Stanice Bazilišek

David Weber

(2000)

Hodnocení:

91%

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné, Sci-Fi, Válečné

První díl nové řady válečné SF. Kapitána Honor Harringtonovou z válečného loďstva Mantichorského království vmanévrují intriky do situace, kdy má jediný starý křižník s nedostatečnou výzbrojí na to, aby udržela pořádek v celé zanedbané hvězdné soustavě, na kterou si ke všemu brousí zuby sousední Lidová republika Haven. Zdá se však, že její schopnosti všichni hrubě podcenili… První kniha cyklu o Honor Harringtonové.

DAVID WEBER

STANICE BAZILIŠEK

PROLOG

Tikání starožitných hodin v konferenční místnosti znělo až ohlušivě, když si dědičný prezident Lidové republiky Haven užasle prohlížel svou vojenskou radu. Ministr hospodářství se nejistě díval stranou, zato ministryně války a její uniformovaní podřízení se tvářili téměř vzdorně.

„Myslíte to vážně?“ otázal se prezident Harris.

„Obávám se, že ano,“ řekl ministr Frankel nešťastně. Chvíli se probíral svými záznamníky a pak se přiměl pohlédnout prezidentovi do očí. „Zbývající tři čtvrtiny tu extrapolaci potvrzují, Side. „Vrhl po straně zachmuřený pohled na svou kolegyni z vojenského resortu. „Vězí to v rozpočtu flotily. Nemůžeme takhle zvyšovat počty lodí, aniž bychom…“

„Když je nebudeme zvyšovat,“ přerušila ho Elaine Dumarestová ostře, „spláčeme nad výdělkem. Jedeme na novotygrovi, pane prezidente. Přinejmenším na třetině obsazených planet dosud existují separatistické ‚osvobozenecké‘ skupiny, a i kdyby neexistovaly, celé zahraničí po zuby zbrojí. Je jenom otázkou času, kdy po nás někdo z nich skočí.“

„Myslím, že přeháníte, Elaine,“ vmísil se do hovoru Ronald Bergren. Ministr zahraničních věcí si pohladil tenký knírek a zamračil se na ni. „Určitě zbrojí – to bych na jejich místě dělal také – ale nikdo z nich není dost silný na to, aby nás napadl.“

„Možná ne právě teď,“ ozval se zachmuřeně admirál Parnell, „ale jestli budeme zaměstnaní někde jinde nebo jestli vypukne nějaké rozsáhlejší povstání, octnou se někteří z nich v pokušení zmocnit se části našeho prostoru překvapivým úderem. Proto potřebujeme více lodí. A při vší úctě k panu Frankelovi,“ dodal důstojník nepříliš uctivě, „to není rozpočet flotily, co rozbíjí bank. Je to zvyšování sociálních dávek. Musíme dát dávkářům jasně najevo, že každé koryto má své dno a že se musí přestat cpát na tak dlouho, než se zase postavíme na nohy. Kdybychom se mohli těch vyžírků zbavit aspoň na několik roků…“

„Geniální nápad,“ zavrčel Frankel. „Vždyť zvyšováni dávek je to jediné, co drží masy na uzdě! Podporují války, aby si udržely životní standard, a když jim nedáme…“

„Tak už dost!“ Prezident Harris udeřil pěstí do stolu, a když zaraženě zmlkli, přejel je pohledem. Ještě chvíli počkal, pak se opřel a vzdychl. „Tím, že budeme ukazovat jeden na druhého a vykřikovat, kdo za to může, ničeho nedosáhneme,“ řekl už mírněji. „Přiznejme si to – DuQueseneův plán nepřinesl takové řešení, jaké jsme od něj očekávali.“

„Nemohu s vámi souhlasit, pane prezidente,“ odporovala Dumarestová. „Základní myšlenka plánu je správná a mimoto nemáme v současné době na výběr. Jednoduše se nám nepodařilo vynaložit dost finančních prostředků.“

„A vytvořit z nich přiměřený zisk,“ dodal Frankel temně. „Planetární ekonomiky se dají ždímat jen do určité meze, ale bez vyšších příjmů nedokážeme udržet naše výdaje na sociální dávky a současně vybudovat dostatečně silné vojsko, abychom udrželi to, co už máme.“

„Kolik máme času?“ otázal se Harris.

„To nedokážu říci jistě. Trhliny mohu na chvíli provizorně papírově zalátat, snad dokonce udržet dojem dostatku, když na jednom místě uberu a na druhém přidám. Ale pokud se křivky výdajů radikálně nezmění, nebo pokud nezískáme nový významný zdroj příjmů, žijeme na dluh budoucnosti a bude to jen čím dál tím horší.“ Nevesele se usmál. „Škoda, že většina soustav, které jsme dobyli, nebyla v lepší ekonomické situaci než my.“

„Jste si jistá, že nemůžeme snížit výdaje Loďstva, Elaine?“

„Nemůžeme, aniž bychom se vystavovali vážnému riziku, pane prezidente. Admirál Parnell má naprostou pravdu v tom, jak budou naši sousedé reagovat, pokud zakolísáme.“ Nyní bylo na ní, aby se chmurně usmála. „Řekla bych, že jsme je hodně naučili.“

„Možná ano,“ ozval se Parnell, „ale na to existuje odpověď.“ Všechny oči se stočily k němu a on pokrčil rameny. „Vyřídit je hned teď. Když pak rozmístíme zbývající vojenské síly na hranicích, budeme se patrně moci omezit jen na výdaje nezbytné k udržení míru.“

„Proboha, admirále!“ odfrkl Bergren. „Nejdřív nám tu vykládáte, jak si ani neudržíme to, co máme, pokud nebudeme utrácet až do vyčerpání, a teď chcete odstartovat celou novou řadu válek? Zákruty vojenského mozku jsou nevyzpytatelné…!“

„Počkejte chvilku, Rone,“ zamumlal Harris. Naklonil hlavu k admirálovi. „Můžete s tím uspět, Amosi?“

„Myslím, že ano,“ odvětil Parnell již opatrněji. „Problém spočívá v načasování.“ Dotkl se tlačítka a nad stolem zazářila holomapa. Nafouklá koule Lidové republiky Haven zaplňovala její severovýchodní kvadrant a on ukázal na krupičku jantarových a červených hvězdných soustav na jihu a na západě. „Nejbližší mocnost složená z více soustav je Andermanské císařství,“ prohlásil. „Většina samostatných soustav jsou malé ryby; každou z nich smeteme jedním operačním svazem, navzdory jejich zbrojním programům. Nebezpečné jsou proto, že se mohou sjednotit, když jim poskytneme čas.“

Harris zamyšleně přikývl, vztáhl ruku a dotkl se jednoho zesvětlených korálků, který žhnul zlověstnou červení. „A Mantichora?“ otázal se.

„To je žolík ve hře,“ souhlasil Parnell. „Jsou dost velcí na to, aby nám dali zabrat, pokud na to budou mít odvahu.“

„Proč se jim tedy nevyhneme, nebo proč si je alespoň nenecháme na konec?“ nadhodil Bergren. „Tamní politické strany se výrazně rozcházejí v názorech na to, jak se k nám chovat – nemohli bychom si napřed vysbírat ostatní drobné?“

„Kdybychom to udělali, byli bychom na tom hůř než teď,“ namítl Frankel. Dotkl se tlačítka a dvě třetiny jantarových světel na Parnellově mapě změnily barvu na nezdravou šedozelenou. „Všechny tyto soustavy jsou po hospodářské stránce stejně na dně jako my,“ řekl. „Ovládnout je by nás naopak stálo peníze, zatímco ty ostatní slibují sotva vyrovnanou bilanci. Soustavy, které skutečně potřebujeme, leží dále na jihu, směrem k Erewhonskému uzlu, anebo ve Slezské konfederaci na západě.“

„Proč se jich tedy nezmocníme přímo?“ zeptal se Harris. „Protože Erewhon je prakticky členem Svazu, pane prezidente,“ odpověděla Dumarestová, „a kdybychom zamířili na jih, mohlo by to ve Svazu vzbudit dojem, že ohrožujeme jeho teritorium. To by podle všeho byl, ehm, špatný nápad.“ Hlavy kolem stolu přikyvovaly. Solární svaz se vyznačoval nejbohatší a nejmocnější ekonomikou ve známé oblasti galaxie, avšak jeho zahraniční a vojenská politika byly výsledkem tolika kompromisů, že v podstatě neexistovaly, a nikdo v této místnosti si nepřál rozčílit spícího obra natolik, aby si nějaké vyvinul.

„Takže na jih jít nemůžeme,“ pokračovala Dumarestová, „ale když půjdeme místo toho na západ, přivede nás to zpátky k Mantichoře.“

„Proč?“ otázal se Frankel. „Můžeme se přece zmocnit Slezska a vyhnout se přitom Mantichoře na sto světelných let – prostě to střihneme nad nimi a necháme je na pokoji.“

„Ano?“ zatvářil se Parnell vyzývavě. „A co Mantichorská křižovatka? Stanice Bazilišek nám stojí přímo v cestě. Je téměř naší povinností ji obsadit, abychom si chránili křídlo, a i kdybychom to neudělali, Královskému mantichorskému námořnictvu neuniknou možné důsledky, sotva začneme rozšiřovat svůj prostor podél jejich severní hranice. Nebudou mít na vybranou nic jiného, než se nás pokusit zastavit.“

„Nemohli bychom se s nimi dohodnout?“ zeptal se Frankel Bergrena a ministr zahraničních věcí pokrčil rameny.

„Pokud jde o zahraniční politiku, Mantichorská liberální strana si nedokáže najít ani vlastní zadek. Pokrokáři jsou nejspíš mazanější, ale nejsou u kormidla; u moci jsou centristé a royalisté. Ti nás vůbec nemají v lásce a Alžběta III. nás nenávidí ještě víc než oni. I kdyby se liberálům a pokrokářům podařilo převzít vládu, Koruna s námi nikdy vyjednávat nebude.“

„Hm.“ Frankel se zatahal za spodní ret a pak vzdychl. „To je zlé, protože je tu ještě jeden bod. Jsme na tom dost špatně s devizami a tři čtvrtiny našeho zahraničního obchodu procházejí Mantichorskou křižovatkou. Jestli ji pro nás uzavřou, prodlouží to přepravní dobu o několik měsíců… o výdajích nemluvě.“

„O tom mi něco vykládejte,“ opáčil Parnell kysele. „Ta zatracená křižovatka představuje pro jejich námořnictvo hotovou dálnici přímo doprostřed Havenu přes vyústění u Trevorovy hvězdy.“

„Ale kdybychom je vyřídili, ovládali bychom křižovatku my,“ zamumlala Duinarestová. „Pomyslete jen, co by tohle znamenalo pro naši ekonomiku.“

Frankel vzhlédl a oči mu zaplály nenadálou hrabivostí, neboť křižovatka přinášela Hvězdnému království Mantichory hrubý soustavový produkt o velikosti sedmdesáti osmi procent produktu celé Sluneční soustavy. Harris si jeho výrazu všiml a kvitoval ho lehkým, nepříjemným úsměvem.

„Dobrá, tak si to shrneme. Máme teď potíže a víme o tom. Musíme se dál rozšiřovat. Mantichora nám stojí v cestě a její anexe by naší ekonomice dala pořádnou injekci. Problém je, co s tím provedeme.“

„Mantichora nemantichora,“ řekl Parnell zamyšleně, „stejně se musíme vypořádat tady s těmi problémovými místy na jihozápadě.“ Mávl rukou k soustavám, které Frankel přebarvil na šedozeleno. „V každém případě by nás jejich obsazení přivedlo do výhodného postavení proti Mantichoře. Ale jestli dokážeme obsadit nejdřív Mantichoru, byl by chytré to udělat a s maličkostmi se vypořádat potom.“

„Souhlasím,“ přikývl Harris. „Nějaké nápady, jak bychom to mohli udělat?“

„Dovolte mi poradit se se štábem, pane prezidente. Ještě si nejsem jistý, ale když to vezmeme správně do ruky, může se křižovatka stát dvousečnou zbraní…“ Admirálův hlas se nepřítomně vytratil a potom sebou jeho majitel trhl. „Dovolte mi poradit se se štábem,“ opakoval. „Hlavně s rozvědkou flotily. Mám nápad, ale potřebuji jej rozpracovat.“ Naklonil hlavu ke straně. „Tak či onak, mohu pro vás mít zprávu hotovou asi tak do měsíce. Bude to přijatelné?“

„Naprosto, admirále,“ ujistil ho Harris a odročil poradu.

KAPITOLA PRVNÍ

Když pravidelné pulzování reaktivních motorů raketoplánu ustalo, načepýřená chlupatá koule v klíně Honor Harringtonové se zavrtěla a vystrčila kulatou hlavu se špičatýma ušima. Roztomilá tlamička plná jehlově ostrých zoubků zívla a pak stromový kocour obrátil hlavu, aby se na ni podíval širokýma, trávově zelenýma očima.

„Knííík?“ zeptal se a Honor se tiše zasmála.

„Sám jsi ‚kniíík‘,“ řekla a podrbala ho na čenichu. Zelené oči zamrkaly a stromová kočka natáhla přední čtyři ze šesti tlapek, aby chytila její zápěstí do hebkých prostředních rukotlapek. Honor se znovu usmála a hravě ucukla, stromový kocour se rozvinul do plných pětašedesáti centimetrů své délky (bez ocasu), zabořil ji zadní nohy do bránice a bzučivě přitom předl. Sevření rukotlapek zesílilo, avšak vražedné drápy – celý centimetr zahnuté a jako nůž ostré rohoviny – zůstaly zatažené. Honor jednou viděla, jak podobné drápy rozervaly obličej člověka, který byl dost pošetilý na to, aby se pokusil napadnout společníka stromové kočky, ale nebála se. S výjimkou sebeobrany (nebo obrany Honor) nebylo o nic pravděpodobnější, že by Nimitz ublížil člověku, než že se stane vegetariánem, a v tomto ohledu se stromové kočky nikdy nedopouštějí chyb.

Vyprostila se z Nimitzova sevření a zvedla si dlouhého ohebného tvora na rameno, což přivítal ještě nadšenějším předením. Nimitz byl zkušený kosmický cestovatel a chápal, že na palubě malého plavidla s pohonem v chodu jsou mu ramena zapovězena, ale věděl také, že stromové kočky odjakživa patří na šíji svých společníků. Na ní se nosily už pět terranských století, od doby, kdy první kočka adoptovala prvního člověka. A Nimitz si na tradici potrpěl.

Nimitz zaťal drápy do speciálně vycpaného ramenního dílu blůzy její uniformy a položil jí plochou huňatou bradu na temeno hlavy. Navzdory štíhlému vzhledu dlouhého těla byl pěkně těžký – téměř devět kilogramů – i v jednotkové gravitaci raketoplánu, avšak Honor na to byla zvyklá a Nimitz se naučil přesouvat těžiště podle polohy jejích ramen. V tuto chvíli se bez námahy držel na svém hradu, zatímco ona sbírala svou aktovku z neobsazeného sousedního sedadla. Ve zpola zaplněném raketoplánu byla Honor nejvýše postaveným cestujícím, což jí vyneslo místo hned u palubního průchodu. Byla to tradice zdvořilá i praktická, protože nejvyšší důstojník vždy nastupoval poslední a vystupoval první.

Raketoplán se mírně zachvěl, jak se jeho tažné paprsky zachytily sedmdesátikilometrového trupu Kosmické stanice Jejího Veličenstva Héfaistos, hlavní loděnice Královského mantichorského námořnictva, a Nimitz vzdychl úlevou do Honořiných krátce sestřižených jemných tmavohnědých vlasů. Potlačila další úsměv a vstala ze zahloubeného sedadla, aby si urovnala blůzu. Ramenní šev se pod Nimitzovou tíhou sesunul a chvilku jí trvalo, než dostala rudozlatý ramenní odznak námořnictva, zobrazující řvoucí mantichoru se lví hlavou, netopýřími křídly a ostnem na ocasu připraveným k úderu, zpátky na místo, kam patřil. Pak vytáhla zpod levé výložky baret. Byl to speciální baret, který si koupila, když jí svěřili Jestřábí křídlo, a ona jemně odsunula Nimitzovu tlamičku stranou a nasadila si jej na hlavu. Stromový kocour se nadzdvihl, počkal, až si baret upraví, a zabořil bradu do jeho měkkého tepla. Když Honor zamířila ke dveřnímu uzávěru, cítila, jak se jí tvář roztahuje v širokém úsměvu.

Ten úsměv znamenal vážné provinění proti běžnému přísnému profesionálnímu výrazu, ale byl oprávněný. Vlastně se pokládala za velice zdrženlivou, když se omezila na úsměv a přitom se jí chtělo tančit na špičkách, rozhodit doširoka ruce a vyzpívat svou radost spolucestujícím, které by to nepochybně šokovalo. Ale bylo jí téměř čtyřiadvacet let – více než čtyřicet pozemských (neboli terranských standardních) roků – a komandér Královského mantichorského námořnictva nikdy, nikdy nemůže natolik pozbýt důstojnosti, třebaže má právě převzít velení svého prvního křižníku.

Potlačila další uchechtnutí, oddala se nezvyklému pocitu prosté a plné radosti a přitiskla ruku na přední díl své blůzy. Archaicky působící složený list papíru při jejím doteku zašustil

– podivně smyslný, vzrušující zvuk – a ona zavřela oči, aby si jej vychutnala stejně jako ten okamžik, pro jehož dosažení tak tvrdě pracovala.

Patnáct roků – pětadvacet standardních roků – od toho prvního vzrušujícího i děsivého dne na půdě akademie v Saganami. Dva a půl roku přednášek a běhání, dokud nepadne. Čtyři roky, po které se bez protekce a bez zájmu dvora vypracovávala z podporučíka na poručíka. Jedenáct měsíců ve funkci navigačního důstojníka na fregatě Mořský orel a potom její první samostatné velení, malý úhledný lehký bojový člun pro akce v rámci soustavy. Měl tonáž sotva deset tisíc tun a netěšil se ani výsadě vlastního jména, měl jen identifikační číslo, ale Bůh ví, jak tu lodičku měla ráda! Pak další čas jako výkonný a potom taktický důstojník na mohutné bitevní lodi. A potom – konečně! – po jedenácti namáhavých letech vytoužený kurz pro velící důstojníky. Myslela, že snad umře a přijde rovnou do nebe, když jí přidělili Jestřábí křídlo, protože tento starší torpédoborec byl první lodí s hyperpohonem pod jejím velením, a třiatřicet měsíců, po které na ní velela, pro ni znamenalo čistou, ryzí radost, kterou završila pochvala ‚E‘ za taktiku při cvičeních předešlého roku. Ale tohle…!

+++

Paluba se jí chvěla pod nohama, když se raketoplán usazoval do kotevních nárazníků. Světlo nad dveřním uzávěrem jantarově zablikalo a pak se rozzářilo ustálenou zelení, když se tlak v přechodovém tunelu vyrovnal. Panel se odsunul stranou a Honor svižně vyšla ven.

Technik loděnic, který obsluhoval dveřní uzávěr na opačném konci tunelu, uviděl bílý baret kapitána vesmírné lodi a tři zlaté proužky na rukávě barvy kosmické černi, označující hodnost komandéra, a postavil se do pozoru. Jeho řízný pozdrav však pokazilo drobné zaváhaní, když postřehl Nimitze. Začervenal se a odvrátil oči, nicméně Honor byla na takovou reakci zvyklá. Stromové kočky, pocházející z jejího domovského světa Sfingy, byly, pokud šlo o lidi, které adoptovaly velice vybíravé. Mimo vlastní svět jich bylo k vidění jen poměrně málo, ale odmítaly se odloučit od svých lidí i tehdy, když se rozhodli pro kariéru související s vesmírnými lety, a lordové z admirality v tomto ohledu ustoupili už téměř před sto padesáti mantichorskými roky. Kočky na stupnici inteligence dosahovaly hodnoty nula celá osm tři, o něco víc než gremlini z Beowulfa nebo delfíni ze Staré Země, a byly empatické. Dodnes neměl nikdo sebemenší potuchy, jak jejich empatické spojení funguje, ale oddělení od vyvoleného společníka kočce působilo silnou bolest a velmi brzy se přišlo na i to, že lidé, jež si oblíbila kočka, jsou prokazatelně vyrovnanější než ti, kteří kočku nemají. Kromě toho korunní princeznu Adrienne svého času adoptovala kočka během její oficiální návštěvy na Sfinze. Když pak královna Adrienne Mantichorská o dvacet let později projevila nelibost nad snahami oddělit důstojníky jejího námořnictva od jejich mazlíčků, neměla admiralita jinou možnost než vyhlásit zvláštní výjimku z jinak drakonických předpisů ohledně zvířat.

Honor byla ráda, že tomu tak je, třebaže se svého času obávala, že nebude mít na Nimitze čas, až vstoupí na akademii.

Věděla, že těch pětačtyřicet nekonečných měsíců na ostrově Saganami je záměrně rozplánováno tak, aby i kadetům bez koček zbývalo jen málo času na všechno, co museli udělat. Nicméně jakkoliv nevrle instruktoři na akademii pomlaskávali a bručeli, když se objevil nějaký plebejec se vzácnou kočkou, uznávali, že si přírodní sily vynucují jisté drobné úlevy. Kromě toho si i ta nejvíce ‚ochočená‘ kočka uchovávala nezávislost (a nezničitelnost) svých příbuzných v divočině a Nimitz si podle všeho byl dokonale vědom jakému tlaku byla vystavena. Stačila mu trocha běžné denní péče, občas jedno či dvě kola zápasení, hřadovat jí na rameni nebo na klíně, když byla zabraná do elektronických knih, spát úhledně stulený na jejím polštáři a byl šťastný. Ne, že by ovšem bylo pod jeho úroveň tvářit se utrápeně a smutně, aby vyloudil nějaké dobroty a pomazlení od kteréhokoliv nešťastníka, který mu zkřížil cestu. Podlehl mu dokonce i námořní seržant MacDougal, postrach prvního semestru. Nosíval s sebou hrst celerových řapíků, po kterých se jinak masožravé stromové kočky mohly utlouci, a podstrkával je Nimitzovi, když si myslel, že se nikdo nedívá. A potom o to víc proháněl kadeta Harringtonovou, aby tím svou slabost vynahradil, pomyslela si Honor kysele.

V takových myšlenkách prošla dveřmi příletů do haly a rozhlížela se, dokud nenašla směrovku příslušné barvy k osobní dráze. Šla podle ní, nalehko, protože žádná zavazadla neměla. Veškerý její skrovný majetek jí stevardi ve středisku pokročilého taktického výcviku doslova vyrvali z rukou div ne dřív, než jej stihla zabalit, a už ráno jej poslali sem nahoru před ní.

Zatímco tiskla přivolávací tlačítko, na tváři se ji objevil zamračený výraz. Spěch, s jakým se ji sem snažili dostat, se jí zdál pro námořnictvo, které vždycky dávalo přednost řádnému postupu zcela netypický. Když jí přidělili Jestřábí křídlo, věděla to dva měsíce předem; tentokrát ji bez jakéhokoliv varování doslova unesli ze slavnostního závěrečného ceremoniálu kurzu pokročilého taktického výcviku a spěšně doručili do kanceláře admirála Courvosiera. Kabinka přijela a Honor do ní nastoupila. Stále se mračila a jemně si třela špičku nosu. Nimitz ožil, zvedl bradu z jejího baretu a začal jí pohoršeně ožužlávat ucho, což si pokaždé schovával pro ony bohužel časté chvíle, kdy jeho společnice měla starosti. Honor na něho lehce zacvakala zuby a zdvihla ruku, aby ho poškrábala na hrudi, ale starosti si dělat nepřestala a on nevrle vzdychl.

Čím to, přemítala, že si je tak jistá, že ji Courvosier spěšně vypoklonkoval ze své kanceláře, aby se co nejrychleji ujala nové funkce, záměrně. Admirál vypadal jako skřítek s jemnou, andělskou tváří, měl sklon vymýšlet ďábelské taktické problémy a Honor ho znala spoustu let. Byl jejím instruktorem taktiky ve čtvrtém semestru a byl tím, kdo rozeznal její vrozený instinkt a vycepoval z něj nástroj, který dokázala ovládat vůlí, místo aby ji jen tu a tam osvítil sám o sobě. Věnoval jí mnoho soukromých lekcí navíc, zatímco si ostatní instruktoři rvali vlasy nad jejími výsledky v obecné matematice, a doslova jí zachránil kariéru, ještě než začala, ale tentokrát se tvářil téměř vyhýbavě. Věděla, že jeho blahopřání a hrdost, kterou na ni cítil, jsou opravdové, ale nemohla se zbavit dojmu, že se ve vzduchu vznáší ještě něco jiného. Cílem všeho toho spěchu očividně bylo dostat ji na Héfaista, kde měla dohlédnout, aby úpravy její nové lodě byly dokončeny ještě před nadcházejícím tématickým cvičením flotily. Jenže HMS (HMS – v tomto případě His/Her Majesty’s Starship neboli hvězdolet Jeho/Jejího Veličenstva, označení válečné kosmické lodi.) Neohrožený byl přinejlepším jen jedním z mnoha lehkých křižníků. Zdálo se nepravděpodobné, že by jeho nepřítomnost mohla nějak významně ovlivnit rovnováhu sil při cvičeni, jehož se účastní celá Domovská flotila!

Ne, něco se rozhodně chystá a ona si vroucně přála mít před odletem raketoplánu čas stáhnout si z databáze všechny informace. Na druhé straně jí spěch alespoň uchránil před trémou a nervozitou, jež prožívala, než převzala Jestřábí křídlo, a komandér-poručík McKeon sloužil na Neohroženém téměř dva roky, nejdříve jako taktický a pak jako výkonný důstojník. Ten by jí měl pomoci urychlit úpravy, o kterých Courvosier tak nezvykle odmítal mluvit.

Honor pokrčila rameny, vyťukala svůj cíl na ovládacím panelu kabinky, odložila aktovku a uvelebila se v sedadle, zatímco kabinka se rozlétla tunelem antigravitační dráhy. Navzdory rychlosti dosahující více než sedmi set kilometrů za hodinu bude cesta trvat více než čtvrt hodiny – za předpokladu, že bude mít dost štěstí, aby cestou nemusela příliš často zastavovat.

Podlaha se jí pod nohama jemně zachvěla. Jen málokdo by postřehl drobné zhoupnutí, jak jeden úsek gravitačních generátorů Héfaista předával řízení dráhy druhému, avšak Honor to neuniklo. Možná podvědomě, nicméně to kratičké zakolísání bylo součástí světa, který se pro ni stal skutečnějším, než byla tmavomodrá obloha a chladné větry jejího dětství. Byl to jako jeden z úderů jejího vlastního srdce, jeden z nesčetných drobných podnětů, které jí podávaly zprávu – okamžitou a úplnou – o tom, co se kolem ní děje.

Pozorovala displej s mapou linek dráhy, a jak tak na něm sledovala pohledem pohyb blikající značky své kabinky, setřásla ze sebe myšlenky na vyhýbavé admirály a další záhady. Zdvihla ruku, aby se znovu pokochala zašustěním svého rozkazu, ale vzápětí se překvapeně zarazila, když jí zrak sklouzl z mapy a ona spatřila svůj odraz na vyleštěné stěně kabinky.

Tvář, která opětovala její pohled, přece měla vyhlížet jinak, měla odrážet tu monumentální změnu jejího postavení – jenomže tomu tak nebylo. Stále to byly ty ostře ohraničené plochy a hrany, jimž vévodil rovný patricijský nos (což podle jejího názoru byla jediná vzdáleně patricijská věc, kterou měla) a na nichž nelpěla ani troška kosmetiky. Honor se kdysi dozvěděla, že její tvář je stroze ‚elegantní‘. Samotnou by ji to nenapadlo, ale ta představa byla rozhodně lepší než ono strašné: „Bože, ta vypadá, ehm, zdravě!“ Ne, že by ‚zdravě‘ nebylo přesné, i když to znělo příšerně. V černozlaté uniformě RMN (RMN – Royal Manricoran Navy neboli Královské mantichorské námořnictvo. ) vyhlížela úhledně a ve formě, za což vděčila l,35 násobné gravitaci svého rodného světa a přísnému režimu tělesných cvičení – a to, pomyslela si sebekriticky, je asi to nejlepší, co o sobě může říci.

Většina důstojnic námořnictva se rozhodla pro současnou planetární módu dlouhých vlasů, často upravených do složitých účesů, avšak Honor již před léty usoudila, že nemá cenu ze sebe dělat něco, co není. Její sestřih byl praktický, bez jakýchkoliv ambic někoho oslňovat. Byla ostříhaná nakrátko, aby jí vlasy nepřekážely v přilbě kosmického obleku a nepoletovaly kolem hlavy v občasném prostředí beztíže, a i když dvoucentimetrové praménky paličatě jevily sklon se kroutit, nebyly ani světlé, ani zrzavé, ba ani černé, nýbrž vysoce prakticky a naprosto neokázale tmavohnědé. Oči měla ještě tmavší a vždycky měla za to, že pro svůj náznak téměř mandlového tvaru, zděděného po matce, vypadají v jejím obličeji s mohutnými kostmi nepatřičně, skoro jako by je někdo přidal dodatečně. Jejich tmavá barva působila, že se Honor zdála bledší, než ve skutečnosti byla, a brada pod pevnými rty byla příliš výrazná. Ne, usoudila znovu s důvěrně známou stopou lítosti, má sice použitelnou tvář, ale nemá cenu si nalhávat, že by někdy někdo mohl tvrdit, že z ní vyzařuje krása… zatraceně.

Znovu se usmála, pocítila, jak vlna radosti odplavuje její starosti, a její odraz se zazubil také. Připadlo jí, že se tváří jako uličník, který se raduje z tajně ukrytého sáčku s bonbóny, a umínila si, že se po zbytek cesty soustředí na svou novou odpovědnost velícího důstojníka a bude se tvářit chladně a rezervovaně, ale bylo to těžké. To, že se stala komandérem tak brzy, byl velký úspěch i přesto, že Loďstvo tváří v tvář havenské hrozbě stále zvyšovalo stavy. Jenže proces prodlužování života znamenal i delší kariéry. Námořnictvo mělo vysokých důstojníků navzdory rozšiřování dostatek a ona pocházela ze zemanského rodu a neměla vysoce postavené příbuzné ani přátele, kteří by její kariéru popostrčili. Věděla od začátku, že ti méně schopní, avšak vznešenější ji předhoní a smířila se s tím. No, skutečně ji předhonili, ale ona to nakonec dokázala. Velení křižníku, to byl sen každého důstojníka, který za něco stojí! Co na tom, že Neohrožený je dvakrát starší než ona a jen o málo větší než moderní torpédoborec? Pořád to je křižník a křižníky jsou oči a uši mantichorského námořnictva, doprovodné a útočné stroje, a znamenají nezávislé velení a příležitost.

A odpovědnost. To pomyšlení způsobilo, že jí konečně zmizel úsměv z tváře, protože i když samostatné velení bylo něčím, po čem každý dobrý důstojník prahl, v té obrovské temné prázdnotě se kapitán nemá koho dovolat. Není tam komu připsat vinu nebo s kým se o ni podělit, protože Honor tam bude úplně sama jako nejvyšší strůjce osudu své lodi a přímý osobní zástupce královny a království. Pokud selže, nezachrání ji žádná moc v galaxii.

Osobní kabinka se lehce zastavila, Honor vystoupila na rozměrnou galerii kosmického doku a lačnýma očima konečné přejížděla po své nové lodi. HMS Neohrožený se vznášel v úvazišti za pevnou a silnou stěnou z průhledného pancéřového plastu, štíhlý a elegantní dokonce i pod změtí pracovních plošin a přístupových tunelů. Na jeho bílém trupu hned za příďovými uzly gravitorů stálo identifikační číslo ‚CL-56’. Ve vakuu uvnitř doku se mechanici loděnic a jejich dozor v kosmických oblecích hemžili po celé lodi, ale zdálo se, že většina prací se soustředí na boční zbraňová stanoviště.

Honor zůstala stát bez hnutí, dívala se skrz pancéřový plast, cítila, jak se Nimitz na jejím rameni vztyčil a napřímil, aby se rozhlédl s ní, a svraštila obočí. Admirál Courvosier se sice zmínil, že Neohrožený prochází úpravami, ale to, co se dělo tam za stěnou, bylo značně rozsáhlejší, než čekala. A to spolu se záměrným nedostatkem podrobností naznačovalo, že ve vzduchu visí něco velice zvláštního, třebaže si Honor stále nedovedla představit, co by mohlo být tak důležité, aby to admirála přimělo chovat se vůči ní tak tajnůstkářsky. Ne že by na tom tolik záleželo, teď, když se vpíjela dychtivýma očima do lodě, jíž bude – ona! – od nynějška velet.

Nevěděla přesně, jak dlouho tam stála, než se jí podařilo konečně odtrhnout oči a zamířit k tunelu pro posádku. Dva strážní z řad námořní pěchoty stáli v pohovu a sledovali, jak se blíží; když došla k nim, vypjali se do pozoru.

Podala jim identifikační průkaz a s uspokojením se dívala, jak si jej velitel hlídky, desátník, prohlíží. Samozřejmě věděli, kdo je, pokud šeptanda nezašla náhlou a nečekanou smrtí. A i kdyby nevěděli, pouze jeden člen posádky každé lodi měl právo nosit vytoužený bílý baret. Ani jeden však nedal v nejmenším najevo, že si je vědom toho, že právě dorazila jejich hned po Bohu nejvyšší paní. Desátník jí podal průkaz zpátky a zasalutoval, ona mu odpověděla a prošla kolem nich do přístupového tunelu.

Neohlížela se, ale vypouklé zrcadlo v první zatáčce tunelu, které mělo upozorňovat na případný provoz za rohem, ji umožnilo zahlédnout, jak desátník vyťukává kód na svém náramkovém komunikátoru, aby upozornil velícího důstojníka na palubě, že nový kapitán je na cestě.

Na podlaze tunelu před ní teď zazářil purpurový výstražný pás, vyznačující hranice pásma beztíže, a když jej překročila, ucítila, jak se Nimitzovy drápy zaťaly do její ramenní vycpávky pevněji. Vymanila se z umělé gravitace Héfaista, odrazila se do plavného volného letu, a jak se vlnila chodbou, bušilo jí srdce až neslušně rychle. Ještě dvě minuty, řekla si. Už jen dvě minuty.

+++

Komandér-poručík Alistair McKeon se postavil ke vstupnímu průchodu, urovnal si blůzu a potlačil nádech rozmrzelého výrazu. Upozornění ho zastihlo ponořeného do vnitřnosti stanoviště pro řízení palby. Neměl čas se osprchovat, ani si vzít čistou uniformu a cítil, jak má košili pod spěšně navléknutou blůzou propocenou. Hlášení desátníka Levina ho vyburcovalo včas aspoň na to, aby svolal čestnou stráž. Na lodi v docích se sice formality tak přísně nevyžadovaly, ale McKeon nechtěl riskovat urážku nového kapitána. Kromě toho Neohrožený má jistou pověst, kterou by si měl udržet a…

Narovnal páteř a projelo jím cosi velmi podobného bolesti, protože nový kapitán se právě vynořila v poslední zatáčce tunelu. Její bílý baret ve světle přímo zářil a on ucítil, jak mu tuhne tvář, když spatřil na jejím rameni štíhlé smetanovošedé tělo. Nevěděl, že má stromovou kočku, a při tom pohledu potlačil další nával bezdůvodné lítosti.

