojů ke svým novým puškám. Šetřili si munici tak dlouho, jak jen mohli, a nechávali Mardukany, aby se svými jednoduchými puškami převzali iniciativu ve většině bojů na delší vzdálenost. Avšak kdykoli barbaři začali s dalším útokem, čirá síla palby z těchto pušek se zásobníky a revolverů jezdců způsobila hrozivé krveprolití.

Země na obou stranách příkopu byla až do míst, kam mohl Roger v džungli dohlédnout, pokryta bomanskými těly. Barbaři se naučili, že jejich jediným způsobem, jak se dostat do blízkosti, z níž bylo možné vrhat sekyry, je slepě zaútočit a prodrat se palebnou zónou pouze silou početní převahy. Několikrát došlo k boji muže proti muži, avšak i tehdy se Carnanský prapor a Basikův pluk dokázaly udržet a útok odrazit.

„A jsou tu zase!“ křikl Bes, zaklapl komoru a vypálil na prvního útočícího Bomana.

Tentokrát se barbarům podařilo své útoky zkoordinovat, čímž se věci zkomplikovaly. Přibližovali se z obou stran, ne ale přesně po křídlech, to by jinak pravděpodobně rozvrátilo celou Rogerovu opevněnou pozici. Princ se zadíval směrem ke smluvenému »týlu« a zavrtěl hlavou, když se mu před očima objevila zaměřovací síť. Podal své magnum Cordovi, z něhož se rovněž stal úctyhodný střelec, znovu vytasil svou pistoli, zaujal postoj se sepjatýma rukama a začal přerušovaně pálit. Za celých čtrnáct sekund, které Bomanům zabraly, aby se dostali k příkopu, vyrážel jejich směrem jeden výstřel za sekundu a každý zasáhl právě jednoho z barbarů.

Střelci na obou stranách, lidé i Mardukané, pálili oběma směry. Střelný prach z pušek naplnil úzký prostor šedavě bílým kouřem a páchl jako závan ze samotného pekla, a jakmile Bomané vskočili do příkopu či udeřili svými těžkými bojovými sekyrami, vypadalo to, jako by dorazil i samotný Lucifer.

Většina obránců přešla na dlouhé bajonety. Despreauxová vykryla útok sekyrou, udeřila útočníka do slabin a pak se přikrčila, když nad jejím ramenem Turkol Bes kohosi probodl. Proskočila okolo něj, když Cord minul a narazil na stěnu příkopu. Krvácející šaman byl posledním, co stálo mezi Rogerem a sekyrou mávajícím Bomanem, zavalitým přinejmenším stejně jako Bistem Kar, a seržantka na okamžik pocítila naprosté zoufalství, když si uvědomila, že se k němu nedostane dřív, než se on dostane k Rogerovi.

Patty poslali již dříve zpět spolu s ostatními zvířaty, avšak ještěropes odolával veškerým pokusům nechat se zavřít a poslat zpátky spolu s dobytkem. Když se barbar napřáhl ke smrtelnému úderu, devadesát kilogramů syčícího ještěra se zboku zakouslo do jeho nohy. Útok ještěropsa zpomalil Bomana alespoň natolik, aby se Roger dokázal svinout stranou a vystřelit. Hyperrychlá střela zasáhla útočníka téměř doprostřed trupu, avšak i přes ochromující úder se barbar zmohl ještě na jednu ránu namířenou na Rogera. Princ ji odrazil mečem ve své levé ruce a ustoupil, když se mu obr konečně skácel k nohám.

Útočník se sekyrou byl posledním živým nepřítelem v zákopu a Roger znovu poodstoupil, když pár diasperských příslušníků pěchoty zvedl tělo, vynesl ho ven mimo zákop a přidal k hromadě mrtvol.

„K čertu s těmi idiotskými, čtyřrukými parchanty,“ zanadávala Despreauxová unaveně a setřela si krev s očí. „Copak nepoznají, kdy mají dost?“

„Určitě ano,“ zasmál se Bes. „Stejně dobře jako přerostlý basik.“

Knitz De’n popadl oba své rohy a zuřivě si je mnul. Průzkumník se před chvílí vrátil se zprávou, že Sindi již padlo – město bylo vypleněno a všechny jejich ženy a děti se ocitly v rukou městských sráčů – a že tahle drobná skupina odrazila pět útoků těch nejlepších válečníků se sekyrami z celého tamského údolí. To není možné!

„Ještě jednou,“ sykl podnáčelník. „Ještě jeden úder a zničíme je všechny.“

„Ne, nezničíme,“ opáčil Sof Knu. „Ty jejich nové hákovnice jsou neskutečné; bojují jako démoni. Vydejme se na západ.

Někteří válečníci přece museli pádu města uniknout. Můžeme je vyhledat – spojit se s nimi a K’Vaerniany napadnout. Napadnout je a strhnout je jako kef strhává turomy. Tak se s přesilou vyrovnáváme pokaždé.“

„Ne!“ rozkřikl se Knitz De’n. „Pobijeme je tady a teď! Tohle je naše zem, vydobyli jsme si ji našima rukama a nikdo nám ji nebude brát!“

„Jak jsi přeješ,“ řekl Sof Knu, „ale já odcházím a své válečníky beru s sebou. Já nejsem blázen.“

Mezi Knuův krk a rameno se zasekla sekyra a téměř mu amputovala horní paži. Padl, Knitz De’n se škubnutím sekyru uvolnil a zamávl s ní nad hlavou.

„Má ještě někdo námitky vůči mému velení?“ zavrčel a rozhlédl se po skupince nevlídných barbarů. „Ještě jeden útok! Vrhnu se do tváře smrti! S odvahou atula a silou pagathara! Wesnaaar!“

„Já tomu nevěřím,“ prohlásila Despreauxová a Roger vzhlédl od obvazování Corda.

„To je vtip, že ano?“ řekl, když spatřil, jak ze křoví útočí čtyři Bomané. Čtveřice bez jakékoli podpory byla pro veterána vyčkávajícího v zákopech podobnou hrozbou jako stejně početná skupinka dětí.

„Buď se zbláznili, nebo to dělají kvůli cti,“ pravil Pri. Znovu si barbary prohlédl a zavrčel. „Blázni.“

„Tak? Hodlá je někdo zastřelit, nebo je necháme, ať nás všechny pobijí?“ otázala se Despreauxová ostře.

Zarachotily čtyři výstřely z pistole dřív, než se ke slovu dostala jediná puška a Bomané odlétli dozadu v krvavé explozi.

„Cože?“ pronesl Roger, vrátil pistoli do pouzdra a vrátil se k ošetřování svého asiho. „Jako takhle?“

„Jo,“ šeptla Despreauxová do nastalého ticha. „Jako takhle.“

„Víte,“ řekl princ, aniž by zvedl zrak od obvazování, „jednoho dne půjdu do boje, kde nikoho nezabiju.“

„To teda bude den,“ odvětila seržantka smutně.

„Víš, že by tohle mohl být nakonec i hezký den,“ prohlásil Krindi Fain, když k němu z východu začaly pronikat pravidelné salvy.

Přes nedostatek podpory vyslal bývalý seržant odstřelovače, aby pokoušeli bomanskou linii. Odpovědí mu byl boj, ačkoli nekoordinovaný, kdy téměř tři stovky Bomanů naháněly odstřelovače po lesích… kde je přeživší jeho stočlenné roty na okraji houštin konečně napadli. Palba jeho jednotky skolila řadu barbarů za cenu velmi nízkých ztrát, což bylo poprvé, co se něco za celý den doopravdy povedlo. Ale přes veškerou tu nádheru náhlé zahřmění masivní palby přicházející z východu znělo jako ten nejpožehnanější zvuk v celém jeho životě.

„My už své udělali,“ pravil. „Pojďme najít naše správňáky. A proboha, mějte oči na stopkách! Bomané se budou rojit na křídlech a my rozhodně nechceme, aby nás zastřelili naši vlastní lidé!“

„Můžeme ty, které zabijeme, obrat, poručíku?“ zeptal se jeden z vojáků.

„Ne, dokud neskončí bitva,“ odsekl. „Teď pohyb, když to ještě jde.“

„My ale ustoupíme,“ namítal voják. „Nedostaneme se k ničemu.“

„Dostaneš ode mě nohou do zadnice, jestli nesklapneš,“ pohrozil mu Erkum Pol. „Slyšeli jste poručíka. Pohyb!“

„Je čas odejít, mládenci,“ řekl velitel roty a ukázal jižně směrem ke zdroji střelby. „Tudy to bude vyhovovat.“

„Přesně tam!“ vykřikl Rastar, když se civan na svých nohou zakymácel. Popohnal jej k západu s revolvery od kouře a plamene. Půl tuctu jeho vojáků putovalo spolu s ním a jejich ohromující palba prorazila otvor v bomanské linii. Pak všichni barbaři uhnuli stranou, když se kolem nich prohnalo stádo pelášících civanů.

Rozdivočení civané, vedení Honalem a tuctem dalších jezdců, hnaní strachem z palby a pachu krve za nimi narazili na již narušenou bomanskou linii a uvrhli ji v ještě větší zmatek. Pravidelná palba z jihu, zatímco ta předešlá – ta velice slabá – pocházela z jihozápadu, nepřítele nadobro vyvedla z rovnováhy. Barbaři na jižní straně perimetru, chyceni mezi palbou ze dvou stran, nevěděli, kterým směrem se otočit.

Barbary na zbylých třech stranách podobné úvahy netrápily. Útočili vpřed, jakmile spatřili jezdce pronikat mezerou v linii, jen aby vzápětí narazili na vojáky pálící ochromující salvy z pušek. Jezdectvu o třech tisících mužích uprostřed průrvy docházela munice a jen necelá desetina z nich byla vyzbrojena puškami. Muži z pěti střeleckých praporů, jež Bistem Kar vyčlenil a přidělil majoru Dnaru Niovi, který nahradil nedávno zesnulého plukovníka Rahlna na pozici velícího důstojníka Martonského pluku, podobným omezením netrpěli. Byly jich dva tisíce a pálily do shromážděných barbarů salvu za salvou. Čtyřrucí Mardukané dokázali nabíjet, ládovat a střílet ze svých zbraní, aniž by je museli sklonit z palebné pozice a rozsah jejich palby byl podle všech lidských standardů neuvěřitelný. Bomané se k sobě namačkali natolik, že jediná kulka dokázala zabít nebo zranit tři či dokonce až čtyři nepřátele a každý střelec do nich za jednu minutu vpálil celých šest kulek. Ani proslavená bomanská bojová zuřivost je nedokázala vehnat do víru ničení a válečníci před střeleckou linií padali k zemi.

Bomané po obou stranách záložních střeleckých jednotek se roztáhli do šířky, aby nalezli a napadli jejich křídla, jen aby se střetli s vojáky s oštěpy a asagaji a znovu byli odraženi.

„Zpráva plukovníku Desovi,“ řekl Kar. „Ať opustí pravé křídlo a stáhne se. Totéž platí pro plukovníka Tarma, tentokrát ale na levém.“

K’Vaernijský generál pokývl, když k velitelské skupině doklusal Rastar.

„Princi Rastare.“

„Generále Kare,“ pokývl mu na oplátku vladař. „Je hezké, že jste se ukázali.“

„Měli jsme drobné potíže s podřízeným velitelem,“ přiznal K’Vaernian. „Už jsou vyřešeny. Na kolik se jich to díváme?“

„Ne na celou hordu, díky bohům.“ Velitel jezdců sklouzl ze svého civana. „Myslím, že si Camsan vše spočítal dřív, než jsme předpokládali. Ať se stalo cokoli, rozdělil své vojáky a první z nich se zde měli s ním setkat a pokusit se zabránit nám v návratu do Sindi – a to je teď jediné, o co bychom se měli zajímat. Zbytek je ještě tam, přicházejí od severu, aby se přidali. Jen pár z nich nás vlastně našlo, myslím, ale to naneštěstí zahrnuje samotného Camsana, takže koordinace proběhla, jak měla. A zbytek se nepochybně blíží za ním.“

„Pokud to není všech sto tisíc, měli bychom to zvládnout,“ prohlásil Kar. „Musíme ale chytře ustoupit.“

„Ach, ano,“ souhlasil Honal horlivě a připojil se k poradě. „Nehodlám strávit další noc, jako tu poslední.“

Kapitola 41

„Začíná to vypadat docela slušně,“ prohlásil Pahner.

„To rád slyším,“ řekl Rus From. Diaspran, jenž se stal hlavním bitevním technikem k’vaernijské armády, se unaveně protáhl. „Podařilo se nám dostat téměř veškeré nalezené zásobárny na čluny a poslat je dolů po řece,“ hlásil. „Ještě je co přepravovat, ale vše teď máme na jižním břehu řeky, za překvapením.“

„Dobře,“ přikývl Bogess. „Teď sem jenom dostat naši armádu vcelku dřív, než se objeví Camsan – za předpokladu, že se sem samozřejmě Bistem vrátí bez úhony – a vše se jednoznačně zlepší. A zdá se, že Roger Bomany na jihu rozdrtil docela lehce.“

„Jo,“ souhlasil Pahner. „Není nad spolehlivé podřízené. Zde se samozřejmě nabízí otázka, kdo je v tomto případě čí podřízený. A když jsme u toho…“ Aktivoval komunikátor. „Princi Rogere, kapitán Pahner.“

Roger zamručel, když se rozezněl oznamovací signál.