Komandér Harringtonová volně prolétla zbývajících několik metrů tunelu, pak se ve vzduchu otočila a zachytila se posledního šarlatově zbarveného madla vyznačujícího hranice vnitřního gravitačního pole Neohroženého. Překonala rozhraní jako gymnasta seskakující z kruhů, aby zlehka přistála před ním. McKeonův pocit osobního ublížení zvráceně ještě zesílil, když poznal, jak nedostatečně ji vystihují fotografie v osobní složce. Na snímcích vyhlížela její tvař tvrdě a přísné, téměř chladně, zejména když ji rámovalo tmavé chmýří nakrátko sestřižených vlasů, ale ty obrázky lhaly. Nezachytily její živost, energii a drsnou přitažlivost. Nikdo by nikdy neřekl, že komandér Harringtonová je ‚hezká‘, pomyslel si, ale měla v sobě něco mnohem důležitějšího. Ty ostře řezané výrazné rysy a velké tmavohnědé oči – exoticky sešikmené a navzdory formálnímu výrazu jiskřící sotva potlačovanou radostí – se tak neurčitým pojmům jako ‚hezký‘ vzpíraly. Byla sama sebou, jedinečná a nezaměnitelná, a to ještě všechno zhoršovalo. Podrobil se jejímu zkoumání s bezbarvým výrazem a tvrdé se snažil potlačit zmatenou a hořkou lítost. Ostře zasalutoval, čestná stráž se vypjala do pozoru a bocmanova píšťalka zahvízdala. Veškerá činnost v okolí vstupního průchodu se zastavila a její ruka vylétla k čelu v odpověď.

„Smím vstoupit na palubu?“ Promluvila svěžím, čistým sopránem, překvapivě jemným na ženu, která snadno přesahovala McKeonův metr osmdesát.

„Svolení uděleno,“ odpověděl. Byla to formalita, ale dobře podložená. Dokud Harringtonová nepřevezme oficiálně velení, je jenom návštěvnicí na McKeonově lodi.

„Děkuji,“ odpověděla a když ustoupil, aby uvolnil průchod, vstoupila na palubu.

McKeon sledoval, jak její čokoládově hnědé oči přejíždějí portál a čestnou stráž, a ptal se sám sebe, co si asi myslí. Její jakoby z kamene tesaná tvář představovala vynikající masku pro zakrytí emocí (až na ty zářící oči, pomyslel si kysele) a on jen doufal, že jeho obličej je skrývá také. Vlastně od něho nebylo správné stavět se vůči ní odmítavě. Lehký křižník prostě nebyl určen pro komandér-poručíky, jenže Harringtonová byla téměř o pět roků – osm standardních roků – mladší než on. Nejenže měla hodnost komandéra, nejenže měla na předním dílu blůzy vyšitou zlatou hvězdu, označující, že už velela lodi s hyperpohonem, ale navíc vypadala dost mladě na to, aby byla jeho dcerou. Vlastně ne, tak mladě asi ne, ale mohla by být jeho neteří. Samozřejmě patřila ke třetí generaci s prodlouženou délkou života. Prostudoval si volně přístupné části jejích záznamů dost podrobně aby to věděl, a kúra pro oddálení stáří byla, jak se ukázalo, u druhé a třetí generace příjemců ještě účinnější. Další zápisy – jako sklon k nezvyklým taktickým manévrům, či Medaile za chrabrost a Poděkování panovníka, které si vysloužila za záchranu životů po výbuchu v přední strojovně HMS Mantichora – jeho rozmrzelost poněkud uchlácholily, avšak ani ony, ani její mladistvý vzhled nedokázaly zmírnit citový dopad skutečnosti, že místo, po kterém tak zoufale toužil, zabrala důstojnice, z níž nejenže vyzařoval ten bezděčný magnetismus, který on druhým vždycky záviděl, ale také vyhlížela, jako by teprve loni absolvovala akademii. Ani bystrý, neuhýbavý pohled, který na něj upírala stromová kočka, mu na náladě nepřidal.

Harringtonová dokončila bez poznámek přehlídku čestné stráže, pak se obrátila zpátky k McKeonovi. Ten potlačil odpor a přistoupil k dalšímu formálnímu kroku svých povinností.

„Smím vás doprovodit na můstek, madam?“ otázal se a ona přikývla.

„Děkuji, komandér-poručíku,“ zamumlala a on vykročil lodí před ní.

Honor vystoupila na můstku z výtahu a rozhlédla se po tom, co se mělo v nejbližší chvíli stát jejím panstvím. Kolem byly patrné známky spěšně prováděných montážních prací a opět ji udivilo, když si všimla, že chaos nářadí a součástek se soustředí kolem taktického úseku. Nic jiného nebylo ani odkrytované. Zatraceně, co jí to admirál Courvosier o její lodi neřekl?

Ale tím se bude zabývat později. Nyní se musela věnoval jiným věcem, a proto přešla doprostřed můstku ke křeslu kapitána, uhnízděnému uprostřed obrazových a číselných displejů. Většina jich byla zasunuta do úložné polohy a Honor na okamžik spočinula rukou na panelu, který zakrýval pobočný taktický displej. Ale neposadila se. Podle dlouhé tradice se kapitán na toto křeslo nesměl posadit, dokud se oficiálně neujal velení. Postavila se vedle něho a přesvědčila Nimitze, aby jí slezl z ramenou na vzdálenější opěrku pro ruce, mimo zorné pole kamery interkomu. Pak odložila aktovku, stiskla tlačítko na bližší opěrce a zaposlouchala se do jasného, melodického signálu, který se rozezněl lodi.

Veškerá činnost na palubě Neohroženého ustala. Dokonce i hrstka hostujících civilních techniků vyklouzla zpod ovládacích pultů, kde přepojovali dráty, nebo se vynořili z útrob strojoven, když zazněl signál svolávající celou posádku. Obrazovky interkomu na přepážkách ožily Honořinou podobou a ona cítila, jak stovky zraků postřehly bílý baret a zaostřují se, aby si prohlédly kapitána, do jehož rukou lordi admirality ve své nekonečné moudrosti svěřili jejich životy.

Honor sáhla do blůzy a papír zapraskal a zašustil z každého reproduktoru, když zlomila pečeť a rozložila svůj rozkaz.

„Od admirála sira Luciena Cortéze, pátého vesmírného lorda Královského mantichorského námořnictva,“ četla ostrým, chladným hlasem. „Komandéru Honor Harringtonové z Královského mantichorského námořnictva, třicátého pátého dne čtvrtého měsíce roku dvě stě osmdesát po přistání. Madam: TímtoVám nařizujeme a pověřujemeVás, abyste se dostavila na palubu hvězdoletu Jejího Veličenstva Neohrožený, CL pět šest, a převzala zde povinnosti a odpovědnost velícího důstojníka ve službách Koruny. Nezanedbejte tuto službu na vlastní nebezpečí. Podle rozkazu admirála sira Edwarda Janacka z Královského mantichorského námořnictva, prvního lorda admirality, jménem Jejího Veličenstva královny.“

Dočetla a složila rozkaz, aniž byť jen pohlédla na kameru. Tyto formální věty už téměř pět pozemských století doprovázely předávání velení na palubách lodí Královského mantichorského námořnictva. Byly krátké a toporné, avšak prostý úkon jejich přečtení nahlas podřídil posádku její autoritě a zavázal ji k poslušnosti pod hrozbou trestu smrti. Většina členů posádky o ní nevěděla vůbec nic a ona věděla právě tak málo o nich, ale na ničem z toho nezáleželo. Právě se stali její posádkou a jejich životy závisely na tom, jak dobře bude ona vykonávat svou práci. Pomyšlení na to jí projelo jako rampouch, zatímco skládala silný list papíru a obrátila se znovu k McKeonovi.

„Pane výkonný důstojníku,“ pronesla formálně, „přebírám velení.“

„Kapitáne,“ odpověděl stejně formálně, „velení je vaše.“

„Děkuji.“ Pohlédla na službu konajícího poddůstojníka a přečetla si na dálku jeho jmenovku. „Zaznamenejte to, prosím, do deníku, seržante Braune,“ řekla a obrátila se zpátky ke kameře a ke své posádce. „Nebudu vás zdržovat žádnými formálními proslovy. Jak to vypadá, máme spoustu práce a málo času. Pokračujte.“

Znovu se dotkla tlačítka. Obrazovky interkomu zhasly a Honor se posadila do pohodlného anatomického křesla – teď už jejího křesla. Nimitz se jí s maličko dotčeným švihnutím ocasu vyšplhal zpátky na rameno a ona pokynula McKeonovi, aby k ní přistoupil.

Vysoký a mohutný výkonný důstojník zamířil přes můstek k ní, zatímco kolem se opět rozproudil pracovní ruch. Jeho šedé oči se setkaly s jejíma – s výrazem na pokraji neklidu, napadlo ji… nebo výzvy. Ta myšlenka ji překvapila, avšak on napřáhl ruku k tradičnímu přivítání nového kapitána a hluboký hlas měl vyrovnaný.

„Vítejte na palubě, madam,“ řekl. „Obávám se, že tu teď máme trochu nepořádek, ale držíme se těsně za plánem a velitel loděnic mi slíbil, že nám od příští hlídky přidá dvě pracovní čety.“

„Dobře.“ Honor opětovala jeho stisk ruky, pak se zvedla a odvedla ho k vykuchanému stanovišti řízení palby. „Nicméně musím přiznat jistý údiv, pane McKeone. Admirál Courvosier mě sice varoval, že procházíme většími úpravami, ale o tomhle se mi nezmínil.“ Pokynula hlavou k otevřeným panelům a spleti vyhřezlých obvodů a vodičů.

„Obávám se, že jsme neměli na vybranou, madam. Energetická torpéda bychom dokázali zvládnout jen se softwarovými změnami, ale gravitační beranidlo je v zásadě samostatná technická soustava a její začlenění pod řízení palby vyžaduje přímé hardwarové propojení s hlavním taktickým systémem.“

„Gravitační beranidlo?“ Honor nezvýšila hlas, nicméně McKeon postřehl pod jeho klidnou hladinou překvapení a bylo nyní na něm, aby zdvihl obočí.

„Ano, madam.“ Krátce se odmlčel. „Vám se o tom nikdo nezmínil?“

„Ne, nezmínil.“ Honořiny rty se stáhly v cosi, co by se s jistou shovívavostí dalo nazvat úsměvem. Založila ruce za zády. „Kolik nás to stálo boční výzbroje?“ zeptala se po chvilku.

„Všechna čtyři graserová (Graser – Gama Ray Amplified by Stimulaled Emission of Radiaktion neboli kvantový zesilovač gama záření.)) stanoviště,“ řekl McKeon a všiml si, jak se jí maličko napjala ramena. „Aha. A tuším, že jste se zmínil také o energetických torpédech.“

„Ano, madam. Loděnice jimi nahradila – tedy spíš nahrazuje – všechny boční výmetnice střel kromě dvou.“

„Všechny kromě dvou?“ Tentokrát už otázka zněla ostřeji a McKeon skryl osten hořkého pobavení. Není divu, že ji to rozčílilo, když ji ani nevarovali! On myslel, že vyletí stropem, když zjistil, co mají v plánu. „Ano, madam.“

„Aha,“ zopakovala a nadechla se. „Dobrá, výkonný, tak co nám zůstalo?“

„Pořád máme stanoviště třiceticentimetrových laserů, po dvou na každém boku, a výmetnice střel. Po úpravách budeme mít gravitační beranidlo a také čtrnáct vrhačů torpéd. Příďová výzbroj se nemění: dvě výmetnice střel a šedesáticentimetrový hřbetní laser.“

Upřeně ji pozoroval a viděl, že sebou tentokrát už ani neškubla – skoro. Což mluví ve prospěch jejího sebeovládání, pomyslel si. Energetické torpédo byla zbraň rychlopalná, ničivá a pro bodovou obranu bylo nesmírně obtížné ji zastavit… a byla naprosto neúčinná proti cílům opatřeným bočním štítem vojenské třídy. To byl očividně důvod pro zavedení gravitačního beranidla, ale přestože gravitační beranidlo mohlo (obvykle) způsobit vyhoření generátorů bočních štítů, mělo nízkou kadenci a velmi malý účinný dosah. Pokud si toho však kapitán Harringtonová byla vědoma, nedala to na svém hlase nijak znát.

„Aha,“ řekla ještě jednou a maličko pohodila hlavou. „Dobře, pane McKeone. Určitě jsem vás vyrušila od něčeho užitečnějšího, než je povídat si se mnou. Mám uložené věci?“

„Ano, madam. Váš stevard na to dohlédl.“

„V tom případě si budu ve své kajutě prohlížet lodní záznamy, kdybyste mě potřeboval. Ráda bych pozvala důstojníky, aby se mnou dnes povečeřeli – podle mne nemá smysl, aby představování nějak narušilo jejich současné povinnosti.“ Odmlčela se, jako by hledala další myšlenku, a pak se na něj opět zadívala. „Ještě předtím bych si ráda prošla loď a podívala se, jak probíhají práce. Bude se vám hodit doprovodit mě ve čtrnáct nula nula?“

„Jistě, kapitáne.“

„Děkuji. Do té doby na shledanou.“ Kývla hlavou a odešla z můstku, aniž se ohlédla.

KAPITOLA DRUHÁ

Honor Harringtonová vzdychla, odtáhla se od terminálu a poškrábala se na nose. Není divu, že admirál Courvosier mluvil o úpravách tak mlhavě. Její starý učitel ji znal až příliš dobře. Věděl přesně, jak by reagovala, kdyby jí řekl pravdu, a nechtěl připustit, že by se v záchvatu rozčílení připravila o své první velení na křižníku.

Otřásla se a vstala, aby se protáhla, a Nimitz se probral a ohlédl se po ní. Zvedl se, že sklouzne dolů z čalouněného odpočívadla, které tam nový stevard na její přání postavil, ale ona ho zarazila gestem a tichým zabručením, kterým mu dala najevo, že musí přemýšlet. Podíval se na ni s nakloněnou hlavou, pak na ni tiše kníkl a uložil se zpátky.

Letmo se rozhlédla po své kajutě. To byla na Neohroženém jedna z příjemných věcí; loď o devadesáti tisíci tunách snad byla na moderní poměry malá, ale kapitánova kajuta byla ve srovnání s Jestřábím křídlem hotový taneční sál. V očích člověka žijícího na planetě mohla přesto být malá a stísněná, jenže Honor neposuzovala své ubytování podle planetárních měřítek už celé roky. Měla dokonce vlastní jídelnu, dost velkou na to, aby do ní při formálních příležitostech usadila všechny své důstojníky, a to byl na palubě válečné lodi vskutku přepych.

Ne že by to zlepšovalo její pocity z toho, jak strašlivě Héfaistos mrzačí její krásnou loď.

Zastavila se a narovnala zlatou plaketu zavěšenou na přepážce nad jejím stolem. Na vyleštěném povrchu slitiny byl otisk prstu a ona pocítila známé zahořklé pobavení, když se nahnula blíž, aby jej setřela rukávem. Ta plaketa ji doprovázela z lodě na loď, na povrch planet a zase zpátky dvanáct a půl roku a bez ní by se cítila ztracená. Byl to její amulet pro štěstí. Její totem. Jemně setřela otisk z dlouhého lichoběžníkového křídla větroně, vyleptaného do zlata, zavzpomínala na ten den, kdy přistála a zjistila, že ustavila nový kombinovaný rekord akademie v dosažené výšce, vytrvalosti i akrobacii – dosud platil – a usmála se.

Ale úsměv se vytratil, když pohlédla otevřeným průchodem do jídelny a vrátila se do deprimující přítomnosti. Znovu vzdychla. Na tu večeři se vůbec netěšila. A po tom, co našla uloženo ve svém počítači, se netěšila ani na prohlídku lodi. Pocit štěstí, který zakoušela ještě před nedávnem, zkysl a to, co mohly být dva další příjemné rituály změny velení, jí teď připadalo mnohem méně lákavé.

Předtím řekla McKeonovi, že má v úmyslu prostudovat lodní záznamy, a to také udělala, ale hlavní pozornost věnovala specifikacím přestavby a podrobným instrukcím, které našla v kapitánově jištěné databázi. McKeonův popis úprav byl až příliš přesný, třebaže se opomněl zmínit, že doky nejenže Neohroženého očesaly o dvě třetiny výmetnic střel, ale obraly jej také o prostory na uskladnění munice. Uskladnění střel byl odjakživa problém, zejména na malých lodích jako byly lehké křižníky a torpédoborce, protože střela poháněná gravitorem prostě musela být velká. Počet uskladnitelný na palubě měl své meze, a protože se rozhodli na Neohroženém snížit počet výmetnic, neviděli žádný důvod, proč neubrat i na zásobnících střeliva. Koneckonců, umožnilo jim to vmáčknout tam čtyři další torpédomety.

Cítila, jak se jí rty stahují do úšklebku, a donutila se je sevřít, když na ni Nimitz tázavě zakníkal. Hlasové ústrojí stromových koček bylo zoufale nepřizpůsobené k formování slov. Při dorozumívání mezi kočkami to nevadilo, protože se převážně uchylovaly ke svému, dosud jen povrchně prozkoumanému teleempatickému smyslu, ale u mnoha lidí to budilo sklon podceňovat jejích inteligenci – a to značné. Honor o tom věděla svoje a Nimitz byl vždycky citlivý na její nálady. Dokonce ho podezřívala, že ji zná lépe než ona sama, a na chvilku se zastavila, aby ho poškrábala pod bradou. Pak znovu začala přecházet sem a tam.

Bylo to docela jednoduché, pomyslela si. Padla do drápů megery Hemphillové a její bandy a teď bylo na ni, aby jejich hloupost předvedla tak, aby to vypadalo inteligentně.

Zaskřípala zuby. V RMN se vyskytovaly dvě hlavní školy taktického myšlení: tradicionalisté vedení admirálem Hamishem Alexandrem a ‚Jeune ecole‘ admirála Červených, lady Sonji Hemphillové. Alexander – a když už šlo o to, i Honor – věřili, že základní taktické pravdy se nemění bez ohledu na zbraňové systémy, a že je nutné vpravit nové zbraně do existujících koncepčních rámců, jen upravených s ohledem na schopnosti, jaké nové zbraně poskytují. ‚Jeune ecole‘ prosazovala myšlenku, že zbraně určují taktiku, a že náležité použití techniky odsuzuje historickou analýzu k bezvýznamnosti. A bohužel výkyvy politiky vynášely vzhůru právě megery Hemphillovou a její mastičkáře.

Honor potlačila pro ni netypickou touhu řízně zaklít. Nestudovala politiku, nerozuměla politice a nesnášela politiku, ale i ona chápala současné dilema Cromartyho vlády. Při neústupném odporu liberálů a pokrokářů vůči velkorysým vojenským rozpočtům a za současných signálů, že takzvaní ‚Noví lidé‘ se kloní k dočasnému spojenectví s nimi, byl vévoda Allen nucen do svého tábora jako protiváhu přilákat konzervativce. Bylo nepravděpodobné, že by tam konzervativci zůstali natrvalo – jejich xenofobní izolacionismus a protekcionismus byl v zásadním rozporu s přesvědčením centristů a royalistů, že otevřená válka s Lidovou republikou Haven je nevyhnutelná – ale momentálně je potřeboval a oni za svou podporu žádali hodně. Chtěli vojenské ministerstvo a vévoda Allen je musel uplatit tím, že prvním lordem admirality, civilním představeným vojenské složky, k níž Honor patřila, podřízeným ministru války, jmenoval sira Edwarda Janacka.

Janacek býval svého času admirál s pověstí houževnatého a rozhodného chlapíka, ale stěží by se dal najít větší xenofobní reakcionář. Patřil ke skupině, která měla námitky proti anexi bazilišského vyústění Mantichorské křižovatky s tím, že by to ‚proti nám popudilo naše sousedy‘ (rozuměj: byl by to první krok na cestě k zahraničněpolitickému avanturismu), a to bylo dost zlé. Jakkoliv se Honor politiky stranila, věděla, kterou stranu podporovat. Centristé si uvědomovali, že rozpínavost Havenu musí nevyhnutelně vyústit v konflikt s královstvím, a připravovali se s tím něco dělat. Konzervativci chtěli strčit hlavu do písku, než se všechno přežene, ale byli alespoň ochotni podporovat silnou flotilu, která by hlídala jejich drahocennou izolaci.

Neohroženého se však právě teď nejvíce dotýkala skutečnost, že Hemphillová byla Janackova vzdálená sestřenice a že Janacek neměl osobné rád admirála Alexandra. Dále se nový první lord obával naléhání tradicionalistů, že agresivní expanze, kterou předvádí Haven, bude pokračovat, dokud ji někdo nezadrží násilím. A do třetice, Hemphillová byla jedním z nejstarších admirálů Červených. Důstojníci všech vlajkových hodností RMN se dělili podle věku na dvě sekce: mladší polovina důstojníků každé hodnosti byli admirálové Červených neboli sekce Gryf, zatímco starší polovina byli admirálové Zelených neboli sekce Mantichora. Každý vlajkový důstojník se sice díky dlouhověkosti nakonec posunul z jedné sekce do druhé, někteří však mohli být také přeřazeni na úkor svých kolegů. A lady Sonja se teď měla díky tomu, že její bratranec byl nyní prvním lordem, povznést mezi Zelené – zejména pokud dokáže obhájit své taktické teorie. Výsledkem toho všeho bylo, že megera Hemphillová měla dostatečný vliv na to, aby zmasakrovala Honořinu bezmocnou loď.

Honor zavrčela a odkopla stoličku přes celou kabinu. Ulevilo ji to jen na okamžik a s povzdechem klesla zpátky na křeslo, aby se znovu zamračila do obrazovky.

Zdálo se, že velení pro ni mělo být ‚odměnou‘ za to, že kurz pokročilé taktiky absolvovala ze třídy admirála Courvosiera s nejlepšími výsledky, protože Neohrožený byl také tajnou zbraní Hemphillové pro nadcházející modelovou situaci tématického cvičeni Loďstva. To vysvětlovalo utajení přestavby (na které se Courvosier odvolával, když jí nechtěl předem nic říci) a Honor nepochybovala, že se Hemphillka nedočkavě pochechtává a mne si ruce. Pokud šlo o ni samou, kdyby Honor byla věděla, co ji čeká, byla by si dala zatraceně dobrý pozor, aby skončila o nějaké to procento pozadu za někým jiným, jen aby se tomuhle vyhnula!

Znovu si promnula oči a uvažovala, jestli už McKeon ví o úloze, která jim byla pro cvičení přiřčena. Nejspíš ne. S přihlédnutím k tomu, co to udělá s jejich výkonnostním hodnocením a nepochybně i s pověstí Neohroženého, není dost naštvaný.

Potíž byla v tom, že na papíře celá ta věc dávala smysl. Gravitační boční štíty tvořily první a hlavní linii obrany každé válečné lodě. Gravitorový pohon vytvářel dvojici pásů gravitačních deformací, jeden nad lodí a druhý pod lodí – jakýsi klín otevřený na obou stranách, přičemž vpředu byl rozevřený víc než vzadu. Teoreticky byl schopen urychlit loď okamžitě na rychlost světla. Takové zrychlení by ovšem proměnilo posádku v tatarský biftek; dokonce i s moderními kompenzátory setrvačnosti činilo nejvyšší zrychlení, které si mohla válečná loď dovolit, mnohem méně než šest set g, ale i to byl obrovský krok kupředu. A nejen pokud šlo o samotný pohon; ani dnes žádná známá zbraň nedokázala proniknout hlavními pohonnými pásy gravitorového klínu vojenské třídy, což znamenalo, že prostý chod gravitorů chránil loď proti jakékoliv palbě shora nebo zdola.

Zbývaly však ještě boky gravitorového klínu, protože ty zůstávaly otevřené – dokud kdosi nevynalezl gravitační štít, který rozšířil ochranu i na boky klínu. Přídová a záďová hrdla ovšem nebylo možné uzavřít ani štítem, a i ten nejsilnější dosud vytvořený štít byl slabší než pohonný pás. Štíty se dalo proniknout, zejména když se použily střely opatřené pomůckami pro usnadnění průniku, ale probít je tak, aby to mělo nějaký praktický účinek, vyžadovalo výkonnou energetickou zbraň na velmi krátkou vzdálenost (relativně vzato) a to omezovalo paprskové zbraně na dostřel nanejvýš čtyři sta tisíc kilometrů.

Znamenalo to také, že vesmírné bitvy měly ošklivý sklon končit taktickými remizami bez ohledu na to, jak významné byly po strategické stránce. Když se jedna flotila ocitla v potížích, jednoduše položila lodě na bok, nastavila nepříteli neproniknutelné plochy gravitorových klínů jednotlivých lodí a snažila se vycouvat z akce. Jediným protitahem na to bylo rozhodné stíháni – to ovšem naopak vystavovalo nepříteli nechráněná příďová hrdla pronásledovatelů, která, pokud se pokusili přiblížit, zachytávala krupobití palby jako trychtýře. Křižníky navzájem bojovaly až do konce poněkud častěji, zato střetnutí nejtěžších lodí až příliš často zavánělo formalismem předem secvičeného složitého tance.

S výjimkou zvětšování dostřelu paprskových zbraní nebo nových triků, se kterými přišli konstruktéři obranných prvků, aby ztížili střelám průnik štítem, zůstávala situace beze změn už déle než šest standardních století, a Hemphillová a její technomaniaci to pokládali za nepřípustné. Věřili, že gravitační beranidlo může zvrátit ‚statickou situaci‘ a byli rozhodnutí to dokázat.

Honor musela uznat, že teoreticky by to mohlo fungovat. Teoreticky. V hloubi duše si dokonce toužebně přála, aby měli pravdu, protože taktik v ní skrytý nenáviděl pomyšlení na ty zatraceně formální bitvy. Pravým cílem byla flotila nepřítele, ne samotné území. Pokud jeho bojové eskadry přežily, aby mohly později znovu bojovat, musel se člověk uchýlit ke strategii vyčerpávání a blokády – a při takové obrušovací válce byly ztráty nakonec vyšší.

Jenže ‚jeune ecole‘ neměla pravdu. Gravitační beranidlo sice zatím bylo v plenkách a jednoho dne opravdu mohlo dosáhnout té bojové hodnoty, jakou mu Hemphillová přičítala, ale dnes ji ještě určitě nemělo. S nepatrnou trochou štěstí mohl jeho přímý zásah vyvolat harmonickou frekvenci, schopnou přetížit jakýkoliv generátor štítů natolik, že vyhořel, ale byla to neohrabaná, nesmírně těžká zbraň s malou kadencí a její nejvyšší dosah za optimálních podmínek činil sotva sto tisíc kilometrů.

A to je kritická chyba, pomyslela si Honor mrzutě. Aby bylo možné beranidlo použít, musela se loď přiblížit velmi těsné k cíli obklopenému nepřáteli, kteří se ji budou pokoušet zničit střelami už ze vzdálenosti více než milionu kilometrů, a na vzdálenost čtyřnásobného dosahu beranidla jim začnou sekundovat energetické zbraně. Mohlo to snad dokonce dávat smysl na palubě nejtěžších lodí, kde hmotnost tolik nerozhodovala, ale jen idiot (nebo megera Hemphillová) si mohl myslet, že to bude fungovat na lehkém křižníku! Neohrožený jednoduše neměl obranné prostředky na to, aby při přibližování přežil nepřátelskou palbu a kvůli gravitačnímu beranidlu už neměl ani dostatek útočných zbraní k účinnému opětování palby! Ano, jistě, pokud se dostane na dosah gravitačního beranidla a to odvede svou práci, mohutné baterie energetických torpéd, kterými jej Hemphillka nacpala až po půdu, roztrhají na kusy třeba i superdreadnought. Ale jenom a pouze tehdy, když beranidlo odvede svou práci, protože energetická torpéda jsou proti neporušenému štítu účinná asi jako vajíčka uvařená na měkko.

Bylo to šílené a Honor to měla uvést do praxe.

Ještě chvíli se mračila do obrazovky, pak ji znechuceně vypnula a jak dlouhá tak široká sebou plácla na palandu. Nimitz se protáhl, slezl ze svého odpočívadla, aby se jí svinul na žaludku, a ona ho k sobě přivinula a hladila ho po srsti, zatímco ležel s bradou na její hrudní kosti, aby jí pomáhal přemýšlet.

Zvažovala, zda nemá protestovat. Koneckonců, tradice poskytuje kapitánovi právo zpochybnit nařízené změny v oblasti spadající pod jeho velení, jenže Neohrožený nebyl pod jejím velením, když přestavbu schválili, a právo zpochybnit nebylo totéž co právo odmítnout. Honor věděla přesné, jak by Hemphillová reagovala na jakýkoliv protest, a kromě toho bylo stejně pozdě škodu napravit. Ostatně, měla své rozkazy. Ať jsou jakkoliv hloupé, bylo její povinností je provést a basta, jak říkali na akademii. A i kdyby tomu tak nebylo, Neohrožený je přece její loď, proboha! Ať už s ním Hemphillová udělala cokoliv, Honor přece nenechá kálet na jeho pověst.

Když se kolem ní rozlehlo Nimitzovo předení, přiměla se uvolnit svaly. Nikdy nedokázala určit, co jiného ještě dělal, ale musel za tím být ten jeho záhadný smysl navíc, protože cítila, jak se její uraženost rozplývá v odhodlání, a věděla zatraceně dobře, že to nebylo všechno její zásluhou.

Začala se tím problémem v duchu zaobírat. Nakonec usoudila, že by s tím pravděpodobně dokázala zaútočit alespoň jednou, pokud by Útočníci nepronikli bezpečnostními opatřeními Hemphillové. Konečně, ten nápad byl tak šílený, že by nikdo se zdravým rozumem něco takového nečekal.

Co kdyby to zařídila tak, aby se přidružila k některé krycí eskadře? To je pro lehký křižník dostatečně logické umístění a velikáni budou tíhnout spíš k tomu, aby Neohroženého opomíjeli a soustředili se na protivníkovy nejtěžší lodě. To jí může dovolit proklouznout na dosah beranidla a dostat se k ráně. Bude to v podstatě sebevražedný útok, ale z toho si parta kolem Hemphillky těžkou hlavu dělat nebude. Ti budou pokládat výměnu lehkého křižníku (a jeho posádky) za nepřátelský dreadnought nebo superdreadnought (Dreadnought, superdreadnought – druh válečné lodi nazvaný podle bitevní lodi tohoto jména.) za více než přiměřenou, což byl jeden z důvodů, proč Honor cítila k jejich ‚takzvané‘ taktické doktríně odpor.

A i kdyby se jí podařilo jednou takto zaútočit a nějakým zázrakem přežít, jakmile budou Útočníci vědět, že se Neohrožený potlouká někde okolo, a čím je vyzbrojený, nikdy už se jí to nepodaří zopakovat. Jednoduše sežehnou každý lehký křižník, který uvidí, protože Hemphillová umístila své bojové kladivo do příliš tenké skořápky na to, aby mohla přežít palbu z větší lodě. Na druhou stranu, když Honor uspěje alespoň jednou, vyslouží si velké uznání, přinejmenším u těch, kdo si uvědomí nemožnost jejího úkolu.

Vzdychla a zavřela oči, protože si rozuměla až příliš dobře. Nikdy se nenaučila odmítnout výzvu. Jestli existuje nějaký způsob, jak z gambitu megery Hemphillové vytlouci něco proveditelného, Honor na něj přijde bez ohledu na to, jak zle jí to bude rozdírat duši.

KAPITOLA TŘETÍ

„Signál z vlajkové lodi všem lodím, madam. Připravit beta golf sedm devět.“

Honor vzala přikývnutím hlavy na vědomí hlášení poručíka Webstera, aniž přitom zvedla oči od svého displeje. Očekávala ten signál od okamžiku, kdy Útočníci admirála D’Orvilla přešli na vektor pro závěrečné přiblížení. A sedm devět byl ve velmi skutečném slova smyslu jejím osobním výtvorem. Operační důstojník admirála Hemphillové by to tak patrně neviděl, avšak kapitán Grimaldi, náčelník štábu Hemphillové, rozpoznal, co má Honor za lubem, a podpořil její narážky a uctivé návrhy s překvapivou bystrostí. Dokonce se na ni po závěrečném brífinku kapitánů pochvalně zašklebil, což Honor vedlo k zásadnímu přehodnocení názoru na něho, navzdory tomu, že patřil do tábora megery Hemphillové. Člověk ovšem nemusel být zrovna duševní velikán, aby si uvědomil, že lehký křižník bez ohledu na svou výzbroj při žádném konvenčním postupu nepřežije přiblížení k nepřátelské flotile na vzdálenost umožňující útok.

Velitel operující v normálním prostoru uvnitř zakázané meze hvězdy neměl příliš na výběr. Bylo poměrné jednoduché ukrýt dokonce i nejtěžší loď (alespoň na větší vzdálenosti) jednoduše tak, že zastavila gravitory a tím zmizela z pasivních senzorů nepřítele, ale gravitorový pohon nebyl kouzelný. Dokonce i při zrychlení více než pěti set g, které dokázal torpédoborec nebo lehký křižník vyvinout, vyžadovaly podstatné změny vektoru hodně času, a proto se ukrývání lodi vypnutím pohonu dalo použíit jen omezeně. Ostatně není k ničemu se ukrývat, když nepřítel prosviští padesáti nebo šedesátiprocentní rychlostí světla kolem vás a pak se stejně odhalíte, protože musíte zrychlovat, abyste ho pronásledovali.

To všechno znamenalo, že admirál prostě nemohl před protivníkem zakrýt manévrování, aniž by riskoval ztrátu kontaktu. A protože ukrývání bylo normálně bezúčelné, zbývaly pouze dvě reálné možnosti: srazit se s protivníkem čelně hrubou silou, anebo se ho pokusit zmást tím, že se mu ukáže něco, co není tak docela to, co si on myslí. S ohledem na materiálově zaměřené předsudky admirála Hemphillové musela Honor vynaložit veškeré své přesvědčovací schopnosti, aby do bojového plánu zabudovala vůbec nějakou léčku, neboť lady Sonja věřila v drtivou soustředěnou palebnou sílu a v prosté chrlení munice, dokud je na co střílet. Přednost takového přístupu spočívala přinejmenším v jednoduchosti.

Bez Grimaldiho podpory nebylo pravděpodobné, že by nižší velitel lodi, ba ani takový, který byl vybrán, aby obsluhoval tajnou zbraň Hemphillové, dokázal admirála přesvědčit, ale Honor měla štěstí. Admirál D’Orville znal Hemphillovou stejně dobře jako všichni ostatní a lstivost byla to poslední, co by od ní očekával. Jestli ho Obránci dokážou svést k tomu, aby si ‚špatně‘ vyložil, co vidí, tím lépe; pokud se jim to nepodaří, neztratí nic obzvlášť důležitého. Jenom Neohroženého.

A tak Honor sledovala, jak zbytek operačního svazu Obránců letí směrem k ní. Za dalších šestnáct minut ji celý svaz mine, poletí po přímé dráze dál a zanechá její jediný lehký křižník samotný, samotinký Útočníkům téměř v cestě.