„Roger,“ oznámil. „Přeberte si to jak chcete.“5

„Nerad vám to tam ruším, Vaše Výsosti, ale potřeboval bych, abyste svůj zadek přemístil zpět do Sindi. Mám pocit, že se budeme bavit s hlavní hordou někdy zítra ráno a byl bych rád, kdybyste se naší sleziny zúčastnil.“

„Rozumím, kapitáne,“ zamručel znovu princ a očima přejel po vojácích, či spíše vyčerpané hromadě, ležící kolem znovu dobyté zákopové linie. Vše bylo nepochybně strašlivě neupravené a rozhodně neodpovídalo příručce, ale ze zákopů alespoň zmizela veškerá těla a všichni ranění byli ošetřeni.

„Odcházíme za pár minut,“ pokračoval Roger. „Ale pozor, museli jsme poslat všechny naše civany a turomy napřed, takže jdeme pěšky. To nás trochu zpomalí.“

„Rozumím,“ řekl Pahner. „Pošlu několik vojáků, aby se postarali o zvířata a počkali na vás. Vydejte se na cestu, Výsosti.“

„Roger konec.“ Když princ vyskočil na nohy, pousmál se. „Berte to, jak chcete,“ zašeptal a palcem u nohy dloubl do seržantky, která vedle něj ležela v polospánku. „Despreauxová! Jak si to představujete, ležet tu a chrápat, když je váš princ v nebezpečí?“

Krindi Fain se neztratil, prostě jen nevěděl, kam se jeho prapor – či s pluk – dostal. Nikdo jiný to, jak se zdálo, nevěděl také, avšak jelikož by neustálé pobíhání velícího důstojníka uprostřed ústupu a hledání mateřské jednotky morálce příliš neprospělo, zastavil jednotku se zvířaty a zásobami na místě a vyšel napřed.

Nebyl ospalý, spíš otupělý. Proto také kráčel s očima napůl zavřenýma, když vrazil do překážky.

„Co tady pohledáváš, vojáku?“ otázal se ho pobočník Bistema Kara, když se od něj velící poručík odrazil. Fainovy oči se při pohledu na veškerou tu mosaz rozšířily.

„Krindi Fain, velicí poručík, rota Delta, střelecký prapor, Martonský pluk!“ vychrlil ze sebe a zasalutoval. „Hledám prapor, pane!“

„Fain?“ zahřměl Kar. „Nebyl jsi ještě nedávno cvičícím seržantem?“

„To je dlouhý příběh, generále,“ pravil velící poručík v pozoru. „Raději bych to nechal vysvětlit majora Niho a seržanta Juliana, pokud by to šlo, generále!“

„Rota Delta?“ ozval se jeden z důstojníků. „Já myslel, že jí velí poručík Fonal. Překvapilo mě, že ho vybrali k velení průzkumníků na jihozápadním křídle, ale to jste byl asi vy, že ano?“

„Ano, pane,“ přikývl Fain. „Jen se pokoušíme nalézt cestu domů, pane.“

Generál Kar se rozesmál.

„Tak to je ten nejlepší popis blázince, jaký jsem kdy slyšel,“ prohlásil a zbytek velení se rozesmál spolu s ním. Fain si byl jistý, že jeho účast na jejich veselí by byla nepatřičná, byl ale příliš unavený, aby mu na tom záleželo, a tak pozvedl všechny čtyři ruce dlaněmi vzhůru v čistě lidském gestu.

„Jen se pokouším nalézt naši jednotku, pane,“ pravil unaveně. Všichni tihle nablýskaní vysocí důstojníci, kteří měli za sebou jistě teplou snídani a zřekli se potěšení nechat se pokrýt kouřem a krví, mu způsobovali bolení hlavy.

„Teď už ne,“ řekl Kar. „Vrať se, seber své muže a přiveď je sem. Budu se pohybovat kolem, ale myslím, že hlavní stan naleznete. Je mi líto, spánku si nikdo z nás příliš neužije, ale vyfasujte pro ně určitě něco k jídlu… a pak vystřídejte bezpečnostní oddíl velitelské skupiny. Plukovník Ni už bude muset nějak vymyslet, jak se bez vás obejít, protože bych chtěl, aby mi záda kryli bojem prověření veteráni!“

„Děkuji, pane,“ kývl bývalý poddůstojník.

„Ne,“ opáčil generál pevně. „Já děkuji vám. Když jsme na Bomany udeřili, věděli jsme, kterým směrem se dát, a to z velké části vaší zásluhou. Takže za mě poděkujte i své rotě. Jakmile se navrátíme do Sindi, učiním tak osobně.“

„Jistě, pane,“ přisvědčil výkonný poručík. „raději se vrátím pro svou rotu.“

Ústup mezi stromy jim zabral několik hodin. Bomanů bylo nekonečně mnoho, stejně jako se táhl nekonečný mardukský den; zdálo se, že za každého, kterého zabili, vyskočili ze země další dva. Jezdectvo bylo v zásadě nepoužitelné, jelikož nejenže jeho civané byli naprosto vyčerpaní, ale neměli by ani dostatek manévrovacího prostoru, i kdyby vyčerpaní nebyli. Těch pár vojáků s puškami v sedlech bylo vysláno, aby mezeru v linii zaplnili, avšak Rastar s Honalem si vždy drželi jednoho vojáka na civanovi navíc, připraveného zacelit kterékoli volné místo.

Kvůli omezení džunglí nebyli o nic méně platní ani kopiníci, avšak ve zmatku a chaosu ústupu se opětovně osvědčovali bojovníci s asagaji. Bomané pronikali kolem a párkrát je i přemohli, jen aby byli potlačeni a sraženi na zem. Když dusivý oblak kouře ze zbraní stoupal k nebesům jako silná mlha, zdálo se, jako by ústup neměl nikdy skončit. Hrozivý boj, střelba z pušek, svištění kulek a křik raněných a umírajících se mísil v jediný, nekonečný očistec, ze kterého nebylo úniku, a jak každý věděl, to byla jen drobná část.

Nakonec však ustupující pluky dosáhly hranice lesa a naskytl se jim pohled na celé to děsivé střetnutí.

Pahner vše sledoval ze sindijských hradeb a jakmile se jednotky začaly vynořovat, zavrtěl hlavou. Bistem Kar odtáhl většinu svých mrtvých a všechny své raněné a utrpěl jen zlomek ztrát, což se neočekávalo. Samozřejmě byl ve značné výhodě, pokud šlo o zbraně jeho vojáků, Pahner však měl pocit, že kterýkoli z k’vaernijských generálů by v boji proti podobně vyzbrojenému vojsku uspěl také. Na hraně jeho podvědomí se mu v souvislosti s tím asociovalo jakési pojmenování, něco týkajícího se hradeb. To mu Kar připomínal – kamennou hradbu, kterou nikdo nemůže prorazit, ačkoli své jednotky provádí bitvou jako tanečníky hromovým baletem.

Kopinické prapory se začaly objevovat hned, jak k’vaernijské jednotky zahájily ústup od okraje džungle. Pahnerovi bylo jasné, že Kar byl bitevním prostředím přinucen během útěku své jednotky přeskupit; střelci pokračovali v palbě směrem k džungli, zatímco kopinické jednotky se rozvinuly podélně a vytvořily šiky. Jak se zdálo, během předchozích bojů příliš nasazeni nebyli a bylo poznat, že Bomané dosud nepochopili, jak obtížným cílem neochvějná kopinická hradba může být.

Jakmile byli kopiníci na místech, začaly se z džungle vynořovat ostatní jednotky. První se objevilo Rastarovo jezdectvo, které se nyní povětšinou pohybovalo po svých. Pak následovali mrtví a ranění, krytí mobilními zraněnými a vojáky s oštěpy. Úplně poslední vyšli střelci, ustupující se železnou disciplínou, kterou Pahner dokázal cítit až na hradbách. Byla to disciplína, kterou do nich zasadil on a jeho vojáci, velmi dobře si však uvědomoval, jak by se taková disciplína mohla zhroutit, kdyby vojáci jen na okamžik zaváhali, zda jejich velitel je či není nerozhodný. K podobným obavám zřejmě neměli v přítomnosti Bistema Kara důvod.

Nejožehavější chvíle nastala, když kopinické zástupy musely rozevřít šiky, aby jimi mohli střelci projít, avšak Kar manévr zvládl natolik obratně, že Bomané svou příležitost ani nerozpoznali.

V okamžiku, kdy si Bomané uvědomili, co se děje, zformovala se armáda zase v obrovskou, prostornou ohradu z kopí. Ve výsledku tu nikde nestála žádná křídla, na něž by barbaři mohli zaútočit a celá formace pomalu ale jistě odpochodovala k bránám Sindi. Jako předtím se kupředu vrhly shluky Bomanů snažících se nalézt nechráněné boční křídlo, které by využili, ovšem pouze se tak dostali na dosah kopí, zatímco je salvy trhaly na kousky. Jednou či dvakrát se barbarům podařilo obklíčit kopinickou hradbu a téměř ji zastavit, avšak tehdy Kar shromáždil své střelce s puškami, aby zahájili zničující palbu, kterou si cestu doslova prostříleli.

Nakonec i Bomané byli nuceni připustit, že své nepřátele přemoci nedokážou, a vítězná podpůrná jednotka se oddělila od oceánu barbarů a začala se hrnout skrz brány, zatímco postupně se zužující kopinická hradba, krytá střelbou na zemi i hradbách, odrazovala poslední zoufalé barbarské útoky.

Po celý nekonečný a vyčerpávající den stál Krindi Fain na okraji velitelské skupiny a sledoval generála při práci. Kar tam postával s klidem a bez pohnutí s rukama za zády a jen občas vydal nějaký rozkaz. Kdykoli však něco přikázal, pobočníci a poslové spěchali, aby rozkaz vyplnili.

Fain se však kvůli tomu nemusel strachovat. Rozmístil svou jednotku okolo generála a hotovo. Nový velitel roty si uvědomoval, že důvodem změny jeho velitelského zařazení zčásti byla událost, kdy v lese narazil na generálovu skupinu, jelikož tak poukázal na určité slabiny v bezpečnostních opatřeních okolo Kara. Neexistovaly víceméně způsoby, jak se mohl v polospánku proplížit okolo předešlých strážců velitelské skupiny a usmyslel si, že nikdo jiný se neproplíží okolo něj. Ne že by to na něj kladlo nějaké zvláštní nároky. Průzkumníci z roty Delta s hlavněmi pušek namířenými dolů a stočenými doleva, jako to dělávali mariňáci, si zlověstně prohlíželi každého, kdo se ke generálovi jen přiblížil. Kolem těchto stráží neproklouzne nikdo.

Nervózní ostražitost umožnila Fainovi sledovat postup bitvy a uvědomit si, že v Bistemu Karovi vidí někoho operujícího na úrovni schopností, které sice dokázal chápat a přijímat, ale nedoufal, že by jich mohl kdy dosáhnout. Teď sledoval, jak bomanské útoky opadávají, když se konečně setmělo a poslední z podpůrných jednotek, včetně velitelské skupiny, se stáhly za hradby Sindi.

Kny Camsan stál na večerním dešti a nevěřícně zíral na sindijské hradby.

To nemohla být pravda. Bylo to nemožné! Ale důkaz mu ležel přímo před očima, kde jej nemohl nijak popřít.

Věřil, že Mnb Trag město v jeho nepřítomnosti udrží, a přál si, aby mohl starého podnáčelníka obvinit z neschopnosti. Nikdo se ale nemohl na tyhle hradby dívat a Traga obviňovat. Všechno, co mu ti městští sráči provedli za celý tenhle dlouhý a úděsný den, bledlo před tím, co udělali Sindi. Camsan si nedokázal představit, co by takovým způsobem dokázalo rozbít a rozdrtit masivní hradby, nacházely se však v nich tucty trhlin – těžkých ran, kterými museli sráči vpadnout dovnitř a vyrvat Tragovi a jeho válečníkům město z rukou. „Co uděláme teď?“ ptal se jeden ze zbylých podnáčelníků trpce.

„Během noci shromáždíme všechny naše muže,“ odvětil Camsan, aniž by spustil zrak ze zpustošených valů města, jež se mělo stát jeho hlavním sídlem.

„A co pak?“ přitlačil podnáčelník a Camsan se k němu natočil, aby mu pohlédl do tváře. Tar Tin pocházel z Gestaiů, jednoho z větších bomaských klanů. Gestaiové bývali pod Camsanovou nadvládou těmi nejnepokojnějšími. Tar Tin sám byl náčelníkem ze staré školy, který věřil v ušlechtilost bojového běsnění, jež přinese válečníkovi vítězství i přes nezdolatelnou nepřízeň, a to jej dělalo nebezpečným. A co hůř, byl jedním ze silných zastánců válečného vůdce, kterého Camsan po debaklu v Therdanu vystřídal, a jeho nelibost k tomu být odsouván Camsanovými vlastními příznivci jej hluboce zasáhla.

„Pak sráče zmáčkneme a necháme je vyhladovět,“ odvětil Camsan ostře.

„A necháme s nimi vyhladovět i naše ženy a děti?“ Tar Tin se více než jen napůl ušklíbl. „Skutečně plán hodný génia!“

„Je to jediná možnost!“ odsekl Camsan zuřivě. „Velké ztráty, které jsme utrpěli během dnešního dne, jsou toho důkazem!“

„Já říkám, že to není jediná možnost,“ vyštěkl Tin. „Sami měšťáci prorazili a zničili hradby, které nás měly udržet venku a drží jako rukojmí proti nám naše ženy a děti. Myslíš, že by jen chvíli zaváhali, kdyby ty ženy s dětmi mohli zabít – ty ženy s dětmi, které jsi zde shromáždil, aby tu byly v »bezpečí« – jakmile by pochopili, že je s nimi konec? Musíme zaútočit – hned! Musíme se vrhnout skrze průrvy, které pro nás udělali svým vlastním bláznovstvím, a porazit je dřív, než zlikvidují celou bomanskou budoucnost!“

„To je šílenství!“ namítal Camsan. „Copak jsi neviděl, co nám jejich nové zbraně v lese udělaly? Copak si neuvědomuješ, že když dokáží provrtat takové díry do stěn z kamene a malty, našim válečníkům mohou udělat horší věci, jestli se jim podaří nás zastihnout na otevřeném prostranství? Ne, musíme nalézt jinou možnost!“

„Musíme zaútočit!“ zahřměl Tin ještě hlasitěji. „Tak to dělají skuteční Bomané – zaútočí a zemřou. A pak další Bomané vyrazí přes jejich těla a tak dále, dokud útok nezasáhne cíl a my nezvítězíme!“

„Už jsme přišli o tisíce mužů!“ ohradil se Camsan. „A pokud na tyto hradby zaútočíme, dnešní ztráty proti těmto nebudou ničím. Nastane další Therdan, jen mnohokrát horší. Co přineseme našim ženám a dětem, když se útokem na jejich záchranu pouze sami zničíme? Myslíš snad, že měšťáci budou otálet s jejich zabitím, když zlikvidují armádu a hrozba odplaty je už dál nebude trápit?“

Vůdce tleskl na znamení naprostého záporu.

„Zaútočit na připraveného nepřítele, který má zbraně jako tihle měšťáci, by bylo hloupé a zbytečné! Musíme najít lepší cestu!“

„Byly to tvé »lepší cesty« a tvé chytré lsti, které zabily víc z nás, než kdy dřív,“ opáčil Tar Tin mdlým, záhrobním hlasem. „Myslím, že jsi ztratil respekt klanů. Tahle pohroma je tvoje vina, víc než těch městských sráčů.“

Gestaiský náčelník poodstoupil a pozvedl ruce.

„Kdo je původcem našeho hoře? Hradby města leží zničené a otevřené! Naši válečníci leží mrtví na bitevním poli kvůli ničemu! Čí váhání a neochota přepadnout K’Vaernovu zátoku dala městským sráčům čas přichystat si ony »nové zbraně«, a kdo vedl naše válečníky, aby jim čelili, zatímco jsme byli oloupeni o naše ženy a děti?“ Tin na Camsana divoce hleděl; jeho hlas se změnil v mrtvolnou jemnost, když opakoval: „Kdo je původcem našeho hoře?“

Kolem hádky se shlukli i ostatní podnáčelníci. Většina z nich byla mnohem starší než byl Kny Camsan, a když byl jmenován válečným vůdcem, několik z nich jeho relativní mladost neschvalovalo. Podpořili jeho vzestup po Therdanu, jelikož strašlivé oběti, utrpěné při útoku na městské hradby, stačily, aby vyděsily dokonce i Bomany. Teď však, s oběťmi stejných rozměrů, navršenými na polích a roztroušenými po džungli, a s množstvím žen a dětí v rukou měšťáků, byli ochotni uvažovat o další změně.

„Co myslíte, že tam dělají?“ zeptal se Roger znaveně.

Jeho mobilní jednotka dorazila do Sindi krátce po západu slunce. Dokonce i spousta členů pěchoty se už naučila, jak podřimovat v sedle – naprosté vyčerpání bývalo vždy výtečným učitelem – ačkoli Chimu Primovi a jeho jezdcům se nějak podařilo vytvořit šiky a vesele procválat jižní branou s rozvinutým praporem s vrčícím basikem. Nyní stál princ na cimbuří a většinu své váhy opíral o jeden z jeho zubů, zatímco se Pahner rozhlížel po okolních planinách.

„Jin a jeho vyzvědači je mají pod dohledem,“ pronesl kapitán. „Nemůžeme se dostat dost blízko na to, abychom věděli, co přesně se chystá, dokonce ani se zaměřovacími mikrofony, ale zdá se být jisté, že vedou nějakou hlubokomyslnou debatu se spoustou výhrůžek. Hádám, že diskutují o případné změně v posloupnosti velení a mě by popravdě nic jiného nepotěšilo víc. Tenhle Camsan je na barbara, který by mi dělal radost, příliš flexibilní a novátorský.“

„Opravdu se domníváte, že po nás ráno zase půjdou?“ Roger mávl směrem k hromadám bomanských těl, pro oba dva díky zvětšení na noktovizorech v přilbách jasně viditelným. „I po tom, co jsme jim provedli na otevřeném bojišti?“

„Udělal jsem, co jsem mohl, abych je k tomu povzbudil, jak nejvíc to šlo,“ odvětil Pahner. „Použili jsme tucet náplní pro plazmová děla, abychom vyřízli ty krásné, široké průrvy v hradbách, a byl bych osobně velice zklamán, kdyby žádného z nich ani nenapadlo, že teď mají do města volný vstup. A přítomnost všech jejich žen a dětí uvnitř by je měla popohnat k myšlence, že by nebylo na škodu sem vyrazit a zachránit je.“

„A když to neudělají?“ ptal se Roger. „Co uděláme pak?“

„Pokud nepřijdou za námi, pak my půjdeme za nimi – dá-li se to tak říci. Nechám vyhodit do vzduchu Velký most za námi, aby zůstali uvězněni na opačném břehu řeky a potom, když budu muset, zamířím na jih i s jejich ženami a dětmi uprostřed kopinické kolony. Pravděpodobně později naleznou cestu přes řeku – jsem si jist, že si postaví vory, když už nic jiného – ale spočítal jsem si, že bychom dorazili téměř až do D’Sleye, než by nás na tomto břehu dohnali, a to při jakékoli síle. Jsou tam dostatečné hradby, obzvlášť díky Toru Flainovi, Fullee a jejich lidem, aby pojaly všechny střelce s puškami i nové dělostřelectvo a my navíc budeme stále držet ženy a děti jako náš prostředek pro vyjednávání.

Z určitého hlediska bych se k tomuto řešení klonil již od počátku, protože ať už se stane cokoli, nebude to hezké, až si pro nás zítra přijdou. Pokud bychom mohli jejich rodiny dostat zpět do D’Sleye a přinutili je mluvit s námi a pokud by vyjednávání byla vedena správně někým jako je Eleanora, nabídla by se tak možná nejlepší cesta, jak celou tu věc urovnat bez zbytečných obětí na kterékoli straně. Naneštěstí se nedomnívám, že bychom měli dost času, abychom zde otáleli a vedli vyjednávání sami. To by znamenalo přenechat vše na K’Vaernianech; já si ale nemyslím – nehledě na to, jak moc jsem si je oblíbil a začal je respektovat – že by to byl ten nejlepší nápad. Dokonce i ti nejlepší z nich jsou stále spíše nakloněni tomu své nepřátele jednoduše zmasakrovat a všechno tak jednou provždy ukončit, než abych ponechal tolik civilistů v jejich rukou. Teď, když Dobrescu přišel se svým olejovým extraktem z collocích jater, můžeme klidně zvolnit… až na to, že všechno je tu už nachystáno a připraveno, a je taky docela dobře možné, že ti parchanti se dostanou na druhou stranu a vyřítí se na nás na otevřeném prostranství na cestě do D’Sleye.“

Roger natočil hlavu a zadíval se na kapitána z profilu. Armand Pahner, jak zjistil, byl nejkomplexnější lidskou bytostí, s jakou se kdy setkal. Kapitán patřil k nejnebezpečnějším lidem, jaké si kdy princ dokázal představit, s naprostým odhodláním zničit cokoli či kohokoli, kdyby tím měl dosáhnout zdaru své mise a dovézt Rogera zpět na Zemi živého. Avšak i přes veškerou nemilosrdnost byl kapitán stejnou měrou odhodlán nezničit nic z toho, co zničit nemusel. Princ zde na Marduku odhalil mnohé ze svých temnějších stránek, aby věděl, jak snadné by bylo pro někoho na Pahnerově pozici stát se necitelným a lhostejným. Vždyť Bomané byli jen pouhými barbary. Proč by na jejich osudu mělo záležet civilizovanému člověku, jehož hlavní cíl spočívá v prvé řadě v úniku z téhle planety.

Ale jemu na tom záleželo. Jak tam tak s Rogerem stál na cimbuří, měl Pahner v rukou všechny trumfy, jak bomanské vojsko lapit a zlikvidovat jej. Nejen jej porazit, ani úplně zničit v masakru, vedle něhož by dnešní oběti nebyly ničím než pouhou dětskou polštářovou bitvou. Kapitán pracoval na plánu operace celé týdny, honil nemilosrdně své vojáky i spojence, aby ji připravili a vykonali, a byl ochoten dovést ji až do zdárného konce. Mnoho lidí by asi věřilo, že jeho odhodlání mělo původ v touze vyhladit Bomany jednou provždy, avšak Roger věděl své. Jeho motivace vyvěrala z touhy ušetřit životy všech Bomanů, pokud to jen půjde. Mohlo za to poznání, že Bomané nikdy nepřijmou porážku, dokud k tomu nebudou přinuceni, a že jediným způsobem, jak je porazit, je vojenská cesta se všemi oběťmi a krveprolitím, jež k tomu patřily. Avšak jediným způsobem, jak Pahnerovým spojencům zabránit, aby zlikvidovali Bomany povražděním žen a dětí, které představovaly pokračování jejich klanů, bylo přinutit barbarské válečníky přijmout porážku.

A proto jedinou možností, jak zachránit rodiny těchto válečníků, bylo zabít válečníky samotné – a přesně to měl Armand Pahner v úmyslu.

Kapitola 42

Kny Camsan natočil tvář k severu, zatímco mardukské nebe vyplnilo šedé světlo deštivého úsvitu. Někde tam nahoře se rodili mladí válečníci. Na vzdálených kopcích kladli šamani nižší ruce svých dětí na jílce nožů a řezali je do dlaní jejich horních rukou, aby jim ukázali potěšení a zároveň bolest bitvy. Někde tam mladí lovci stopovali atuly, aby poprvé zabili.

Někde tam život plynul dál.

Sekyra mu hlavu od ramen úplně neodsekla. To bylo špatné znamení, nemělo však nijak zpomalit ceremonii nástupu nového vůdce do funkce a Tar Tin, nový svrchovaný válečný vůdce bomanských klanů, byl pomazán krví svého padlého předchůdce, jak vyžadovala tradice.

Tar Tin pozvedl krví zbrocenou sekyru nad hlavu a zamával jí směrem ke vzdáleným cimbuřím.

„Zničíme městské sráče, kteří pošpinili tuto zemi! Znovu dobudeme město, získáme zpět své ženy a děti a vezmeme si nazpět i kořist, kterou nám uloupili! Zlikvidujeme tu jejich armádu do poslední duše, srovnáme K’Vaernovu zátoku se zemí a tu posypeme ji solí! Očistíme tyto končiny tak, že proradní měšťáci z celého světa se budou při vyslovení jména Boman třást a pochopí, že jakákoli lest vedená proti nám se rovná smrti!“

Náčelníci a podnáčelníci, shromáždění okolo něj, zajásali a zamávali bojovými sekyrami a Tin znovu mávl směrem k poničeným sindijským hradbám.

„Zabijte ty sráče!“

„Vypadají naštvaně,“ poznamenal Pahner.

Kapitán spolu s Rogerem a zbylou četou seržanta Juliana stál ve sklepení velkého, poničeného domu v severní části Sindi. Smršť raketového bombardování celou místní čtvrť proměnila v řadu nestejných hromad suti a vylepšení, které zde vytvořili technici Ruse Froma za odborné asistence palby z Gronningenova plazmového děla, atmosféru zkázy jen dokonaly. Nikde kolem nebylo nic, co by přilákalo pozornost kteréhokoli bomanského válečníka, což samozřejmě bylo účelem.

„Myslím, že by se dalo říct, že »naštvaně« je tak trochu mírné slovo,“ prohlásil rozvážně Roger a pokusil se napodobit kapitánův věcný tón hlasu.

„Možná máte pravdu,“ připustil Pahner, „důležité ale hlavně je, že si, jak se zdá, zvolili nového velitele, a jak by řekl Poertena, je to »kurevské idiot«.“

Tentokrát Roger na souhlas pouze zamručel. K tomu se nedalo příliš mnoho dodat a oba mezitím na svých počítačích sledovali proud červených nepřátelských ikon, jež se hrnuly směrem k průrvám, lákavě vyřezaným do sindijských hradeb.