Admirál Zelených Sebastian D’Orville na palubě superdreadnoughtu HMS Král Roger se zamračil na svůj zákres a pak se podíval na vizuální displej. Vizuální displeje byly při koordinaci boje na vesmírné vzdálenosti k ničemu, ale rozhodně skýtaly velkolepou podívanou. D’Orvillovy lodě se řítily kupředu rychlostí téměř sto sedmdesát tisíc kilometrů za sekundu – o maličko méně než 0,57 c – a hvězdné pole na obrazovkách předního výhledu vykazovalo zřetelný modrý posuv. Ovšem Král Roger letěl mezi skloněným ‚stropem‘ a ‚podlahou‘ svého gravitorového klínu a působení metr silného pásu, ve kterém místní gravitační zrychlení vzrůstalo z nuly na více než 97 000 m/s2, lapalo fotony jako jezero lepidla a ohýbalo i ty nejsilnější energetické zbraně jako tenký drát. U hvězd pozorovaných skrze takový deformační pás se projevil silný rudý posuv a jejich obrazy se na displejích přímého výhledu značně posunuly, třebaže přesná znalost intenzity gravitačního pole počítačům umožňovala odchylky jednoduše vyrovnat a vrátit hvězdy tam, kam patřily.

To, co mohla udělat loď, která pásy vytvářela, však nemohli udělat její nepřátelé. Civilní gravitorové pohony vytvářely v obou polohách jednovrstvé deformační pásy; vojenské gravitorové pohony vytvářely dvouvrstvé pásy a prostor mezi nimi ještě pro jistotu vyplňovaly štítem. Nepřátelské senzory mohly snad být schopné analyzovat vnější pás, ale nedokázaly získat přesné údaje o vnitřním, a proto nikdo nemohl střílet po čemkoliv na jejich druhé straně.

„Admirál Hemphillová stále zpomaluje konstantním tempem, pane.“ Náčelník štábu přerušil čerstvou aktualizací zpráv z taktického úseku D’Orvillovy myšlenky. „Za dalších dvacet minut bychom se měli dostat na dosah střel.“

„Jaké jsou poslední zprávy o její odloučené eskadře?“

„Zachytili jsme zřetelně jejich vysílání asi před dvanácti minutami, pane. Jsou zatraceně daleko uvnitř soustavy,“ ze zcela lhostejného tónu kapitána Lewise téměř čišel výsměch protivníkovi a D’Orville skryl souhlasný úsměv. Sonja se bude tvářit jako kakabus, až jí nakopou zadek kousek od hlavní planety, a přesně to se stane, když se pokusí o přímý boj bez těch odloučených dreadnoughtů. Měla prchat dál, dokud se k ní nebudou moci připojit, ne se postavit na odpor takhle brzy, ale nepřítomnost dreadnoughtů alespoň vysvětlovala její kurz. Mířila hodně stranou od planet, které měla chránit, z toho prostého důvodu, že to byla nejkratší dráha k lodím, které zapomněla přizvat do tance, a D’Orville byl ve velkém pokušení si jí nevšímat a zamířit přímo k cíli. Bylo by nanejvýš uspokojivé smést Mantichoru, aniž by Sonja měla příležitost vypálit na její obranu jedinou ránu, ale jeho stanoveným cílem bylo zajistit hlavní planetu, ne na ni jednoduše zaútočit. Kromě toho žádný taktik hodný svých zlatých prýmků by si nenechal ujít příležitost rozdrtit dobré dvě třetiny nepřátelských sil. Zejména v jednom z těch řídkých případů, kdy se protivník nemůže odpoutat, aniž by ponechal nechráněný cíl, který musí udržet.

„Je naše rozmístění úplné?“ zeptal se.

„Ano, pane. Průzkumníci se právě řadí za stěnu.“

„Dobrá.“

D’Orville pohlédl do velkého hlavního taktického holotanku a čistě reflexivně si ověřil Lewisovo hlášení. Jeho nejtěžší lodě se již uspořádaly do tradiční ‚bojové stěny‘, v níž byly naskládány za sebou a nad sebou ve formaci o šířce jedné lodě tak hustě, jak to jen jejich gravitorové klíny dovolovaly. Nebylo to příliš pružné uspořádání, ale dovolovalo využít plné boční salvy; a protože už stejně nemohli střílet skrze své gravitorové pásy ven o nic víc, než jimi mohl nepřítel střílet dovnitř, byl to jediný praktický způsob, jak toho docílit.

Znovu si porovnal chronometr s propočty taktického úseku. Sedmnáct minut do přiblížení na největší dolet střel.

Když se vzdálenost zmenšila, vylétly první střely. Ne mnoho – pravděpodobnost zásahu na takovou vzdálenost byla malá a ani nejtěžší lodě jich nemohly pojmout nevyčerpatelné zásoby – ale dost na to, aby to druhou stranu zaměstnalo.

A dost na to, aby z toho každý dobrý liberál nebo pokrokář dostal vyrážku, pomyslela si Honor, zatímco je sledovala. Každý z těchto projektilů vážil jen o málo méně než sedmdesát pět tun a stál víc než milion mantichorských dolarů dokonce i bez bojových hlavic a průrazných zařízení. Nikdo by nebyl takový blázen, aby používal zbraně, které by skutečně mohly proniknout obranou a poškodit cíl, avšak Loďstvo tvrdošíjně odmítalo jakýkoliv politický nátlak směřující ke zrušení cvičení s ostrými střelbami. Počítačové simulace byly nedocenitelné a důstojníci i nižší šarže všech odborností trávili v simulátorech dlouhé a často vyčerpávající hodiny, ale ostré střelby byly jediný způsob, jak se ujistit, že technika skutečně funguje. A ostré střelby bez ohledu na náklady naučily obsluhu střel věci, které je žádná simulace naučit nemohla.

Teď však měla na starosti jiné věci, a ty jí skutečně dělaly starosti, protože Honor nebyla právě ten nejlepší matematik v RMN. Navzdory talentovým testům, které pravidelně tvrdily, že by měla být vynikajícím čísložroutem, její známky na akademii se soustavně odmítaly tomuto předpokladu přizpůsobit. Ve skutečnosti ve třetím semestru málem propadla u zkoušky z multidimenzionální matematiky, a třebaže celkově akademii absolvovala mezi deseti procenty nejlepších, v matematice měla tu pochybnou čest zařadit se na dvousté třicáté sedmé místo (z ročníku čítajícího dvě sté čtyřicet jedna duši).

Známky z matematiky tehdy k její sebedůvěře příliš nepřispěly – a její učitele doháněly k šílenství. Profesoři věděli, že je schopná matematiku zvládnout. Říkaly to talentové testy, její hodnocení z taktických simulátorů šla doslova za roh – což nenasvědčovalo právě matematické tuposti – a její známky za manévrování s lodí byly právě tak dobré. Smysl pro orientaci v prostoru měla vynikající, dokázala z hlavy vyřešit třídimenzionální stíhací křivky pro více lodí najednou (dokud nemyslela na to, co dělá), ale žádná z těchto schopností se nepromítla do jejích známek z matematiky. Jediný člověk, který nedával nijak najevo, že by ho to rozčilovalo, byl admirál Courvosier – tehdy ještě kapitán Courvosier – a nemilosrdně se po ní vozil, dokud si nezačala věřit bez ohledu na to, co říkaly známky. Dejte jí provést manévr v reálném čase a reálném prostoru a nebude mít potíže, ale ještě dnes byla mizerný astrogátor – a při pouhém pomyšlení na matematické testy se dokázala vynervovat až k záchvatu paniky. A právě to, jak věděla, bylo příčinou její současné, pečlivě zakrývané trémy: měla příliš mnoho času dělat si starosti s nastávajícím manévrem.

Jenže tohle vůbec není případ hyperprostorové navigace, připomněla si pevně. Jenom jednoduchoučké čtyři dimenze, něco, co by zvládl už sir Isaac Newton, a kdyby to přišlo nečekaně, nejspíš by si s tím hlavu vůbec nelámala. Když se něco takového stalo, nedělala si starosti – jednoduše, jak ji k tomu vedl admirál Courvosier, zareagovala a věřila těm svým schopnostem, které nedokázala zcela uchopit a pojmenovat. Nepřetržitá řada výborných a chvalitebných hodnocení za taktiku uváděla do rozpaků i ty nejskeptičtější kritiky z akademie.

Ale v tomhle případě měla spoustu času si dělat těžkou hlavu napřed a opakovat si, že jediný důvod, proč je ta akce tak náročná na načasování, je rychlost, s níž se Útočníci přibližují, příliš nepomáhalo. Nicméně poručík Venizelos, její taktický důstojník, musel výpočty provést pětkrát a komandér-poručík McKeon je dvakrát zkontroloval. A Honor pak v soukromí své kajuty McKeonovy výpočty sama prošla ještě tucetkrát. A teď sledovala, jak chronometr odtikává poslední prchavé sekundy, a dvakrát zkontrolovala své technické displeje. U všeho svítila zelená.

„Víte, pane,“ zamumlal kapitán Lewis, „něco se mi na tom nezdá.“

„Nezdá? Jak to?“ zeptal se D’Orville nepřítomně a sledoval zakreslené dráhy střel vinoucí se k bojové stěně Hemphillové.

„Jejich opětovaná palba je hodně slabá,“ odpověděl Lewis a mračil se na své displeje, „a je hodně rozptýlená, nesoustředěná.“

„Hmmm?“ D’Orville natáhl krk, aby se podíval na projekci cílů na taktickém stanovišti a teď bylo zase na něm, aby se zamračil. Lewis měl pravdu. Sonja byla velký vyznavač soustředěné palby – což byla podle D’Orvillova názoru jedna z mála jejích taktických předností – a vzhledem ke své početní nevýhodě měla pálit o sto šest v naději, že několik šťastných zásahů sníží rozdíl sil. Jenže ona to nedělala a admirálovo obočí se překvapeně svraštilo.

„Máte potvrzené zaměření jejích odloučených jednotek?“ otázal se za chvilku.

„Také jsem na to myslel, pane. Jsem si jistý, že zaměření je spolehlivé, ale co když tam vysílající loď byla sama? Myslíte, že by nás mohla vést do léčky?“

„Nevím.“ D’Orville se poškrábal ze strany na bradě a zamračil se ještě víc. „Není jí to podobné, ale Grimaldi jí docela dobře mohl něco takového nakukat. Ale i to by bylo trochu riskantní. Musela by je nechat klouzat setrvačností po stejném základním vektoru, aby ji to vyšlo, a my máme malou převahu síly, i kdyby měla celý svaz pohromadě…“ Svraštil čelo a pak vzdychl. „Vyřiďte na taktickém, ať se pro všechny případy připraví na prudkou změnu kurzu.“

„Ano, pane.“

Jeden z datových kódů uprostřed mohutné formace Útočníků na Honořině displeji zamrkal zuřivou červení a ona se zašklebila. Nevěděla, jestli špioni admirála D’Orvilla (samozřejmě neoficiálně a přísně proti pravidlům) pronikli utajením kolem Neohroženého, avšak špióni admirála Hemphillové docela jistě pronikli jeho bezpečnostními opatřeními. Ne příliš hluboko, avšak dostatečně na to, aby identifikovali jeho vlajkovou loď. To byla jedna z možných slabin jakéhokoliv cvičení loďstva: obě strany měly úplné záznamy elektronických signatur jednotek druhé strany.

Chronometr odpočítával čas jako zběsilý a ona zdvihla hlavu, aby se podívala na McKeona a poručíka Venizelose.

„Dobrá, pánové,“ řekla.

+++

„Pane! Máme nového banditu, směr…“

Zuřivá výstraha kapitána Lewise přišla příliš pozdě a vzdálenost byla příliš malá na to, aby se s tím dalo něco dělat. Admirál D’Orville se k němu sotva začal obracet, když na hlavním ukazateli stavu Krále Rogera zazářilo karmínové světlo a rozječela se signalizace poškození, jak se na velmi malý výkon seřízené gravitační beranidlo zabořilo do bočního štítu superdreadnoughtu. Bylo příliš slabé, než aby na generátoru způsobilo skutečné škody, avšak počítače zaznamenaly zásah a poslušně rozsvítily pouchová hlášení – právě v okamžiku, kdy na teoreticky neexistujícím bočním štítu vybuchla neuvěřitelná salva stejně zeslabených energetických torpéd.

Admirál se ve svém velitelském křesle prudce napřímil, zatímco vizuální displej se zamihotal a zaplál zuřivým náporem uvolněné energie torpéd. Pak displej zhasl a můstkem vlajkové lodi zaznělo přiškrcené, nevěřícné admirálovo zaklení, když se vypnuly všechny zbraňové i pohonné systémy.

„Přímý zásah, madam!“ zaječel Venizelos a Honor si dovolila široký triumfální úsměv, zatímco vlajková loď Útočníků pokračovala v letu po balistické dráze. Z formace se oddělovaly i další lodě, aby si udržely bezpečný odstup, avšak Král Roger byl ‚mrtvý‘, zablokovaný vlastními počítači, aby se tak simulovalo jeho úplné zničení lehkým křižníkem! A ten pohled téměř stál za to být vybraným záškodníkem megery Hemphillové.

Ještě však zbývala jedna maličkost. Zajistit přežití Neohroženého.

„Zapnout klín!“ Honořin soprán zněl hlasitěji než obvykle, i když mnohem klidněji než hlas jejího taktického důstojníka, a strojovna okamžitě zareagovala. Komandér-poručík Santosová byla v pohotovosti déle než hodinu; nyní sepnula poslední obvod a gravitorový klín Neohroženého ožil.

„Kormidelníku, proveďte sierra pět!“

„Sierra pět, rozkaz,“ odvětil kormidelník a gyroskopy a řídicí reaktivní motory začaly Neohroženého prudce naklánět na bok. Loď nastavila bojové stěně Útočníků spodní gravitorový pás právě v okamžiku, kdy první energetické zbraně Útočníků začaly pálit. Zaskočení střelečtí důstojníci chrlili laserovou a graserovou palbu na malý cíl, který se náhle zhmotnil na jejich displejích, ale bylo příliš pozdě. Gravitorové pasy palbu neškodně ohýbaly a tříštily a Honor cítila, jak jí výrazné rysy proměňuje široký úsměv.

„Dobrá, seržante Killiane.“ Dovolila si vzletné gesto k přednímu vizuálnímu displeji. „Tudy pryč, prosím – plný bojový výkon.“

„Ano, madam!“ odpověděl kormidelník, který se zubil stejné široce, a HMS Neohrožený okamžitě poskočil kupředu se zrychlením odpovídajícím 503násobku standardní gravitace.

Padesát let cvičení v sebeovládání umožnilo admirálu D’Orvillovi přestat klít, když počítače oživily taktické displeje u jeho velitelského křesla. Jeho komunikační systémy byly stále zablokované, aby mu to zabránilo zasahovat do dalšího průběhu, přinejmenším však mohl sledovat, co se děje. Ne že by z toho měl lepší pocit. Lehký křižník, který právě ‚zničil‘ jeho vlajkovou loď jedinou boční salvou, udržoval kurz a stále narůstající rychlostí se hnal pryč po přesně opačném vektoru, než po kterém letěla admirálova flotila. Kurz vedl křižník obloukem přes optimální palebné pole celé bojové stěny, ale jeho gravitorové pásy se vysmívaly i tomu nejvyššímu úsilí nejtěžších lodí a ani lehké jednotky neměly naději, že jej dostihnou. Nemohly nabrat dostatečnou rychlost na to, aby tu loď dohonily, a admirál téměř slyšel jásot jejího kapitána, když uháněl do bezpečí.

„Měl jste pravdu, Georgi,“ řekl Lewisovi a stálo ho to spoustu přemáhání, aby jeho hlas zněl normálně. „Sonja měla něco za lubem.“

„Ano, pane,“ řekl klidně Lewis. Vstal ze svého křesla, aby se postavil u D’Orvillova ramene a sledoval jediný fungující taktický displej na můstku. „A tady je zbytek,“ vzdychl a D’Orville sebou trhl, když náčelník jeho štábu ukázal rukou na hlavní skupinu Hemphillové.

Bojová stěna Obránců měnila svůj vektor. Přešla od částečného k maximálnímu zpomalení a ještě v jeho průběhu formace zatočila. Její nový kurz ostře přetínal kurz operačního svazu Útočníků, a jak Sonjina formace zpomalovala, vzdálenost se rychle zkracovala. Byla stále příliš velká na to, aby dosáhla klasického ideálu, protla jeho ‚T‘ a pálila mu plné boční salvy rovnou do obličeje, zatímco z jeho strany mohla odpovídat pouze přídová výzbroj čelních lodí, nicméně tento očividně předem naplánovaný manévr, spojený se zmatkem ve velení po ‚zničení‘ Krále Rogera, stačil, aby se její čelní jednotky stočily před jeho. Najednou se jeho bojová stěna ocitla v ohni bočních salv Obránců, a i když úhel mezi svazy zůstával ostrý, stačil na to, aby střely pronikaly do široce otevřených předních hrdel gravitorových klínů jeho lodí. Bodová obrana jich spoustu zastavila, ale ne dost, a vedle světelných teček jeho čelních lodí naskakovaly jasné, zlomyslné kódy bojového poškození, jak se do těchto výstavních nechráněných cílů zakusovaly i paprskové zbraně dalekého dostřelu.

Admirál D’Orville zaťal pěsti, pak vzdychl a s nevlídným úsměvem se natáhl ve svém křesle. Se Sonjou teď nebude pár měsíců k vydržení a sotva jí to mohl mít za zlé. Než se stěna uspořádá a změní směr, několik jeho lodí bude ‚zničeno‘, ale už teď jich bylo poškozeno dost na to, aby to vyrovnalo nepoměr sil… a kdo ví, kdy se objeví i její ‚odloučené jednotky‘?

Vůbec se to Sonje nepodobalo, ale bezpochyby to bylo účinné a admirál Sebastian D’Orville si v duchu poznamenal, že musí zjistit, kdo tomu lehkému křižníku velel. Na někoho, kdo dokáže provést takový manévr, si bude muset dávat pozor a hodlal mu to sdělit osobně.

Pokud se ovšem udrží, aby toho záludného parchanta nezaškrtil dřív, než mu poblahopřeje.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Když Honor sledovala, jak její stevard nalévá kávu, povznesená nálada, která po celé lodi zavládla po ‚zničeni‘ vlajkové lodě admirála D’Orvilla, byla očividně ta tam. Pronikavá vůně nápoje zaplňovala ticho malé brífingové místnosti, nicméně šálek, který stevard 1. třídy MacGuiness předložil Honor, obsahoval horké kakao. Nikdy nechápala, jak něco, co voní tak krásně jako káva, může chutnat tak ohavně, a znovu ji napadlo, jestli třeba kávovníky dovezené na Mantichoru v novém prostředí nějak nezmutovaly. Takové věci se stávaly, když však vzala v úvahu zarážející chuť, s jakou do sebe většina důstojníků RMN tu břečku lila, osobně pochybovala, že by tomu tak bylo v tomto případě.

Ne, že by ovšem dnes někdo kávu vychutnával.

Skryla povzdech za nehybný obličej a usrkla kakaa. Při posledním velkém tématickém cvičení flotily šly věci mnohem lépe, než se odvažovala doufat, avšak následné potíže byly – jakoby na vyvážení toho úspěchu – ještě katastrofálnější, než se obávala. Jak očekávala, D’Orville a velitelé jeho eskader přesně pochopili, co jim to Neohrožený provedl, a jejich debakl je vedl k tomu, aby se postarali, že se to už nikdy nebude opakovat. A co víc, zavdalo jim to důvod k osobní nevraživosti na Neohroženého (bez ohledu na to, co admirál D’Orville musel říci o svém osobním obdivu k jejich manévru), zejména poté, co se vyrojily Hemphillové odloučené dreadnoughty a zbylé Útočníky zahnaly s dvaačtyricetiprocentními ztrátami na potupný útěk.

Při dalších cvičeních už D’Orvillovi kapitáni na Honor číhali. Některé z nich dokonce podezřívala, že se víc soustředí na vyřazení Neohroženého, než na to jak vyhrát cvičení. V celkem čtrnácti ‚střetnutích‘ byl její lehký křižník ‚zničen‘ třináctkrát a jen dvakrát se jí podařilo vzít někoho s sebou (Krále Rogera nepočítaje).

Morální dopad na Honořiny lidi byl krutý. Takový výprask by byl tvrdý pro každého, ale o to víc bolel po jejich první radosti ze ‚sejmutí‘ vlajkové lodi protivníka, a reakce admirála Hemphillové situaci ještě zhoršovaly. Lady Sonja byla na mrtvici z toho, jak snadno její tajná zbraň (a nepochybně i naděje na předčasné povýšení) vypadla ze hry poté, co se o ní druhá strana dozvěděla, a tón jejích vzkazů kapitánovi Neohroženého se zhoršoval od blahopřejného k rýpavému, pak ke sžíravému… a po celé stupnici dolů. Musela vědět, že to není chyba Honor, ale nebyla proto o nic šťastnější.

Ani u posádky Neohroženého to nevzbuzovalo velké nadšení pro jejich nového velitele. Jejich respekt po jejím prvním úspěchu se změnil v méně obdivný pocit a jejich hrdost na loď (a na sebe samé) byla vážně naleptána. Být tolikrát ‚zabit‘ by bylo dostatečně deprimující pro každého, ale posádky Útočníků to ještě zhoršovaly neskrývanou škodolibostí v obdobích mezi cvičeními. Ztráta sebedůvěry posádky by byla špatná za všech okolností; na lodi s novým kapitánem mohla skončit katastrofálně. Třeba kapitán Harringtonová toho prvního dne vůbec nebyla tak skvělá, mysleli si. Co když za tím nestály její schopnosti, ale jen obyčejné štěstí? Co kdyby se ocitli ve skutečné bojové situaci a ona by je spláchla do záchodu?

Honor věděla, na co posádka myslí, a chápala to. Na jejich místě by si možná myslela totéž; a jestli si představují, že oni jsou nešťastní, ať si to na chvíli zkusí v kapitánském křesle.

„Dobrá, dámy a pánové,“ řekla nakonec, když odložila šálek zpět na talířek a obrátila se ke svým shromážděným důstojníkům. Šálky s kávou následovaly příkladu jejího kakaa a ostražité pohledy se obrátily k ní.

Honor trvala na pravidelných hromadných poradách se všemi svými vyššími důstojníky. Řády to nevyžadovaly a mnozí kapitáni raději přenechávali takové aktivity svému prvnímu důstojníkovi, protože zajistit hladký chod lodi byla práce výkonného důstojníka. Honor naproti tomu raději přijímala pravidelná hlášení přímo. Vyžadovalo to snad trochu úsilí navíc, aby to nevypadalo, že podtrhuje tradiční autoritu svého výkonného důstojníka, nicméně zdálo se jí, že lodní důstojníci obvykle navzájem účinněji spolupracují (a účinněji pracují pro svého velitele), když mají příležitost ventilovat své potíže i hotové úkoly a probrat potřeby svých úseků před kapitánem. Na Jestřábím křídle ten systém fungoval dobře a nadšená spolupráce jejích důstojníků znatelně přispěla k úspěchům torpédoborce. V případě Neohroženého to ovšem nefungovalo. Její noví podřízení se příliš báli, že je Honor sjede za neúspěchy lodi, než aby je zajímala příležitost ke společné spontánní diskusi.

Teď se rozhlédla po jejich tvářích a v jejich zdřevěnělém držení a strnulých výrazech cítila vlastní selhání. Poručík Webster, její spojovací důstojník, měl hlídku, ale ostatní byli přítomni… i když z toho příliš dobrého nekoukalo.

Komandér-poručík McKeon seděl naproti ní, napjatý a s prázdným výrazem, zosobněná záhada skrývající nějaké vnitřní výhrady, které sahaly ještě někam za katastrofální výsledky posledních cvičení. Po její pravici seděla s bezvýraznou tváří komandér-poručík Santosová, hlavní technik, nejvyšší funkce po McKeonovi, s očima upřenýma na prázdnou obrazovku poznámkového záznamníku, jako by chtěla zbytek brífingové místnosti od svého vědomí odpojit. Hlavní astrogátor poručík Stromboli, silný, podsaditý, s temným obočím, seděl na svém křesle nahrbený jako dítě, které se bojí dát najevo mrzutost. Naproti němu seděl uhlazený a štíhlý poručík Venizelos s pohledem upřeným do neurčita a se zjevnou odevzdaností čekal, až porada začne. V jeho odevzdanosti se však skrýval náznak okázale smělosti, téměř až vzdoru, jako by ji taktický důstojník vyzýval, ať si zkusí obvinit ho za mizerné vystoupení Neohroženého – a přitom se bál, že to Honor udělá.

Vedle Stromboliho seděl kapitán Nikos Papadapolus, puntičkářsky úhledný v zelenočerné uniformě Královské mantichorské námořní pěchoty, a na rozdíl od ostatních se tvářil téměř spokojeně a zároveň podivně nezúčastněně. Jenže námořní pěšáci tvořili v mnoha ohledech svět sám pro sebe, protože se na palubě lodi vždycky drželi stranou. Byly to pozemní oddíly pod velením námořnictva, byli si toho rozdílu vědomi a na rozdíl od jejího personálu odpovědného za chod lodi si Papadapolovi pěšáci neměli co vyčítat. Oni se vezli tam, kam letěla loď, a dělali, co se jim řeklo; jestli ti chcípáci z námořnictva, kteří tvořili její posádku, něco zkurvili, byla to jejich věc, nikoliv věc pěšáků.

Naproti Papadapolovi seděla doktorka komandér-poručík Lois Suchonová a Honor se ze všech sil snažila potlačit nechuť vůči palubní lékařce Neohroženého. Bylo to těžké. Oba její rodiče byli lékaři a otec před odchodem do výslužby dosáhl stejné hodnosti jako Suchonová, což znamenalo, že Honor měla velmi dobrou představu o tom, jak nápomocný by dobrý doktor mohl byt. Suchonová se naopak chovala ještě odtažitěji než Papadapolus. Lékaři byli specialisté, nikoliv řadoví důstojníci začlenění do struktury velení, a hubený obličej nedůtklivé Suchonové dával najevo, že ji naprosto nezajímá nic mimo její ošetřovnu a výdejnu léků. A co bylo ještě horší, zdálo se, že svou odpovědnost za zdraví posádky pokládá za cosi jako obtížnou nepřístojnost a pro Honor bylo nesmírně obtížné kterémukoliv lékaři něco takového prominout.

Stočila pohled od Suchonové ke dvěma ženám, které seděly po stranách McKeonova konec stolu. Zásobovací důstojník poručík Ariella Blandingová, která z přítomných důstojníků zaujímala nejnižší postavení, se tvářila, jako by očekávala, že se na ní kapitán každou chvíli vrhne, bez ohledu na to, že její úsek dosud fungoval bezvadně. Blandingová byla drobná žena s milou oválnou tváří a světlými vlasy, ale oči jí jezdily sem a tam, jako by byla myš, která se snaží uhlídat příliš mnoho koček najednou.

Naproti Blandingové seděla poručík Mercedes Brighamová, jako by ji tam posadili schválně, aby zdůraznili kontrast mezi nimi. Blandingová byla mladá a hezká; Brighamová byla skoro dost stará na to, aby byla Honořinou matkou, a měla drsnou, jakoby větrem ošlehanou pleť. Byla navigační důstojník Neohroženého, což byla funkce, kterou poslední dobou rychle rušili, ale zdálo se, že jí to neznepokojuje. Nikdy na sebe neupoutala natolik, aby jí povýšili na něco vyššího než poručíka, avšak z její spokojené, živé tváře obvykle vyzařoval klid člověka na svém místě, i když musela vědět, že po tak dlouhém setrvání v hodnosti už nepovýší. A třebaže se tvářila stejně odtažitě jako ostatní, alespoň nejevila známky strachu z kapitána.

Alespoň něco, pomyslela si Honor, když končila svou prohlídku, a s vypětím všech sil se držela, aby na ně nevyštěkla, ať dají najevo, že mají nějakou páteř. To by vůbec nepomohlo a je by to přesvědčilo, že jejich úzkost byla oprávněná. Kromě toho věděla přesně, odkud jejich sebeobranný postoj pramení; sama znala kapitány, kteří by si jistě špatnou náladu vylévali na svých podřízených důstojnících. Koneckonců, někdo za to, co se nepovedlo, musel nést vinu a jejich obavy, že se Honor zachová právě tímhle způsobem, byly natolik hmatatelné, že na tyhle porady začala nechávat Nimitze ve své kajutě. Stromový kocour byl příliš citlivý na emoce, než aby ho něčemu takovému vystavovala.

„Jak na tom je naše žádost o doplnění zásob potravin, výkonný?“ zeptala se McKeona. Výkonný důstojník vrhl pohled na Blandingovou a pak se na křesle napřímil.

„Zásoby můžeme začít nakládat v pondělí ve dvanáct třicet, madam,“ odpověděl ostře. Příliš ostře. McKeon udržoval osobní kontakty s Honor na absolutním minimu a vztyčil mezi nimi bariéru, kterou dosud nedokázala prorazit. Pracoval svižně, výkonně a očividně byl schopný – ale po nějakém sblížení nebylo ani stopy.

Kousla se do jazyka, aby potlačila náhlé nutkaní na něj vyštěknout. Výkonný důstojník válečné lodi měl být základním prostředníkem mezi kapitánem na jedné straně a důstojníky a posádkou na straně druhé, kapitánovo druhé já, manažer a zástupce velitele lodi. McKeon ničím z toho nebyl. Byl to příliš dobrý důstojník, než aby podněcoval mezi svými podřízenými otevřenou debatu o neúspěších Neohroženého – nebo jeho kapitána – ovšem mlčení leckdy dokáže říci víc než slova. McKeonovo mlčení bylo nanejvýš výmluvné, a nejenže značně přispívalo k její izolaci od důstojníků, ale tato izolace se přenášela i na zbytek posádky. „Nějaké zprávy o těch paletách na střely navíc, o které jsme žádali?“ zeptala se ho, aby se znovu pokusila prolomit tu ledovou formálnost.

„Ne, madam.“ McKeon si na svém záznamníku naťukal stručnou poznámku. „Ještě jednou se poptám na tylovém zabezpečení Loďstva.“

„Děkuji.“ Honor se podařilo nevzdychnout a zanechala

dalších pokusů. Místo toho se obrátila k Dominice Santosové.

„V jakém stavu je modernizace gravitačního beranidla, komandér-poručíku?“ zeptala se klidným a vyrovnaným hlasem, který zakrýval její téměř zoufalství.

„Řekla bych, že budeme mít nové obvody řízení sbíhavosti zapojené a připravené ke zkoušce systému koncem hlídky, madam,“ odvětila Santosová a zapnula svůj záznamník. Hleděla upřeně na její obrazovku a na Honor se ani nepodívala.

„Potom budeme muset…“

Alistair McKeon se opřel a poslouchal hlášení Santosové, ale ve skutečnosti mu nevěnoval pozornost.

Pozoroval profil Harringtonové a v hrdle ho jako žáha pálila nezřetelná a kypící rozmrzelost. Kapitán se tvářila klidně a vyrovnaně jako vždy a to jeho nechuť vůči ní ještě zvyšovalo.

On sám prošel výcvikem taktického důstojníka. Věděl přesně, jak nemožný úkol měla Harringtonová splnit, ale nedovedl se zbavit bodavého pocitu, že by se toho dokázal zhostit lépe než ona. Určitě by si nevedl o nic hůř, pomyslel si nevraživé a cítil, jak se provinile zardívá.

Zatraceně, co je to s ním? Přece se od něj čeká, že se bude chovat jako profesionální důstojník námořnictva, ne jako žárlivý školák! Je to přece jeho práce podporovat kapitána a udělat všechno pro to, aby její nápady vyšly, ne cítit sžíravé zadostiučinění, když se nepovedou. Jeho neschopnost přenést se přes osobní pocity ho zahanbovala. Což je samozřejmě ještě zhoršovalo.

Santosová dokončila hlášení a Harringtonová se se stejnou zdvořilostí obrátila na poručíka Venizelose. To měla být další McKeonova práce. On měl udržovat poradu v chodu, předkládat body, o kterých by podle jeho mínění měla kapitán věděl, a nenápadně podpírat její autoritu. Místo toho to byl další úkol kterému se vyhýbal, a hluboko uvnitř věděl, že se sám zahání do rohu. Jakmile se zvyklosti zaběhnou, nedokáže se už znovu ujmout odpovědností, které dlouho zanedbával, a až Harringtonová oprávněně dospěje k názoru, že se na něj jednoduše nemůže spolehnout, přestane mu dávat příležitost, aby dokázal, že na něj spolehnutí je.

Alistair McKeon věděl, jak to skončí. Jeden z nich bude muset jít a kapitán to nebude. Ani by neměla, řekl si s vrozenou přísnou upřímností.

Znovu se rozhlédl po brífingové místnosti a pocítil něco, co se velmi blížilo panice. Tohle všechno může ztratit. Vždycky věděl, že nemůže doufat, že by ho pověřili velením Neohroženého, ale jeho činy – a nečinnost – ho mohou zbavit i toho, co má. Věděl to, ale vědomí samo nestačilo. Poprvé za jeho kariéru mu poznání, jaká je jeho povinnost, nestačilo k tomu, aby ji vykonal. Ať se snažil sebevíc, nedokázal se přenést přes svou rozmrzelost a přes odpor, který z ní pramenil.

Pocítil náhlé děsivé pokušení přiznat své pocity a svá selhání kapitánovi. Poprosit ji, aby mu pomohla najít cestu, která by ho z nich vyvedla. Nějakým způsobem věděl, že by mu ty temně hnědé oči naslouchaly, aniž by ho odsuzovaly, že by mu ten klidný soprán odpověděl bez pohrdání.

A právě proto pro něj bylo nemožné to udělat. Byla by to definitivní kapitulace, poznání, že si Harringtonová zaslouží velitelské místo, o kterém on od začátku věděl, že mu nemůže patřit.

Zaťal zuby a mlčky poklepával prsty na kryt svého záznamníku.

Zazněl ohlašovací signál a Honor stiskla tlačítko interkomu. „Spojovací důstojník, madam,“ oznámil řízně námořní pěšák, tradičně stojící na hlídce. Honor pozvedla obočí.

„Ať vstoupí,“ vyzvala ho a příchod se se zasyčením otevřel, aby propustil dovnitř poručíka Samuela Houstona Webstera. Honor pokynula ke křeslu stojícímu naproti jejímu psacímu stolu a Nimitz se zvedl a posadil na zadek s pozdravným ‚knííík‘, zatímco vytáhlý poručík přešel kabinu, aby se posadil. Jako vždy byl kocour bezpečným barometrem Honořiných pocitů. Opovrhovala kapitány, kteří si mezi svými důstojníky vybírali oblíbence, ale kdyby ona sama měla sklon dělat něco takového, byla by si vybrala právě Webstera.

Ze všech důstojníků na Neohroženém byl nejveselejší a projevoval před kapitánem nejmenší ostražitost. Anebo si prosté jen dělá menší starosti, že by se ho nějak nepříznivě dotkla zjevná nespokojenost admirála Hemphillové s takřečeným kapitánem, pomyslela si kysele. Byl to vyčouhlý zrzavý mladík, který měl na kostech příliš málo masa, ale svou práci vykonával velmi, velmi dobře – a byl to bratranec z třetího kolena vévody z Nového Texasu. Honor se často cítila nejistě, když měla co do činění s podřízenými z takových vznosných aristokratických výšin, ale s Websterem se tak nikdo cítit nemohl, a když se posadil, lehce se na něj usmála.

K jejímu překvapení úsměv neopětoval. Naopak když položil záznamník na podložku, jeho prostý obličej (kterému vévodila výrazná websterovská brada) nesl notné nešťastný výraz.