Roger je několik dalších chvil jen pozoroval, jeho oči však neúprosně sklouzávaly ke shlukům modrých ikonek, které na ně čekaly. Reprezentovaly střelecké a kopinické prapory, jež měly na svých bedrech tu nejtěžší práci ze všech. Přemýšlel, co se jim asi honí hlavou, když tam tak dřepí ve svých skrýších a čekají na útok.

Krindi Fain si byl zcela jistý, že je nesmírnou ctí být vybrán za velitele osobní stráže Bistema Kara. Po celých třech hodinách spánku se cítil natolik živý, aby si tu čest plně uvědomil. Naneštěstí mělo jeho nové postavení i stinné stránky, jak mu připomněly odrážející se válečné pokřiky a hřmění bomanských bubnů.

Generál se zrovna nenacházel v předních liniích jako jeho vojáci, přesto jeho zákop ze suti a pytlů s pískem Faina čím dál víc znervózňoval. Poručík – jeho »dočasná« hodnost byla zplnomocněna předtím, než ulehl ke spánku – samozřejmě chápal, proč Kar musí být tam, kde je. Po včerejšku se velitel stráže těšil naprosté důvěře – někdo by mohl říct až patolízalství – svých vojáků, nicméně jejich důvěra ve velitele musela v této operaci být absolutní, aby tohle vše zafungovalo. Z toho plynulo, že bylo nutné, aby věděli, že »Kren« je tu a nasazuje spolu s nimi krk do oprátky.

Nesmysl velení, pomyslel si Fain už poněkolikáté, a skvělý způsob, jak se nechat zabít.

„Pronikají tam, kam jsme předpokládali, generále,“ ohlásil zbrojní seržant Jin. Seržant a jeho výzvědné týmy byly během noci odvolány zpět a rozděleny tak, aby alespoň jeden voják s přilbou, počítačem a vysílačkou podléhal jednomu veliteli pluku a Karovi. Teď poddůstojník ukázal na počítač rozložený na viklajícím se stolku uprostřed krytu. Fainovi se při pokusech zahlédnout samotný displej jaksi podařilo nenatáhnout si krk. Ne, že by mu nějak pomohlo, kdyby na něj viděl; na rozdíl od Kara a jeho štábu se Fain nikdy obrazce na displeji, na něž ostatní tak upřeně hleděli, nenaučil poznávat.

„Zdá se, že největší část svých sil přesunuli na západ, jak jsme předvídali, generále,“ poukázal jeden z Karových pobočníků a zavalitý K’Vaernian souhlasně zamručel.

„Z dlouhodobého hlediska na tom ale nesejde,“ prohlásil po chvíli. „Pořád nicméně musejí dorazit k mostu, pokud se hodlají dostat na druhý břeh. Raději však upozorníme plukovníka Tarma, aby očekával příval o trochu dříve.“

„Jdu na to,“ potvrdil mu Jin lakonicky a Fain sledoval, jak se mu bezhlasně pohybují rty, když předával zprávu mariňákovi přiřazenému k velitelskému postu jednotky plukovníka Tarma.

„Zdá se, že trochu zpomalují,“ poznamenal kdosi další a celá velitelská skupina propukla v smích, v němž bylo možné vysledovat mírné napětí.

„Není divu, že jsou zmateni, proč na ně nikdo nestřílí,“ prohlásil Kar po chvíli. „Jaká škoda. Nicméně by měli narazit na předpokládanou překážku někdy… teď.“

Vzdálené zaštěkání střelby z pušek se rozeznělo s dokonalým načasováním, jako by generálova poznámka byla podnětem, na který oba tábory čekaly.

„Kontakt,“ zamumlal Julian tak tiše, až si byl Roger jistý, že si seržant ani svou hlasitou poznámku neuvědomuje. Ne, že by to bylo nutné některému z vojáků ve sklepení sdělovat. Sledovali své displeje, když průzkumné předvoje bomanských válečníků dorazily k prvním opěrným bodům a rozpoutala se bitva.

„Na kolik vidíte počty, Juliane?“ zeptal se Pahner.

„To nelze přesně říct, pane,“ odvětil poddůstojník, „ale řekl bych, že by to mohlo být víc než šedesát, šedesát pět tisíc.“

„Opravdu jsme je za jediný den ochudili o čtyřicet procent?“ Roger nebyl schopen nevěřícnost ve svém hlase skrýt.

„Možná ne,“ opáčil Pahner. „Jistě jsme se tomu přiblížili, ale je pravděpodobnější, že spousta jejich opozdilců sem teprve míří. Mohlo se objevit i pár náčelníků či podnáčelníků, kteří se rozhodli tohoto dýchánku nezúčastnit, ať už požadovalo nové vedení cokoli. Nicméně i tak je jich na tu práci hodně, nemyslíte?“

Přední voje Bomanů narazily na smršť palby z pušek a padly.

Technici pod vedením Ruse Froma postavili opevnění pečlivě. Kde to bylo jen možné, umístili obklady ze suti, které propadlými ulicemi mezi troskami nevyhnutelně přivedou čelní útočníky přímo pod palbu z obou stran, čímž střelci a vojáci s oštěpy, kteří tato opevnění drželi, měli na svých pozicích až brutální výhodu. Zničené ulice Sindi se barbarskou krví zabarvily do ruda a čerstvá oblaka kouře a síry se vznesla nad trosky, když se jejich masem a kostmi prohnaly přívaly kulek.

Bomané křičeli zuřivé válečné pokřiky, když jejich přední voje ucouvly, ale to bylo také to jediné, na co se zmohly. Klany už den předtím zažily, co nové pušky dokáží, a pokud to jen šlo, byli na dnešní krveprolití připraveni. Nikdo nikdy Bomany ještě neobvinil ze zbabělosti a jejich zběsilá touha zachránit své ženy a děti je hnala kupředu mnohem zuřivěji, než bylo obvyklé.

Avšak i přes všechna rozhodnutí vrhnout se bez jakýchkoli ohledů na pozice městských krys nebyl Tar Tin naprostý blázen, a i kdyby byl, nebyla jím většina jeho náčelníků a podnáčelníků. Věděli, že vběhnout přímo do palebné zóny svých opevněných nepřátel jim způsobí neúnosné oběti, a tak se stáhli, prozkoumávali okolí a hledali cesty, jak opevněné obránce obejít a dostat se až za ně.

Jak se ukázalo, existovalo zde mnoho obchvatů. Sindi bylo na mardukské poměry obrovské město a ani celá k’vaernijská armáda v plné síle by nepostačovala k tomu, aby veškeré jeho vnitřní prostory po pádu hradeb pokryla. V divizích Bistema Kara jednoduše nebylo dostatek osob, které by to zvládly, a proto spolu s Pahnerem umístili své muže jen na klíčové pozice podél přístupové cesty k Velkému mostu. Zároveň úzkostlivě dbali na plánování a vyznačení ústupových cest skrze sutiny se dvěma alternativami pro každou z jednotek. Jakmile se Bomanům podařilo pozice z boku obejít přes napadané kamení a trosky, mužstvo pěchoty se okamžitě stáhlo a zamířilo hbitě na další připravenou pozici na svém seznamu.

Šlo o nebezpečně složitý manévr, který vyžadoval disciplínu, komunikaci a dokonalé načasování a pouze víra armády v Bistema Kara a elektronická kouzla lidských komunikačních přístrojů a senzorů na delší vzdálenost, rozesetá mezi troskami, umožnila něco takového.

„Tak dobrá, pánové,“ pravil Kar a rozhlédl se po své velicí skupině, když poslední prapor na pozicích mezi nimi a Bomany začal ustupovat, „je načase, abychom také šli. Když dovolíte, poručíku Faine.“

„Jistě, pane!“ Fain generálovi zasalutoval tak, aby to nevypadalo, že si až příliš oddechl, a pokývl svému vrchnímu seržantovi. Ten kývl na srozuměnou, pokynul první četě a rota Delta vytvořila okolo velitelské skupiny hrozivou bariéru natažených bajonetů a přesouvala se ke své první záložní pozici.

„Jsme na cestě, kapitáne,“ zaslechl Fain Kara, jak hovoří k Pahnerovi skrz komunikátor připevněný na svém brnění. „Zatím zřejmě nevytušili nic.“

Dlouhé ráno se pozvolna neslo ve znamení hřmících pušek, křiku, mračen kouře a krveprolití. Žádný bomanský náčelník si nebyl schopen udělat jasnou představu o tom, co se děje, některé zásadní prvky jim však byly jasné dostatečně.

Ať už měšťáci provedli Mnbu Tragovi a jeho válečníkům cokoli, když jim sebrali celé město, změnilo to severní část Sindi k nepoznání. Bomané zdaleka nebyli městskými typy, ale zubožená pustina zničených zdí a střech, hromady suti a spadané dřevo zahladily veškeré orientační body, podle nichž se po celé měsíce ve městě řídili.

V mnoha ohledech jim to teď však nahrávalo, jelikož vypálené schránky budov a náhodně rozmístěné hromady kamení jim umožnily se skrýt a maskovat při svém zkoumání cest okolo měšťáckých opevnění. Utrpěli ztráty – strašlivé ztráty – když naráželi na jednu opevněnou pozici za druhou, zároveň se jim však dařilo zatlačovat městské sráče neúprosně nazpět. Zničené město jejich střelcům znemožňovalo palbu na delší vzdálenosti, stejně jako nenabízelo prostor pro rozvinutí smrtících kopiníků, a tak síla bomanské převahy vytlačovala vojáky Bistema Kara stále dál a dál a dál.

Přesně, jak to Armand Pahner naplánoval.

„A nyní,“ zamumlal Bistem Kar, „přichází ta obtížnější část.“

Krindi Fain nevěřil svým uším, ale cítil, že generál mluví vážně. Dlouhá, krutá bitva již dospěla k přístupovým cestám k Velkému mostu. Většina pěchoty už přes něj v podstatě ustoupila. Kar si však podržel svou první divizi, aby mohla krýt ústup a jednotka plukovníka Niho měla tu čest krýt jí záda.

Odpoledne se nachýlilo a večer se rychle blížil, Bomané však vypadali nezdolatelně. Jen Bůh ví, kolik tisíc z nich již bylo zabito, nevypadalo to ale, že by je to nějak vyvedlo z konceptu. Možná proto, že i přes všechny své oběti slavili úspěch při zahánění k’vaernijských jednotek. Ať už zde ve městě utrpěli nějaké ztráty, nebyly tak vysoké, jako ty včerejší z džungle. A na rozdíl od včerejška měli jasné měřítko – půdu, kterou zabírali – jež stvrzovala jejich vítězství.

Spolu s tím také zabíjeli K’Vaerniany, Diasprany a seveřany. Fain neznal přesné počty obětí, věděl ale, že byly bolestné. Nejhůře je zasáhla ztráta celého střeleckého praporu z Tonathského pluku, když Bomané prorazili rychleji, než se předpokládalo, a odřízli mu plánovanou únikovou cestu. Zbytek pluku si zoufale snažil prosekat cestu a své druhy zachránit, jejich pokus však selhal a generál Kar přeživším nařídil, aby ustoupili. Musel k tomu vydat přímý rozkaz – opakovaný dvakrát – aby je přesvědčil přerušit akci, a i tehdy ustupovali pouze neochotně. Museli si však uvědomovat, že je to jediná věc, kterou mohou udělat.

Ztráta čtyř set střelců včetně velitele pluku a lidského vojína, který zajišťoval komunikační spojení s hlavním stanem, byla víc než jen bolestná, nebyla to ale zdaleka jediná oběť, kterou armáda přinesla. Podle nejčerstvějšího dostupného odhadu přišli obránci dosud téměř o dvanáct set mužů – utrpěli skoro stejnou újmu, jako při celodenním boji v džungli. Ať už byly ale tyto ztráty jakkoli vážné, byly jen pouhým zlomkem množství, o něž byli připraveni Bomané, a byly též smutnou, leč nezbytnou cenou za návnadu vedoucí nepřátele k pasti kapitána Pahnera. Společně s dobytou půdou si Bomané »dokázali«, že vytlačení »městští sráči« nemají jinou možnost, než pokračovat v ústupu.

Teď bylo nutné dostat přes Velký most zadní voj, aniž by barbarské nadšení pokračovat v útoku ochablo.

Velitelská skupina se již nacházela u severního konce mostu a očekávala vojáky plukovníka Niho. Kapitán Pahner naléhal na generála Kara, aby ustoupil dříve, avšak velitel k’vaernijské stráže zdvořile, ale pevně lidskému nátlaku odolával. Ustoupí až s posledním ze svých vojáků a tak to také bylo.

Naštěstí k Fainově klidu mysli ustupovali tito poslední vojáci velice rychle a okamžik generálova odchodu se přiblížil.

Poručík se zadíval směrem za Velký most a obdivně potřásl hlavou. Vojáci, jež přes něj ustupovali, strkáním a vrážením do sebe v zoufalém spěšném útěku před blížícími se Bomany vytvářeli dojem naprostého chaosu. Pozorovatel se smyslem pro detail by si pochopitelně povšiml drobného nedostatku – žádný z »prchajících« vojáků neodhodil své zbraně, což bývala obvykle první věc, kterou zběhlí vojáci dělali. Až na tu drobnost však nemohl být onen obraz přesvědčivější a Fain doufal, že ať už Bomanům velel kdokoli, měl na celou tu podívanou dokonalý výhled.

Avšak zadní voj si nemohl dovolit předvést tentýž obraz zmatku, a tak když se na scéně objevily posily plukovníka Niho, bylo zjevné, že k něčemu podobnému nedojde.

Severní konec Velkého mostu ústil na široké náměstí či prostranství, kam se přes něj Martonský pluk pomalu, ale jistě přesouval. Oba kopinické prapory byly čelem k severu zformovány do útvaru tři řady širokého, aby Bomany udržely mimo dosah souboje muže proti muži. Asagaji vybavené jednotky byly posíleny sto padesáti příslušníky jezdectva Ligy, vyzbrojenými revolvery, avšak zbavenými ořů, z nichž každý měl u sebe alespoň dvě pistole, díky kterým každá asagajská rota oplývala palebnou silou střeleckého praporu. Jedna z posílených jednotek vojáků s oštěpy kryla každé křídlo kopinické linie, zatímco střelecký prapor se přesouval kamkoli, kde bylo nutné spustit těžkou palbu a potlačit obzvlášť průbojné bomanské nájezdy.

„Hezké, velice hezké,“ pochvaloval si Kar svému pobočníkovi a Fain byl nucen souhlasit. Což mu nijak nezabránilo, aby si ze svého místa po generálově ruce významně neodkašlal. K’Vaernian se otočil a naklonil hlavu k poručíkovi. Fain mávl směrem k mostu.

„Pane, domnívám se, že by plukovník Ni byl velice rád, kdybychom mu šli z cesty a uvolnili mu místo k manévrům jeho vojáků.“

„Páni, jak taktně vyjádřeno,“ zamumlal vysoký velitel stráže s pousmáním. Zároveň však k velké Fainově úlevě přikývl a diasperský poručík zamumlal na adresu Boha Vody modlitbu vděčnosti a znovu pokývl seržantu Kneverovi.

Velitelská skupina se přesunula na most, izolována od zbytku armády, když předešlé jednotky při svém »panickém útěku« zamířily směrem k jižnímu břehu Tamu. Fain by byl rozhodně šťastnější, kdyby se generál více držel vojáků, kteří šli přes most před nimi, Kar ale nijak nespěchal. Naopak měl jistý sklon se loudat i za svými pobočníky a posly, když sledoval, jak Niho vojáci ustupují k předmostí. Zdálo se, že barbaři jsou odhodláni zabránit této poslední skupině městských sráčů uniknout jejich pomstě, a ačkoli byli sráženi k zemi, celé jejich tlupy se za neustálého křiku válečných pokřiků a házení bitevních sekyr hrnuly vpřed i přes příval střelby z pušek a revolverů. Vojáci padali k zemi rovněž, naštěstí většinou jen raněni, nikoli zabiti, obzvlášť pak v kopinických řadách; disciplína v pluku ale vytrvávala a dokonce i teď utrpěli Bomané nejméně tři mrtvé na každou oběť způsobenou jejich přičiněním.

Což ovšem nic neměnilo na faktu, že stále měli nad plukem naprostou početní převahu, pomyslel si Fain, a znovu se přikrčil vedle Kara.

„Pane, generál by se mohl chtít pohybovat trochu rychleji,“ navrhl poručík nesměle.

„Za okamžik,“ odbyl ho Kar mávnutím ruky.

„Pane, to generál říká pořád,“ podotkl Fain. Sledoval další vlnu Bomanů, jak se vynořila a zase zmizela dvacet metrů před ustupujícími kopiníky a nenápadně se naklonil k Erkumu Polovi, který se k němu ze strany připlížil.

„Ustoupím, jakmile budu připraven, poručíku,“ zahřměl Kar hlubokým, pánovitým hlasem. „Nijak to na morálce nepřidá, když mě muži uvidí pelášit do bezpečí.“

„Pane, se vší úctou,“ trval na svém Fain, „jsem si jist, že si pluk spíše oddychne, když vás uvidí mimo bezprostřední nebezpečí. A ať už si to bude přát či ne, seržant Julian mi sdělil, že kapitán Pahner chce mít váš zadek na postu záložního velení předtím, než Bomané přejdou přes ten zkurvenej most. Tak zní víceméně přesná citace, pane,“ dodal poručík omluvným, ale asertivním hlasem.

„Říkám, že za okamžik přijdu,“ zopakoval Kar ještě důrazněji, ale Fain jen zavrtěl hlavou.

„Erkume?“

„Jo, Krindi?“

„Doprovoď generála přes most,“ nařídil poručík věcně.

Bistem Kar napřímil hlavu a na krátký okamžik se jeho oči nebezpečně zúžily. Pak se stočily na Pola, který tam stál ještě o celou hlavu větší, než byla jeho vlastní impozantní postava a uniklo mu cosi jako nechtěné uchechtnutí.

„Tak dobrá, poručíku,“ prohlásil zahořkle. „Půjdu. Půjdu! Kdo jsem, abych se hádal s mocným Erkumem Polem? Byl bych nerad, kdybych skončil smetený kládou!“

„Vás bych neuhodil, generále,“ bránil se vojín uraženě.

„To nepochybně,“ opáčil Kar a poplácal vysokého Diasprana po hořejším rameni; pak se obrátil na zbytek své velitelské skupiny. „Pánové, poručík Fain by ocenil, kdybychom všichni přidali do kroku.“ Zamáchal kolem sebe rukama a po lidsku se zasmál s odhalenými zuby. „Žádné lelkování, hned!“

„Sevřete je! Sevřete je!“ křičel Tar Tin, když se poslední tlupa městských sráčů stáhla na most. Nový válečný vůdce byl zatlačen dozadu daleko od předních vojů, mohl však Velký most sledovat z výhodné pozice na vrcholku zbořeného domu. A i když se nemohl dostat ke sráčským zadním vojům, stál v čele válečníků, kteří přemohli a obklíčili střelce; jeho ceremoniální bitevní sekyra byla nyní pokryta červení jejich krve.

Bitevní šílenství na něj ještě plně nedolehlo, cítil však, jak mu žilami koluje oheň a falešná euforie. Pravda, byli to pouzí jižané, nicméně stáli a bojovali stejně odvážně jako železňáci – vlastně i jako Bomané – a čest jejich smrti naplňovala jeho duši.

Byla to skvělá bitva, výtečný kousek, o jehož chmurné slávě budou básníci zpívat po celá pokolení, a i přes ztráty v hordě měli vítězství nadosah. Ať už střelci měšťáků umírali sebeodvážněji, Tar Tin sám dokázal rozpoznat panickou hrůzu, s níž ostatní sráči prchali přes most. Poznal totiž všechny příznaky – tolikrát je už viděl na jiných bojištích. Tohle byla zničená armáda, kterou její vůdci již nedokáží znovu postavit, jestliže teď na ně Bomané zaútočí znovu a rychle, dřív, než získají čas se přeskupit a posbírat novou odvahu.

„Už jen překonat most a město bude opět naše!“ zakřičel a zamával svou bojovou sekyrou, a popoháněl tak k útoku na zadní voje hloupých městských sráčů stále víc válečníků.

Horda udeřila s dvojnásobnou zuřivostí, měšťáci teď už však stáli na mostě, tudíž nebylo nadále možné dorážet na jejich křídla. Ti, kdo byli vyzbrojeni dlouhými, hrozivými kopími, se semkli k sobě, vytvořili neproniknutelnou stěnu s ostrými bodáky a ustupovali pomalým, stejnoměrným krokem. Bylo nemožné se s nimi dostat do přímého kontaktu, semknuté šiky však naštěstí rovněž odřízly jejich pekelné střelce a Bomané přitlačili a házeli po nich bitevními sekyrami. Měšťácké štíty vytvořily střechu, rachotící pod ostrým deštěm oceli a sem tam některý z nich padl. Byli tam však i jiní, kteří byli připraveni odtáhnout raněné do bezpečí, a tak pomalý, vleklý ústup bez ustání a váhání pokračoval.

Tar Tin zavrčel, jelikož si přál, aby tu jednotku zničili, avšak i přes tuto frustraci byl nadmíru spokojený. Sráčský zadní voj možná ustupoval v šiku, nicméně ustupoval, a to dost rychle, aby se jeho vojsko dostalo na opačný břeh dřív, než se zbytky rozpadlé armády znovu zformují.

„Tak fajn, lidi, oblečme si společenský oděv,“ pravil Pahner a četa mariňáků kolem něj se natáhla pro své přilby.

Roger se k nim přidal. Uvědomil si, že bylo dobře, když strávil tolik dní pochodováním džunglí ve své posílené zbroji, než rota opustila Q’Nkok. Dostal tak příležitost se dopodrobna seznámit s možnostmi a omezeními svého obleku. Stále měl daleko k odborníkovi podle standardů císařské armády a dobře si to uvědomoval, alespoň si však byl při pohybu v brnění vědom svých schopností.

Vojáci s ním zřejmě sdíleli výhrady vůči jeho schopnostem, pokud šlo o zbroj, jelikož plazmové dělo, pro nějž byl původně oblek navržen, bylo nahrazeno projektilovou puškou. Jeho »stříkačka« byla skrznaskrz vražedným kouskem výzbroje, avšak použitá munice – ačkoli proti neobrněným barbarům ničivě efektivní – by běžnou bojovou armádní zbroj neprorazila. Asi by se měl cítit trochu uražen jejich zjevnými obavami, kam by mohl začít pálit, avšak jediné, co doopravdy pociťoval, byla úleva.

Všude kolem něj se uzavřely přilby a jakmile se mu uzamkl límec, aktivoval se na jeho hledí monitor. Většina systémů vyžadujících větší množství energie zůstávala pouze v pohotovostním módu, jeho zbroj ale pulzovala životem a nervy mu projelo drobné zachvění, když si uvědomil, jak ničivá síla se v tomto obalu ukrývá.

Jak řekl Pahner Rastarovi onoho dne, kdy severští jezdci s mariňáky spojily své síly: měli dostatečné rezervy a energii na dvojí použití zbroje, a toto, jak kapitán rozhodl, bylo to pravé místo, kde si jedno z nich vybrat. Roger věděl, že kapitán zvážil použití zbrojí na otevřeném bitevní poli, Bomané však byli příliš rozptýleni. Vyčerpali by tak baterie dřív, než by dokázali zasáhnout jen zlomek celého rozptýleného vojska.

A to bylo také důvodem, proč Pahner vypracoval komplikovanou past zvanou Sindi.

Martonský pluk překročil střed Velkého mostu. Odtud směrem k severnímu břehu nesl most obří masu Bomanů, kteří se sráželi a tlačili jeden přes druhého, odhodláni polapit nenáviděné městské sráče. Z pozorovatelny na jižním konci se naskýtal hrozivý výhled a Bogess s Rusem Fromem na něj téměř s vytržením zírali.

Mezi ustupujícími K’Vaerniany a jižním břehem byl most volný a záložní jednotka představovala oproti tisícům a tisícům válečníků, snažících se ji dopadnout a pobít, jen nepatrný odpor. Skutečnost, že to bylo přesně to, co si naplánovali a přáli vidět, nic na hrůzyplnosti onoho pohledu neměnilo a dva diasperští velitelé k němu obrátili svá záda v nevysloveném, němém soucitu.

Namísto aby sledovali krutý, pomalý ústup, přenesli zrak na překvapení, které na druhé straně Bomany očekávalo.

Původní stavitelé Sindi vybudovali na jižním konci mostu mohutný strážní domek a pevnůstku s hradbami. Za nimi se nacházelo další prostranství, dokonce větší než na severní straně, a za ním již stály řady prvních domů a krámů. Městská síť ulic tu byla stejně spletitá a klikatá jako v kterémkoli jiném mardukanském městě, kde i široké bulváry nemohly být zrovinka zvány volným prostorem, avšak stavitelé neměli žádný důvod stavět na jižním břehu Tamu velkou clonu hradeb. Jediná cesta, kterou by se potenciální útočník mohl do této části města dostat, vedla přes Velký most, tudíž funkci jediné skutečné ochrany proti úderu z tohoto směru plnila mohutná strážní bašta.

Současní vládci města však provedli pár změn. Technici Ruse Froma použili starobylé perlíky a nálože střelného prachu nalezené v zásobárnách Sindi ke zničení celých bloků budov na jižní straně náměstí, čímž jeho prostranství rozšířili směrem na jih téměř o celý kilometr. Pokud ale v jižním směru uvolnili prostor, vynahradili si to tím, že využili drť, která při jejich demolici vznikla, ke stavbě kamenných valů, vysokých šest a širokých tři metry, přes každou z ulic a cest vedoucích na prostranství. Poté do všech vnitřních zdí budov podél perimetru vybourali střílny a pro lepší stabilitu posílili většinu stěn pytli s pískem. Pro ústup vlastních jednotek nechali volné dva hlavní bulváry, kterými doteď proběhli již všichni s výjimkou Martonského pluku.

Těmi bývalými průchody, aby to bylo úplně přesné. Hned jak poslední pěšák proběhl, dali se technici okamžitě znovu do práce. Stěny z pytlů s pískem, které rozmístili napříč širokými ulicemi, nebyly zrovna tak vysoké jako kamenné valy chránící ostatní ulice, dosahovaly však stejné šířky… a každá z nich měla střílny pro nové »napoleony« od výrobců děl z K’Vaernovy zátoky.