„Právě přišla zpráva z admirality, madam,“ řekl. „Rozkaz ohledně nového umístění.“

Něco na způsobu, kterým to řekl – a skutečnost, že zprávu přinesl osobně, místo aby ji po někom poslal nebo předal interkomem – naplnilo Honor hrůzou. Usměrnila své rysy do výrazu klidného zájmu a zvedla záznamník, a když přelétla pohledem obrazovku a stručný, strohý pokyn na ní, kousla se zaraženě do rtu.

Stanice Bazilišek. Panebože, věděla sice, že Hemphillovou naštvala, ale admirál musela být ještě rozzlobenější, než si Honor myslela!

„Aha,“ řekla klidně. Odložila elektronický záznamník a zhoupla se na křesle. Nimitz zlehka přeskočil ze svého hřadu na její rameno, ovinul jí huňatý ocas ochranným gestem kolem krku a ona zvedla ruku, aby ho pohladila po hlavě.

Webster neříkal nic. Ostatně, nebylo toho mnoho co by mohl říci.

„No dobrá,“ nadechla se Honor zhluboka, „aspoň už to víme.“ Přitiskla palec na snímač záznamníku, čímž formálně přijala své nové rozkazy, a pak záznamník podala zpátky Websterovi. „Předejte to, prosím, komandér-poručíku McKeonovi. A vyřiďte mu s mým pozdravením, že bych ocenila, kdyby se sešel s poručíkem Strombolim a poručíkem Brighamovou, aby zkontrolovali a aktualizovali mapy okolí Bazilišku.“

„Ano, madam,“ odvětil spojovací důstojník tiše. Vstal, vypjal se do pozoru a obrátil se k odchodu. Průchod se za ním uzavřel a Honor bolestivě zavřela oči.

Hlídkování v soustavě Bazilišek nebylo služební umístění – to bylo vyhnanství. Zapomnění.

Vstala a začala přecházet po kabině, chovala Nimitze v náručí a cítila, jak jí na hrudi přede, avšak tentokrát ani jeho úsilí nemohlo zapudit její černou depresi. Důstojníci, kteří se jí bojí, výkonný důstojník nepřístupnější než sfinžský ledovec, posádka, která ji viní za neúspěchy lodi, a teď ještě tohle.

Kousala se do rtu, až jí do očí vhrkly slzy, a vzpomínala, jak šťastná a pyšná byla toho dne, kdy přebírala velení. Teď jí to radostné očekávání připadalo neskutečné a neuchopitelné, dokonce i ve vzpomínce a bylo jí do pláče.

Zastavila se a zůstala nehybně stát, pak se chvějivé nadechla, naposledy stiskla Nimitze a vysadila si ho na rameno. Dobrá tedy. Oni zametají Neohroženého – a jeho kapitána – pod koberec, vyhánějí je z města, protože jsou ostudou admirála Hemphillové. Ona s tím nemůže udělat nic, jen přijmout svůj úděl, jakkoliv je nezasloužený, a co nejlépe vykonávat povinnosti, které jí přidělili. A to, že se stanice Bazilišek stala očistcem RMN, řekla si pevně, ještě neznamená, že není důležitá.

Vrátila se ke stolu, snažila se přitom nemyslet na to, jak bude její posádka reagovat, až se dozví své nové rozkazy, a vyvolala si na terminálu údaje o Bazilišku. Ani ne tak proto, že by ty informace potřebovala, jako spíš v nejasné naději, že když si je znovu pročte, nebude jí už ta pilulka připadat tak hořká.

Odvelení na Bazilišek na pohled nevypadalo jako hanba. Systém měl pro království velký a stále rostoucí ekonomický význam, o jeho strategické vojenské důležitosti ani nemluvě. Bylo to také jediné mantichorské územní vlastnictví mimo mateřskou soustavu a už to samo by z něj mělo dělat prestižní umístění.

Mantichorskou soustavu tvořila vzdálená dvojhvězda G0/G2, ojedinělá v prozkoumané části galaxie tím, že měla tři planety zemského typu: Mantichoru, Honořinu rodnou Sfingu a Gryfa. S tak velkým obyvatelným územím nikdy v historii nevznikal velký tlak na to, aby se království rozšiřovalo do jiných soustav, a po pět standardních století se o to skutečně nesnažilo.

A patrně by to tak zůstalo i nadále, kdyby je k tomu netlačila Mantichorská křižovatka a havenská hrozba.

Honor se na křesle lehce pootáčela sem a tam, poslouchala už méně nadšené Nimitzovo předení a špulila rty.

Mantichorská křižovatka byla stejně ojedinělá jako samotná soustava. Zahrnovala totiž plných šest vyústění červí díry To bylo o jedno víc, než všech dosud zaznamenaných jinde a astrofyzikové tvrdili, že měření ukazují na nejméně jedno další dosud neobjevené vyústění, ačkoliv bylo třeba ještě dokončit výpočty a zjistit jeho polohu.

Křižovatka nemalým dílem vysvětlovala bohatství Mantichory. Nejvyšší efektivní rychlost většiny obchodních lodí o málo přesahovala dvanácti set násobek rychlosti světla. Při této zdánlivé rychlosti vyžadovala cesta z Mantichory na Starou Zemi více než pět měsíců; beowulfské vyústění křižovatky na druhou stranu dopravilo loď k Sigmě Draconis vzdálené něco přes čtyřicet světelných roků od Slunce za neměřitelně krátkou dobu.

Komerční výhody byly zřejmé a daleko rozptýlená vyústění křižovatky se stala magnetem pro obchod, který musel všechen projít ústředním uzlem křižovatky (a tedy mantichorským prostorem), aby mohl využít jejích výhod. Mantichorské přepravní poplatky patřily k nejnižším v galaxii, avšak prostý rozsah provozu znamenal, že přinášely nesmírné celkové zisky a království sloužilo jako centrální skladovací a obchodní uzel pro stovky dalších světů.

Tento provoz s sebou však přinášel i hrozbu. Pokud červí dírou dokázala projít mnohomegatunová nákladní loď, mohl jí projít i superdreadnought a bohatství kořisti, která se zde nabízela, mohlo hrabivé sousedy k něčemu takovému zlákat. Mantichořané to věděli celá staletí, ale nedělali si s tím vážné starosti, dokud se hrozbou nestala Lidová republika Haven.

Jenže Haven se hrozbou stal. Po téměř dvou standardních stoletích schodkového rozpočtu, který měl podpořit stále zadluženější stát blahobytu, dospěl Haven k názoru, že pokud chce získat prostředky na další udržování životní úrovně, na kterou si jeho občané zvykli, nezbývá mu nic jiného, než se stát dobyvatelem. A Lidová flotila během posledních pěti desetiletí dokázala, že to dokáže. Haven už ovládal jedno vyústění křižovatky – u Trevorovy hvězdy, kterou dobyl před dvanácti standardními roky – a Honor nepochybovala o tom, že ‚Republika‘ touží přidat k němu i ostatní. Zejména ústřední uzel, pomyslela si se známým zamrazením, protože bez Mantichory samotné plynul z ostatních vyústěni jen omezený užitek.

Což byl důvod, proč království Bazilišek po jeho objevení zhruba před dvaceti mantichorskými roky anektovalo. Jediná obyvatelná (pokud to člověk bral s přimhouřenýma očima) planeta hvězdy třídy G5 toto rozhodnutí zkomplikovala, protože na ní žil rozumný místní druh a liberálové byli zděšeni představou Mantichory ‚podrobující si‘ domorodou rasu. Pokrokáři se stavěli proti záboru naopak proto, že si již tehdy uvědomili, že Haven jednoho dne obrátí pozornost ke Slezské konfederaci, což je povede přímo okolo Bazilišku. Obávali se, že na vyhlášení tamní svrchovanosti Mantichory budou Haveňané pohlížet jako na přímé ohroženi – provokaci – a jejich politikou bylo Haven uplácet, ne jej dráždit. A pokud šlo o Konzervativní sdružení, to uvalovalo klatbu na cokoliv, co je hrozilo zaplést do galaktických záležitostí mimo jejich útulné, bezpečné hranice.

To všechno vysvětlovalo, proč se Bazilišek stal předmětem neuvěřitelně úporné tahanice mezi hlavními politickými stranami. Centristé a royalisté anexi ve Sněmovně lordů prosadili jen nejtěsnějším rozdílem navzdory hojným důkazům, že poslanecká sněmovna (včetně nejvěrnějších spojenců liberálů) ji silně podporuje. Ale aby ji vláda vůbec skrze Lordy protlačila, musela souhlasit se všemožnými omezeními a výhradami – včetně neuvěřitelně pitomého (podle Honořina názoru) opatření, že v soustavě nevzniknou žádné trvalé opevněné body nebo základny Loďstva a dokonce i mobilní jednotky tam budou udržovány jen v minimálním počtu.

Za těchto okolností by se dalo čekat, že omezení počtu lodí, které tam budou umístěny, povede k vysílání těch naprosto nejlepších, zejména když objem obchodu procházejícího nově objevenými vyústěními červí díry prudce narůstal. Ve skutečnosti tomu bylo přesně naopak, zejména poté, co se prvním lordem admirality stal sir Edward Janacek.

Janacek bohužel nebyl první, kdo snižoval důležitost Bazilišku, avšak jeho předchůdci alespoň zdánlivě opírali své po stoje o něco jiného než o osobní pocity. Pokud Honor dokázala říci, předjanackovská teorie tvrdila, že jelikož nesmějí udržovat v tamní soustavě sily, které by ji mohly ubránit proti útoku, nemá cenu se o to snažit. Tedy i mnoho těch, kdo anexi podporovali, tamní hlídku nepokládali za nic jiného, než za nástražný drát, za předsunuté průzkumníky, jejichž zničení bude signálem pro odvetnou akci Domovské flotily přímo z Mantichory. Jak to někteří z nich stručně shrnuli, pokud někdy dojde k jakémukoliv vážnému útoku, nemá cenu obětovat víc lodí, než je bezpodmínečně nutné pro čest vlajky.

Janacek šel samozřejmě ještě dál. Od té doby, kdy převzal vedení admirality, snížil stavy bazilišské hlídky dokonce ještě pod vyhrazenou úroveň, protože tamní soustavu vnímal jako hrozbu a zátěž, nikoliv jako přinos. Kdyby záleželo jen na něm, byl by nepochybně soustavu ignoroval úplně, ale protože to (přece jen) udělat nemohl, alespoň se postaral, aby na ni neplýtval užitečnými loděmi. A tak se stanice Bazilišek stala trestnou stanicí Královského mantichorského námořnictva. Jeho odkladištěm. Místem, kam se posílali ti nejneschopnější a ti, kteří zapříčinili nespokojenost Jejich lordstev.

Lidé jako komandér Honor Harringtonová a posádka HMS Neohrožený.

KAPITOLA PÁTÁ

Když HMS Neohrožený minul vnější pásmo obrany Mantichorské křižovatky, začal plynule zpomalovat. Nacházel se méně než jeden den cesty od oběžné dráhy kolem Mantichory a hlavní hvězda třídy G0 mantichorské soustavy i její společnice třídy G2 zůstaly nezřetelné kdesi vzadu, nyní již jako pouhé dvě další hvězdy z milionů, neboť křižovatka ležela téměř sedm světelných hodin od nich.

Službu konající hlídka na svých stanovištích ožila a cizinec na můstku Neohroženého by si snad ani neuvědomil zachmuřené ovzduší, které se kolem členů posádky šílilo. Jenže cizinec by za sebou neměl celé týdny života s těmito lidmi, pomyslela si Honor a nepřítomně vztáhla ruku, aby podrbala Nimitze na bradě. Cizinec by nepoznal, jak je pokořilo odsouzení ke stanici Bazilišek, nebo jak se stáhli ještě hlouběji do svých skořápek, takže je teď s jejich kapitánem spojovaly už jen služební povinnosti.

Opřela se, ukryla touhu smutně si povzdechnout za bezvýrazný obličej a zaměřila se na taktický displej. Táhl se přes něj prodloužený vektor Neohroženého, který končil přímo na odletovém prahu půl světelné sekundy před křižovatkou. Po tenké čáře, jež se táhla skrze mamutí obranné pásmo, se sunul zelený korálek lehkého křižníku, a Honor i ve své depresi pocítila mravenčení při pomyšlení na palebnou sílu lemující neviditelná vrata mezi hvězdami.

Nejmenší pevnost tam venku měla hmotnost šestnáct milionů tun, dvakrát tolik co superdreadnought, a poměr výzbroje k hmotnosti byl mnohem vyšší. Pevnosti nedokázaly přejít do hyperprostoru, protože namísto hypergenerátorů a Warszawské plachet válečných lodí měly nainstalovanou další palebnou sílu, přesto byly mnohem víc, než jen nepohyblivé zbraňové plošiny. Musely být.

V každé z těchto pevností nepřetržitě drželi hlídkovou pohotovost a udržovali 360 stupňů okolo ní ‚bublinu‘ štítů, ale nikdo na této straně červí díry nemohl vědět, co jí právě prochází, dokud to z ní nevylétlo, a nikdo nemohl zůstat bdělý věčně. Zákeřný útok – řekněme od Trevorovy hvězdy – by proto vždycky měl výhodu překvapení; útočník by sem dorazil připravený k boji a už by hledal cíle pro své zbraně, zatímco obránci by teprve začínali reagovat na jeho objevení.

Proto žádny projektant obrany neumisťoval stálá obranná postavení blíž než asi půl milionu kilometrů od vyústění červí díry. Kdyby se nepřátelský operační svaz vynořil na dostřel energetických zbraní od obranných postavení, byla by tato obranná postavení zničena dříve, než by dokázala odpovědět. Ovšem lodě procházející červí dírou vylétly z jejího vyústění do normálního prostoru rychlostí pouhých několika tuctů kilometrů za sekundu, což bylo příliš málo na rychlou zteč. V situaci, kdy byly nejbližší pevnosti tak daleko a rychlost příliš malá na rychlé přiblížení na dostřel energetických zbraní, musel jakýkoliv útočník spoléhat na střely, avšak dokonce i střely s gravitorovým pohonem by potřebovaly téměř pětatřicet sekund, aby k pevnostem dolétly. Hlídky ve službě v pevnostech tak měly – alespoň teoreticky – čas dosáhnout plné bojové pohotovosti dříve, než k nim střely dorazily. Honor však cítila, že v praxi by se většina z nich ve chvíli, kdy by je střely dostihly, teprve snažila zorientovat, což byl důvod, proč bodovou obranu (na rozdíl od útočné výzbroje) ovládal i v mírové době nouzový počítač.

V době války by pevnosti ještě posílily hustě rozeseté laserové plošiny bez posádky – staromódní, náložemi nacpané družice – rozmístěné mnohem blíže vyústění a naprogramované tak, aby automaticky zahájily palbu na všechno, co nebude prokazatelně identifikováno jako přátelské. V míru se však takových opatření nikdy nepoužívalo. K nehodě mohlo dojít vždycky a náhodné zničení osobní linkové lodě, jejíž identifikační signál nebyl správně rozpoznán, by bylo přinejmenším ostudné. Útočník by sice stale měl dostatečnou výhodu překvapení, aby jeho energetické baterie dokázaly zlikvidovat spoustu družic dříve, než by mohly odpovědět, ale přežilo by jich ještě dost na to, aby mu pořádně zatopily.

Přesto se i za nejpříznivějších okolností ve vnitřním okruhu pevností daly předpokládat těžké ztráty, takže pevnosti z vnějších okruhů musely být schopné pohybu, aby v případě nutností zaplnily mezery a sesypaly se na útočníka. Jejich největší zrychlení bylo malé, hodně pod sto g, avšak jejich výchozí polohy byly velmi pečlivě naplánovány. Zrychlení jim stačilo, aby dokázaly napadnout útočící síly mířící dovnitř soustavy, a jejich motory měly dostatečný výkon na to, aby vytvořily gravitorové klíny a boční štíty na jejich ochranu.

Možnost útoku skrze rozvětvenou červí díru však nebyl jediný důvod pro rozmístění pevností, neboť třiadvacet a půl hodiny, které Neohroženému trval let ke křižovatce, ukazovalo na další obranný problém. Okolo červí díry i kolem hvězd se prostíraly zakázané meze, uvnitř kterých žádná loď nemohla přejít do hyperprostoru nebo jej opustit. Pro vyústění červí díry měla tato mez menší průměr než milion kilometrů, pro hvězdu třídy G0 dvaadvacet světelných minut. S přilehlou hvězdou však vyústěni vytvářelo zhruba kuželový prostor vzájemného působení smrtelně nebezpečný každé lodi, která jim prolétali v nejnižších pásmech hyperprostoru. Ten prostor ovšem nebyl dokonale kuželový a každá soustava červí díry a hvězdy vytvářela svou vlastní neopakovatelnou zónu ohrožení, která obecně kolem samotné červí díry vybíhala v ostnité výhonky. Protože soustava Mantichory byla binární a nebezpečné zóny vytvářely obě hvězdy, byly uzavřené oblasti křižovatky složitější než jinde, nicméně na vnějším obvodu červí díry stále zůstávaly volné zóny, škvíry, kterými bylo možné se k červí díře přiblížit hyperprostorem. Což znamenalo, že zatímco obranná flotila rozmístěná na oběžné dráze kolem Mantichory nebo Gryfa potřebovala na cestu normálním prostorem ke křižovatce celý den, útočník zvnějšku mohl (alespoň teoreticky) vyskočit z hyperprostoru přímo uprostřed křižovatky už v plné palbě.

Ve skutečnosti to nebylo tak jednoduché. Ukončit přesun hyperprostorem v tak těsné blízkosti bylo prakticky nemožné, takže útočníci by museli téměř jisté manévrovat v normálním prostoru. To by pevnostem mělo poskytnout čas na to, aby je odhalily a díky své pohyblivosti se přeskupily tak, aby mohly útoku čelit.

Navzdory svému počtu, palebné síle i pohyblivosti však byly pevnosti příliš slabé na to, aby zastavily nejhorší případ útoku, přesun nepřítele stejně silného jako havenské námořnictvo více vyústěními červí díry najednou. A to byl pravý důvod, proč Mantichora anektovala Bazilišek, pomyslela si Honor rozladěně, zatímco Neohrožený ztrácel poslední zbytky rychlosti a zastavoval se.

Centrální uzel byl klíčem ke každé křižovatce. Lodě mohly cestovat z centrálního uzlu do kteréhokoliv vnějšího vyústění a z kteréhokoliv vnějšího vyústění do centrálního uzlu, ale nemohly cestovat z jednoho vnějšího vyústění přímo do druhého. Po ekonomické stránce to Mantichoře skýtalo obrovskou výhodu před kýmkoliv, kdo snad mohl ovládat dvě nebo více vyústění Mantichorské křižovatky; z vojenského hlediska tomu bylo přesně naopak.

Existovala nepřekonatelná horní hranice nejvyšší tonáže, kterou bylo možné přenést jedinou červí dírou najednou. Lehce se lišila od křižovatky ke křižovatce a v případě Mantichory se pohybovala kolem dvou set milionů tun, což byla horní mez jakékoliv útočné vlny, kterou mohlo RMN skrze kterékoliv vyústění křižovatky vyslat. Každý průlet červí dírou však vyvolal ‚tranzitní okno‘ – dočasnou destabilizaci této červí díry na dobu úměrnou druhé mocnině prošlé hmotnosti. Tranzitní okno po jedné nákladní lodi o tonáži čtyři miliony tun činilo sotva dvacet pět sekund, ale útočná vlna o tonáži dvě stě milionů tun by příslušnou trasu zablokovala na více než sedmnáct hodin, během kterých by nemohla dostat posily, ani ustoupit tam odkud přilétla. Což samozřejmě znamenalo, že pokud by chtěl útočník nasadit silnou útočnou vlnu, měl by si být raději absolutně jistý, že vlna bude dost ničivá, aby vyhrála.

Jenže pokud by útočník ovládal víc než jedno vnější vyústění, mohl by poslat stejnou tonáž do centrálního uzlu každým z nich, aniž by se musel starat o tranzitní okna, protože každá útočná vlna použila jinou trasu. Choreografie takového útoku by vyžadovala puntičkářsky přesné plánování a načasování – což pro flotily vzdálené stovky světelných roků od sebe nebyla snadná věc, jakkoliv dobře pracoval štáb – ale kdyby se to někomu povedlo, mohl by zaútočit v takové síle, jakou by nedokázalo zastavit žádné myslitelné opevnění.

Ani mantichorské, pomyslela si Honor, když se Neohrožený vůči křižovatce zastavil. I když pevnosti kolem křižovatky odčerpávaly téměř třicet procent rozpočtu RMN, bezpečnost– nebo alespoň neutralita – ostatních vyústění prostě musela být zaručena.

„Máme od centrály křižovatky povolení se zařadit, madam,“ oznámil poručík Webster. „Tranzitní pořadí osm.“

„Děkuji, spojovací.“ Pohlédla na svůj manévrový displej; kde se vedle kurzoru Neohroženého rozsvítila šarlatová číslice ’8’, a pak se podívala na službu konajícího kormidelníka; McKeon seděl mlčky vedle poručíka Venizelose na taktickém stanovišti, ale její pohled ho minul, aniž by dala najevo, že si jeho přítomnosti všimla.

„Vyveďte nás do vypravovacího koridoru, seržante Killiane.“

„Rozkaz, madam. Nabrat kurz k vypravení.“ Killian se na chvíli odmlčel a potom se ozval. „Jsme v koridoru, kapitáne.“

Honor spokojeně přikývla a pohlédla na vizuální displej právě v okamžiku, kdy se z vyústění červi díry vynořila úžasná nákladní loď Byl to neuvěřitelný pohled, kterého se nedokázala nasytit, a zvětšení nastavené na displeji jej přineslo na dosah ruky. Ta loď musela vážit víc než pět milionů tun, a přece se zprvu jevila jako nehmotný duch, jako mýdlová bublina, která se mžiknutím oka proměnila v hutné megatuny slitin Její obrovské, nehmotné Warszawské plachty na okamžik jasné zazářily jako kruhová azurová zrcadla, jak z nich rychle odtékala zářivá energie tranzitu, a pak loď svá křídla složila. Již neviditelné plachty se překonfigurovaly v gravitorovó silové pásy, loď zvolna nabrala kurz a stále rychleji opouštěla uzel. Zároveň oznamovala svůj konečný cíl centrále křižovatky a žádala o navedení do příslušného vypravovacího koridoru, aby mohla pokračovat v cestě.

Neohrožený se sunul neustále kupředu mezi ostatními vypravovanými plavidly. V době míru neměl přednost před žádnou z obřích obchodních lodí, vedle kterých vyhlížel nepatrný a bezvýznamný, a Honor se ve svém křesle opřela, aby si vychutnala kypící účelnou energii křižovatky v chodu.

Za normálních okolností křižovatka odbavovala přijímaná a vypravovaná plavidla průměrným tempem jedné lodi každé tři minuty, den po dni, rok za rokem. Nákladní lodě, průzkumné lodě, dopravní lodě, kolonizační lodě z vnitřních světů, poštovní lodě i soukromé kurýry, válečné lodě spřátelených států – objem provozu byl neuvěřitelný a vyhnout se srážkám v normálním prostoru vyžadovalo neúnavné soustředění dispečerů. Celá křižovatka zabírala kouli o průměru sotva jedné světelné sekundy, ale i to by byla spousta místa. Ovšem každé vyústění mělo svůj vypravovací a přijímací vektor a přeprava na správné místo určeni vyžadovala držet se velmi přesně těchto vektorů (zejména když ani centrála křižovatky nevěděla, kdo se v daném okamžiku odkud může z kterého vyústění vynořit), což znamenalo, že se provoz v prostoru křižovatky omezoval na krajně limitované oblasti.

Seržant Killian bez dalších rozkazů udržoval Neohroženého ve frontě vypravovaných lodí, a když se blížili k prahovému majáku, Honor navolila spojení se strojovnou. Na její malé obrazovce interkomu se objevila komandér-poručík Santosová.

„Komandér-poručíku, připravte se na můj povel překonfigurovat Warszawské plachty.“

„Rozkaz, madam. Připravena překonfigurovat.“ Honor přikývla a sledovala, jak se nákladní loď před nimi posunuje kupředu, na okamžik jakoby váhá a pak se rozplývá do neviditelna. Číslice na jejím manévrovém displeji se změnila na ,1’, Honor se obrátila k Websterovi, zdvihla obočí a čekala několik sekund, než přikývl.

„Máme povolení k tranzitu, madam,“ ohlásil.

„Výborně. Vyřiďte centrále křižovatky mé poděkování,“ řekla a ohlédla se zpět po seržantu Killianovi. „Zaveďte nás dovnitř, kormidelníku.“

„Rozkaz, madam.“

Neohrožený se sunul kupředu se zrychlením pouhých dvaceti g, rovnal se přesně do neviditelných kolejnic křižovatky a Honor upřeně sledovala svůj displej. Díky bohu za počítače. Kdyby musela takovéhle věci počítat sama, asi by se už dávno oběsila, ale počítačům nevadilo, když je obsluhoval matematický idiot. Jediné, co potřebovaly, byly správné vstupní údaje a na rozdíl od jistých instruktorů z akademie, které by mohla jmenovat, nedávaly provokativně najevo, jakou že mají trpělivost, než je obdržely.

Když se křižník usadil do přesné polohy, světelný kód Neohroženého se rozsvítil jasnou zelení a Honor kývla na Santosovou

„Rozvinout příďovou plachtu k tranzitu“.

„Rozkaz, madam. Rozvíjím příďovou plachtu – teď.“ Pozorovatel by na křižníku nezaznamenal žádnou viditelnou změnu, avšak Honořiny přístroje o ní hovořily jasně, protože síla gravitorového klínu Neohroženého prudce klesla na polovinu. Příďové uzly už nevytvářely svůj díl pasů pro normální prostor, místo toho se přestavěly tak, aby vytvářely kruhový disk soustředěné gravitace, který se rozpínal od trupu křižníku do dálky více než tři sta kilometrů ve všech směrech. V plachtách Warszawské, které v normálním prostoru nebyly k ničemu, spočívalo tajemství hyperprostorového cestování a červí díra byla jednoduše zaostřený hyperprostorový trychtýř, jakoby navěky zamrzlé oko hurikánu, řečeno přirovnáním z normálního prostoru.

„Připravte se na můj povel rozvinout záďovou plachtu“ zamumlala Honor, jak se Neohrožený dal sunul kupředu, poháněný jen záďovými gravitory. Zablikaly nové údaje a ona pozorovala tanec částic ke stále vyšším hodnotám, jak se příďová plachta nořila stále hlouběj, do červí, díry. Bylo tu sice bezpečné rozpětí téměř patnácti sekund oběma směry, ale žádný kapitán nechtěl při takovémhle manévru působit dojmem, že něco odbývá, a –

Mrkající číslice překročily prahovou hodnotu. Příďová plachta nyní nabírala dostatečnou sílu od mučených gravitačních vln, svíjejících se věčně červí dírou, aby převzala pohon a Honor prudce kývla hlavou na Santosovou.

„Rozviňte záďovou plachtu – teď,“ pravila úsečně.

„Rozvíjím záďovou plachtu,“ odpověděla Santosová a Neohrožený sebou trhl, jak jeho gravitorový klín zmizel a druhá Warszawské plachta ožila na opačném konci trupu než ta první. Honor bedlivě pozorovala seržanta Killiana, protože přechod z gravitoru na plachtu byl jedním z nejzáludnějších manévrů, s jakým se člunmistr musel vypořádat, ale drobný poddůstojník ani nemrkl. Jeho ruce a prsty se pohybovaly s naprostou jistotou a provedly křižník tím přechodem tak, že se sotva zachvěl. S uspokojením vzala na vědomí jeho obratnost a obrátila pozornost zpátky k manévrovému displeji, neboť Neohrožený dál postupoval kupředu. Killian jej držel pevně a Honor zamrkala, když ji zalila první vlna známé nevolnosti. Jen velmi málo lidí si skutečně zvyklo na ten nepopsatelný pocit při průchodu stěnou mezi n-prostorem a hyperprostorem a při tranzitu červí dírou to bylo ještě horší, protože šlo o strmější spád. Ze stejného důvodu to však také rychleji přechází, připomněla si a soustředila se nato, aby se tvářila, jako že se nic neděje, zatímco pulzující nutkání ke zvracení sílilo.

Manévrový displej znovu blikl a potom na chviličku, kterou žádný chronometr ani lidský smysl nedokázal změřit, HMS Neohrožený přestal existovat. V jednom okamžiku se nacházel; tady v mantichorském prostoru, v příštím se už nacházel tam; šest set světelných minut od hvězdy pojmenované Bazilišek o maličko víc než dvě stě deset světelných roků vzdáleném v einsteinovském vesmíru, a Honor úlevou polkla, jak nevolnost zmizela a rozptýlila se současné s energií tranzitu vyzařující z plachet Neohroženého.

„Tranzit skončil,“ ohlásil seržant Killian.

„Děkuji, kormidelníku. Dobrá práce,“ odpověděla Honor ale větší část její pozornosti už zase upoutával odpočet hodnot na rozhraní plachet. Sledovala, jak se čísla zmenšují jej rychleji, než předtím narůstala. „Strojovno, překonfigurovat na gravitor.“

„Rozkaz, madam. Konfiguruji na gravitor – teď.“ Neohrožený složil plachty opět do gravitorového klínu pohnul se rychleji, rozlétl se se stálým zrychlením kupředu bazilišským přijímacím koridorem a Honor v duchu spokojeně přikývla. Ovládání lodi byla jedna z mála oblastí ve kterých nikdy nepochybovala o svých schopnostech. Rutinní manévr proběhl tak hladce, jak si jen mohla přál. Doufala, že to je dobré znamení do budoucna.

Všimla si, že světelné značky na taktickém displeji byly mnohem řidší než u Mantichory. Zde nebyly žádné pevnosti jenom shluk navigačních bójí a malé (relativně vzato) těleso bazilišské stanice řízení provozu, téměř ztracené uprostřed změti obchodních lodí čekajících na tranzit.

„Spojovací, uvědomte bazilišské řídicí středisko o našem příletu a požádejte je o další pokyny.“

„Rozkaz, madam,“ odpověděl Webster a Honor se opřela a položila předloktí na opěrky velitelského křesla. Jsou tady. Dopadli na samé dno, protože méně přitažlivé umístění by někdo musel teprve vymyslet, ale snad to dokáže obrátit v jejich prospěch. Teď už nemají kam dál klesnout, už mohou jenom zpátky nahoru! A přes nedůstojnost zdejší služby by jim stanice Bazilišek měla poskytnout čas setřást ze sebe ta nešťastná cvičení a stmelit posádku do takové party, jakou si Honor představovala od začátku.

Ucítila, jak se jí Nimitzův ocas kradmo ovíjí kolem krku a zadoufala, že se neutěšuje planými nadějemi.

„Zpráva z bazilišského řídicího střediska, kapitáne.“

Honor se vytrhla z myšlenek a pokynula Websterovi, aby pokračoval.

„Máme pokračovat na oběžnou dráhu Medusy a setkat se s velitelem zdejší hlídky na palubě HMS Warlock, madam.“

„Děkuji.“ Honor se podařilo zdržet se v odpovědi jakékoliv stopy výsměchu, ale faktem bylo, že se Neohrožený zdržoval v počátečním parkovacím postavení dvě světelné sekundy od vyústění už skoro čtyřicet minut. V prostoru Bazilišku strávila už celkem více než padesát tři minuty a z toho se dalo vyvodit, že systém předávání zpráv na bazilišském řídícím středisku byl poněkud ledabylý. I když se vzalo v úvahu více než desetihodinové zpožděni přenosu zpráv mezi vyústěním červí díry a Medusou, jedinou obyvatelnou planetou Bazilišku, muselo středisko obdržet pokyny pro další postup Neohroženého dávno před jeho příletem. To, že středisku trvalo téměř hodinu jenom loď najít, nesvědčilo zrovna o jeho výkonnosti ani v jiných ohledech, pomyslela si Honor.

„Poděkujte jim za informaci,“ dodala po chvilce a otočila křeslo tak, aby hleděla do tváře poručíka Stromboliho. „Máte kurz na Medusu, poručíku?“

„Ehm, ne, madam.“ Podsaditý poručík se pod jejím upřeným pohledem začervenal a začal do svého řídicího panelu spěšně zadávat údaje.

Čekala trpělivě, ačkoliv měl mít spočítaný směr k Meduse dávno, automaticky, protože to očividně byl jejich nejpravděpodobnější cíl. Bystrý astrogátor se snaží předvídat potřeby svého kapitána bez upozornění a Stromboliho zardění prozrazovalo že si je toho vědom. Kousal se do rtu, zatím co se soustředil na svůj panel, a vyhýbal se pohledu na ni, jakoby čekal, že mu Honor každou chvíli ukousne hlavu.

Což rozhodně neměla v úmyslu. Pokud si některý z jejích důstojníků zasloužil důtku, udělovala mu ji mezi čtyřma očima, právě tak jako dbala na to, aby pochvaly udělovala veřejné. Aspoň tohle by si už měli uvědomit! Potlačila další vzdech a udržela se, aby neklepala špičkou nohy o zem.

„Kurz nula osm sedm na nula jedna jedna při čtyřech stech g se zahájením brázdění v okamžiku jedna pět čárka nula sedm hodin, madam,“ oznámil Stromboli konečně.

„Děkuji, poručíku,“ pravila Honor vážně a on se začervená ještě víc Tady důtka nebude nutná, rozhodla se. Bylo nepravděpodobné, že by se Stromboli takhle ztrapnil podruhé. Ohlédl se po Killianovi.

„Proveďte, kormidelníku.“

„Rozkaz, madam. Přecházím na nula osm sedm nula jedna jedna. Zrychlení čtyři nula nula g,“ odpověděl Killian bezvýrazným hlasem. Neohrožený se pootočil do nového směru a začal nabírat rychlost. Ticho na můstku bylo nepříjemné, jako ve třídě, kterou zaskočí nový učitel testem všeobecných znalostí.

„Najděte, prosím, údaje o Warlockovi, taktický. Zjistíme, kdo je náš nadřízený důstojník,“ řekla Honor, spíš aby přerušila to tíživé ticho, než z jakéhokoliv jiného důvodu – ačkoliv, když o tom teď přemýšlela, bazilišské řídící středisko jí tu informaci už mělo poskytnout. Další ledabylost. Možná to byl vedlejší účinek zdejšího vyhnanství, ale ona už se postará, aby to nenakazilo i její loď.

Sáhla po tepelné izolovaném šálku kakaa v držáku na nápoje na boční opěrce křesla, když tu se Venizelos ozval.

„Tady je to, madam. HMS Warlock. CA dva sedm sedm tři sta kilotun. Třída Hvězdný rytíř. Velitel: kapitán lord Pavel Young.“

Honořina ruka ztuhla tři centimetry od šálku, ale hned pokračovala v pohybu. Bylo to jen maličké zaváhaní, sotva sekundové, ale komandér-poručík McKeon prudce vzhlédl, a když spatřil její výraz, přimhouřil oči.

Bylo to nepatrné, spíš se to dalo vycítit než vidět. Nekonečně nepatrné sevření rtů. Hrany jejích výrazných lícních kostí na okamžik vystoupily zřetelněji a chřípí se jí zachvělo. To bylo všechno – avšak stromový kocour se na opěradle křesla vztyčil do plné výšky, uši stažené naplocho dozadu, olíznul pysky, čímž odhalil jehlově ostré tesáky, přední ruce se napjaly a vyjelo z nich půl centimetru zakřivených bílých drápů.

„Děkuji, komandér-poručíku.“ Harringtonová měla stejně zdvořilý a vyrovnaný hlas jako vždycky, ale něco v něm bylo – jakýsi neklid, chladná hořkost, která neladila s kapitánovým až k šílenství dohánějícím sebeovládáním.