Generál a duchovní si tyto kruté nástrahy naposledy prohlédli a téměř navzdory veškerému přesvědčení vůči svým nepřátelům na okamžik pocítili lítost.

Krindi Fain si úlevně oddychl, když generál se svou velitelskou skupinou vystoupal po strmém schodišti na vrchol věže a přidal se k biskupu Fromovi a generálu Bogessovi. Mnohem raději by byl, kdyby brány a tunel, vedoucí k nim, neutrpěly od lidského plazmového děla taková poškození. Ačkoli dobře chápal, proč musely být obranné valy na této straně řeky »pobořeny«, bylo by přece jen mnohem příjemnější zavřít před křičícími hordami bomanských válečníků tu starou, dobrou, silnou, bronzem potaženou, dřevěno-železnou bránu. Obzvlášť při obavách o životy obou starších mardukanských generálů a jejich hlavního technika.

V rychlosti přehlédl pozice svých vojáků a naplnila ho vlna pýchy. Jeho muži museli být minimálně tak nervózní, jako byl on sám, vzhledem k tomu, že nebyli o plánu zpraveni o nic více. Každý z nich se však nacházel tam, kde se to od něj očekávalo, a připravoval si svou kazetu s náboji. Pokud vše proběhne, jak má, zbytek pluku ustoupí do věží strážní pevnůstky společně s Fainovou rotou, a i když byl průchod rozmetán na kousky, samotná brána a střelecké průzory chránící věže zůstaly netknuty. Zcela jistě by měly vydržet cokoli, co by Bomané mohli provádět nejméně po celé hodiny, a to je spousta času… za předpokladu, že plán bude fungovat, jak má.

„Teď! Udeřte na ně teď!“

Křik Tar Tina připomínal řev novorozeného sorna, nebyl v tom ale zdaleka sám. Každý náčelník a podnáčelník vykřikoval tentýž rozkaz a vůdce se rozesmál v divokém triumfu, když se horda vedoucích válečníků čím dál víc přibližovala k jižní strážní pevnůstce. Dokonce i z jeho vlastní pozice na severním břehu bylo poškození, které utrpěla při původním nájezdu městských sráčů, jasně viditelné. To, co mělo představovat neproniknutelnou bariéru, bylo otevřené jako vykuchaný basik. Jediné, co museli udělat, bylo zatlačit tyto zbývající, tvrdohlavé sráče poničeným tunelem a město bylo jejich.

„Někdy teď, myslím,“ zamumlal si kapitán Armand Pahner, když modré ikony Martonského pluku dosáhly linie bezpečí, zobrazené na jeho displeji v přilbě zeleně, a jeho implantát skrze vysílač ve skafandru vyslal kód exploze.

Mikromolekulární detonátor byl navržen tak, aby se vypořádal se vším, od vysoce sofistikovaných chemických výbušnin až po malé termonukleární zařízení. Jeho návrháři zřejmě ani neuvažovali, že by kdy mohl být použit na něco tak hrubého jako jsou zbraně na střelný prach a možná by se mohli takovým nízkým zneužitím jejich velmi důmyslného duchovního dítěte cítit uraženi.

Pahnerovi to ale nemohlo být víc jedno. Jediné, co ho zajímalo, bylo, že provede to, co on od něj požaduje a zapálí šňůru vedoucí k pěti stům minám s náloží se střelným prachem podél západní strany mostu.

Miny neexplodovaly zároveň. Namísto toho se mostem z jeho středu k severnímu břehu rozběhla postupující stěna z ohně a kouře.

„Teď!“

Výkřik hlubokého hlasu plukovníka Niho se rozezněl a každý z jeho kopiníků si přidřepl, jako by všechny naráz postihl průjem. Něco přes šest set Bomanů, kteří se nacházeli mimo zónu úderu náloží, bylo tou pohromou natolik omráčeno, že ani nebylo schopno jednat, i když toho bylo jen nemnoho, co by vlastně udělat mohli. Jakmile přikrčení kopiníci uvolnili palebnou zónu, čtyři stovky střelců a tři stovky jezdců, vyzbrojených revolvery, zahájily palbu přímo před sebe. Most byl natolik úzký, že k’vaernijské i severské šiky mohly mít na šíři pouze dvacet mužů, mohly si tak ale dovolit zformovat tři šiky za sebou, a tak když každá šedesátičlenná skupina vypálila, jednotka před ní se skrčila, aby uvolnila palebný prostor pro vojáky za sebou. Palbu zahájili jezdci; v okamžiku, kdy se dospělo ke druhé střelecké jednotce, nikdo z Bomanů po celé délce Velkého mostu nezůstal živý či jen zraněný.

Vrchní seržantka Eva Kosticová kráčela sem a tam podél zadní dělostřelecké linie na vrcholku valu ze sutin na západní straně náměstí. Zrovna ji obzvlášť netěšilo, že uvázla zde ve městě, zatímco vojáci se účastní bojů, a zvlášť, když za jejich životy bojuje se svou mobilní jednotkou Roger. Už se ale začínala se svou předchozí nečinností vnitřně smiřovat, když se s chladným pousmáním zaposlouchala do hřmění salv Martonského pluku.

„Nabijte šrapnely,“ nařídila dělostřelcům, které spolu se svým původním instruktorem vycvičila, a její úšklebek ještě více zchladl a narovnal se, když pomyslela na překvapení, které tu pro Bomany schovávali.

„Vyvarujte se Armaghanů,“ prohlásila na adresu vzdálených barbarů. „Zvlášť, když přinášejí dary.“

Tar Tin v hrůze zíral na Velký most. Půl kilometru bomanských válečníků – téměř šest tisíc mužů – po celé severní straně mostu bylo roztrháno na kusy a rozmetáno v krvavých jatkách. Horda během bojů ve městě nepochybně utrpěla mnohem větší ztráty, ne však v tak krátkém okamžiku. Ne tak… děsivým způsobem. V jednu chvíli byli živoucími válečníky, nelítostnými a hrdými, vyvolávajícími své válečné pokřiky při průniku kupředu s cílem dopadnout své měšťácké nepřátele; v druhou se změnili v kusy roztrhaného krvavého masa, rozmetaného a nacákaného po dlážděné cestě. Z odtokových kanálů mostu se řinula krev, nikoli ve stružkách, ale proudem, který stékal do řeky pod ním a obarvil ji, až se zdálo, jako by krvácel samotný Tam.

A zatímco zíral na to krveprolití a zkázu, zatímco zadní voj městských sráčů se otočil a odběhl do stínu zborceného tunelu u brány, rozezněla se vlhkým vzduchem další omračující exploze. Sledoval mračno kouře a prachu zvedající se ze středového oblouku, udeřil svou bojovou sekyrou do hromady kamení, na níž stál, a zuřivě zařval. Ti prokletí sráči most za sebou vyhodili do vzduchu! I přes ten panický úprk téměř celé armády mu měli utéci, protože nějaký démon mezi nimi počítal i s touto možností!

Kletby a řev se vyhrnuly i z tisíců dalších hrdel, když si zbytek vojáků uvědomil totéž. Válečníci vykřikovali prokletí strašlivé odplaty a bohům přislíbili pomalou, vleklou smrt každého měšťáka, který naplánoval tento útok a který jejich hněvu unikl.

Pak ale začal prach a kouř opadávat a všechny kletby, veškeré výkřiky zanikly v dechberoucím tichu, když se Velký most znovu vynořil z mlhy.

Tar Tin si uvědomil, že zadržuje dech, naklonil se dopředu a hladovýma očima zíral, když se před ním most znovu kousek po kousku zjevil. Možná kdyby průrva nebyla tak velká, mohli by ji překonat. Třeba dočasné překlenout, nebo…

Ozval se vítězný výkřik – nejprve jen z jednoho hrdla, pak tuctu dalších a nakonec z tisíců. Most stál! Výbuchy městských sráčů zničily strážní valy po obou stranách a vykously kus z východní strany silnice, ale to bylo vše. Vše!

„Teď je s vámi konec, sráči!“ vykřikl Tar Tin vítězoslavně. „Tak chytří jste byli – tak úžasní! Teď ale nestojí mezi vámi a našimi sekyrami nic!“ Svrchovaný vůdce klanů pozvedl svou ceremoniální sekyru oběma vyššíma rukama a jeho hlas se rozezněl jako trubky boha války.

„Kupředu klany! Pobijte ty sráče!“

Armand Pahner zhluboka vydechl spokojeností, když se čerstvá vlna Bomanů začala řinout přes most na krví zbrocenou silnici. Jeho největší obavy pramenily z možnosti, že barbaři odmítnou do pasti, která na ně čekala na jižním břehu řeky, strčit hlavu. Neměl tak jinou možnost, než nastražit past s minami, protože bylo bezpodmínečně nutné vytvořit mezi k’vaernijským zadním vojem a předními šiky barbarů, překračujícími most, vyčištěnou mezeru. Zadní voj musel mít čas projít bránami do věží a vchody za sebou zahradit. Nemohl si dovolit pustit je do zóny smrti s nepřítelem v jejich zádech. Jakákoli jednotka dostatečně malá na to, aby se vešla na most, by byla snadno obklíčena a zlikvidována, jakmile by se kolem ní Bomané rozvinuli, a zbylí vyčkávající vojáci by nemohli na Bomany pálit, aniž by zasáhli svůj vlastní zadní voj. A to nemluvě o skutečnosti, že jakákoli předčasná palba by barbary před tím, co se na ně chystá, dostatečně varovala a oni by se mohli rozhodnout boj za takových podmínek nepřijmout. Nicméně přes to, že neměl jinou volbu než ty nálože umístit, více než z poloviny se bál toho, že by jeho útok mohl na protivníka opravdu zapůsobit a že Bomané couvnou, že odmítnou pokračovat v postupu, aby se nestali oběťmi dalších podobných úderů.

Jediným řešením, které jej napadlo, bylo nechat Bomany myslet si, že obránci udělali vše možné pro to, aby most úplně zničili. Teorie počítala s předpokladem barbarů, že obránci by se nepokoušeli most zničit, pokud by se neobávali pronásledování. Logickým závěrem takové úvahy bylo, že právě toto je ideální příležitost, kdy je pronásledovat. A tak desátník Aburia pečlivě připravila »ničivé nálože« se střelným prachem, které zapůsobily úchvatně jako samotné peklo, napáchaly řadu povrchových škod, ale stavbu mostu ponechaly netknutou. Měl trochu strach, když desátnici žádal, aby spíchla přesnou dávku něčeho tak hrubého, jako je střelný prach, ona však z toho vyšla s plnou parádou.

Teď sledoval, jak se most znovu plní semknutými Bomany, a aktivoval svůj komunikátor.

„Tady je máme, Evo,“ ohlásil po kanále určeném vrchní seržantce. „A ať není nikdo příliš nedočkavý.“

Honal stál u jedné ze střílen ve zdi toho, co kdysi bývalo nějakým krámkem, a zíral ven. Neměl ani ponětí, jaké zboží se tu mohlo prodávat, nezůstalo zde nic, co by mu to nějak naznačilo. Zbyla tu jen rozlehlá, čtvercová místnost s těžkými, obloženými stěnami. To a otočná děla připevněná k těžkým fošnám, zasazeným do země, jimiž k’vaernijské námořnictvo přispělo k vojenskému tažení.

Sheffanský šlechtic opřel jednu ze spodních rukou o dělo vedle sebe. Se vším všudy šlo o malý kousek nabíjený hlavní zepředu a s municí vážící necelé jedno lidské kilo, který získal své jméno podle způsobu upevnění na k’vaernijských válečných lodích. Ty mívaly zvyk olemovat tucty podobných zbraní svá boční pažení na obranu proti nepřátelským výsadkům. Julian se na ně jednou podíval a prohlásil, že jsou to ty největší »brokovnice« v celé galaxii – ať už ony »brokovnice« byly cokoli. Honal tohle všechno vlastně nevěděl. Jediné, čemu rozuměl, bylo, že tohle otočné dělo mu pomůže dokonat dlouho očekávanou odplatu za zničený Sheffan a odhalil své zuby v úšklebku, který by mu mohl závidět leckterý člověk.

Bistem Kar z vrcholku věže strážní pevnůstky sledoval, jak se k němu po mostě valí nekonečný příliv Bomanů. Ani na okamžik nezaváhali, když dospěli k oblasti, kterou poničily Aburiiny nálože, a generál spokojeně hrdelním zvukem zamručel, když barbaři pokračovali v postupu.

„Poručíku Faine!“

„Ano, pane?“

„Poručíku, ti parchanti by mohli pojmout podezření, kdybychom je jen tak uvedli až do naší předsíně, zároveň ale nechci zahájit takovou palbu, která by je odradila. Myslím, že by mohla stačit jedna rota s přesně mířenými výstřely. Mohl byste mi poradit, kde bych mohl najít takovou, která by měla o tuto práci zájem?“

„Popravdě řečeno, generále,“ pousmál se na něj diasperský poručík, „věděl bych. Roto! Do zbraně!“

Tar Tin zavrčel, když se z věží po obou stranách pevnůstky ozval první hřmot palby z měšťáckých hákovnic. Takže někteří ze zadních vojů měli tu odvahu vylézt si tam, aby hordu v pronásledování jejich prchajících druhů pozdrželi! Bylo to odvážné rozhodnutí, říkal si, jelikož nemohli mít neomezenou zásobu munice, a ať už se se zbytkem jejich armády stane cokoli, oni budou zcela jistě ze svých míst vyhnáni a zabiti. Zřejmé bylo, že jich tam není dost, aby Bomany zastavili. Desítky válečníků padly nebo se vrhly přes okraj mostu do Tamu, když je zasáhly kulky, avšak i když přišli o desítky, další stovky pokračovaly v útoku vpřed a nejrychlejší válečníci hordy už probíhali zničenou branou.

Most patřil jim! Most byl jejich – a zanedlouho i celé město a jejich rodiny i uloupená kořist budou patřit znovu jen jim a K’Vaernova zátoka to bude mít spočtené!

Eva Kosuticová sledovala, jak se barbaři hrnou na rozšířené prostranství jako tmavý, živoucí příliv deroucí se do vyschlého dna jezera skrze uvolněné stavidlo. Utíkali vpřed, mávali sekyrami a křičeli válečné pokřiky. Pocítila, jak se dělostřelci neklidně zavrtěli. Ani ne nervozitou – spíš… netrpělivostí. Chtěli začít pálit hned, ona tam však jen stála s rukama založenýma za zády a čekala, až se jezero naplní.

Sna Hulf z bomanského klanu Ternoltů si razil cestu poničeným tunelem u brány a křičel válečný pokřik. Radost z bitvy jej vedla kupředu jako posedlého muže, horlivého dokázat svou odvahu a potrestat všechny zrádné měšťáky. Nikdy nezažil nic podobného, jako byl tento útok přes most, nikdy nebyl součástí tak soustředěné a nezastavitelné vlny. Bylo to, jako by most byl úzkým korytem řeky a horda jím proudila coby ohromný příliv, ve zúžené části nabírala rychlost a vyřinula se na konci kanálu se silou, již nemohlo odolat naprosto nic! Masa jeho válečnických druhů ze všech klanů jej postrkovala hybností doslova několika kilotun kostí, krve a svalů.

Dokonce i v povznesené náladě si však uvědomil, že na prostranství na konci mostu je něco v nepořádku. Bylo větší než v době, kdy sem zavítal naposledy, a zdálo se, jako by všechny okolní ulice zmizely. A ve zdech budov byly díry. A co dělali ti sráči na ploše na vrcholku zdi, kde se původně táhla hlavní ulice?

Zíral na ně – na těch pár sráčů, které dokázal zahlédnout – zatímco síla jeho druhů jej vrhala na náměstí. Stáli za nějakým podivným druhem dvoukolých vozíků, které nesly kovové roury z něčeho podobného tmavému bronzu. Trubice byly dlouhé a úzké a nepřipomínaly nic, co by kdykoli předtím spatřil, ale i tak na nich bylo cosi… známého. Jen kdyby si dokázal vzpomenout…

„Za celý život jsem nespatřil tolik Bomanů na jediném místě,“ poznamenal Honal směrem k Rastarovi a Chimu Primovi.

„Jako ohrada plná turomů v době cejchování,“ přisvědčil Pri a znovu překontroloval nabíjecí klapky na svých revolverech.

„A jeden zatraceně velký cíl,“ dodal Turkol Bes. Velitel Carnanského pluku si vypůjčil jednu z mariňáckých opakovaček a před sebe navršil nejméně čtyřicet zásobníků. Zbraň pro něj byla směšně malá, to však Besovi nijak nevadilo.

„A jeden zatraceně velký cíl,“ přikývl Rastar chmurně.

„Začínají zpomalovat, generále,“ poznamenal Krindi Fain a Kar přikývl na srozuměnou. Generál znovu vytáhl dalekohled Della Mira a pozoroval severní stranu mostu.

„Hádám, že náměstí se již zaplňuje, poručíku,“ pronesl téměř nepřítomně. „Na takový prostor musejí i se vším tím tlakem všechna těla přímo napěchovat.“ Škodolibě se zasmál. „My se samozřejmě chystáme udělat prostor pro ostatní, že?“

„Generále, plukovník Ni hlásí, že se někteří Bomané pokoušejí prorazit brány věže,“ oznámil jeden ze členů Karova štábu, ale generál jen pokrčil rameny.

„Předpokládám, že jsi mu řekl, aby jim to zatrhl,“ prohodil zlehka a stále civěl do dalekohledu. „Ačkoli,“ dodal suše, „myslím, že je brzy rozptýlí něco jiného.“

„Armande, tady máme skoro plno.“

Při ostrém tónu hlasu Kosuticové se Pahner zašklebil. Vrchní seržantka by se nikdy veřejně nepřiznala, že ji svrbí ruce, avšak to, že jej oslovila křestním jménem před vojáky, byť na omezeném kanále, mluvilo za vše. A pohled na nahromaděné rudé ikony, které se na náměstí k sobě tlačily čím dál víc, stačil, aby ji plně pochopil. Přeposílaný obraz z její přilby mu ukazoval široké moře Bomanů prodírající si cestu, zatímco barbaři na okrajích obrovského davu začali sekat svými bitevními sekyrami do barikád. Kamenem se v nejbližší době probourat nemohli, nechtěl však ani, aby přišli s nějakými nápady, jak se vzájemnou výpomocí dostat přes jejich vrcholky.

„Kolik tak počítáte, že jich je ještě na naší straně řeky nebo na mostě, Juliane?“ zeptal se.

„Řekněme tak deset nebo dvanáct tisíc na mostě a dalších deset nebo tak nějak na přístupových cestách,“ odvětil Julian po chvíli.

Pahner se lehce zamračil. Počítal, že by Bomané na prostranství za strážní pevnůstkou mohli nacpat maximálně kolem čtyřiceti, čtyřiceti pěti tisíc mužů, nemyslel si, že jich uvnitř bylo už tolik. Dejme tomu třicet tisíc, řekl si. Pokud byl Julianův odhad přesný – a kapitán se rozhodl předpokládat, že ano – pak Bomané dosahovali počtu maximálně padesáti dvou tisíc, což představovalo jen necelou polovinu jejich hordy před začátkem tažení. Pokud by věci probíhaly podle plánu, byli ti na mostě a na náměstí už předem usmažení, neexistovala však možnost, jak by omezený počet posílených zbrojí, jež měl k dispozici, mohl zároveň zajistit most a sejmout kohokoli, kdo se na něm právě nenacházel. Z toho plynulo, že nejméně deset tisíc barbarů unikne, a to se mu nelíbilo.

Jeho zamračení se změnilo ve škleb; pak si odfrkl, když si uvědomil, že ho štve myšlenka, že svému nepříteli způsobí »pouze« devadesátiprocentní ztráty. Arogance, jak si uvědomil, nebyla právě tím, co by si měl voják posilovat, a pouhých devadesát procent obětí by mělo Bomany motivovat k tomu, jak by se měli chovat do budoucna.

„Dobrá, Evo,“ řekl s klidem. „Pokud myslíte, že to bude k něčemu, dejte se do práce a začněte.“

„Paráda, díky,“ prohlásila sarkasticky vrchní seržantka a obrátila se k dělostřelcům stojícím na plošině spolu s ní; kapitán ji mohl slyšet přes stále otevřený komunikační kanál.

„Zahajte palbu!“

Snu Hulfa byl kvůli nesnesitelnému tlaku válečníků za jeho zády natlačen téměř přímo proti jedné z kamenných hradeb ohraničujících náměstí. Jeden či dva jeho společníci ztratili rovnováhu a zmizeli pod hladinou křičícího, sekyrami máchajícího oceánu válečníků. Nepochyboval, že byli ušlapáni na kaši, a tlak okolo něj začal být znatelně nepříjemný, nedokázal však přestat myslet na ony bronzové trubice.

Kdyby byly objemnější a posílené kovovými obručemi nebo kovovými pláty, myslel by si, že jde o děla. Nikdo však nikdy nepřipevnil dělo na vozík, jako byl tento, a nikdo nikdy neodlil tak úzké dělo takovéto délky. Bylo to směšné. Ale přece… přece…

Stále ještě o té hádance přemítal, když rozkaz Evy Kosuticové doputoval k jejím dělostřelcům.

Plošiny pro děla byly navrženy s velkou pečlivostí. Kromě dvanácti kousků na barikádách z pytlů s pískem zbudovaných k uzavření ulic, kterými ustupující K’Vaerniané opustili náměstí, se každá baterie nacházela minimálně šest metrů nad zemí a samotné plošiny se zvedaly směrem dozadu, takže děla při maximálním snížení mířila hluboko pod úroveň ostatních baterií na opačné straně náměstí. Nikdo nakonec neměl zájem o oběti v důsledku palby do vlastních řad.

Pokud ale nikdo nestál o ztráty mezi vlastními, co nejvíce obětí mezi nepřáteli bylo výslovně žádoucí. Každá nálož kartáčové munice se skládala z devíti samostatných střel, které měly v průměru vždy padesát milimetrů; děl se zde nacházelo celkem sto osmdesát dva. Jen něco málo přes šestnáct set železných koulí, každá o velikosti sedmdesáti procent baseballového míčku z předkosmických dob, nasázených do natlačených Bomanů. Kdokoli, kdo jim stál v cestě, se jednoduše rozprskl na spršku purpurových kousků masa, a každá z nich ulétla ohromeným zástupem válečníků vzdálenost přes čtyři sta metrů.

Nikdo nikdy nezjistil, kolik tisíc Bomanů při první salvě zahynulo a vlastně na tom ani nezáleželo. Ve chvíli, kdy dělostřelci zahájili palbu, se střelci s puškami a jezdci vyzbrojení revolvery vztyčili na vrcholcích valů okolo náměstí či se vynořili ze střílen, a zpoza dalších škvír vychrlilo oheň a kouř šest set otočných námořních děl. Tato děla byla naplněna pytlíky broků, nikoli kartáčovým střelivem, a každé z nich tak vystřelilo na Bomany sto třicet pět mušketových koulí.

Honal potěšeně vykřikl, když dělo odpálil. Otřes palby stovek polních děl a tisíců pušek a revolverů odpálených naráz připomínal úder nějakého mocného kladiva. Ohlušující zvukové a tlakové vlny jako by z jeho plic vyrazily veškerý vzduch a na zlověstných jazycích plamene se vyřinul sírový pach, jako by se na smrtelníky rozzuřil nějaký démon.

Vedle něj stáli Rastar, Chim Pri a Turkol Bes, každý u své střílny a se stejným blaženým úsměvem ve tváři. Honalovi pomocníci přistoupili, aby dělo znovu nabili, a zatímco pracovali, jezdec tasil dva své revolvery a vyprázdnil je skrz střílnu nad dělem.

Výkřiky a nářky hrozivé agónie přicházely z ohrady jatek, do níž byli Bomané zahnáni, a pekelná noc obklopila scénu hrůzy, když dusivá mračna zahalila denní světlo.

Tar Tin se nacházel na půli cesty přes most, když na opačné straně strážní pevnůstky zazněly exploze. Sama těžká kamenná stavba Velkého mostu se zachvěla a otřásla pod jeho nohama v důsledku náporu měšťácké palby, avšak i přes ohlušující hřmění dokázal zaslechnout zoufalé výkřiky lapených válečníků.

Zasáhlo jej hrozivé pochopení, když se na opačném konci mostu zvedl dusivý mrak kouře ze střelného prachu, a jako by se kolem jeho hrdla sevřela pěst, když si uvědomil, že Kny Camsan měl celou dobu pravdu. Zaútočit na nové zbraně měšťáků se rovnalo jisté smrti a on se nechal napálit – oklamat mazanými sráči, kteří se vyznali! Stále nedokázal spatřit, co se vpředu na náměstí děje, ale nemusel vidět vůbec nic, aby věděl, že pohroma, do níž klany zatáhl, byla absolutní.

Všude okolo něj i všichni ostatní válečníci zaslechli zvuky zkázy a uvědomili si, že měšťáci od nich chtěli, aby v útoku pokračovali, aby je mohli zabít. Na několik chvil je tlak zezadu posouval setrvačností kupředu, pak však i ti na konci zástupu pochopili – ačkoli ne tak úplně – co se děje. Tlak povolil a proud pohybující se přes most se začal obracet.

„Dobrá, vojáci,“ prohlásil Pahner na adresu obrněných členů Julianovy čety. „Je na čase ta psiska trochu prohnat.“

Skutečným důvodem použití ozbrojenců nebylo ani tak vyhlazení Bomanů, jako narušení morálky jejich přiživších.

A to fungovalo.

Obrnění vojáci se, skryti za vyspělými maskovacími systémy svých skafandrů, dostali až k nejzazším opozdilcům bomanské hordy, aniž by je někdo zpozoroval. Rozdělili se a roztáhli po jednom tak, aby pokrývali co nejvíce ulic, uliček i širokých cest vedoucích na severním břehu Tamu směrem k náměstí, nyní již ale postupovali a za pochodu pálili.

Náhlá vlna šipkových projektilů a plazmových výbojů se vyřinula odnikud a vytvořila mezi Bomany, kteří právě začali utíkat před zkázou na opačné straně řeky, smrtící průrvy, a to už na ně bylo příliš. Ani bomanský bitevní zápal je uprostřed toho nadpřirozeného ničení a hrůzy nedokázalo povzbudit, a tak válečníci odhazovali své zbraně a vrhali se na zem, jen aby přívalu hrozivé, děsivé smrti od neviditelných démonů unikli.