Sledoval, jak kapitán usrkává kakao a pečlivě ukládá šálek zpátky, a jeho mozek se horečné snažil rozpomenout, co kdy slyšel o lordu Pavlu Youngovi. Nic se mu nevybavovalo a on si začal hryzat rty.

Bylo něco mezi ní a Youngem? Něco, co by mohlo ovlivnit Neohroženého? Její chvilkové strnutí spolu se silnou reakcí stromové kočky by tomu nasvědčovalo. Být to jiný kapitán, našel by si nějakou záminku, aby se zeptal mezi čtyřma očima. Než morbidní zvědavosti, ale protože patřilo k jeho práci takové věci vědět, aby ochránil svou loď a svého nadřízeného před vším, co by mohlo nepříznivě ovlivnit jejich výkonnost.

Jenže přehrady, které ho dělily od Harringtonové, byly na něco takového už příliš silné. Cítil, jak se zdvíhají, jak ho tlačí do křesla, a pak Harringtonová vstala. Postavila se beze spěchu, ale jemu se zdálo, že v jejích pohybech rozeznává křečovitost, jakousi skrytou pobídku.

„Komandér-poručíku McKeone, máte hlídku. Budu ve své kajutě.“

„Rozkaz, madam. Přebírám hlídku,“ potvrdil automaticky.

Honor přikývla a její tmavé oči hleděly přímo skrze něj s podivnou nebezpečnou tvrdostí, když popadla svou stromovou kočku a odkráčela do výtahu. Dveře se za ni zavřely.

McKeon vstal, přešel k velitelskému křeslu, usadil se v něm a ucítil teplo, které tam zanechalo její tělo. Přiměl se odvrátit pohled od nezajímavých dveří výtahu, opřel se do anatomického čalounění a přemítal, jaké nové neštěstí se to asi na Neohroženého řítí.

KAPITOLA ŠESTÁ

Když Neohrožený přešel na přidělenou parkovací dráhu aby se setkal s Warlockem, planeta Medusa se matně leskla hluboko pod nimi jako opotřebené kuličkové ložisko. Planeta není nic moc, pomyslela si Honor, která ji sledovala na vizuálním displeji. Jasně si uvědomovala, že její zájem o Medusu pramení z potřeby myslet na něco jiného než na nadcházející audienci u nadřízeného důstojníka, nicméně její nálada nijak neovlivnila závěr, že Medusa je nejnudněji vyhlížející planeta jakou kdy viděla.

Měla šedozelenou barvu, kterou oživovala jen oblačnost a zářivá běl mohutných poláních ledových čepiček. Dokonce i hluboká a úzká moře měla jen o málo světlejší odstín všudypřítomné šedozelené – hustá břečka planktonu i větších rostlinných forem prospívajících v roztoku jaký by lidé z kontroly životního prostředí doma na Sfinze okamžité zatratili do horoucích pekel. Sklon osy Medusy byl značný, více než čtyřicet stupňů, což ve spojení s její chladnou hvězdou vedlo k podnebí ještě krutějšímu, než jaké panovalo na planetě Gryf hvězdy Mantichora B. Rostlinstvo planety se drsnému prostředí vcelku dobře přizpůsobilo, ale vyznačovalo se zoufalým nedostatkem různorodosti. Medusa byla pokryta mechem. Tisíci – miliony – odrůd mechu. Krátký střapatý mech místo trávy. Vyšší hustý mech místo křovin. A dokonce – Bůh nás ochraňuj! – mohutné vysoké pružné trsy mechu místo stromů. Už o tom slyšela dokonce viděla holozáběry, ale tohle bylo poprvé, kdy to spatřila na vlastní oči a to vůbec nebylo totéž.

Dovolila si kysele znechucené ušklíbnutí a odhodlaně se obrátila k výhledu, kterému se zatím vyhýbala. HMS Warlock se vznášel na stejné oběžné dráze sotva sto kilometrů daleko, a když se na něj podívala, spolkla hořkou závist spojenou se starou nenávistí.

Lodě třídy Hvězdný rytíř byly nejmodernější těžké křižníky RMN, třiapůlkrát těžší než Neohrožený. Jejich palebná síla byla šestkrát větší než jejich dokonce i předtím, než Héfaistos a megera Hemphillová Neohroženého tak zmrzačili. Velká štíhlá loď tam visela, už jen samotnou svou přítomností se posmívala obstarožnímu křižníku pod Hovořiným velením a vědomí, kdo tomu nádhernému plavidlu velí, to ještě o mnoho zhoršovalo. Když ji přidělili na stanici Bazilišek, zdálo se jí, že dopadla na dno; teď už to věděla určitě.

Službu konající kormidelník uvedl Neohroženého do relativního klidu vůči Warlockovi, Honor se zhluboka nadechla a napadlo ji, jestli někdo z posádky uhodl, proč nechala Nimitze ve svém příbytku. Neměla samozřejmě v úmyslu jim to prozrazovat.

„Přistavte mi, prosím, šalupu.“ požádala. „Pane Venizelosi, přebíráte hlídku.“

„Rozkaz, madam,“ odpověděl Venizelos a zvědavě sledoval kapitána, jak vstupuje do výtahu, aby zamířila k vyloďovacímu doku.

Honor seděla mlčky se založenýma rukama, zatímco se její šalupa sunula prázdnotou mezi Neohroženým a Warlockem. Původně byla v pokušení vzít si jednu ze svých pinas, ale dobře věděla, z čeho to pokušeni pramení – právě tak jako věděla, že tento projev okázalosti by byl poslední kapkou. A tak použila šalupu, navzdory skutečnosti, že byla mnohem pomalejší než pinasa. I ty nejúčinnější reaktivní motory poskytovaly mnohem menší zrychlení než gravitory a šalupa byla pro vestavbu gravitorů příliš malá. Byla také příliš malá na kompenzátor setrvačnosti, který byl nutný k vyrovnáni brutální síly gravitoru, třebaže menší setrvačné síly vyvolané reaktivními motory dokázal vyrovnat gravitační generátor. Přes Honořinu netrpělivost a touhu mít to za sebou byla ta cesta krátká, dokonce i při poměrně nízké rychlosti šalupy. Příliš krátká. Obavami z tohoto okamžiku strávila posledních jedenatřicet hodin.

Její pilot dokončil závěrečné přiblížení a šalupa se zachvěla, jak ji zachytily tažné paprsky Warlocku. Setrvačníky jí pootočily, aby ji zorientovaly podle vnitřní gravitace těžkého křižníku, když je spolkla jasně zalitá jeskyně Warlackova vyloďovacího doku, a pak se šalupa usadila v parkovacím lůžku. Lehké kovové cvaknutí prozradilo, že příruba průchodu dosedla, a rozsvítila se zelená signalizace tlaku.

Byla sama, a tak si dovolila jeden povzdech, když vstala a zastrčila si baret pod výložku. Pak si trhnutím urovnala sukni, vypjala hruď a svižně sešla otevírajícím se průchodem a tunelem za ním přímo doprostřed hvízdaní bocmanovy píšťalky a salutování čestné stráže.

Brzy zjistila, že se Young ani neobtěžoval přijít a uvítat ji osobně. Usoudila, že to měla být promyšlená urážka – bylo to přesně takové malicherné gesto, v jakých si liboval – nicméně jeho nepřítomnost pro ni znamenala úlevu. Poskytla jí příležitost sebrat se a zmobilizovat svou vnitřní obranu před nevyhnutelnou konfrontací.

Zastavila se před malým hranatým komandérem, který velel čestné stráži, a zasalutovala.

„Smím vstoupit na palubu, pane?“ otázala se.

„Svolení uděleno, komandére Harringtonová.“ Opětoval její zasalutování a pak napřáhl ruku. „Paul Tankersley, výkonný důstojník Warlocka.“ Hlas měl hluboký a zvučný, ale v pronikavých očích se dal zachytit náznak zvědavosti. Honor přemítala jestli slyšel nějaké pověsti o ní a Youngovi.

„Kdybyste šla laskavě se mnou, komandére,“ pokračoval Tankersley po krátké odmlce, „kapitán čeká v brífingové místnosti jedna.“

„Veďte mě.“ Nepatrným gestem mu pokynula, aby šel napřed. Oba zamířili špalírem čestné stráže k čekajícímu výtahu.

Cestou se nekonala žádná zdvořilostní konverzace, což jak Honor usoudila, podle všeho naznačovalo, že Tankersley o ní aspoň něco málo ví. Ostatně, stěží mohl zahájil rozhovor otázkou: „Ještě se vy a náš kapitán srdečně nenávidíte ‚komandére‘?“ Ani ji nemohl požádat o její verzi, aby to nevyznělo tak, že není loajální ke svému přímému nadřízenému. Za těchto okolnosti od něho bylo nepochybně nejmoudřejší opatrně mlčet a ona cítila, jak se jí rty křiví kyselým pobavením, když se výtah zastavoval.

„Tudy, komandére,“ řekl Tankersley a ona ho následovala krátkou chodbičkou ke vchodu do brífingové místnosti. Zastavil se, stiskl ovládací tlačítko, a když se panel odsunul, ustoupil stranou. Když procházela kolem něj, zdálo se jí, že v jeho výrazu postřehla náznak soucitu.

Kapitán lord Young seděl u konferenčního stolu začtený do potištěného listu. Když vstoupila, ani nevzhlédl a ona zaskřípala zuby, překvapená, že ji tak triviální urážka dokáže vůbec rozčílit. Přistoupila ke stolu a zůstala mlčky stát, odhodlána čekat, dokud ho to nepřestane bavit.

Všimla si, že je stale stejné okázale pohledný, jak býval. Snad trochu přibral na váze, ale krátký plnovous zakrýval počínající druhou bradu docela dobře a uniformu měl dokonale ušitou na míru. To míval vždycky, dokonce i na akademii, kde se předpokládalo, že budou všichni nosit stejnou uniformu nafasovanou od námořnictva. Jenže pro něho pravidla nikdy neplatila. Pavel Young byl nejstarší syn a dědic hraběte z North Hollow – a neměl v úmyslu na to někoho nechat zapomenout.

Honor neměla ponětí, jak se dostal do vyhnanství na stanici Bazilišek. Nejspíš k tomu stačilo, aby byl sám sebou, pomyslela si hořce. Vysoce postavení příbuzní a známí mohli kariéru důstojníka urychlit – dokladem toho byla skutečnost, že Young, který promoval rok před ní, se stal jmenovaným kapitánem už před pěti lety. A jakmile se jméno důstojníka octlo na seznamu jmenovaných kapitánu, měl povýšení do vlajkové hodnosti zaručené. Pokud neprovedl něco natolik do nebe volajícího, aby ho z Loďstva propustili, stačilo mu jenom žít dost dlouho, aby se o povýšení postaral prostý věk.

Jenže hodnost, jak zjistil mnohý mantichorský důstojník, ještě nebyla zárukou zařazení do služby. Neschopný obvykle skončil na polovičním služném, stále sice vedený na seznamu aktivních důstojníků, ale bez velitelské funkce. Poloviční služné mělo zajišťovat zálohu zkušených důstojníků pro budoucí potřebu a udržet ve službě ty, kteří byli za okamžité situace přebyteční. V praxi se jej používalo k odsunutí troubů příliš vysoce postavených, než aby je propustili z královských služeb, tam, kde nenadělají žádnou škodu. Young očividně do této kategorie nespadal – zatím – ovšem skutečnost, že byl velitelem na Bazilišku už téměř jeden standardní rok, jasně svědčila o tom, že někdo z admirality není jeho výkony pravé nadšený.

A díky tomu bude Young nepochybně ještě protivnější než jindy.

Přestal předstírat, že čte, odložil list vybíravým gestem na stůl a zvedl oči.

„Komandére.“ Jeho tenor byl hebký a zahaloval nepřátelství jako samet omotaný kolem čepele dýky.

„Kapitáne,“ opáčila stejným nevzrušeným tónem a jemu se ústa nakrátko zkřivila téměř do úsměvu. Nevyzval ji, aby se posadila.

„Jsem rád, že vidím vaši loď. Od doby, kdy nás opustil Nesmiřitelný, máme ještě nedostatečnější stav než obvykle.“

Honor se spokojila s mlčenlivým přikývnutím a on se na křesle zhoupl dozadu.

„Jak víte, stanice Bazilišek trpí nedostatečným stavem chronicky,“ pokračoval, „a já se obavám, že Warlock se zoufale zpozdil s revizí. Vlastně tohle…“ poklepal na list, „…je seznam našich nejnaléhavějších požadavků na opravy.“ Usmál se. „Proto mě tak těší, že vás vidím, komandére. Vaše přítomnost mi dovoluje poslat Warlocka do Mantichory do péče doků, kterou tak nutně potřebuje.“

Pozoroval její tvař a Honor se kousla do vnitřní strany rtu a ze všech sil se snažila nedát najevo, jak ji to nepříjemné překvapilo. Pokud Young posílá svou loď do Mantichory, má bezpochyby v úmyslu přesunout se na Neohroženého. Pouhá představa, že se s ním bude dělit o můstek, stačila k tomu, aby se jí obrátil žaludek, ale nějak se jí podařilo udržet výraz zdvořilého zájmu a navenek neprojevit žádnou známku svých myšlenek.

„Za současných okolností,“ pokračoval za chvilku, „a s ohledem na rozsáhlou povahu našich potřeb mám za to, že by bylo nepatřičné žádat po komandéru Tankersleyovi, aby převzal odpovědnost za revizi Warlocka.“ Pozdvihl k ní paměťový záznamník a usmál se, když si jej vzala, aniž by se dotkla jeho ruky.

„Tudíž, komandére Harringtonová, doprovodím Warlock zpět do Mantichory, abych na jeho revizi dohlížel osobně.“

Tohle ji příliš překvapilo, než aby to dokázala skrýt úplně. Je přece velitelem hlídky! Chce snad utéci od své odpovědnosti za soustavu?!

„Vrátím se samozřejmě co nejrychleji. Chápu, že má nepřítomnost pro vás bude… nepohodlná a vyvinu všechno úsilí, aby byla co nejkratší, ale odhaduji, že nezbytná údržba a opravy zaberou nejméně dva měsíce. A spíš…“ usmál se znovu „…tři. Po tu dobu budete velícím důstojníkem Bazilišku. Rozkazy máte na záznamníku.“

Nechal křeslo dopadnout zase na podlahu a znovu zvedl list.

„To je všechno, komandére. Odchod.“

+++

Honor se ocitla v chodbě před brífingovou místnosti aniž si vzpomínala, jak se tam dostala. Paměťový záznamník se jí zařezával do pevně sevřené dlaně, až konečně se přiměla ruku uvolnit jeden sval po druhém.

„Komandére?“

Vzhlédla a komandér Tankersley ucouvl. Její tmavé oči dštily oheň, koutek pevně sevřených úst sebou lehounce škubal a při pohledu na její obličej ho obešel strach. Honor se však rychle ovládla a když zahlédla jeho zděšený vyraz, dokonce se přinutila k úsměvu. Chystal se ještě něco říci, ale zarazila ho pozdviženou rukou a on ustoupil zpátky do bezpečí své neutrality.

Honor se zhluboka nadechla a pak s rozmyslem vytáhla zpod výložky svůj bílý baret. Usadila si jej pečlivě na hlavu, aniž by se podívala na Tankersleye, nicméně cítila tíhu jeho pohledu. Zdvořilost zakazovala kapitánovi nosit bílý baret, když byl na návštěvě na jiné lodi, a to z tohoto gesta činilo promyšlenou urážku člověka, od kterého právě odcházela.

S baretem na hlavě se obrátila zpět ke svému průvodci a svýma tmavýma, tvrdýma očima ho vyzvala, ať jen zareaguje. Tankersley výzvu odmítl a spokojil se s tím, že si udržoval svůj odstup, zatímco ji mlčky vedl zpátky k výtahu.

Honor mu byla za jeho mlčení vděčná, protože se její mozek snažil zápasit s příliš mnoha myšlenkami najednou. Převažovaly mezi nimi vzpomínky z akademie, zejména ta strašlivá scéna v kanceláři velitele, když se kadet lord Young s dosud obvázanými polámanými žebry a klíční kostí, s opuchlými rozbitými rty a monoklem kolem oka, oteklým tak, že bylo téměř zavřené, měl omluvit kadetovi Harringtonové za své ‚nevhodné řeči a skutky‘, aby se mu potom do záznamů dostala oficiální důtka za ‚nepřístojné chování‘.

Měla tenkrát říci všechno, pomyslela si nešťastně, jenže on byl syn mocného šlechtice a ona jen dcera vysloužilého lékařského důstojníka. A nijak zvlášť krásná. Kdo by byl uvěřil, že syn hraběte z North Hollow napadl a pokusil se znásilnit neotesanou přerostlou holku, která navíc ani nebyla hezká? Kromě toho, jaké měla důkazy? Byli sami – na to si Young dal pozor – a ona z toho byla tak otřesena, že utekla do svého pokoje, místo aby to okamžitě ohlásila. Než se o tom někdo další doslechl, jeho nohsledi ho odtáhli na ošetřovnu s nějakou historkou ‚o pádu‘ ze schodů cestou do tělocvičny.

A tak se spokojila s menším obviněním z incidentu, jenž se odehrál dříve a před svědky. Tehdy odbyla jeho samolibé neslušné návrhy. Kdyby tehdy nebyla tak překvapená, tak zaražená jeho náhlým zájmem a očividnou jistotou, že s tím bude srozuměná, byla by ho nejspíš odmítla vybraněji. Jenže se s něčím takovým do té doby nesetkala. Nevyvinula si dosud způsob, jak podobný návrh odmítnout, aniž by urazila něčí nabubřelé ego, a on to nenesl dobře. Nepochybně právě tahle ‚újma‘ jeho pýše byla příčinou pozdějších událostí, nicméně už jeho bezprostřední reakce byla dost ošklivá a akademie na sexuální obtěžovaní pohlížela velice nevlídně, obzvlášť když mělo podobu urážlivého vyjadřování a vtíravého chování staršího kadeta vůči mladšímu. Velitel Hartley na něj byl pěkně nabroušený už kvůli tomuhle, ale kdo by byl uvěřil pravdě?

Velitel Hartley ano, pomyslela si. Uvědomila si to už před léty a měla na sebe vztek, že mu to neřekla včas. Při pohledu zpět jí docházely jeho pobídky, jeho zastřené prosby, aby mu řekla všechno. Kdyby neměl podezření, sotva by byl chtěl po Youngovi, aby se ještě omluvil poté, co z něj nadělala sekanou. Young nepočítal ani se silou a reflexy vypěstovanými v prostředí gravitace Sfingy, ani s nepovinnými hodinami výcviku boje beze zbraně u námořního seržanta MacDougala, a ona se už vyznala natolik, aby ten výprask neodbyla polovičatě. Měl jediné štěstí, že na ni dotíral ve sprchách, když Nimitz nebyl nablízku, protože kdyby tam stromový kocour byl, nebyl by Young dnes už ani zdaleka tak pohledný.

Nepochybně bylo dobře, že tam Nimitz nebyl, a ona, jak si připustila, nacházela jisté divošské potěšení v tom, jak si ho podávala za to, co jí chtěl udělat. Ovšem taková reakce byla zcela nepřiměřená urážce, ze které byl obviněn oficiálně, a nikdo ani na chvíli nezapochyboval, že za jeho ‚pádem‘ bylo ve skutečnosti něco jiného. Hartley snad neměl žádný důkaz, ale kdyby byl neměl docela jasnou představu o tom, co se skutečně událo, nebyl by na Younga vyjel tak ostře.

Jenže ona si to tehdy neuvědomila a přesvědčovala se, že se stou věcí beztak už vyrovnala. Že nechtěla vyvolat skandál, který by akademii jen poškodil. Že má raději mluvit co nejméně a rychle to ze sebe střepat, protože by ji to stejně nikdo nevěřil. Bylo dost zlé mít za sebou něco tak ponižujícího a pokořujícího, než aby se s tím ještě stavěla na odiv! Téměř slyšela ty posměšky o domýšlivé buchtě, a koneckonců, nenechala se přece jen trochu unést? Nemusela ho zmlátit napůl do bezvědomí. To už přesáhlo z prosté sebeobrany do oblasti trestu.

A tak nechala tu věc usnout a tím udělala to nejhorší, co mohla. Pokus o znásilnění byl jedním z provinění, za která se od vojska vyhazovalo; kdyby z něho byl Young usvědčen, nebyl by nikdy oblékl důstojnickou uniformu bez ohledu na svou urozenost. Ale Young usvědčen nebyl. Nemusel kvůli ní odejít ze služby a stal se jejím smrtelným nepřítelem, protože nikdy nezapomněl, že ho zbila do krve. Nikdy jí také neprominul to pokoření, že se jí musel omluvit před velitelem Hartleyem a jeho výkonným důstojníkem, a měl vlivné přátele ze služby i mimo. Jejich vliv pocítila za svou kariéru nejednou a jeho poťouchlé potěšení z toho, jak shodil všechnu odpovědnost za celou soustavu Bazilišku na ní – a nechal jí, aby s jediným přestárlým lehkým křižníkem vykonávala práci, která měla byt úkolem pro celou flotilu – ji pálilo na jazyku jako jed. Bylo to malicherné a zlomyslné… a dokonale to ladilo s jeho osobností.

Když výtah dojel do vyloďovacího doku pro čluny a jeho dveře se znovu otevřely, hluboce se nadechla. Vzchopila se už natolik, aby potřásla Tankersleyovi rukou a rozloučila se s ním téměř normálním hlasem. Poté nastoupila do své šalupy.

Když se šalupa oddělila od Warlocka a zamířila zpátky k Neohroženému, uvelebila se v sedadle a začala se v duchu zabývat otázkou, co řekne její posádka na poslední vývoj událostí. Není pochyb o tom, že budou vnímat odlet Warlocka jako další znamení, že byli odstrčeni k té nejbezvýznamnější službě, jakou Loďstvo dokázalo najít, a zanecháni sami sobě, a brzy si všichni uvědomí, jak těžké břemeno na ně Young uvalil. Po její jediné lodi se chce, aby udržovala pořádek v celé soustavě a ve veškeré dopravě, která prochází bazilišským vyústěním. Neexistuje způsob, jak by to mohli všechno stihnout. Nemohou být na všech potřebných místech najednou, a když se o to budou snažit, povede to k otupujícímu vyčerpaní celé posádky.

Což bylo přesně to, co Young zamýšlel. Hodil na ni neuskutečnitelnou práci a kochal se pomyšlením, že ji Honor nedokáže zvládnout, takže se to dostane do jejích záznamů. Na rozdíl od něj se Honor teprve musí na jmenovaného kapitána vypracovat, a jestli zkazí své první samostatné velení, nikdy se jí to nepodaří.

Ale ještě to nezkazila, kývla si hlavou sama pro sebe, úsečné a naštvaně. Dokonce i když vědět, že ji Young nechal na holičkách schválně, aby se znemožnila, říkala si, že je to lepší, než sloužit pod jeho velením. Jen ať si odtáhne do Mantichory. Čím dřív vypadne z planetární soustavy, kde je ona, tím bude raději! A jednou věcí si byla jistá: nemůže tu práci dělat hůř než on.

V jeho případě už jednu chybu udělala. Nenechá se jím dotlačit k další. Ať to stojí cokoliv, bude vykonávat své povinnosti a nebude se vyhýbat odpovědnosti. Nejen proto, aby si zachránila kariéru, ale především proto, že to jsou její povinnosti a odpovědnost. Protože takového aristokratického hajzlíka jako je Pavel Young, nenechá přece vyhrát.

Napřímila se, podívala se na paměťový záznamník s rozkazy a v jejích tmavohnědých očích se objevil nebezpečný výraz.

KAPITOLA SEDMÁ

Důstojníci v kapitánově brífingové místnosti hned vedle můstku Neohroženého vstali, když Honor vešla dovnitř. Pokynula jim, aby se zase posadili, a svižné a rozhodně zamířila ke svému křeslu. Posadila se tak, aby seděla naproti všem. Její tvář zůstala bezvýrazná.

„Dámy a pánové,“ začala bez úvodu, „Warlock za hodinu odlétá do Mantichory k revizi.“ McKeon překvapené strnul, ale Honor pokračovala klidným a vyrovnaným hlasem. „Kapitán Young odletí s ním, takže Neohrožený zůstává jedinou královskou lodí v soustavě… se mnou jako zdejším velícím důstojníkem.“

Dovolila si malý usměv nad téměř slyšitelným projevem překvapení, který zčeřil místnost, ale oči měla ledové. Dosud se je snažila motivovat poskytováním příležitostí a povzbuzováním hrdosti na sebe samé a narazila na kamennou zeď. Dobrá. Když nereaguji na její nabídky, aby se odpovědnosti ujali z vlastního pocitu sebeúcty, zkusí to jinak.

„Nemusím snad zdůrazňovat, že nás to slaví před mnoho povinností, z nichž některé si navzájem protiřečí. Ale tohle je královská loď. Budeme plnit své povinnosti, anebo z toho vyvodím důsledky. Je to jasné?“

Ty chladné hnědé oči je probodávaly jednoho po druhém a McKeon se na svém křesle poněkud zavrtěl, když spočinuly na něm. Pozdvihl bradu, ale neřekl nic a ona přikývla.

„Dobrá. V tom případě přejdeme k tomu, jaké jsou přesně naše povinnosti a za co neseme odpovědnost.“

Stiskla tlačítka na svém terminálu v čele konferenčního stolu a nad deskou vykvetlo holografické zobrazení soustavy Bazilišku v malém měřítku. Přeběhla prsty po dalších tlačítkách a v mapě ožil jasně červený kurzor.

„Máme jedinou loď, dámy a panové, a náš problém stručně řečeno spočívá v tom, že jedna loď může být vždy jen na jednom místě. Loďstvo odpovídá za poskytování podpory bazilišskému řídícímu středisku při řízení provozu červí dírou, včetně celních prohlídek podle potřeby. Kromě toho odpovídáme za inspekce veškeré dopravy směřující na Medusu samotnou nebo na zařízení na oběžné dráze kolem planety, za poskytovaní podpory vládní zmocněnkyni a její NPA (NPA – Native Protection Agency neboli Agentura pro ochranu domorodů.), za zajištění bezpečnosti všech mimomedusanských návštěvníků na planetě a za zajištění bezpečnosti soustavy proti hrozbám zvenčí.

Abychom toho dosáhli, musíme být zde…,“ kurzor zablikal v oběžné vzdálenosti u Medusy, „…zde…,“ zablikal mezi vznášejícími se korálky znázorňujícími provoz u vyústění červí díry,

„…a vlastně tady všude“ Kurzor opsal kolem soustavy široký kruh o poloměru dvaceti světelných minut, právě na hranici zakázané meze hvězdy třídy G5.

Nechala červené světélko kroužit kolem holoobrazu ústřední hvězdy několik sekund, pak kurzor zhasla a položila ruce před sebe na desku stolu.

„Je zcela jasné, dámy a pánové, že jediný lehký křižník nemůže být na všech těchto místech najednou. Nicméně mám od kapitána Younga své rozkazy a já je splním.“

McKeon seděl mlčky a nevěřícně na ni zíral. To nemůže myslet vážně! Jak sama pravě dokázala, jediná loď je nemůže splnit. Ale ona očividně měla v úmyslu se o to pokusit a jemu zahořely tváře, když si uvědomil, co to dělala ve svém příbytku déle než tři hodiny po svém návratu z Warlocka. Pustila se do svého nesplnitelného zadáni sama, zápasila s ním aniž by se třeba jen pokusila zapojit do jeho řešení své důstojníky, protože by ji dokázali, že to nesvede. On sám, by jí dokázal, že to nesvede.

Pod okrajem stolu křečovité zaklesl prsty obou rukou do sebe. Odpovědnost nakonec každopádně ponese Harringtonová, jenže kapitáni mají důstojníky – a zejména první důstojníky – právě k tomu, aby v takových situacích pomohli. A co víc, McKeon už postřehl tu, zlomyslnost, která se za jejími novými rozkazy skrývala. Předtím měl podezření, že mezi ní a Youngem něco zuří; teď to věděl určitě. Young opuštěním stanice vážně riskoval vlastní kariéru, ačkoliv se zdálo, pravděpodobné, že má dostatek protekce i vlastního vlivu na to, aby se vyhnul vyložené katastrofě. Ovšem jestli se Harringtonová nedokáže zhostit odpovědnosti, kterou na ni Young shodil, jakkoliv byla nesplnitelná…

V duchu se zachvěl a donutil se soustředit se na její slova „Poručíku Venizelosi.“

„Ano, madam?“

„Vyberete třicet pět příslušníků mužstva a poddůstojníků a jednoho nižšího důstojníka pro odloučenou službu. Neohrožený doprovodí Warlocka k vyústění. Jakmile se Warlock vzdálí, zanechám váš oddíl s oběma pinasami tam. Přesunete se na bazilišské středisko a převezmete povinnosti celního a bezpečnostního důstojníka dopravy procházející vyústěním. Zůstanete za tímto účelem přidělen středisku až do dalšího vyrozumění. Rozuměl jste?“

Venizelos na ni chviličku hloupě civěl a dokonce i McKeon zamrkal. To je neslýchané! Ale přece jenom to může fungovat, připustil si téměř neochotně. Na rozdíl od šalup byly pinasy dost velké na to, aby se do nich vešel gravitorový pohon a kompenzátor setrvačnosti, a byly ozbrojené. Ve srovnání s pravidelnými válečnými loděmi sice jejich zbraně byly na úrovni špuntovek a praků, ale k udržení pořádku mezi neozbrojenými obchodními loděmi to více než stačilo.

Jenže Venizelos je jenom poručík a bude vzdálen deset hodin komunikačního zpoždění od svého velitele. Bude odkázán zcela sám na sebe a jediné jeho chybné rozhodnutí může zničit nejen jeho vlastní kariéru, ale i kariéru Harringtonové, což vysvětlovalo jeho bledost a napjatý výraz ve tváři.

Kapitán seděla bez hnutí, oči upřené do Venizelosova obličeje a ústa se jí zlověstně sevřela. Jeden štíhlý ukazováček jemně poklepal na desku stolu a takticky důstojník sebou viditelně trhl.

„Ehm, ano, madam. Rozuměl jsem.“

„Dobrá.“ Honor, která cítila jeho úzkost a nejistotu, ho na chvíli zalitovala, ale okamžitě se přiměla svůj soucit potlačit. Házela ho do hluboké vody, ale když ona přebrala velení LAC (LAC – Light Attack Craft neboli lehký bojový člun.) 113, byla o tři roky mladší, než je on nyní. A když se jemu něco nepovede, pomyslela si kousavě, Pavel Young a jeho kamarádíčkové se postarají, aby za to zaplatila ona, ne Venizelos. Tohle ovšem neměla v úmyslu poručíkovi vykládat. „Dám vám podrobné pokyny,“ řekla Honor a on – podle svého přesvědčení nenápadně – vydechl úlevou, vzápětí však znovu ztuhl, když dodala: „A očekávám, že budete jednat i podle vlastní iniciativy a uvážení, jak to bude situace vyžadovat.“

Znovu nešťastně přikývl a Honor obrátila tvrdé oči k Dominice Santosové.

„Komandér-poručíku Santosová.“

„Ano, kapitáne?“ Komandér-poručík se tvářila mnoha klidněji než Venizelos, nejspíš proto, že věděla, že ji Honor jako hlavního technika nemůže poslat na odloučenou službu.

„Chci, abyste se poradila s poručíkem Venizelosem, než odletí. Přiberte k tomu také výkonného. Než nás poručík opustí, chci mít hotovou inventuru průzkumných sond, které máme k dispozici.“

Odmlčela se a Santosová přikývla, zatímco si naťukávala poznámku do poznámkového záznamníku.

„Ano, madam. Smím se zeptat na účel té inventury?“

„Smíte. Jakmile ji dokončíte, chci aby váš úsek začal odmontovávat senzorové hlavy ze střel. Opatříte je jednoduchými manévrovacími motorky pro udržovaní polohy a astrogačními systémy.“ Tentokrát Santosová prudce vzhlédla a její vyrovnanost se viditelně začala drolit. „Představuji si to tak, že bychom přemontovali senzorové hlavy do standardních výstražných a navigačních majáků. Pokud to nepůjde, chci mít na stole do třinácti nula nula návrh systému, který bude fungovat.“

Upřela oči na techničku a Santosová se schoulila. Zamaskovala šok docela dobře, nicméně Honor téměř cítila, jak ji v hlavě víří myšlenky při představě velikosti úkolu, který se před ní tyčil. Jenom množství potřebných normohodin bylo děsivé, a jestli bude muset začínat konstrukci od základních součástek…

„Jakmile vysadíme poručíka Venizelose a jeho skupinu,“ pokračovala Honor stále týmž bezvýrazným, klidným hlasem, „zahájí Neohrožený oblety Bazilišku po kulové mezi o poloměru deset světelných minut. Poručík Stromboli…“ (astrogátor sebou na svém křesle trhl, když se její pohled přesunul na něj), „…nám vypočítá kurz tak, aby nám to zabralo co nejméně času a my rozmístíme naše sondy jako stacionární senzorové plošiny. Je mi jasné, že téměř jistě nebudeme mít dost sond na úplné pokrytí, ale soustředíme se na rovinu ekliptiky. Nemůžeme s jednou lodí provádět hlídky podle předpisového rozvrhu, ale můžeme vykrýt nejpravděpodobnější přístupové vektory.“

„Vy chcete, abychom je všechny vybavili manévrovacími motorky, madam?“ zeptala se Santosová po chvilce.

„Přesně tak, komandér-poručíku.“

„Ale…“ Santosová zachytila Honořin ledový pohled a raději změnila téma. „Předpokládám, že máte pravdu, pokud jde o montáž senzorových hlav na standardní majákové soupravy, madam, ale při počtech, o jakých mluvíte, nám soupravy rychle dojdou. Budeme muset zimprovizovat spoustu manévrovacích pohonů a astrosystémů. To nebude laciné a já ani nevím, jestli máme na palubě dostatečné zásoby součástí.“

„Co nemáme, vyrobíme. Co nedokážeme vyrobit, zabavíme na bazilišském řídícím středisku. Co nebudeme moci zabavit, ukradneme.“ Honor vycenila zuby v neveselém úsměvu. „Je to jasné, komandér-poručíku Santosová?“

„Ano, madam.“

„Připomínka, kapitáne,“ uslyšel se říkat McKeon a oči Harringtonové ho šlehly po tváři. Zdálo se, že ztvrdly ještě o maličko víc, ale byla v nich i ostražitost – a snad i stopa překvapení.

„Ano, výkonný.“

„Nejsem si jistý, kolik sond máme ve skladech, madam, ale vím určitě, že máte pravdu v tom, že nedokážeme úplně vykrýt prostor, ani kdybychom dokázali – chci říci ani potom, co je opatříme manévrovacími motorky.“ Mluvil neobratně a věděl to, ale také přispíval k řešení nějakého problému poprvé od chvíle, co Harringtonová přišla na palubu. Připadal si… zvláštně. Nepřirozeně.

„A?“ pobídla ho kapitán.

„Je tu také problém jejich životností, madam. Nepředpokládalo se u nich takové dlouhodobé použití. Ale můžeme zvýšit jejich užitnou dobu na stanovišti tím, že je seřídíme na pulzní provoz. Aktivní gravitorový pohon dokážou pasivně zachytit na vzdálenost těsně nad dvacet světelných minut. Pokud je rozmístíme na mezi deseti světelných minut, budou mít dosah více než půl světelné hodiny od hvězdy – řekněme čtyřicet minut letového času.“

Honor přikývla. I to nejlepší dostupné stínění proti zaření a částicím stále omezovalo rychlost lodí v normálním prostoru na nejvýš 0,8 c.