Honal vyslal ze své střílny další kartáč a sáhl po dalším páru revolverů. Přistoupil k otvoru a zahájil palbu. Sledoval při tom, jak stále víc a víc lapených, křičících Bomanů odlétává pod jeho palbou v rudých cákancích a smál se na hranici hysterie. Bylo to jako zabíjet basiky. Mohl by tam teď klidně nakráčet třeba s holí a Bomany pobít – tak oslabení byli.

Jeho vyprázdněné revolvery zacvakaly a on si při tom přerušení děsivého běsnění jatek frustrovaně odfrkl. Vysunul válce a začal komory nabíjet novými náboji. Pak je zajistil, uzavřel a začal nanovo s palbou.

„Přestaň pálit, Honale,“ šeptl mu někdo do ucha.

„Co?“ podivil se, zaměřil další cíl a znovu stiskl spoušť. Bomané se rozletěli na navršená těla svých druhů a někdo Honala uhodil do ramene.

„Přestaň pálit!“ zařval mu Rastar do ucha.

Honal obdařil svého bratrance nevěřícným pohledem, jelikož nebyl schopen pochopit, co právě slyší. Pak znovu vyhlédl ze střílny. Na hrozivé bomanské válečníky byl žalostný pohled; většina z nich se snažila ukrýt za hromadami svých mrtvých. Rastar mu zatřásl ramenem.

„Přestaň pálit,“ pronesl tentokrát už normálním hlasem. „Nařídila to Despreauxová. Je po všem.“

„Ale…“ začal Honal, ale Rastar zavrtěl hlavou.

„Má pravdu, bratránku,“ pravil poslední vladař Therdanu. „Prohlédni si je, Honale. Pohlédni na ně a vzpomeň si, čím byli, když vtrhli na naše hradby… a čím už nikdy, nikdy znovu nebudou.“ Znovu zavrtěl hlavou, tentokrát pomaleji. „Liga je pomstěna, bratranče. Liga je pomstěna.“

Tar Tin stál uvězněný uprostřed mostu a sledoval zkázu duše svého lidu. Hrdost válečníků, kteří nikdy neprohráli, pro něž porážka neznamenala víc, než jen dočasný neúspěch a podnět k většímu vítězství, mu tady umírala před jeho vlastníma očima a on si to uvědomoval. Ať už se s žalostnými pozůstatky klanů stane cokoli, nikdy na tuto zkázu nezapomenou, nikdy nenaleznou odvahu popadnout měšťácké sráče pod krkem a naučit je bát se jich. To oni budou těmi, kdo se budou ode dneška s hrůzou skrývat ve stínu pro případ, že by si pro ně měšťáci přišli a dokonali své dílo zkázy.

A byl to on, Tar Tin, kdo je k tomu přivedl.

Věděl, co si od něj klany vyžádají – pokud vůbec ještě měly sílu požadovat smrt válečného vůdce. A uvědomoval si rovněž, co od něj budou očekávat, ale ať by se snažil sebevíc, nedokázal by nijak přinutit zlomené válečníky okolo, aby na měšťáky zaútočili a pobili je. Nedokázal ani zapět svou píseň smrti, jelikož se nikde nenacházel nepřítel, jenž by mu umožnil zemřít se ctí. Zbylo tu jen ponížení a vědomí, že válečnický lid, běs severu, už válčit nikdy nebude.

Shlédl na svou ceremoniální sekyru, již držel ve vyšších rukou – sekyru, kterou nosívali váleční vůdci klanů po patnáct pokolení, a která nakonec poznala porážku a ponížení. Jeho ruce se sevřely okolo topůrka, když si představil škodolibou radost měšťáckých sráčů, kteří získají odznak bomanské hrdosti jako svou trofej a pověsí si ji ve svém paláci v některém ze svých smradlavých měst, daleko od svobodných větrů severských kopců.

Ne! Alespoň tomu může zabránit. Když už v ničem jiném, alespoň v tomto své postavení válečnického vůdce nezklame.

Tar Tin, poslední bomanský svrchovaný válečný vůdce, přitiskl sekyru – odznak svého úřadu – ke své hrudi všema čtyřma rukama a vystoupal na okraj sindijského Velkého mostu. Voda Tamu pod ním se červenala krví jeho lidu. Když se odevzdával řece, zavřel při tom oči.

Kapitola 43

Poertena odhodil jedinou kartu.

„Ukaž.“

„Nikdy se nepokoušej naráz o postupku,“ pronesl Fain a hodil na stůl kartu. „To ti prostě nevyjde.“

„Týden,“ řekl Tratan. „Hraje to teprve týden a už je z něj expert.“

„Nevyjde,“ trval na svém velitel roty.

„Už jsme se stožáry skoro hotovi,“ prohlásil Tratan, aby změnil téma, „a příští týden budeme mít i ta poslední ráhna. Pokud vy lajdáci u trupů někdy skončíte…“

„Skutečná práce se dřevem si žádá čas,“ pravil Trel Pis. Starý k’vaernijský loďař se poškrábal na svém rohu, když zapřemýšlel nad svými kartami. „Dokonalost se uspěchat nedá.“

„Poslední náklad bednění dostanem z továren zitra,“ poznamenal Poertena. „A zitra ho začnem připevňovať. Všecky zasra… to je jedno, prostě fšici do toho začnou mlátit, dokaď nebudem hotoví. Pak to oslavíme.“

„Takže příští týden bude mít princ svou jachtu?“ otázal se Fain. „Pár. Dvě dvojky.“

„Nebo přespříští tédeň,“ dodal Poertena. „Musíme dodělať to lanoví a plachtoví a to chce čas. A ty nový plachty ešče nésó ani připravený. Čtyry osmy. Ukaž.“

„Pokud by byl Diaspran, nevěřil bych tomu,“ řekl Tratan a složil karty.

„Čistý poker?“ prohlásil Fain nevěřícně.

„Hej,“ vykřikl Poertena. „Dyž ti přinde karta, nemusíš dolízat pět kvůlivá postupce. To enem dyž to posereš, tak ti nic inýho nezbyde.“

„Seržante, mohl byste se podívat na tohle?“

Lidé se nepokoušeli svým hostitelům vysvětlit pravou povahu svých odposlouchávacích zařízení. Mardukané ovládali dovednost hrubé průmyslové výroby, avšak jakmile došlo na slovo »elektronika«, bylo to pro ně nadpřirozeno. Takže místo pokusů o složité vysvětlování si Pahner pouze vyžádal vysoko postavené, otevřené místo u západní zdi a hotovo.

Julian vyšel z otevřené věže, kde ve stínu odpočíval zbytek oddílu, a zkontroloval data z počítače.

„Sakra,“ zaklel tiše.

„Co se děje?“ zeptal se Cathcart a tázavě ukázal na blikající ikonu.

„Kódovaná hlasová zpráva,“ odvětil Julian a podřepl si, aby provedl podrobný rozbor.

„Z výzvědného letadla?“

V desátníkově hlase bylo bezpochyby znát znepokojení a Julian se nedivil. Celá rota od chvíle, kdy opustili Marshad, věděla, že někdo z kosmoportu objevil opuštěné raketoplány, s nimiž přistáli na planetě. Útržek komunikace, který zachytili ze člunu, jenž je zpozoroval, byl jasný a nenechával prostor k pochybám. Byl to však pouze útržek a nikdo neměl ponětí, co se zjištěním od té doby velení na kosmoportu udělalo. Nebylo pravděpodobné, že by někdo uvěřil skutečnosti, že by jediná vojenská rota byla schopna dosud přežít, nebylo to však úplně nemožné.

„Nevím, jestli jde o výzvědný let,“ odvětil Cathcartovi po chvíli, „ale ať je to cokoli, jsme dost blízko, abychom ho zachytili. Což znamená, že i oni jsou dost blízko, aby uviděli nás … pokud se dívají. Nebo nás uslyší, když si nedáme pozor na rádiové vysílání.“

„Svatí?“ zeptal se desátník a pohlédl k nebi.

„Civilisté,“ opáčil Julian. „Standardní program, který lze stáhnout z infonetu na každé planetě.“

„To je dobré, ne?“ řekl Cathcart. „To by znamenalo, že blokáda Svatých už skončila. Mohl by to být nákladní člun nebo tak něco.“

„Jo,“ přikývl Julian. „Možná.“ Dotkl se ikony a ta se proměnila na žlutou a červenou. „Na druhou stranu tentýž program používají i piráti.“

Cord se ve svých letech považoval za učence. A básníka. Takže když O’Caseyová nastavila svůj implantát, aby odpovídajícím způsobem přeložila starobylý lodní deník jediného plavidla, které kdy překonalo oceán, ozvala se učenecká Cordova stránka, aby nabídla pomoc.

Bylo to ale myšlení šamana, které nakonec slova, jež byla zapsána na drolících se kožených stránkách starobylého deníku, přečetlo.

„Dne plavby čtyřicátého šestého, v první čtvrtině světla, se moře ohromě rozvířilo nesmírným dmutím vody. Ti, kdož nebyli zaměstnáni u vesel, se seběhli na pravobok, aby sledovali, jak se objevuje další vír a po něm další, každý vždy blíže lodi a rychle se přibližující.

Jakmile byl nedaleko pravoboku spatřen čtvrtý vír, ozval se zespodu náraz, jako by loď narazila na skrytý útes.

Mistr Kindar nařídil všem veslům zpětný chod, ale než jsme stačili cokoli podniknout, obrovská tlama, široká jako samotná loď, se otevřela a příď plavidla zmizela v jejím chřtánu.

Čelisti se sevřely, rozpůlily loď vedví a vzaly s sebou spoustu těch, kteří se přiběhli na příď podívat. Spousta jiných, zvlášť těch na bocích, byla z rozbitých trosek shozena.

Já stál na svém místě u kormidla, když se loď začala naklánět. Na přídi se ozval další křik a loď se znovu otřásla. Bylo jasné, že příšera se znovu zakousla, ale já nic z toho neviděl.

Když se loď naklonila, pevně jsem se chytil kormidla a pak se připoutal k hrazení na pravoboku, jehož kus zůstal plavat. Vpředu jsem slyšel výkřiky ostatních ztracených ve vodě a netvor se vrhal na zbytky lodi, dokud nebyl buď sytý či svou potravou znechucený. Možná to druhé, jelikož uplynuly celé dny a on se již nevrátil.

Jedinými živými z dobré lodi Nahn Cibell jsme já a kuchař. Vítr a mořské dmutí nás pomalu nesou po nekonečném oceánu. Napsal jsem vše, co vím. Doufám, že na konci své cesty si promluvím se ženou a uvidím své mladé.

Ale na moři je velké horko. A my nemáme vodu.“

Roger seděl na okraji přístaviště a pozoroval malou zátoku. Slyšel, jak se kdesi za ním rozbíhá oslava, jeho však pro tento okamžik uspokojoval jen pohled na slunce zapadající nad K’Vaernijským mořem.

Přejel rukou přes obal pytle a rozložil jej. Třpytivý odznak císařského sluhy se v mdlém světle zaleskl. Odepjal jej z pytle a podržel v ruce. Ukazováčkem druhé ruky ho pomalu hladil, pak se zhluboka nadechl a velmi opatrně si jej připjal na hruď svého maskovacího obleku. Jen zlehka se ho dotkl a otočil se zpět k pytli.

Na jednom konci byla vyboulenina; opatrně pytel otevřel a jemně vytáhl hrst ušlechtilého popela.

„Ach, Danny, chlapče můj,“ zarecitoval šeptem, když se jeho ruka pohnula a vyslal jemnou hromádku popela nad vodu za doprovodu starobylé písně o lásce a ztrátě, šeptané za křiku čtyřkřídlých ptáků, o nichž se nikomu na Zemi ani nesnilo.

„Ach, Danny, chlapče můj, hlas dud tě volá již,

přes rokle, přes strže, dolů po horském úbočí

Léto je pryč a všechny květiny již zmírají.

Tak i ty musíš, musíš jít a já ti svou věrnost dám.

Však vrať se zpět, až na lukách se léto probudí,

nebo i v čase sněhem pokrytých údolí.

Budu zde čekat, ať ve stínu či slunce svítání

Ach, Danny, Danny, chlapče můj, tys láskou mou.“6

„Rogere?“ Nimashet mu položila ruku na rameno. „Půjdeš? Je to také tvá oslava.“

„Už jdu.“ Vstal a oprášil si ruce. „Hádám, že jídlo je stejně dobrý způsob, jak jej uctít, jako každý jiný.“

Princ Roger Ramius Sergej Alexandr Čang MacClintock, třetí dědic trůnu Lidstva, se naposledy zadíval na vlnu, narážející na útes v ústí zátoky. Pak se obrátil a zamířil zpět do krčmy, ruku v ruce se seržantkou od mariňáků, a drobný poprašek, který ulpěl na jeho dlani, se v jejich sevření nepozorovaně rozptýlil.

Za nimi se popel smísil se slaným mořem a odplul s odlivem pod dvěma měsíci. Odplul, aby omýval vzdálená pobřeží.