„Když je necháme pracovat řekněme třicet sekund každou půlhodinu, měly by odhalit každé plavidlo se zapojeným pohonem v normálním prostoru přinejmenším dvacet světelných minut daleko. To by nám mělo poskytnout dostatek času zareagovat a zároveň to šedesátkrát zvýší jejich životnost.“

„Skvělý nápad, výkonný.“ Honor se na něj usmála, vděčná, že konečně vylezl ze své ulity, a jemu zaškubaly obličejové svaly jako by jí chtěl úsměv oplatit. Ale pak opět ztuhly, jako by zalitoval svého momentálního výpadku, a Honor potlačila zamračení.

„Poručíku Venizelosi.“ Takticky důstojník se zatvářil už doopravdy ztrápeně, když se opět obrátila k němu, a její zadržované zamračení se při pohledu na jeho výraz změnilo v zadržovaný úsměv.

„Ano, madam?“

„Vaše povinnosti převezme po dobu vaší nepřítomnosti podporučík Cardones. Kromě svých ostatních úkolů před odletem ještě společně s ním vypracujete plán optimálního rozmístění sond na základě jejich dostupného počtu, který vám komandér-poručíci Santosová a McKeon jistě do hodiny dodají.“

„Ano, madam.“

„Výborně. A dál, až tedy vypravíme pinasy a rozmístíme sondy, mám v plánu zaparkovat Neohroženého na oběžné dráze u Medusy. Budu se muset co nejdříve sejít a poradit s vládní zmocněnkyní, což samozřejmě předpokládá návštěvu planety. Kromě toho bez pinas si budeme muset při všech kontrolách obchodu probíhajícího mezi vesmírem a planetou a na oběžné dráze vystačit s šalupami. Jelikož nemají gravitory, budeme je možná muset přepravoval z jedné oběžné dráhy na druhou na palubě Neohroženého. Navíc planeta krouží v hloubce tří světelných minut pod plochou, na níž budou rozmístěné sondy, a naše palubní senzory mají mnohem větší dosah, než budou mít ty na sondách. Tím, že zůstaneme na oběžné dráze u Medusy, dovolí nám naše poloha pokrýt palubními senzory nejkritičtější část prostoru, za který odpovídáme, a také ušetřit sondy pro hustější pokryti ostatních částí sítě. Budu také chtít nejméně jednu sondu mít v zásobě, abychom ji mohli pokrýt planetu, kdybychom opouštěli oběžnou dráhu, protože mám v úmyslu provádět pravidelné hlídkové lety ve vnitřní části soustavy, pokud to bude možné, ale obávám se, že budeme mít příliš práce, než abychom jich stihli mnoho. Je to všechno jasné?“

Opřela se a přejela je pohledem. Většina z nich přikývla; nikdo nezavrtěl hlavou.

„Výborně. V tom případě…“

„Ehm, kapitáne?“

„Ano, poručíku Venizelosi?“

„Právě mě něco napadlo, madam. Komandér-poručík McKeon má pokud jde o životnost sond pravdu a i bez ohledu na to bude pokryti, o kterém jste mluvila, s počtem sond, kterými disponujeme, velký problém. Mohli bychom je rozmístit mnohem hustěji, kdybychom požádali Warlocka, aby nám přenechali všechny, které mohou postrádat. Myslím, že v Mantichoře je velmi pravděpodobně nebudou potřebovat.“

„Oceňuji váš návrh,“ pravila Honor naprosto bezbarvým hlasem, „ale obávám se, že je nepraktický. Budeme si muset co nejlépe vystačit s vlastními zdroji.“

„Ale, kapitáne…“

„Říkám, že je to nepraktické, poručíku.“ Její hlas byl ještě plošší než předtím. To, že se v něm nenacházel žádný tón bylo samo o sobě výstrahou a Venizelos s klapnutím zavřel ústa. Vrhl krátký postranní pohled po McKeonovi, avšak výkonný ani nemrkl. Už si všiml, že Harringtonová naplánovala vypravení pinas až na dobu poté, co těžký křižník – a Young – odletí. Nyní její odpověď Venizelosovi potvrdila to, co si o celé situaci už vydedukoval. Ať už byla příčina nenávisti mezi ni a Youngem jakákoliv, bylo to dost ošklivé na to, aby ji Young schválně nasměroval ke katastrofě… a ona aby věděla, že k ní spěje A aby proto něco podnikla teprve až už Young nebude mít možnost jim to překazit.

To všechno znělo zlověstně, jako by se HMS Neohrožený – a s ním jeho důstojníci – měl každou chvíli ocitnout v křížové palbě.

Honor pozorovala kamenný výraz svého výkonného důstojníka a hádala, co se za tou maskou odehrává. Měl samozřejmě pravdu – a Venizelos také. Hluboce litovala, že taktického důstojníka odbyla tak příkře, zejména když jen předložil návrh toho druhu, za jaké se prakticky modlila, aby s nimi její důstojníci přicházeli, ale nehodlala jim vysvětlovat podstatu nepřátelství mezi ní a Youngem. I kdyby už z principu nebylo nemyslitelné, aby jakýkoliv velitel odhaloval takové věci svým podřízeným, vyznělo by to až příliš jako ublíženecké kňučení.

„Nějaké další připomínky nebo návrhy‘?“ otázala se po chvilce. Nebyly žádné a ona kývla hlavou.

„Posádku seznámím s našimi novými rozkazy a povinnostmi ve čtrnáct nula nula. Poručíku Venizelosi, jmenný seznam lidí, které chcete do své skupiny, budu chtít mít ve třináct nula nula. Než mi jej předložíte, necháte ho projít komandér-poručíku McKeonovi, ale definitivně jej chci schválit sama, než oslovím posádku.“

„Ano, madam.“

„Dobrá, dámy a pánové. Své pokyny máte. Dáme se do toho.“

Kývla a všichni vstali a spěchali pryč z místnosti. Netvářili se právě šťastně, ale aspoň se poprvé za až příliš dlouhou dobu aktivně věnovali svým povinnostem. Snad to je dobré znamení.

Průchod se zavřel za posledním z nich a ona se lokty opřela o stůl, zabořila hlavu do dlaní a špičkami prstů si třela-spánky.

Panebože, doufejme, že je to dobré znamení! Dělala, co mohla, aby z ní vyzařovala sebedůvěra, ale pokazit se mohla děsivá řada věcí. Patroni obchodních lodí mohou být nedůtkliví ohledné svých prav průletu a Venizelos může snadno vyprovokovat mezihvězdný incident, pokud by přitlačil příliš tvrdě na nesprávného kapitána. I s využitím McKeonova návrhu bude životnost jejich improvizovaných senzorových plošin příšerně omezená. Mohly by snad – s trochou štěstí – vydržet ty tři měsíce, než se vrátí Warlock, pokud ovšem Young nenajde nějakou výmluvu, aby mohl jeho ‚údržbu‘ ještě protáhnout. A nejhorší ze všeho bylo, že její plány počítaly s tím, že se nikde nestane nic opravdu vážného. Jestli se někde něco semele, bude mít vynikající šanci se to dozvědět, ale ještě lepší šanci být právě na úplné nevhodném místě na to, aby mohla jakkoliv zasáhnout.

Vzdychla a narovnala se, pak spustila ruce na stůl a dlouho se upřeně dívala na jejich hřbety.

Podle závěrečné analýzy všechno záviselo na její posádce a ona jen nesmírně nerada myslela na to, jaké vypětí to pro ně bude znamenat. Námořní pěšáci budou Venizelosovi k užitku jen omezeně, což znamená, že taktický důstojník bude téměř výhradně požadovat příslušníky námořnictva. To znamenalo, že s sebou odvede téměř deset procent provozní posádky Neohroženého, a ona zažije tvrdé chvilky, až mu bude odpírat nejlepších deset procent s největší zkušeností s malými plavidly. Ona své vlastní celní hlídky pro dopravu na oběžné dráze bude muset vybírat z toho, co zbude. Už si stačila všimnout zarážejícího počtu obchodních lodí na oběžných drahách kolem Medusy. Co mohou od domorodců nakupovat, bylo mimo její chápání, ale očividně obchodovali se spoustou něčeho a její povinností bude zkontrolovat každou z těch lodí do jedné.

Věděla, že to bude svádět k tomu, aby se omezila na prostou kontrolu celních deklarací, ale to nebylo to, co od ní Loďstvo očekávalo. Kontrola celních deklarací postačí u dopravy, kteří do soustavy míří jen kvůli průletu křižovatkou. V případě plavidel obchodujících s územím Mantichory nebo těch, která zde překládala náklad, však měla prohledat zásobovací raketoplány i lodě samotné, zda neobsahují pašované zboží. To pro její lidi znamenalo dlouhé vyčerpávající hodiny a každé inspekční skupině bude muset velet důstojník nebo vyšší poddůstojník.

I kdyby už nemusela vysílat žádné další odřady, bude mít chronický nedostatek lidí a už téměř viděla ten dominový efekt, který se vlnil proti ní. Příliš málo lidí znamenalo delší hlídky, méně volného času a další odpor ze strany posádky, která se tvářila nepřátelsky už teď, při představě plného nasazení.

Znovu vzdychla, vstala a rozhlédla se po prázdné místnosti. Budiž. Její povaha a celý výcvik v ní křičely, ať lidi vede, ale když snaha vést selhala, bude je přemlouvat, dokopával, šikanovat nebo terorizovat. Tak či tak, za každou cenu udělá, co má. Dokud vykonávají svou povinnost, ať si ji třeba srdečně nenávidí.

KAPITOLA OSMÁ

Zatímco HMS Neohrožený udržoval polohu poblíž bazilišského řídicího střediska a těžký křižník Warlock vklouzl do středu vyústění, kapitán Michel Reynaud z mantichorské ACS (ACS – Astro Control Service neboli Řízení kosmického provozu.) stál vedle komandéra Arlesse a sledoval jeho displej se smíšenými pocity. Warszawské plachty těžší lodi na kratičký okamžik jasné zazářily, pak křižník zmizel a Reynaud nijak nelitoval, že jej vidí odlétat. Ze všech těch mizerných povýšeneckých arogantních kreténů, které kdy Královské mantichorské námořnictvo poslalo dohlížet na Reynaudovo panství, byl lord Pavel Young určitě ten nejhorší. Nikdy se ani v nejmenším nesnažil zakrývat své pohrdání vůči ACS a Reynaud a jeho lidé mu to srdečné opláceli.

Jenže Young byl známé zlo, takové, na jaké si už kolem sebe zvykli, teď tu měli nové, aby si měli s čím dělat starosti, ACS byla navzdory svým uniformám a hodnostem převzatým od námořnictva civilní organizace, a když Reynaud sledoval světelnou značku zůstávajícího křižníku, byl za to neskonale vděčný. On odpovídal za hladký průběh dopravy vyústěním a basta. Zbytek soustavy Bazilišku byla starost námořnictva a pomyšlení na to, co teď čeká velitele té jediné lodě, stačilo, aby se Reynaud otřásl. Ne že by bylo pravděpodobné, že by si ten hlupák jeho soucit zasloužil, pomyslel si kysele. Kdyby ne nestrčili by ho sem. Tak už to na stanici Bazilišek chodilo osazenstvo bazilišského řídíciho střediska se na ten póvl, s nímž se muselo potýkat, dívalo se vším opovržením, jaké si zasloužil.

Začal se odvracet, ale Arlessův hlas ho zarazil.

„Okamžik, Miku. Letí k nám dvojice návštěvníků z toho křižníku.“

„Cože?“ Reynaud se obrátil zpátky k displeji a zamračil. Dva pohonné zdroje se pohybovaly k protáhlému bloku střediska. Na mezihvězdné lodi byly příliš malé, ale skutečnost, že dávaly gravitorové signatury, znamenala, že musejí být větší než většina malých plavidel. A to dále znamenalo, že to musí být pinasy křižníku, ale proč by pinasy měly mířit k jeho velínu?

„Co myslíš, že mají za lubem?“ zeptal se.

„Jak to mám vědět?“ pokrčil Arless rameny. Opřel se a zapraskal klouby svých dlouhých prstů.

„Chceš říct, že nedodali letový plán?“

„Přesně tak. Oni… moment.“ Dispečer se naklonil kupředu a cvakl spínačem, kterým připojil své komunikační kanály do Reynaudova sluchátka.

„…ovozu, tady je let námořnictva foxtrot alfa jedna. Žádáme pokyny k závěrečnému přiblíženi.“

Arless začal odpovídat, ale Reynaud ho zarazil zdviženým prstem a zapojil do okruhu vlastní náhlavní soupravu.

„Námořnictvo foxtrot alfa jedna, tady řízení provozu Bazilišek. Oznamte, prosím, své záměry.“

„Řízení provozu Bazilišek, jsme styčná mise námořnictva. Mám na palubě záznam s rozkazy a vysvětlující depeší pro náčelníka vaší stanice.“

Reynaud a Arless na sebe hleděli se zdviženým obočím. To bylo rozhodně netradiční. Styčná mise? O jaký druh ‚styku‘ jde? A proč ta tajemnost? Proč předem nepodali letový plán? Kapitán pokrčil rameny.

„Dobrá, námořnictvo foxtrot alfa jedna. Proveďte přiblížení na…“ natáhl krk, aby nahlédl do Arlessova displeje, „…maják devět čtyři. Dostanete lodivoda. Řízení provozu konec.“

Vypojil okruh a věnoval Arlessovi výmluvný pohled.

„Tak co si o tom, sakra, myslíš, že to má znamenat, Stu?“

„Nemám ponětí, šéfe,“ odvětil dispečer, „ale koukni se na tohle.“

Ukázal na displej a Reynaud se zamračil. Hned jak se pinasy oddělily od lehkého křižníku, odvrátila se jejich mateřská loď od střediska a nabrala vektor k centrální hvězdě soustavy, ale ne na osmdesátiprocentní výkon, jaký lodě RMN normálně používaly. Zrychloval na plných pět set g a byl už padesát tisíc kilometrů daleko s rychlostí větší než 700 km/s.

Náčelník stanice se poškrábal v ježatých šedivých vlasech a vzdychl. Zrovna když se mu podařilo dokopat toho posledního uniformovaného osla aspoň k tomu, aby přestal strkat nos do záležitostí řídicího střediska, stane se tohle. Trvalo celé měsíce přesvědčit Younga, že jeho blahosklonné pokusy přeuspořádat vyzkoušené dopravní koridory dispečinku do ‚účelnějších‘ tras – tak pitomě navržených, že by jen přidělaly dřinu Reynaudovým už tak přetíženým dispečerům a snížily bezpečnostní odstupy – nejsou ani žádané, ani vítané. Řídit dopravu vyústěním červí díry byla práce pro dobře vycvičené a zkušené profesionály, ne pro kriply poslané do vyhnanství za to, jak mizerně odváděli svou vlastní práci. Byla spousta věcí, které by námořnictvo mohlo udělat, aby ACS usnadnilo rutinní provoz, jen kdyby byl ten uprděný náfuka přístupný něčemu, co by vyžadovalo trochu práce z jeho strany. Jenže to on nebyl, mnohem víc mu vyhovovalo hrát si na kdovíco. Jak to Reynaud viděl, Young prostě nedokázal někoho jiného nechat dělat si svou práci, pokud se mu do toho mohl plést, aniž by to jeho osobně stálo nějakou námahu. Od samého začátku se po Reynaudovi vozil jak to šlo a hlavní dispečer se přistihl, že mu proti své přirozenosti oplácí stejnou mincí – jak se dalo předpokládat, vedlo to k ochabnutí spolupráce, kterého však nedokázal s dobrým svědomím litovat, jakkoliv tvrdě se o to snažil.

Jenomže se zdálo, že Youngův náhradník je z jiného těsta. Potíž byla v tom, že Reynaud nevěděl z jakého. Podle rychlosti, s jakou se tady začal otáčet, měl nováček zjevně víc energie než jeho předchůdce, jenže to mohlo být dobré i špatné. Pokud má skutečně v úmyslu středisku asistovat, bylo by to nejspíš dobré, jenže po svých dlouhých a hořkých zkušenostech si Reynaud jen obtížně dokázal představit vyššího důstojníka námořnictva, který by nadělal víc užitku než škody.

Pokrčil rameny. Ať už má velitel Neohroženého za lubem cokoliv, rychlý odlet křižníku znamenal zcela zřetelné, že má v úmyslu pověsit tuhle ‚styčnou misi‘ Reynaudovi na krk na dlouho, a to, že nikoho o svých úmyslech nezpravil předem, bylo přinejmenším velice zvláštní.

Reynaud se zamračené díval, jak se lehký křižník vzdaluje, ale tentokrát mu v očích zářilo přemýšlivé světélko. Ať už je ten kapitán jaký chce, očividně to není další lord Pavel Young.

„Máte vykreslené schéma našich obletů, astrogační?“

„Ano, madam.“ Poručík Stromboli při Honořině otázce vzhlédl. Masitou tvář měl staženou únavou, protože Santosová a McKeon mu neustále dodávali nové opravené hodnoty počtu dostupných sond. Pokaždé, když změnili čísla, musel dráhu přepočítávat znovu téměř od začátku, ale únava neúnava, už nikdy – nikdy! – nechtěl oznámit kapitánovi Harringtonové, že nemá k dispozici kurz, který ona potřebuje. „Budeme potřebovat změnit vektor za…“ dvakrát zkontroloval svůj panel, „…dvacet tři minut. První sondu bychom měli vypustit osm hodin a čtyřicet dva minut poté.“

„Dobrá. Předejte změnu kurzu úseku řízení.“ Nimitz jí tiše kníkl do ucha a ona zvedla ruku, aby ho pohladila po hlavě. Zdálo se, že stromový kocour vždycky ví, kdy ho má být vidět, ale ne slyšet, dokonce i na můstku, ale od okamžiku, kdy HMS Warlock zmizel, se ozýval mnohem veseleji. Honor věděla proč a než zavolala strojovnu, dopřála si malý úsměv.

Ozval se jí jeden z asistentů Santosové a ona trpělivě počkala, než sehnal hlavního technika k interkomu. Když se Santosová konečně objevila, vypadala hrozně. Tmavé vlasy měla spletené do pevně staženého copu, tvářila se unaveně a na pravé tváři měla mastnou šmouhu.

„Asi za devět hodin začneme vypouštět sondy, komandér-poručíku. Jaký je stav?“

„První série je už skoro připravená k vypuštění, madam,“ odpověděla Santosová vyčerpaně, „a myslím, že druhou budeme mít také včas, ale nejsem si jistá pokud jde o třetí.“

„Potíže, komandér-poručíku?“ zeptala se Honor přívětivé a neuniklo jí, jak Santosové zasvítily oči hněvem. Výborně. Jestli se její důstojníci rozzuří, možná začnou přemýšlet, místo aby se jednoduše pořád jen litovali. Ale komandér-poručík spolkla, co měla na jazyku, a prudce vydechla.

„Mám obavy z vyčerpáni, kapitáne.“ Hlas měla bezbarvý. „Majákové soupravy už nám docházejí a kromě toho nebyly navrženy pro zvládání senzorových hlav o téhle velikosti a citlivosti. Jejich přizpůsobení vyžaduje úpravy, které zdaleka přesahují parametry normálních oprav a údržby, a to omezuje využití našich servomechanismů. Drátujeme toho spoustu ručně jako nádeníci, ale máme jen omezený počet rukou, a až soupravy dojdou, bude to ještě horší.“

„Rozumím, komandér-poručíku, ale pro náležité rozmístěni sond je správné načasování kriticky důležité. Radím vám, abyste to urychleně dokončili.“

Honor vypnula obvod, s nepatrným úsměvem se ve svém velitelském křesle opřela a Nimitz jí s předením začal ze strany otírat hlavu o krk.

„Cože jste?“ opáčil nevěřícně kapitán Reynaud a poručík Andreas Venizelos udiveně svraštil obočí.

„Říkám, že jsem váš celní a bezpečnostní důstojník, kapitáne. Jsem si jist, že depeše kapitána Harringtonové vám všechno objasní.“

Reynaud tupě převzal paměťový záznamník se zprávou a Venizelos se cítil stále nejistěji. Nechápal, proč se ten chlapík z ACS tváří tak zmateně. Venizelos přece neřekl nic tak závažného.

„Tak ještě jednou, abychom si to ujasnili,“ ozval se Reynaud za okamžik. „Ten váš kapitán Harrington chce vás a vaše lidi opravdu ubytovat tady na řídicím středisku? Nechá vás tady, abyste nás podporovali v práci?“

„Ano, pane, přesně to má kapitán Harringtonová v úmyslu.“ Pohledný snědý poručík zdůraznil přechylovací příponu a Reynaud přikývl, ale stále se tvářil tak ohromeně, že to Venizelose pohnulo k otázce. „Proč se tváříte tak překvapeně, pane?“

„Překvapeně?“ trhl sebou Reynaud a pak se podivně usmál. „Ano, řekl bych, že ‚překvapeně‘ je moc dobré slovo, poručíku. Podám vám to takhle. Jsem hlavním dispečerem na Bazilišku skoro dvacet měsíců. Předtím jsem tu byl samostatným dispečerem skoro dva zatracené roky, a za celou tu dobu jste první – jak jste to říkal? bezpečnostní a celní důstojník? – kterého sem kdo obtěžoval přidělit. Vlastně můžete být docela dobře první, kterého se středisku obtěžoval přidělit vůbec kterýkoliv velitel hlídky.“

„Cože jsem?“ vyhrkl Venizelos a pak se začervenal, když si uvědomil, jak přesně jeho tón odpovídá předchozímu Reynaudovu důrazu. Oba na sebe zůstali hledět a pak se kapitán ACS začal zubit.

„Když o tom tak teď přemýšlím,“ řekl, „myslím, že jsem ve svých původních příkazech četl něco o tom, že námořnictvo odpovídá za prohlídky lodí a bezpečnost stanice. Už je to pochopitelně tak dlouho, že si nejsem jistý.“ Ohlédl se po staničním technikovi, který stál vedle něj. „Jayne, buď tak laskav, najdi pro poručíkovy lidi nějaké bydlení a proškol je v základních nouzových postupech, ano? Já musím prohrabat pár staničních předpisů a zjistit, co s nimi, sakra, vůbec máme dělat.“

„Jasně, Miku.“ Technik mávl na podporučíka Wolvershama, Venizelosova zástupce, a Reynaud, který se stále zubil, se obrátil zpátky k Venizelosovi.

„Mezitím byste mi, poručíku, snad mohl pomoct při hledání.“ Venizelos přikývl a Reynaudův úsměv se ještě rozšířil. „A mohl byste mi taky říct něco málo o vašem veliteli. Ale pomalu, prosím. Už nejsem tak mladý jak jsem býval, a nevím, jestli jsem připraveny na představu schopného vyššího důstojníka na stanici Bazilišek!“

Andreas Venizelos se zazubil v odpověď a poprvé za celé týdny se cítil přirozeně.

Komandér-poručík Dominica Santosová se snažila neklít, když jí poručík Manning předal nejnovější rozpis.

Stihli kapitánovy termíny pro vypuštění prvních tří sond, ale už se blížil čtvrtý a Santosová sledovala chronometr s pocity blízkými zoufalství. Za necelých šest hodin mají vypouštět další a mají přestavěných sotva šedesát procent sond. Neustále proti rozvrhu ztráceli; ještě zbývá vypustit pět sond; její lidé jsou jako opilí únavou; a co je ještě horší, právě jim došly majákové soupravy. Od teď budou muset ty zatracené konverzní sady napřed vyrobit, než do nich senzorové hlavy vůbec budou moci namontovat!

Rozmrzele si mumlala sama pro sebe, protože zvolila kompromis mezi vztekem a chováním, jaké se slušelo u námořnictva, a klela tak, aby ji nikdo neslyšel. Co má Harringtonová, krucinál, za problém?! Kdyby chtěla dát technickému úseku dva nebo tři dny, dokázali by zkonstruovat konverzní sadu, kterou by údržbářské a opravárenské servomechanismy mohly chrlili ve velkém. Jenže vypracování konstrukce a vychytání chyb v softwaru servomechanismů by trvalo déle než vyrobit ty mizerné krámy ručně! Kapitán je snad nemusela takhle honit – a nebylo od ní fér, že si vylévala své neshody s Youngem (a kdo ví, co za tím vězí!) na nich.

Přestala klít a trochu provinile se rozhlédla kolem sebe. Ono vlastně nebylo také tak docela fér od nich, že si vylévali své zklamání po cvičeních Loďstva na kapitánovi, napadlo ji. A neochotně si přiznala, že když na to přijde, chovala se stejně špatně jako ostatní – zejména když se dozvěděla o jejich převelení na stanici Bazilišek. Ale stejné…

Prudce se na křesle opřela a zhluboka se nadechla. Dobrá. Teď nejde o to, jestli je to fér nebo nefér. Má tady problém. Buď může zavolat kapitánovi a říci jí, že termín nestihne (a tahle myšlenka jí vůbec nepřipadala přitažlivá), anebo se k tomu postaví jako hlavní technik téhle piksly šroubů a vymyslí řešení.

Otočila křeslo proti terminálu a začala klepat do kláves. Oukej. Nemohou to stihnout, pokud budou montovat těla majáků z úplně základních součástek a nemají čas konstruovat nové, ale… co kdyby použili naváděcí plošinu ze střely vzor padesát? Kdyby z ní očesali bojovou hlavici a prostředky pro zvýšení průraznosti, mohli by do uvolněných mezer namontovat senzorově hlavy a astrogační soupravy…

Ne, počkat! Když odstraní průnikové prostředky, budou moci na astrogační soupravy předělat přímo jednotky konečného navedení střel! V každém ohledu jim to ušetří součástky a naváděcí jednotky by beztak musely do skladu, kdyby je nepoužili. Linearní motory plošiny ani zdaleka nebudou mít takovou vytrvalost jako souprava standardního majáku, ale mají sakra nějaký výkon a od plošin se čeká, že budou muset pracovat jen několik měsíců. Nebudou poletovat sem a tam, takže vlastně ani nepotřebují velkou vytrvalost pohonu, že? A když po užije standardní součásti, mohou dvě třetiny té práce udělat za čtvrtinu předpokládané doby její zbrojíři a vůbec se nebude muset nic přeprogramovávat!

Tak moment… Když tady odřízne okraj plošiny, aby rozšířila zorné pole pasivních senzorů a potom odstraní tenhle panel, aby propojila zesilovač signálů s hlavním vysílačem elektronické obrany, mohla by…

Prsty komandér-poručíka Santosové se rozlétly s rostoucí rychlostí po pultu a na jejím displeji začala získávat podobu úplné nová senzorová plošina.

„Kapitáne Harringtonová?“

Honor zvedla oči od záznamníku, který jí ležel v klíně. U lokte jí stál podporučík Rafael Cardones, Venizelosův zástupce a momentálně úřadující taktický důstojník Neohroženého, a v jeho až neskutečně mladé tváři se zračila úzkost.

„Ano, podporučiku?“

„Ehm, myslím, že máme problém, madam,“ řekl Cardones nejistě. Honor zdvihla obočí a on se zavrtěl. „Jde, ehm, o sondy, madam.“

„A co s nimi je, podporučíku?“

„Já, no, víte… totiž…“ Mladý důstojník se zarazil a pak se viditelně vzchopil. „Obávám se, že jsem špatně naprogramoval parametry senzorů, madam,“ přiznal se spěšně. „Nastavil jsem je na směrovaný příjem, nikoliv všesměrový, a no, myslím, že jsem se trochu zmýlil i u telemetrických soustav. Já… podle všeho se s nimi nedokážu spojit, abych je dálkově přeprogramoval, madam.“

„Aha.“ Honor se v křesle opřela, položila lokty na opěrky a sepjala prsty pod bradou. Podporučík se tvářil jako štěně, které čeká na kopanec. Ba hůř, tvářil se jako štěně, které si myslí, že si zaslouží kopanec. Jeho pokoření bylo zjevné a jí se zachtělo pohladit ho po hlavě a utěšit ho, že všechno bude v pořádku, ale pak se tomu návalu soucitu vzepřela.

„Dobře, podporučíku,“ navázala za chviličku, „a co s tím navrhujete udělat?“

„Já, madam?“ téměř vypískl Cardones. „Já ne…“ Zarazil se a nadechl se. „Předpokládám, že je budeme muset sebrat a přeprogramovat, madam,“ řekl konečně.

„Nepřijatelné,“ pravila Honor klidně. Ohromeně se na ni zadíval a ona se musela dost ostře kousnout do jazyka. Zkušenější taktický důstojník už by řešení viděl. Senzorové hlavy průzkumných sond byly zkonstruovány tak, aby se propojily přímo s taktickou počítačovou sítí mateřské lodi, a k tomu účelu byl vyhrazen taktický kanál. Ten nemohly ovlivnit žádné chyby, kterých se dopustil v naprogramování telemetrie, proto že kanál byl hardwarově zajištěn tak, aby se právě tomu předešlo. Proniknout skrz taktický kanál bude obtížné – spíš kvůli potřebnému času než pro složitost úkolu – ale umožní to dosáhnout standardní telemetrie a beze zbytku ji přeprogramovat z Cardonesova pultu prostřednictvím aktualizačních směrových spojů komunikační centrály.

Honor to věděla, ale neměla v úmyslu mu to prozrazovat. Měl být chytřejší a obrátit se na McKeona, než se vyslaví hněvu svého kapitána – a především pak McKeon měl na tak mladého důstojníka lépe dohlížet. To byl bod, který jim chtěla připomenout – oběma – způsobem, který, jak doufala, se nemine účinkem.

„Nuže, podporučíku?“ ozvala se posléze. Zamrkal. „Jak tedy chcete tu závadu odstranit?“

„Já ne…“ opět se zarazil, uhnul pohledem a pak se znovu podíval na ni. „Máte… Mohla byste něco navrhnout, madam?“

„Nemohla.“ Scvrkával se pod jejím klidným sopránem a ona se úporně snažila nedívat se soucitně. „Vy jste taktický důstojník této lodi, pane Cardonesi,“ pokračovala hlasem, ve kterém se seprojevovalo ani odsouzení, ani soucit. „Programování sond byla vaše odpovědnost. Takže i náprava je váš problém. Vypořádejte se s ním, podporučíku.“‚

Ještě jednou se na ni prosebně podíval, potom polkl a přikývl.

„Ano, madam,“ řekl tiše.

+++

HMS Neohrožený provedl poslední změnu kurzu, usadil se v novém vektoru a zpomaloval, aby plynule vklouzl na oběžnou dráhu. Honor byla zpátky na můstku. Sledovala, jak Medusa na vizuálním displeji roste, a cítila v ovzduší kolem sebe změnu. Apatie, která je svírala po příletu, zmizela, a i když ji nenahradil takový duch jednoty, jaký by si přála, znamenal současný postoj posádky přinejmenším značné zlepšení.

Posledních šest dní bylo tvrdých pro všechny… a pro některé to bylo zatraceně blízko peklu. Komandér-poručík Santosová měla dobrý důvod být vyčerpaná. Když se potvrdilo, že Honor rozhodně nemá v úmyslu zpomalit rozmisťování sond, honila své lidi téměř s bičem a na sebe byla ještě přísnější, ale k vlastnímu údivu všechny termíny nakonec stihla. Její konstrukční improvizaci na poslední chvíli nescházelo mnoho ke genialitě a sondy už byly na svých místech. Sice mezi nimi zbývaly nebezpečné díry, ale Honor měla alespoň výstražnou síť pokrývající sedmdesát stupňů po obou stranách ekliptiky a zdálo se, že Santosová má jisté potíže rozhodnout se, zda má být víc pyšná na výkon svého úseku nebo rozzuřená kapitánovými požadavky.

Nebyla jediná, kdo se zmítal mezi hrdostí a rozmrzelostí. Podporučík Cardones, pravděpodobně víc ke svému překvapení než k překvapení někoho jiného, skutečně dokázal napravit své omyly v programování sond. Musel se o dálkovém přeprogramování poradit s McKeonem, přesně jak Honor doufala, a strávil nad projektem nekonečné hodiny, ale zvládl to. A popravdě řečeno ji potěšilo, jak McKeon zareagoval. Pokud věděla, vůbec Cardonese nesjel, ačkoliv poznání, že na něho měl lépe dohlédnout, pro něj muselo být hořké. Podle toho, co zaslechla, mladíka nenápadně vedl tak, aby na směrové spoje komunikační centrály přišel sám.

Tou dobou už Webster dal dohromady síť sběru dat ze sond zcela k její spokojenosti, Stromboli vypočítal dvě různé úpravy kurzu, aby mohli cestou proletět kolem špatně umístěných sond a opravit jejich polohu, a všichni Honořini vyšší důstojníci byli utahaní, krajně podráždění… a konečně znovu pracovali jako tým. Nebyla to cesta, pro jakou by se normálně rozhodla, ale pokud sebeobrana byla jediná věc, která je dokázala rozhýbat, Honor se dovedla smířit i s tím, že jsou nešťastní.

Ohlédla se, když z výtahu vystoupil na můstek McKeon a usadil se v křesle výkonného důstojníka. Byl odměřený a formální jako vždycky, ale za poslední týden jednou či dvakrát pronikla jeho obranou – hlavně s Cardonesem. Něco ho užíralo, to bylo zřejmé, ale podezřívala ho, že přinejmenším on přesně chápe, co to ona provádí. A zázrak nad zázraky, nebojoval proti ní. Měla více než podezření, že je mu proti srsti spíš způsob, jakým se rozhodla přivést posádku opět k životu, než že se tak rozhodla, a rozhodně se nepřetrhl, aby jí pomohl. Také ještě nedokázala zjistit, proč ji od samého začátku nemá rád, ale ať už za tím vězelo cokoliv, překonával to svou profesionalitou. V jejich vztahu chyběla jakákoliv spontánnost, jakékoliv souznění myšlenek a situace zůstávala daleko za ideálem, alespoň se však zdálo, že jsou oba ochotni připustit, třeba jen sami pro sebe, že ten problém existuje. To byl velký pokrok a Honor doufala, že jsou oba dostateční profesionálové a přenesou se přes svou zjevnou neslučitelnost.

Pokrčením ramen tu myšlenku odsunula stranou, zadívala se zpátky na svůj taktický displej a zamračila se, když se při Neohroženého proplétání mezi vnějšími parkovacími oběžnými drahami šarlatově rozzářila holografická tečka jediné malé lodi.

Byl to kurýrní člun, jen o málo víc než dvojice Warszawské plachet a kompenzátor setrvačnosti, to vše nacpané do co nejmenšího trupu, avšak jeho přítomnost v ní vzbudila okamžitý neklid, protože měl diplomatickou imunitu a nesl registraci Lidové republiky Haven.

Kousla se do rtu a podivila se, proč jí pohled na něj dělá takové starosti. Věděla, že Haveňané mají na Meduse konzulát a obchodní zastoupení, ale až při čtení své kopie Youngovy oficiální zprávy zjistila, že na stanici také trvale udržují diplomatický kurýrní člun. Neexistoval žádný legální důvod, proč by nemohli, ale z logického pohledu byla jediným možným důvodem pro udržování plného konzulárního zastoupení na Meduse snaha zakrýt nějaké operace. Legitimní zájmy Havenu na jeho dopravě bazilišským vyústěním by zvládla zajistit prostá obchodní mise a domorodci z Medusy neměli nic, co by stálo za to vyvážet, navzdory zprávám o ‚oprávněných havenských obchodnicích‘, kteří s nimi obchodovali. Ty zprávy Honor dělaly starosti. V dobyvačné Republice už dávno neexistovali soukromí obchodníci a na jakékoliv myslitelné výměně zboží s Medusany museli tratit. Podle jejího názoru to zjevné znamenalo, že mají za lubem něco jiného. Ale co?

Jistý smysl dávala představa sběru výzvědných informací o rozmístění Loďstva v soustavě a o dopravě bazilišským vyústěním. Medusa sice byla pro tento účel od vyústění nevhodně vzdálená, jenže nablízku nebyly žádné jiné planety, kterých by mohli využít. Udržovat svou přítomnost v soustavě jako protiváhu mantichorské také mohlo dával smysl, zvlášť když se vezmou v úvahu pravidelné parlamentní pokusy liberálů vycouvat s Mantichorou pryč ze soustavy. Podle jejího nejlepšího vědomí mohl být havenský konzulát i centrálou špionáže prováděné kdekoliv v království, i když sama by pokládala za lepší volbu Trevorovu hvězdu.

Ať už tam dělají, co chtějí, nelíbilo se jí to a přítomnost kurýrního člunu se jí líbila ještě méně. Pytle s konzulární poštou se těšily diplomatické imunitě bez ohledu na toho, kdo je přepravuje, a v okolí se vyskytovalo dost havenských obchodních lodí na to, aby doručily jakékoliv depeše, které by snad konzul mohl potřebovat. Jedinou výhodou držení kurýrního člunu na stanici bylo, že měl větší rychlost – a že diplomatické imunitě podléhalo celé plavidlo, takže bylo vyloučeno je prohlížet nebo prohledávat bez ohledu na to, co jiného mohlo provádět. Podle Honor to svědčilo o nějakém významném postranním motivu, ale byla si až příliš dobře vědoma toho, že má ve zvyku automaticky podezřívat všechno, co Haven podniká. Bylo docela dobře možné, že přítomnost kurýrního člunu je právě tak nevinná, jak Republika tvrdila, a že jen její paranoia jí našeptává, že není. Samozřejmě je. A taky bylo možné, že ji Pavel Young nenechal, aby se sama znemožnila. Odfrkla si, počkala, až seržant Killian se svou obvyklou dokonalou přesností uvede Nehroženého na oběžnou dráhu a dá signál ‚vypnout motory‘, a potom se obrátila k Websterovi.

„Spojovací, zavolejte, prosím, kancelář vládní zmocněnkyně. Informujte dame Estelle, že bych ocenila, kdyby si našla čas na schůzku se mnou, co nejdříve jak se jí to bude hodit.“

„Ano, madam.“

„Děkuji.“

Znovu se v křesle opřela a naslouchala. Z interkomu tlumeně zněla hlášení, jak technici vypojovali gravitorový klín a kompenzátor setrvačnosti a záložní reaktivní motory převzaly funkci automatického udržování polohy. Nižší hodnosti na můstku obcházely od stanoviště ke stanovišti a naťukávaly poznámky do záznamníků, poručík Brighamová byla ponořena se Strombolim a jeho prvním asistentem do práce v kartografickém úseku, kde aktualizovali záznamy o síti sond, a Honor si vychutnávala rutinní, všední způsob, jakým všichni vykonávali své povinnosti. Navzdory vražednému pracovnímu zatížení, které na tyhle lidi naložila, loď opět žila.

Teď bylo na ní, aby ten život nasměrovala ke smyslu pro týmovou práci, v níž ona bude figurovat jako kapitán, ne jako otrokář.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Když se dveře její kanceláře otevřely, dame Estelle Matsuko, rytíř řádu Krále Rogera a vládní zmocněnkyně pro planetární záležitosti na planetě Medusa ve jménu Jejího Veličenstva Alžběty III., královny Mantichory a Obránkyně říše, za svým stolem vstala. Vysoká námořní důstojnice, která jimi vstoupila, se pohybovala s půvabnou lehkostí, naznačující, že její svaly jsou zvyklé na mnohem silnější gravitaci než 0,85 g Medusy. Stromový kocour na jejím rameni se kolem sebe se zájmem rozhlížel zelenýma očima. Dame Estelle si prohlížela ten pár se stejnou, byť skrytou zvědavostí, ještě když napřáhla ruku k pozdravu.

„Komandére Harringtonová.“

„Paní zmocněnkyně.“ Ostrý úsečný přízvuk komandéra prozrazoval její rodný svět stejně jako stromová kočka nebo způsob, kterým se pohybovala. Její stisk byl pevný, ale opatrně odměřený. Dame Estelle už měla příležitost takový stisk pocítit od jiných Sfinžanů – a těch několik málo, kteří mimoděk zapomněli sledovat, co dělají, v ní vzbudilo vděčnost k těm, kteří se upamatovali.

„Posadíte se?“ vybídla ji dame Estelle, komandér pustila její ruku a dame Estelle si v duchu pilně dělala poznámky.

Harringtonová se nesla sebejistě a dame Estelle opravila svůj původní odhad jejího věku o pět let nahoru. Byla to působivá žena s bledou, ostře řezanou tváří a velkýma výraznýma očima, téměř tak tmavýma, jako měla sama dame Estelle. Vlasy pod bílým baretem měla kratší než většina mužů a šířila kolem sebe nezaměnitelné ovzduší schopné profesionality. Na hony daleko od těch druhořadých důstojníků, které jí námořnictvo dosud věšelo na krk, obzvlášť od doby, kdy admiralitu převzal Janacek, pomyslela si. Pod ukázněnou slupkou Harringtonové však bylo patrné napětí. Neklid. Zpočátku si myslela, že je to jen její představa, avšak důkladnější pohled na kapitánova společníka jí přesvědčil o opaku. Stromový kocour byl zvědavý na své okolí, to ano, ale jeho dlouhé štíhlé tělo bylo ostražitě napjaté a dame Estelle už viděla dost koček na to, aby poznala ochranné gesto, kterým se jeho ocas ovíjel kolem hrdla Harringtonové.

„Musím říci, komandére, že mě náhlý odlet lorda Younga poněkud překvapil,“ řekla dame Estelle a vzápětí sebou málem škubla při pohledu na reakci své návštěvy. Chtěla tou poznámkou zahájit nezávaznou konverzaci, ale její účinek byl hluboký. Harringtonová vlastně nehnula ani svalem, ale ani nemusela. Její oči prozrazovaly všechno. Zúžily se tak prudce a s takovou tvrdostí, že to bylo až děsivé. Stromový kocour se ovládal daleko méně. Nezasyčel sice nahlas, ale jeho napůl vyceněné tesáky a uši přitisknuté k hlavě dávaly jeho postoj jednoznačně najevo. Dame Estelle udiveně uvažovala, co to vlastně řekla.

Pak se Harringtonová nepatrně otřásla. Vztáhla ruku, aby pohladila kocoura, a zdvořile zmocněnkyni přikývla.

„Mne samotnou to trochu překvapilo, paní zmocněnkyně.“ Její soprán byl klidný a vyrovnaný, plný záměrné lhostejnosti, která uvedla duševní antény dame Estelle do plné pohotovosti. „Chápu ovšem, že jeho požadavky na údržbu byly naléhavější, než si na Mantichoře uvědomovali, když sem moji loď převeleli.“

„Jistě.“ Dame Estelle nedokázala úplně zakrýt kyselé pobavení v hlase a Harringtonová lehce naklonila hlavu na stranu. Pak se trochu uvolnila a také kocourovo napětí se zčásti vytratilo. Takže nešlo o to, co dame Estelle řekla, spíš o kom mluvila. No, nikdo kdo nemá rád Pavla Younga, nemůže být tak špatný.

„Také mě překvapila – a potěšila – vaše ochota navštívit mou kancelář, komandére,“ pokračovala zmocněnkyně. „Obávám se, že naše spolupráce s námořnictvem nebyla tak dobrá, jak bych byla doufala, zejména asi tak v posledních třech letech.“

Honor seděla bez hnutí, ale v duchu přikývla, když se dame Estelle odmlčela, jako by ji chtěla vybídnout k nějaké poznámce. ‚Poslední tři roky‘ čirou náhodou splývaly s dobou, kdy Janacek převzal povinnosti prvního lorda, a ta štíhlá snědá žena na druhé straně stolu očividně chtěla vyzvědět, jak Honor sama nahlíží na význam Bazilišku pro království. Právo aktivního důstojníka kritizovat své nadřízené bylo omezené, jenže její vztahy s dame Estelle mohly mít zásadní význam pro její úspěch nebo pád.

„To mě mrzí, dame Estelle,“ řekla a pečlivě přitom vybírala slova, „a doufám, že situaci budeme moci zlepšit. To je jedním z důvodů mé návštěvy. Samozřejmě je sice zdvořilostní jenže mé původní pokyny pro oblast Bazilišku předpokládaly, že zdejším velitelem bude lord Young. Obávám se, že jsem o zdejší situaci zpravena jen velmi všeobecně. Doufala jsem, že byste mě mohla dále poučit a sdělit mi konkrétní požadavky, které ke mně máte.“

Dame Estelle se hluboce nadechla a opřela se v křesle s viditelnou úlevou – zabarvenou, jak si Honor všimla, nemalým překvapením. To překvapení ji potěšilo i zahanbilo zároveň. Nedokázala odolat pocitu zadostiučinění, ale to, o co žádala, bylo minimum toho, co potřebovala, aby mohla dostát své odpovědnosti. Z toho vyplývající poznání, že námořnictvo své povinnosti zanedbalo v takovém rozsahu, aby její žádost Matsuko překvapila, v ní vzbuzovalo stud.

„To ráda slyším, komandére,“ řekla dame Estelle za okamžik. Sklonila opěradlo křesla, přehodila jednu nohu přes druhou, položila si ruce na horní koleno a hlas už měla daleko méně opatrný. „Bude mi potěšením povědět vám všechno, co budu moci, ale co kdybyste mi napřed řekla vy, co víte? Tak vám potom budu moci doplnit, co nevíte, aniž bych vás nudila.“

Honor přikývla a lichocením přiměla Nimitze, aby se nechal sundat na klín. Napětí z jeho štíhlého těla zmizelo a to bylo jasné znamení, že Matsuko schválil. Teď se spokojeně se choulil do klubíčka a předl, zatímco ho hladila.

„Myslím, že mou hlavní povinností je pospíšit si s operacemi kolem křižovatky, madam, ale předpokládám, že ty vlastně nespadají pod vaši správu. Mnohem větší starosti mi dělá zajištění podpory a bezpečnosti tady na Meduse. Mám-li soudit z počtu nákladních lodí na oběžné dráze, zdá se, že moje údaje jsou už poněkud zastaralé. Přinejmenším jsem z nich nenabyla dojmu, že by se na povrchu planety tak čile obchodovalo.“

„Ne, to je záležitost až poslední doby.“ Dame Estelle zamyšlené svraštila čelo. „O enklávách víte?“

„Jen obecně. V podstatě to jsou obchodní stanice, ne?“

„Ano i ne. Podle podmínek zákona o anexi království uplatnilo nárok na celou hvězdnou soustavu a zřídilo nad Medusany protektorát, ale výslovně se zřeklo svrchovanosti nad jejich planetou. To vedlo k tomu, že se celá tahle planeta vlastně stala jednou obrovskou rezervací pro domorodce, s výjimkou konkrétních lokalit, vyhrazených enklávám pro jinoplaneťany. Není to normální postup při obsazování území, ale my jsme měli zájem spíš o vyústění křižovatky než o nemovitosti na planetě a zákon se pokoušel ten rozdíl výslovně vyjádřit. Zákon ve skutečnosti království zavazuje zajistit Medusanům úplnou autonomii ‚neodkladně‘ jakmile to ‚podmínky dovolí‘, jen aby bylo křišťálově jasné, že nemáme imperiální choutky.“

Výraz dame Estelle dával jasně najevo, co si o zákonu o anexi myslí.

„Přímým důsledkem ušlechtilosli našich pohnutek,“ pokračovala, „je fakt, že z hlediska právního postavení lze Medusu pokládat za jakousi šedou oblast. Jeden nebo dva státy – jako Haven – tvrdí, že protektorát bez svrchovanosti je po právní stránce bezvýznamný. Podle tohoto výkladu mezihvězdného práva – který lze bohužel odvodit z některých docela závažných precedentů – je Medusa zemí bez pána a já vůbec nemám pravomoc dávat příkazy jinoplaneťanům na jejím povrchu. To je, mimochodem, oficiální postoj havenského konzula. Vláda Jejího Veličenstva na to má jiný pohled, a jak se říká, držení je devět desetin práva, ale opatření zákona o anexi přesně vymezuje mé pravomoci.

Podle stanov svého úřadu mám pravomoc podniknout jakoukoliv nezbytnou akci, abych ‚zabránila vykořisťování domácí rasy‘, ale nemám pravomoc předepisovat jiným státům, zda tu smějí nebo nesmějí zřizovat enklávy. Žádala jsem oni a myslím, že vládu by mi ji ráda udělila, ale nedokázala protlačit potřebné změny parlamentem. Takže mohu omezovat umístění enkláv jiných států, regulovat jejich obchod s Medusany a hrát si obecně na policistu poté, co se tu usídlí, ale nesmím jim zabránit ve vstupu.“

Honor přikývla. Liberálové tak pilně spěchali zajistit, aby Mantichora nemohla vykořisťovat ‚nešťastné domorodce‘, že nechali dokořán otevřené dveře pro méně zásadové státy.

„Tak.“ Dame Estelle se s křeslem maličko pootáčela ze strany na stranu a mračila se do stropu. „Zpočátku vzniklo na Meduse jen málo enkláv. Jak nepochybně víte, Medusané se nacházejí zhruba na úrovni pozdní doby bronzové a kromě některých opravdu krásných uměleckých výrobků nemají prakticky nic, co by zajímalo mezihvězdný obchod. Díky tomu byl tlak na otevření planetárních trhů malý a Agentura pro ochranu domorodců měla situaci pevné v ruce.

Během mého úřadováni se ovšem situace změnila, ani ne tak kvůli obchodům s Medusany, jako spíš v důsledku rostoucího objemu dopravy místním vyústěním. Předpokládám, že bylo nevyhnutelné, aby se rozrostla orbitální skladová a distribuční síť, zejména proto, že se tady při překládání nákladů z lodě na loď platí nižší cla a mzdy než v Mantichoře. Existuji ovšem i jiné pohnutky,“ dodala suše a Honor mimoděk zacukala rty.

„Každopádně jak tahle síť rostla, stále více obchodních firem si začalo zřizovat kanceláře na povrchu planety, aby svůj díl zvládla. Z toho vznikla většina enkláv a větší část toho, co potřebují, je třeba dovážet odjinud, takže velký díl přepravy mezi kosmickým prostorem a povrchem jde na vrub právě zajištění těchto potřeb. Ale protože obchodníci jsou obchodníci, narůstal současně tlak na navázání obchodu s Medusany z důvodu vedlejších zisků, které jim měly pomoci snížit provozní náklady. Většinou ve velmi malém měřítku – drahé kameny, domorodé umění, mech tillik jako koření, příležitostně nějaká kůže bechnora nebo náklad slonoviny a tak podobně – jenže potřeby Medusanů jsou tak omezené, že zboží, které dostanou výměnou, může být extrémně levné. Medusané se teprve učí, jak vykoval slušné železo a ubohou ocel, takže si jistě dokážete představit, jaksi cení nožů nebo sekerek z duraslitin. Velkou cenu přičítají moderním textiliím. Většina obchodníků vlastně ty ubožáky okrádá; vůbec nemají představu, jak málo stojí dovozce zboží, které jim dávají výměnou. Ani si neuvědomují, jak snadno se mohou stát na tom zboží a na obchodnících, kteří jim je dodávají, zcela závislí. Snažili jsme se omezit syndrom závislosti tím, že jsme tvrdě omezili úroveň technologie, kterou komukoliv dovolíme tady nabízet, ale Medusané i jinoplaneťané naše zásahy odmítají,“ odmlčela se a Honor opět přikývla.

„Nejhorší na tom je,“ pokračovala dame Estelle zanícené, „že z těchto důvodů zabraňuje konkrétně mantichorským obchodníkům usnesení parlamentu prodávat domorodcům cokoliv pokročilejšího než techniku poháněnou svaly. Podle mě je to do jisté míry moudré, ale ve svém důsledku to vede k tomu, že naši vlastní lidé jsou proti nám nabroušení stejně jako někteří jinoplaneťané, možná dokonce ještě víc, protože blízká poloha jim skýtá velkou konkurenční výhodu. To nám silně ztěžuje pozici. Ani Mantichořané teď nejeví zájem o spolupráci s námi, takže NPA a já jsme na planetě, která je teoreticky pod naší ochranou, prakticky vyřazeni ze společnosti. A co je ještě horší, vím docela určité, že ‚obchod s domorodci‘ je často jen zástěrkou pro vzájemnou výměnu nezákonného zboží mezi lidmi odjinud – Mantichořany nevyjímaje – ale nemohu tomu učinit přítrž. Nemám důkazy a podle všeho ani nejsem s to přimět někoho vlivného u nás doma, aby se tím vůbec zabýval. Odmlčela se, rozhodila rukama, kterými si svírala koleno, a pak se kysele zasmála.

„Promiňte, komandére. Myslím, že jsem se nechala příliš unést vlastními problémy.“

„Nemáte se za co omlouvat, paní zmocněnkyně. Vypadá to, že máte ruce svázané ještě víc, než jsem si myslela.“

„Není to zase tak zlé, jak mi to někdy připadá,“ namítla dame Estelle rozumně. „Soustředění enkláv na jediné území zde v Deltě a moje pravomoc kontrolovat dopravu jinoplaneťanů mimo ně omezuje fyzický dosah obchodních sítí. Nezabrání to sice pašerácké výměně zboží mezi jinoplaneťany ani to úplně nezabrání pronikání jinoplaneťanského zboží k Medusanům, ale zpomalí je to a znamená to, že většinu toho zboží musí po troškách distribuovat místní obchodníci, než se dostane do vzdálenějších míst. A po pravdě řečeno, i když mi dopad této skutečnosti na Medusany dělá starosti, jakožto místního zástupce Koruny mě ještě víc znepokojuje, co se snad může odehrávat pod povrchem.“

„Ehm?“ Honor se napřímila a Nimitz, kterého přitom přestala hladit po uších, zvedl hlavu.

„Oznámila jsem svá podezření – i když poctivější slovo by asi bylo ‚pocity‘ – že za vším vězí něco hlubšího než obchod s domorodci nebo pašování, hraběnce z Nového Kyjeva, ale doma to nikoho nijak zvlášť neznepokojilo.“ Matsuko se na Honor pronikavě podívala, ta si však dávala pozor, aby její tvář nedávala najevo žádný výraz. Hraběnka Marisa z Nového Kyjeva byla ministryní pro záležitosti Medusy a také vůdkyní Liberální strany.

Dame Estelle tiše odfrkla, jako by bezbarvost Honořina výrazu potvrzovala její vlastní názor na její představenou, a potom vzdychla.

„Snad jsem paranoidní, komandére, ale nemohu se tak docela zbavit dojmu, že… jisté strany mají větší zájem o svá obchodní práva, než k jakému by je opravňovala hodnota vlastního obchodu, ať už legálního nebo nelegálního.“

„Nepatří mezi tyto ‚jisté strany‘ náhodou Lidová republika Haven?“ otázala se Honor klidné a zmocněnkyně přikývla.

„Přesně tak. Jejich konzulát má podle mého názoru příliš mnoho zaměstnanců a nemyslím si, že by potřebovali tolik ‚obchodních atašé‘. Jistě, vyústěním prochází velký objem jejich dopravy – konečně, západní třetina Republiky má k Bazilišku blíž než k Trevorově hvězdě – oni však tlačí i na větší svobodu v obchodu s Medusany. Jejich konzulát je vlastně oficiálně akreditován u jednoho z místních medusanských městských států, ne u vlády Jejího Veličenstva. Vláda i Haven vědí, že to je za daných okolnosti právní fikce, a dosud jsem je dokázala celkem rozumně držet u země, ale připadá mi, že jim ve skutečnosti jde o rozsáhlejší styky s domorodci, o mnohem aktivnější úlohu při formování medusanských vztahů k jinoplaneťanům všeobecné.“

„Jako protiváha naši přítomnosti?“

„Přesně tak!“ opakovala Matsuko ještě zaníceněji. Poprvé za celé setkání nasadila upřímný úsměv a pevně přikývla. „Myslím, že doufají, že by se odpůrci anexe u nás doma mohli přece jen prosadit. Kdyby k tomu došlo, byl by Haven v dobrém postavení, aby se sem nastěhoval a vyhlásil vlastní suverenitu, zejména kdyby už měl svá želízka v domorodých záležitostech. Bůh ví, že oni nepotřebují jinou pohnutku, než ovládnout vyústění, ale rádi by měli ‚morální oprávnění‘, kterým by se jejich propagandistický aparát mohl ohánět před vlastními obyvateli a před Solárním svazem. Proto tak tvrdohlavě zastávají oficiální postoj, že podmínky zákona o anexi se v podstatě rovnají našemu jednostrannému zřeknutí se jakýchkoliv zákonných nároků. Jestli se odsud stáhneme, spadne jim celá planeta do klína jako zralá jablkošvestka.“

„A vy si myslíte, že o tohle jim jde?“ nadhodila Honor.

„Já… já nevím,“ odpověděla zmocněnkyně zvolna. „Nechápu co by mohli sledovat jiného, ale nemohu se zbavit dojmu, že mají za lubem ještě něco. Moji lidé a já jejich konzulát a obchodníky sledujeme, co nejpodrobněji můžeme, a určité nepodnikli nic konkrétního, co bych mohla ohlásit hraběnce z Nového Kyjeva, ale něco – řekněme jejich postoje – se mi nelíbí.“ Otřásla se a její úsměv dostal kyselý nádech. „Samozřejmě nemám je příliš v lásce všeobecně a to může moje vnímání ovlivňovat.“

Honor zvolna přikývla, opřela se v křesle a přemýšlivě sešpulila rty. Dame Estelle ji nepřipadala jako žena náchylná činit ukvapené závěry bez ohledu na to, jaké mohla mít předsudky.

„To je tedy základní situace jinoplaneťanů na Meduse,“ řekla Matsuko svižněji. „A pokud jde o domorodce samotné, moji lidé z NPA jsou příliš rozptýlení a příliš přetížení prací, než aby mohli být všude tam, kde bych je ráda viděla, ale naše vztahy s Medusany byly už od našeho příchodu pozoruhodně dobré – mnohem lepší, než jaké podle všeho bývají obvyklé, když se setkají tak rozdílné kultury. Jisté napětí vzniká z toho, že někteří z kmenových náčelníků chtějí zrušit omezení na dovoz vyspělejší techniky, ale celkem vzato vycházíme dobře, zejména s městskými státy tady v Deltě. Máme nějaké menší problémy v odlehlejších oblastech Divočiny, ale nejvíc starosti mi momentálně dělají náznaky, že se mezi Medusany v posledním roce šíří užívání mekohy.“ Honor pozdvihla obočí a dame Estelle pokrčila rameny.

„Mekoha je domácí droga. V místních poměrech je obtížné ji rafinovat a nelíbí se mi, jaký účinek má na uživatele, ale není to nic nového. Nejspíš z ní mám těžkou hlavu protože jedním z prvních příznaků sebezničení domorodé kultury je podle všeho vždycky zvýšené požívání drog a omamných prostředků. Nesmírně nerada bych viděla Medusany jít touhle cestou. Můj předchůdce baron Hightower i já jsme přijali názor, že původní medusanská kultura je nevyhnutelně odsouzena k zániku v důsledku naší pouhé přítomnosti a pokušení, které představuje naše technika, ale ráda bych si myslela, že ji dokážeme nahradit splynutím jejích původních hodnot s vyspělejší technikou – tak aby neztratili sami sebe, chcete-li. Proto jsme baron Hightower i já zasvětili své úsilí maximální kontrole rychlosti změn. Obávám se, že to je také důvod, proč se mi nelíbí, jaké množství úsilí musím vynakládat jinde, abych udržela jinoplaneťany pod dohledem, ale i to patří k úsilí uchránit medusanskou kulturní soudržnost před zničením.“

„Takže váš hlavní požadavek bude, abych pomáhala při dohledu na dopravu mezi enklávami a oběžnou dráhou?“

„Řekla bych, že jste to vystihla poměrně přesně,“ přisvědčila dame Estelle. „Ráda bych měla možnost v případě naléhavé nutnosti přivolat váš oddíl námořní pěchoty, ale jak už jsem řekla, zatím si vcelku vystačíme sami. Když budete moci převzít prohlídky raketoplánů, které létají mezi loděmi a povrchem, a celkové řízení dopravy, uvolní to spoustu mých lidí z NPA.“

„Chcete říci, že Young ani…?“ Honor s klapnutím zavřela ústa, než mohla říci něco zrádnějšího, a zmocněnkyně zakašlala do dlaně, aby skryla smích. „Dobře, paní zmocněnkyně, myslím, že to dokážeme zvládnout. Dejte mi den nebo dva na vypracování podrobností a budu mít pár šalup v neustálé pohotovosti k prohlídkám raketoplánů. Kdybyste za mnou mohla poslat někoho, kdo se tím z vaší strany zabýval, ráda bych ho vyzpovídala z jeho zkušeností, než se do toho dáme.“

„Jako by se stalo,“ ujistila ji dame Estelle okamžitě. „Také bych ráda ustanovila nějakého trvalého styčného důstojníka,“ pokračovala Honor zamyšleně. „Musela jsem vyčlenit téměř deset procent lodního personálu jako celní a bezpečnostní oddíl pro bazilišské řídicí středisko…“ ignorovala zdvižené obočí zmocněnkyně, „…a zůstalo mi méně lidí, než se mi líbí. Předpokládám, že až začneme i s řízením a prohlídkami raketoplánové dopravy, bude ještě hůř. Máte někoho, koho byste mi mohla přidělit, aby koordinoval můj postup s vaším úřadem?“

„Nejenže vám mohu poskytnout styčného důstojníka, komandére, ale bude mi přímo potěšením to udělat. A myslím, že pro vás mám toho správného člověka. Major Barney Isvarian je můj nejvýše postavený člověk NPA v terénu, ale než odešel do výslužby a dal se k nám, býval seržantem námořní pěchoty. Nerada bych ho pouštěla z planety na dlouho, ale na několik dní vám ho určitě půjčím. Je to skvělý chlap, má s Medusou dlouhé zkušenosti a sám už prohlídky raketoplánů prováděl. Jak se vám to líbí?“

„Zní to přímo skvěle, paní zmocněnkyně,“ odpověděla Honor s úsměvem. Vstala a znovu napřáhla ruku, zatímco Nimitz se jí vyšvihl zpět na rameno. „Děkuji vám. A také děkuji za informace. Nebudu vás připravovat o další čas, ale kdybych pro vás něco mohla udělat, nebo kdybyste měla něco, o čem byste byla přesvědčená, že bych to měla vědět, kdykoliv mi zavolejte.“

„To určitě udělám, komandére.“ Dame Estelle vstala, aby jí opět stiskla ruku, a oči měla vlahé. „A já děkuji vám.“ Neupřesnila, za co přesně jí děkuje, a Honor potlačila udivené odfrknutí.

Zmocněnkyně obešla stůl, aby ji doprovodila ke dveřím, a než odešla, ještě jednou jí stiskla ruku. Dveře se zasunuly a dame Estelle se se zmateným výrazem vrátila do křesla. Posadila se a stiskla tlačítko na komunikačním panelu.

„Georgi, sežeň, prosím tě, Barneyho Isvariana, ano? Mám pro něj novou práci.“

„Provedu,“ řekl lakonicky její výkonný tajemník a zaváhá „Jak to šlo, paní šéfová?“ otázal se po chvilce.

„Šlo to dobře, Georgi. Vlastně by se dalo říct, že to šlo skvěle,“ řekla dame Estelle a s úsměvem tlačítko pustila.

KAPITOLA DESÁTÁ

„…vůbec žádnou pomoc. A tak když loďstvo nebylo ochotné, dělali jsme prostě sami, co umíme, komandére.“ Major Barney Isvarian z medusanské Agentury pro ochranu domorodců byl malý, ale podsaditý. Seděl v pohodlném křesle téměř křečovité vzpřímený, neboť se díky své minulosti námořního pěšáka cítil nesvůj, když měl sedět v přítomnosti kapitána válečné lodi, ale v jeho tváři či v hlase nebylo ani stopy po nějakém omluvném výrazu.

„Chápu, majore.“ Honor pokynula stevardovi MacGuinessovi, aby dolil Isvarianovi kávu. Usrkla svého kakaa, přičemž šálku využila k tomu, aby zakryla postranní pohled na Alistaira McKeona. Výkonný důstojník mlčel, když Isvarian vypočítával všechno, co loďstvo pro Medusu neudělalo, ale ona cítila, že za jeho ztuhle formální fasádou se skrývá znepokojení, a uvažovala, zda se stydí stejně jako ona.

„Dobrá.“ Odložila šálek a přikývla. „Jak jsem pochopila z toho, co jste vy a dame Estelle říkali, majore Isvariane, ze všeho nejvíc v daném okamžiku potřebujete pomoci s inspekcemi vzájemné přepravy na oběžné dráze a dopravy mezi vesmírem a planetou. Říkám to správně?“

„Ano, madam.“ Isvarian pokrčil rameny. „Jak jsem řekl, děláme co umíme, ale většina z nás vlastně ani neví, co máme hledat… nebo kde to najít, když je to schované. Hodně z nás má z dřívějška zkušenosti z vojančení, ale ne toho správného druhu.“

Honor opět přikývla. Důstojníci i řadoví členové NPA pocházeli hlavně z řad bývalých příslušníků armády a námořní pěchoty nebo z pravidelné policie. Nebyla to práce, která by přitahovala vysloužile příslušníky námořnictva, a kdyby Loďstvo dělalo svou práci pořádně, jejich zkušenosti by beztak pro NPA měly malou cenu.

„Víme zatraceně dobře – pardon, madam – že nám něco pašují přímo pod nosem, ale nevíme toho dost o nákladních raketoplánech, abychom to našli. A na velkých lodích je to ještě horší.“

„Chápu. Myslím, že se o tohle dokážeme postarat, ale je nás málo. Když pro vás sestavím inspekční skupiny, myslíte, že by nám NPA mohla vypomoci s letovými posádkami pro naše šalupy?“

„Můžeme udělat ještě něco lepšího, madam,“ nabídl se Isvarian. „Dame Estelle se asi před rokem podařilo, ehm, získat tři pinasy, jaké používá Loďstvo, a v oficiálním letovém parku máme dva naloďovací raketoplány. Jsem si docela jistý, že vám všech pět člunů můžeme dát k dispozici s dostatkem lidí z NPA, aby vyplnili díry v plném stavu osazenstva.“

„Tak tohle je opravdu dobrá zprava, majore,“ řekla Honor vřele a napadlo jí, jakým způsobem se asi lidem dame Estelle podařilo ‚získat‘ malá plavidla Loďstva. Zvlášť ozbrojena. Ale nehodlala tohle neočekávané štěstí nijak komentovat. Až doposud ji hrozilo, že Neohrožený bude muset přepravovat své pomalé, omezeně pohyblivé šalupy sem a tam z jedné parkovací oběžné dráhy na druhou.

Chvilku se škrábala ukazováčkem na nose a usilovně přemýšlela a pak spokojeně přikývla.

„Myslím, že bychom mohli pro všech pět dodat piloty, inspekční skupiny a inspekční důstojníky, majore. Od vás budeme potřebovat spojovací důstojníky, palubní techniky a personál pro pozemní údržbu. Půjde to?“

„Jde to, madam!“ zašklebil se Isvarian, který jí odpověděl heslem Královské mantichorské námořní pěchoty.

„Dobře. Takže to vypadá, že nám zůstává už jen otázka všeobecné kontroly dopravy. Jak jste zvládali tu?“

„Ne moc dobře, madam. Máme dole v komplexu úřadu zmocněnce středisko řízení letů, ale to bylo určené jen pro dopravu v atmosféře. Kromě toho jeho návrháři nepředpokládali, že se nám tady bude motat tolik jinoplaneťanů. Nemáme dost dispečerů ani radary a když jsme předisponovali to, co jsme měli, k řízení kosmického provozu, zůstala nám velká část vzdušného prostoru Divočiny naprosto nepokryta.“

„Aha.“ Honor se podívala na McKeona. „Výkonný? Co kdybychom překonfigurovali asi tak tucet průzkumných družic a zapojili jejich meteorologické radary do sítě řízení letového provozu?“

„To bychom mohli.“ Tentokrát bylo na McKeonovi, aby se poškrábal na nose a zamračil. „Děláme velkou díru do zásob výstroje, madam,“ upozornil ji.

„Já vím, ale nevidím jinou možnost… a ostatně máme výstroj proto, abychom ji používali výkonný.“

McKeon přikývl, oči zamyšleně přimhouřené a Honor napadlo, jestli si vůbec uvědomil, že řekl ‚děláme‘ místo ‚děláte‘.

„V takovém případě by to šlo, ale jejich radarové soupravy nebudou tak dobře zachycovat letadla jako standardní pozemní radary, a nejsou dopplerovské, jak by bylo pro sledování dopravy vhodné. Jsou určené spíš pro mapování povrchu a meteorologická pozorování, než pro vyhledávaní cílů a vzdušné fronty se nepohybuji tak rychle.“ Zamračil se ještě víc. „Když mně, Santosové a Cardonesovi dáte den nebo dva, myslím, že dokážeme přijít s nějakou úpravou, která zlepší jejích rozlišení a dodá jim i vyhovující dopplerovské a dálkoměrné schopnosti, zejména když budou pracovat ve dvojicích. Bude to hrubá práce, ale mělo by to fungovat.“

„Dobře,“ přikývla Honor. Družice pro průzkum planet patřily ke standardní výstroji a používaly se jen výjimečně, protože válečné lodě zřídkakdy plnily průzkumné povinnosti. Měly jen krátký dosah a nebyly nijak složité a důmyslné, ale pro dané účely by mněly stačit. Pokud šlo o plenění výstroje, měl McKeon samozřejmě pravdu. Jenom její senzorová síť už stála RMN něco kolem dvou set milionů dolarů, a to i za předpokladu, že většinu senzorových hlav bude možné posbírat a znovu použít, a ona osobně odpovídala za každý cent z té částky. Ale neexistoval jiný způsob, jak svému úkolu dostát, a jestli má admiralita námitky proti takovým nákladům, měla buď převelet víc lodí, nebo stanovit přiměřenější parametry mise. Kromě toho průzkumné družice zvednou cenu použité výstroje už ‚jenom‘ asi o půl milionu dolarů za kus.

„V tom případě,“ obrátila se k Isvarianovi, „bych ráda ponechala atmosférickou dopravu v rukách NPA a zřídila řídicí středisko kosmické dopravy, obsazené našimi lidmi.“ Chvilku přemýšlela a hrála si přitom se svým šálkem kakaa. „Raději by to asi mělo být pozemní středisko, pro případ, že by se něco objevilo mimo soustavu a my bychom se museli vzdálit. Vlastně bychom je mohli umístit hned vedle vašich dispečerů vzdušné dopravy, aby lépe navzájem koordinovali práci. Co myslíte, výkonný?“

„Myslím, že až tohle všechno uděláme, budeme rádi, když budeme mít na palubě poloviční stav,“ odvětil McKeon, který přepnul svůj poznámkový záznamník do režimu kalkulačky, aby prověřil čísla. „Až obsadíme ty pinasy a raketoplány, budeme mít v odloučené službě dalších čtyřicet lidí, madam. Mužstvo v inspekčních skupinách budeme nejspíš moci doplnit námořní pěchotou, ale když k tomu přičtete dostatečný počet lidí z Loďstva na to, aby ještě obsadili řídicí středisko…“ Pokrčil rameny.

„Souhlasím, ale myslím, že je to nutné,“ řekla Honor klidně. Stále se dívala McKeonovi do tváře, ale na okamžik sklouzla pohledem k Isvarianovi, aby výkonnému připomněla, že mají posluchače, a McKeon přikývl. Nebylo to šťastné přikývnutí a rozhodně ne nonšalantní, ale přikývnutí to bylo.

Ještě máme tu jednu průzkumnou hlavu, kterou jsme si vyhradili pro vykrytí Medusy v naší nepřítomnosti,“ pokračovala za chviličku. „Když se k ní budeme moci dostat s pravidelnou obsluhou, nebude omezená životnost na závadu, takže ji můžeme vypustit na vysokou dráhu, aby pokryla opačnou stranu planety, a použít naše palubní přístroje k přenosu informací odsud. Kdybychom se museli vzdálit, může se vzdušný přehledový radar, který díky našim průzkumným družicím uvolníme, použít ke sledování kosmického provozu v našem sektoru.“

„Koho máte v plánu pověřit velením na povrchu, madam?“ otázal se McKeon.

„Hm.“ Honor chvilku bubnovala prsty na desku stolu. Těšilo, že se začal aktivně zabývat problémem, ale byla by ještě raději, aby učinil první krok ke zpětnému převzetí své odpovědnosti a sám někoho navrhl. Znal přece většinu jí podřízených důstojníků o celé měsíce – a v některých případech roky – déle než ona. Nezbylo jí však, než se spokojit s tím, co McKeon po svém rozpačitém uvedení dělá, a svraštila přemýšlivě čelo.

„Myslím, že buď Webstera nebo Stromboliho,“ řekla nakonec. Postřehla, že se McKeon chystá něco namítat, ale v duchu si probral možné kandidáty a zarazil se. „Vlastně bych raději pověřila Webstera,“ pokračovala napůl pro sebe a napůl k němu. „Je mladší, ale myslím, že je dravější a má víc sebedůvěry. Bohužel potřebujeme někoho se zkušenostmi v astrogaci a v řízení dopravy, a to znamená Stromboliho.“

„A co podporučík Tremaine?“ nadhodil McKeon. Tremaine byl řídící důstojník provozu vyloďovacího doku Neohroženého a zvládal své povinnosti až zázračným způsobem, avšak Honor zavrtěla hlavou.

„Na místo řídícího důstojníka ne. A potřebujeme někoho s dost vysokou hodností, aby mohl převzít velení celého odřadu na zemi i nahoře, kdyby Neohrožený musel odletět. Raději bych zabila dvě mouchy jednou ranou a svěřila to našemu řídícímu. Kromě toho mám za to, že Tremaina budeme potřebovat, aby řídil vlastní inspekční lety.“

„Tím se úřadujícím astrogátorem stane Panowski,“ uvažoval McKeon nahlas a ťukal prstem do svého poznámkového záznamníku. Pak Honor i sebe překvapil úsměvem. „Řekl bych, že to pro něj bude jen dobré, madam. Když mu nikdo nestojí za zády, má sklon se flákat. Max na něj byl příliš měkký.“

„V tom případě to bude Stromboli,“ přikývla Honor. „A Tremaine bude jeho výkonný. Dále budeme potřebovat několik dobrých poddůstojníků, kteří budou velet člunům. Byla bych ráda, kdyby některý z nich měl zkušenosti s celní službou, pokud by to bylo možné. Máme někoho takového?“

McKeon se obrátil k jednomu z velkých terminálů konferenčního stolu a naťukal do něj svůj požadavek. Pak zavrtěl hlavou.

„Lituji, madam. Seržant Killian o dvě zařazení dříve sloužil jako kormidelník inspekčního důstojníka ministerstva obrany, ale to je asi tak nejblíž, kam jsme se dostali.“

„A já se nehodlám vzdát seržanta Killiana.“ Honor se zamračila a pak se usmála. „Myslím ale, že mám jiný nápad.“ Stiskla tlačítko interkomu.

„Důstojník hlídky,“ ozval se Stromboliho hlas. „Tady je kapitán, poručíku. Pošlete, prosím, bocmana do mé brífingové místnosti.“

„Rozkaz, madam.“

Honor pustila tlačítko, opřela se a skryla svou dobrou náladu za vážný výraz, zatím co Isvarian a McKeon se podívali nejprve na ni a potom jeden na druhého. Tiše si sama pro sebe pobrukovala a nechala je, ať si lámou hlavu, dokud se průchod se sykotem neotevřel.

Vešla jím hlavní starší loďmistr Sally MacBrideová a postavila se do pozoru. Levý rukáv MacBrideové zdobilo pět zlatých pruhů, z nichž každý představoval tři mantichorské roky – více než pět standardních roků – služby a zanedlouho ji čekal šestý. Byla to podsaditá žena s pevným pohledem a nejvyšší poddůstojník na palubě Neohroženého.

„Poslala jste pro mne, kapitáne?“

„Ano, děkuji, bocmane.“ Honor pokývla MacBrideové, aby si dala pohov. „Potřebuji několik lidí s poněkud specifickými schopnostmi a myslím, že byste mi je mohla pomoci najít.“

„Jak si kapitán přeje, madam.“ MacBrideová pocházela z Gryfa, stejně jako mnoho dalších poddůstojníků RMN, což bylo vzhledem k poměrně řídkému osídlení planety vcelku překvapivé. Jediná obyvatelná planeta Mantichory B byla nejméně pohostinným a posledním osídleným světem ze tří planet pozemského typu mantichorské soustavy a rodáci z Mantichory a Sfingy tvrdili, že Gryfané vstupují k námořnictvu jenom proto, aby unikli gryfskému počasí. Sami gryfstí poddaní královny podle všeho pokládali za své božské poslání udržovat změkčilce od Mantichory A ve formě. Názorový rozdíl vedl příležitostně k ‚diskusím‘ mimo službu, kvůli kterým bylo poněkud obtížné s Gryfany vyjít, ale Honor byla ráda, že MacBrideovou má. Bocman byl nepostradatelným spojovacím článkem mezi důstojníky z můstku a mužstvem na všech válečných lodích a MacBrideová se vyznačovala pevnou profesionální sebedůvěrou podloženou roky služby.

„Nechci po vás, abyste prozrazovala nějaká tajemství, bocmane,“ začala Honor, „ale hledám lidi, kteří by byli důvěrně obeznámeni s nejlepšími způsoby, jak ukrýt kontraband na palubě raketoplánu nebo lodi – řekněme z vlastní zkušenosti.“ Levé obočí MacBrideové se o milimetr zvedlo, ale jinak se její výraz nijak nezměnil. „Chci, aby vytvořili jádro oddílu celních prohlídek, který odesílám na Medusu. Takže kromě jejich, ehm, odborných zkušeností potřebuji, aby byli iniciativní a mlčenliví. Můžete mi takové najít?“

„Kolik lidí má kapitán na mysli?“

„Asi tak patnáct,“ řekla Honor, nevšímajíc si netypického pobavení probleskujícího v McKeonových šedých očích. „Budeme obsazovat tři pinasy a dva raketoplány a ráda bych měla na palubě každého člunu v každé hlídce jednoho.“

„Aha.“ MacBrideová chvíli přemýšlela a pak přikývla. „Ano, madam. Najdu je. Bude si kapitán přát ještě něco?“

„Ne, bocmane. Předejte seznam do konec hlídky výkonnému.“

„Rozkaz, madam.“ MacBrideová se postavila zase do pozoru, svižně se obrátila a zmizela v průchodu. Ten se za ní zavřel.

„Promiňte, kapitáne,“ ozval se major Isvarian velmi opatrným hlasem, „ale opravdu jsem pravě slyšel, že jste požádala bocmana, aby vám našla pro naše celní lety patnáct pašeráků?“

„Jistěže ne, majore. Tohle je přece královská loď. Co bychom dělali s pašeráky na palubě? Na druhou stranu jsem si jistá že během roků jisti lidé z mé posádky tu a tam zahlédli jiné členy posádky, kteří se pokoušeli schovat na palubě lodi zakázané věci. Nerada to říkám, ale někteří mohli dokonce znát jedince, kteří se zapojili do černého trhu v rámci lodí. Prostě jsem bocmana požádala, aby mi našla některé z takových nevinných svědků.“

„Aha,“ zamumlal Isvarian. Zhluboka se napil kávy a odložil šálek. „Ano, jistě.“

„Kapitáne!“

Honor vzhlédla, když do otevřeného průchodu brífingové místnosti strčila hlavu komandér-poručík doktorka Suchonová. Lodní lékařka Neohroženého se tvářila ještě kyseleji než obvykle a v pravé ruce nesla paměťový záznamník. Držela jej, jako by to byla mrtvolka nějakého drobného zvířátka, a Honor k ní pocítila značný nával odporu, když si to uvědomila.

„Ano, doktorko?“

„Mohu s vámi na chvilku mluvit?“ otázala se Suchonová. Vlastně to zakňučela, pomyslela si Honor.

„Pojďte dál, doktorko.“ Honor se ovládla, aby si hlasitě nepovzdechla a stiskla tlačítko na svém terminálu, které průchod za Suchonovou uzavřelo. Komandér-poručík přešla ke stolu a posadila se – bez vyzvání. Tento poslední čin Honor rozčílil způsobem naprosto nepřiměřeným k velikosti provokace a měla co dělat, aby to nedala najevo.

Suchonová seděla tiše, tvář svraštělou očividnými rozpaky jak začít. Honor chvilku čekala a pak vysoko zdvihla obočí.

„Co se děje, doktorko?“ vyzvídala.

„Já… No, jde o tyhle rozkazy, kapitáne.“ Suchonová jí ukázala paměťový záznamník a Honor přikývla.

„Co je s nimi.“

„Kapitáne, myslím, že není dobrý nápad… chci říci, že jste odvelela k celním skupinám poručíka Montoyu a všechny čtyři moje nejlepší zdravotníky, zatímco já je potřebuji tady na Neohroženém. Bez nich nemohu zaručit, že dostojím své lékařské odpovědnosti za loď.“

Když Suchonová dokončila větu, opřela se v křesle a v jejím výrazu se objevila jistá samolibost, výraz člověka, který právě předložil nadřízenému ultimátum. Honor ji několik sekund zpříma pozorovala.

„Obávám se, že se bez nich nějak obejít budete muset, doktorko,“ řekla Honor a Suchonová se zase rychle narovnala.

„Ale to nemohu! Když je budu muset pustit, bude zátěž na ošetřovně nesnesitelná a Montoya je můj jediný asistující lékař!“

„Jsem si toho vědoma.“ Honor se nutila udržovat vyrovnaný tón, ale její hnědé oči nedávaly najevo příliš sympatií. „Jsem si také vědoma, že námořnictvo je odpovědné za kontrolu zdravotního stavu a očkovacích průkazů každého jedince, který má v úmyslu navštívit povrch Medusy. Všechny úseky na palubě této lodi přispěly lidmi do celních skupin, doktorko. Obávám se, že zdravotní usek se s nimi také bude muset o toto břemeno podělit.“

„Ale já vám říkám, že to nemohu připustit!“ téměř vyštěkla Suchonová. „Patrně dost dobře nechápete odpovědnost, která leží na zdravotním úseku, madam. My nejsme jako ostat…“

„To stačí, doktorko.“ Honor vůbec nezvýšila hlas, vložila však do něj tolik chladného, klidného jedu, že sebou Suchonová v křesle překvapeně trhla. Ledové hnědé oči si jí prohlížely se smrtící lhostejnosti a snědá tvař doktorky zbledla.

„Vám jde o to, doktorko,“ pokračovala Honor po chviličce stejným chladným hlasem, „že když vám odvelím zdravotníky – a hlavně Montoyu, který za vás od chvíle, kdy jsem přišla na palubu, dělá dvě třetiny práce – budete muset vstát ze svého pohodlného křesla a vykonávat své povinnosti sama.“

Suchonova zrudla ve tváři, jak příval zuřivosti překryla bledost šoku. Otevřela ústa, ale Honor ji zarazila zdviženou rukou a sžíravým úsměvem. „Než mi začnete vykládat, že neznám hluboká tajemství vašeho povolaní, komandér-poručíku,“ řekla tiše, „měla bych se vám asi zmínit, že oba moji rodiče jsou lékaři.“ Suchonova znovu zbledla. „Můj otec dokonce sám býval lodním lékařem, než odešel do penze. Doktor Alfréd Harrington – možná už jste o něm slyšela.“

Její úsměv se stal ještě sžíravější, když Suchonová to jméno poznala. Alfréd Harrington odcházel do výslužby z místa sekundáře neurochirurgického oddělení Hlavní nemocnice Loďstva v Basingfordu na Mantichoře.

„Vzhledem k této skutečnosti, doktorko, si dovoluji tvrdit, že mám docela přesnou představu o tom, co vaše povinnosti na lodi obnášejí. A když už na to přišla řeč, mohu vám říci, že od chvíle, kdy jsem vstoupila na loď, vůbec nejsem spokojená s tím, jak tyto povinnosti vykonáváte.“ Její úsměv zmizel a Suchonova polkla.

„Pokud se ovšem zdravotní úsek Neohroženého skutečné neobejde bez oněch pěti jedinců, o kterých jste se zmínila,“ navázala Honor po krátké, významné odmlce, „jsem si jistá, že najdu takové uspořádaní, které jim dovolí zůstat na palubě. V tom případě ovšem bude nutné najít nějakého jedince s dostatečnými lékařskými znalostmi, který je u celního oddílu nahradí všechny. Někoho jako jste vy, doktorko Suchonová.“

Dívala se lékařce do očí chladným, upřeným pohledem a nakonec to byla Suchonová, kdo sklopil oči.

„Chtěla jste ještě něco, doktorko?“ otázala se Honor tiše. Lékařka prudce zavrtěla hlavou a Honor přikývla.

„Můžete jít, doktorko.“ Vrátila se ke svému terminálu. Komandér-poručík Suchonová vstala a mlčky odešla.

Námořní poručík Andreas Venizelos stal se svým poznámkovým záznamníkem zastrčeným pod paží a zdvořile se usmíval na zrudlého kapitána havenské obchodní lodi.

„…takže se seberte i s tou vaší prašivou ‚celní skupinou‘ a koukejte mazat k čertu!“ Haveňan dokončil svou tirádu a zůstal upřeně hledět na štíhlého důstojníka před sebou.

„Obávám se, že to nebude možné, kapitáne Merkere.“ odvětil poručík s přehnanou zdvořilostí. „Podle záznamů bazilišské stanice řízení provozu jste naložil náklad v…“ nahlédl do svého záznamníku, „…v orbitálním skladišti bravo tango jedna čtyři. Jak jistě víte, pane, to představuje převoz materiálu do mantichorského prostoru. A podle paragrafu deset odstavce tři obchodního zákoníku ve smyslu doplňku z roku 278, po přistání je nutné, aby váš náklad prohlédl vyšší celní důstojník, než vám bude povolen tranzit do ústředního uzlu křižovatky. Na základě toho se obávám, že musím trvat na tom, abyste mi umožnil vykonat mou povinnost, než vám budu moci dovolit tranzit. Samozřejmě se nesmírně omlouvám za všechny nepříjemnosti, které vám to snad způsobí.“

Kapitán Merker nebezpečně zbrunátněl a začal nesouvisle prskat a koktat. Venizelos jen naklonil hlavu na stranu a s nezmenšenou zdvořilostí čekal, než se kapitánova zaseklá mluvidla uvolní.

„Do hajzlu! Tuhle štreku dělám už pět standardních roků,“ vyrazil ze sebe kapitán konečně, „ale tohle je po prvý, co na moji loď vleze nějakej zatracenej teplouš v nažehleným mundůru a chce po mně, abych ho nechal dělat nějakou inspekci! Jedině přes mou mrtvolu!“

„Jak si přejete, pane,“ odpověděl Venizelos a úsměv mu z tváře okamžitě zmizel. „Ale pokud se rozhodnete odmítnout prohlídku, odepřeme vám právo tranzitu.“

„A jak mě chceš asi tak zastavit, hezoune?“ ušklíbl se Merker.

„Jestliže se pokusíte o tranzit, zahájím palbu na vaši loď,“ řekl Venizelos a v jeho ledově klidném hlase nebylo ani stopy po nějaké povolnosti.

Kapitán obchodní lodi se okamžitě přestal šklebit a vytřeštil na poručíka oči.

„To by byl válečnej akt!“

„Právě naopak, pane, bylo by to prosté uplatnění vnitřní policejní moci v mantichorském prostoru v přísné shodě s uznávaným mezihvězdným právem.“

„To se neodvážíte,“ řekl Merker už mírnějším tónem. „Blafujete.“

„Jsem důstojník Královského mantichorského námořnictva, pane…“ Venizelos pocítil nepochybný příliv adrenalinu a potěšení, když tak zpříma čelil hmotnému kapitánovi, „…a Královské mantichorské námořnictvo ‚neblafuje‘, jak vy říkáte.“

Pevně opětoval pohled havenského důstojníka a kapitánův vztek viditelně vychládal. Sklopil oči, chvilku přejížděl pohledem po podlaze, a pak zlostně pokrčil rameny. „Tak si dělejte, co chcete.“

„Ehm, kapitáne Merkere?“ Lodní účetní, který během výměny názorů stál mlčky vedle, se zatvářil velice nešťastně.

„No co je?“ zavrčel Merker.

„Víte, pane, já si jen myslím… Totiž obávám se, že v naší celní deklaraci může být pár, ehm, chybiček.“ Když se jeho dopálený kapitán obrátil zamračeně k němu, pokryly čelo účetního kapičky potu. „Určitě to je jenom, ehm, obyčejné přehlédnutí,“ pokračoval. „Mohu… totiž chci říci, můj personál a já je můžeme opravit, abychom byli tak, ehm, za dvě až tři hodinky připraveni k inspekci. Pane?“

Vzhlížel ke kapitánovi úpěnlivým pohledem a Merkerův obličej začal opět brunátnět zuřivostí. Venizelos jeho barvu se zájmem pozoroval a odkašlal si.

„Promiňte, kapitáne Merkere.“ Kapitán se k němu prudce otočil se zaťatými pěstmi a poručík omluvně pokrčil rameny. „Samozřejmě chápu, že k takovým drobným nepříjemnostem občas dochází, pane, a jsem naprosto ochoten poskytnout vašemu účetnímu čas, aby své záznamy dal do pořádku. Bohužel to bude znamenat, že vaše loď ztratí pořadí ve frontě na vypravení, a obávám se, že se k vám nebude nic moci vrátit dříve než zítra ráno.“

„Zejtra ráno!“ vybuchl Merker. „Chcete říct, že mám zkysnout v týhle podělaný myší díře…!“ Zarazil se, vrhl po nešťastném účetním vražedný pohled a potom se se zavrčením obrátil zpátky k Venizelosovi. „Dobře! Když musím, tak musím, ale naše vyslanectví na Mantichoře se o tom dozví, poručíku!“

„Zajisté, pane.“ Venizelos scvakl podpatky do pozoru, naznačil zdvořilou úklonu a odpochodoval svižně zpátky tunelem do své pinasy. Panel průchodu se zasunul, tunel se odpojil a pilot spustil reaktivní motory, aby člunu odvedl do bezpečné vzdálenosti, kde už nevadil gravitorový klín, a tam spustil hlavní pohon.

Venizelos odložil svůj poznámkový záznamník na výsuvný psací stolek, svezl se do křesla a pohvizdoval si populární písničku, zatímco pinasa se obrátila k další lodi na jeho seznamu, k velké oprýskané slezské nákladní lodi. Jeho druhá pinasa se vznášela v uctivé vzdálenosti od boku havenské lodi jako ostrá připomínka, dokud Merker nezapojil svůj pohon a nezamířil zpátky před vypravovací práh.

„Ježíšmarjá, Andreasi!“ Hayne Duvalier, styčný pracovník kapitána Reynauda ve Venizelosově celní skupině, na něj zíral s očividně nevěřícným výrazem. „Přece bys po něm opravdu nestřílel… nebo ano?“

„To si piš,“ ubezpečil ho Venizelos.

„Ale…“

„Dělám jen svou práci, Hayne.“

„Já vím, ale proboha, Andreasi! Nevynucovali jsme tu dodržovaní obchodního zákoníku už… Sakra, tady se snad nevynucovalo nikdy! ACS na to nikdy neměla lidi.“

.Já vím.“ Venizelos obrátil křeslo, aby seděl tváři k němu. „Vlastně mi začalo docházet hned jak jsem sem přišel, že se tady nedělala spousta věcí, které se dělat měly. Neobviňuju z toho kapitána Reynauda ani vaše lidi. To není vaše práce – je to naše práce a my jsme ji nedělali. No, tak ji děláme teď.“

„Někdy pochybuju, jestli má váš kapitán vůbec tušení, jaký z toho bude bengál,“ řekl Duvalier nejistě.

„Možná ne, ale já mam své rozkazy a můžu ti o kapitánovi Harringtonové říct jednu věc, Hayne – když vydá rozkaz, tak čeká, že poslechneš a basta.“

„To zní, jako by byla pěkný metr,“ zabručel Duvalier.

„To si piš,“ řekl Venizelos s úsměvem. „Vlastně až teď začínám zjišťovat, jaký je metr. A víš, co ti řeknu, Hayne? Mně se to líbí.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Poručík Max Stromboli se s hlubokým zasténaním narovnal a úhledně uložil nástroje. Ostatní členové jeho malého týmu měli práci jinde, montovali anténní talíře na střechu věže, ale bylo jich příliš málo, než aby zůstal stranou a nechal to všechno na technicích. Kromě toho už v životě nainstaloval pěknou řádku desek s obvody, pomyslel si a pohledl na pult s majetnickou pýchou.

Ne že by pýcha byla jeho prvním pocitem, když přistal na povrchu Medusy. Sotva začal mít pocit, že se začíná vzpamatovávat z šoku, který mu způsobilo odvelení na stanici Bazilišek, když ho vyhnali znovu. Tentokrát rovnou z lodi!

Dosedl do čalouněného křesla, oživil panel, zapojil jej do nové datové sítě kontroly blízkého vesmírného prostoru oživené údaji ze senzorů Neohroženého a z vypuštěných průzkumných sond, a usmál se, když transplantovaný holodisplej ožil. Vypadalo to dokonale, ale pro všechny případy ještě spustil úplný systém testů. Pohodlně se uvelebil a čekal, až je počítače projedou.

Kapitán nedělala věci polovičatě, pomyslel si. A neměla příliš velkou trpělivost s těmi, kdo je polovičatě dělali, jako jistý poručík Maxwell Artois Stromboli, který se už od cvičení flotily vezl s ostatními a ráchal se v sebelítosti. Max Stromboli se sice nepokládal za nejgeniálnějšího důstojníka, kterého planeta Mantichora kdy zplodila, ale věděl, že má na víc, než dává najevo. Uléval se jako trucovité dítko, a když ho kapitán Harringtonová požádala o ten kurz na Medusu, který neměl…

V duchu se při té vzpomínce zachvěl. Panebože, vždyť už čekal, že mu kapitán utrhne hlavu a nase… – naplive mu do krku! A věděl, že by si to zasloužil. Ale ona to neudělala. Prosté tam seděla, trpělivě čekala, zatímco on se cítil asi tak centimetr vysoký, hlavně proto, že ho na místě nesjela před celou hlídkou na můstku.

A vlastně tahle práce ani nebyla taková pohroma, jak si zprvu myslel. Také tohle si musel přiznat. Ovzduší Medusy sice páchlo jako závětrná strana chemičky s pokaženou filtrací a domorodci vypadali jako atrakce z obludária, ale jeho pověření bylo důležitější, než by si byl představoval. Uvědomil si to v okamžiku, kdy spatřil tu hromadu šrotu, s jejíž pomocí se NPA snažila uhlídat vysoké oběžné dráhy. Vítali ho a jeho lidi s vroucností posádky pevnosti vysvobozené z obležení a o kapitánovi se vyjadřovali jen v tom nejlepším, ale sám způsob, jakým to říkali, v něm vzbuzoval nepříjemné vědomí toho, jak ošklivě – a jak dlouho – je Loďstvo nechávalo na holičkách.

Vzdychl a otočil se na křesle, aby nahlédl do prvních kontrolních sestav. Vypadaly dobře, a tak nechal tiskárnu chrlit tabelační papír do zásobníku a vyhlédl z okna.

Panebože, to je ale mizerná parodie planety! Jeho nové zřízené řídící středisko se nacházelo v nejvyšším patře jedné z věží vládního komplexu budov, a tak měl děsivě nerušený výhled na kilometry a kilometry šedozeleného, skvrnitého mechu.Ty se odsud táhly pryč po březích něčeho, co domorodci nazývali řekou. Olejovitý nabobtnalý tok plný kalu byl jedním ze stovek ramen, která protínala bažinatou deltu. Za ním se zdvíhaly zdi stiltského města.

Zvedl z pultu elektronický dalekohled a zadíval se jím na vzdálenou hradbu nad řekou. Dalekohled mu ji přiblížil na dosah ruky a on se obdivoval velikosti kamenů, ze kterých byla postavena. Kámen se lámal daleko proti proudu a přivážel sem na lodích, a i ten nejmenší blok musel mít hrany o délce kolem metru. Na civilizaci využívající pouze svalové síly to byl zatraceně působivý technický výkon i v téhle gravitaci.

A zejména na někoho, kdo vypadal tak hůlkovitě a neohrabaně jako Stiltové.

Zaměřil pohledl na jednoho z domorodců, stále v hloubi duše neschopný uvěřil, že tu mohutnou zeď opravdu postavili oni. Stejně jako na Sfinze i na Meduse byli živočichové zastupující savce (ptáci se tu nevyskytovali) šestinozí, ale tím veškera podobnost končila. Sfinžská zvířata měla vzhledem ke gravitaci rodného světa, kromě zvířat žijících ve větvích, jako byly stromové kočky, sklon k podsaditosti a hranatosti. Medusané byli vysocí, tencí a navíc trojčetně symetričtí. Domorodci byli nepochybně teplokrevní a rodili živé potomstvo, ale Strombolimu spíš připomínali hmyz ze Staré Země zvaný kudlanka nábožná, který viděl na holosnímku, než cokoliv, co on by označil za savce. Samozřejmě až na to, že žádný solariánsky hmyz neměl končetiny takhle rozmístěné kolem těla ve stejných rozestupech.

Dominantní forma života si uvolnila horní končetiny k manipulaci stejně jako člověk tím, že se postavila vzpřímeně na zadní, ale nohy měla podle lidských měřítek nemožně dlouhé a tenké. Třínohé uspořádání jim ovšem zaručovalo vyjímečnou stabilitu, jakmile zapřeli všech šest kolenních kloubů, ale ty klouby byly další věc, která Strombolimu vadila. Ani kolena, ani kyčelní klouby nad nimi se neohýbaly, nýbrž se natáčely a pozorovat Stilta při chůzi v poručíkovi vyvolávalo nepříjemný pocit kolem žaludku. Sám Bůh ví, jak to musí vypadat, když utíkají!

Počítač tiše říhl, aby oznámil konec kontroly systému, Stromboli odložil dalekohled a obrátil se zpátky k panelu. Byla to sice mizerná náhražka planety, ale provoz na oběžných drahách kolem ní teď patřil jemu a on pocítil neočekávanou dychtivost se do toho pustit.

Mamutí antigravitační nákladní raketoplán přitisknutý k boku své mateřské lodi s mantichorskou registrační značkou připomínal hmyz. Celní pinasa, která s ním byla spojená tunelem, připomínala pak spíš už jen mikroba. Dva muži z posádky raketoplánu stáli upjatě u konce tunelu jako nevrlá stráž. Podporučíku Scottymu Tremainovi ještě nebylo ani třináct mantichorských let a byl ve svém prvním služebním zařazení po absolvování školy, ale něco na jejich chovaní mu říkalo, že tady něco není v pořádku. Věděl, že něco není v pořádku a oni se tvářili velice nešťastně, když vstoupil na jejich palubu, a proto s nedbalým zájmem sledoval desátníka Harknesse.

Trernaine měl podezření, že desátník Harkness je Osobnost. Prohlédl si Harknessův osobni spis, než opustili loď (instruktoři na akademii trvali na tom, že to důstojník musí udělat, než převezme velení oddílu), a přál si, aby byl měl víc času na takové fascinující čtení. Harkness byl u RMN už déle než dvacet let, téměř pětatřicet standardních roků, a podle toho, co Tremaine napočítal, byl dvanáctkrát navržen na povýšení na námořního seržanta. Dokonce se mu toho jednou podařilo dosáhnout. Jenže desátník Harkness měl jednu slabost – vlastně dvě. Byl od přírody neschopen projít po službě v baru kolem uniformy námořní pěchoty, aniž by se nepokusil z jejího nositele vymlátit duši, a oddával se víře, že je jeho humanitární povinností obstarávat svým bližním z posádky všelijaké maličkosti, které lodní kantýna obvykle nevedla.

Byl to také jeden z nejlepších techniků střel ve službě, což patrně vysvětlovalo, proč byl stále ještě ve službě.

Momentálně však Tremaina zajímalo hlavně to, co mu před opuštěním lodi řekla bocman MacBrideová. Tremaine měl bocmana rád. Třebaže ho považovala za nepříliš bystré štěně, měla podle všeho za to, že jednoho dne, po náležité průpravě od bocmanů, jejichž svatou povinností bylo utírat podporučíkům nosy a zadnice a dávat pozor, aby neklopýtali o vlastní nohy, by se z něj mohl vyklubat důstojník, který k něčemu bude. Zatím se jí nekonečně uctivými návrhy obvykle podařilo zarazit ho těsné předtím, než do toho šlápl.

„Podporučík by snad měl nechat desátníka Harknesse dělat podle svého, pane,“ řekla MacBrideová klidně. „Jestli někdo

z oddílu dokáže poznat podloudnickej náklad, tak je to on. A…“ věnovala mu jeden ze svých bezbarvých úsměvů, „…už jsem s ním… probrala, jak důležité jeho pověření je.“

A tak teď Tremaine změnil poněkud polohu, posunul se stranou a opřel se loktem o nákladový kontejner tak, aby mohl sledovat Harknesse a přitom koutkem oka stále pozorovat lidi z posádky.

Harkness se plížil podél úhledně vyrovnaných antigravitačních nákladových palet s kopií celní deklarace a kontroloval nálepky na kontejnerech. Kapsu na stehně jeho kombinézy vyboulovala čtečka magnetických pásek, ale chlopeň zůstávala stále zapnutá. Nyní zvolnil tempo kontroly nálepek, sehnul se k jedné z palet blíž a Tremaine si všiml, že jeden z členů posádky lodě u ústi tunelu je najednou velice nervózní.

„Pane Tremaine?“ řekl Harkness, aniž se obrátil.

„Ano, desátníku?“

„Myslím, že by vás tohle mohlo zajímat, pane.“ Bylo udivující, jak otcovsky hlas mohl vycházet z úst hospodského rváče. Harkness mluvil jako učitel, který se svému oblíbenému žáku chystá předvést školní pokus, a Tremaine přešel nákladový prostor, aby se postavil vedle něj.

„O co jde, desátníku?“

„O tohle, pane.“ Tlustý prst se zjizvenými klouby ukázal na lesklou stříbrnou pásku celního uzávěru, obepínající kontejner, a hlavně na pečeť. Královské celní služby s malým hvězdoletem, na kterém seděla mantichora s korunkou, po stranách se vztyčenou sfingou a gryfem ze znaku království. Tremainovi se zdála neporušená.

„Co je sní?“

„No, pane,“ řekl Harkness zadumaně, „nemůžu si byt jistý, ale…“ Širokým koncem prstu brnkl do pečeti a Tremaine jen zamrkal, když se odloupla od pásky, jejíž měla být nedílnou součástí. Sklonil se blíž a spatřil, že mezera v místech, kde byla původní pečeť odříznutá, je přelepená průhlednou plastikovou páskou.

„Víte, pane,“ pokračoval Harkness stále týmž zamyšleným hlasem, „vsadím se, že ti zatracení – pardon, pane– „ neznělo to příliš omluvně, ale Tremaine to nechal plavat; měl v hlavě něco úplně jiného, „– buzíci z NPA dělali, co bylo bez pořádného vybavení v jejich silách jak dlouho, že na to tihle chlapi začali kašlat.“ Zavrtěl hlavou jako zkušený řemeslník nad zfušovanou prací. „Tohle by jim přes opravdového celníka neprošlo.“

„A… aha.“ Tremaine se přes rameno ohlédl na nyní už vyloženě nešťastné členy posádky. Jeden z nich se bokem nenápadně sunul k pilotní kabině raketoplánu a Tremaine kývl na vojína Kohla. Námořní pěšák změnil postoj a rozepjal pouzdro své omračovací pistole. Pohybující se lodník ztuhl.

„Co myslíte, že tam je, desátníku?“ otázal se podporučík tak, aby ho bylo zřetelně slyšet. Začínal se dobře bavit.

„No, pane, podle téhle deklarace je v kontejneru…“ Harkness do něj bouchl, „…náklad duraslitinových pluhů pro zvířecí potah k dodání obchodnímu zástupci kartelu Hauptman na Meduse.“

„Tak ho otevřem – a podíváme se,“ prohlásil Treinaine.

„Rozkaz, pane.“ Harknoss v širokém úsměvu předvedl zuby, příliš stejné a pravidelné než, aby byly původní, a vytáhl z jedné prostorné kapsy elektricky nůž. Cvaknutím spínače probudil k životu výstražné pískáni, ze kterého trnuly zuby a které mantichorské zákony u všech takových nástrojů vyžadovaly, a přejel neviditelnou čepelí přes zfalšovanou celní pásku. Stříbřitý plast povolil, a když desátník kontejner odjistil, ozvalo se tiché zasyčení vyrovnávaného tlaku vzduchu.

Zvedl víko – a strnul uprostřed pohybu.

„To je tedy něco.“ zamumlal a bezmyšlenkovitě dodal ‚pane‘, když si vzpomněl na vedle stojícího podporučíka. Zvedl víko výš, až zapadlo zajištění. „Řekl bych, že na pluhy to vypadá trochu divně, pane Tremaine.“

„Taky mám ten dojem,“ prohlásil Tremaine poté, co se nahnul, aby přejel rukou po lesklé hnědožluté kožešině. Kontejner byl dva metry dlouhý, metr široký a metr vysoký a vypadalo to, že je zcela plný. „Je to to, co si myslím, desátníku?“

„Jestli si myslíte, že to je kožich gryfskýho kodiaka maxe, tak ano, pane.“ Harkness potřásl hlavou a Tremaine téměř viděl, jak mu v očích naskakují číslice jako na displeji pokladny. „Musí jich tu být za dvě stě, tři sta tisíc dolarů,“ uvažoval nahlas desátník. „V tomhle jednom kontejneru,“ dodal po chvilce.

„A přímo ze seznamu chráněných druhů.“ Tremainův hlas byl tak temný, že se poddůstojník narovnal a překvapeně se na něj podíval. Mladík vedle něj už vůbec nevypadal mladě, když shlížel do kontejneru a pak stočil pohled ke zvadlým členům posádky. „Myslíte, že je chtěli vyložit dole na povrchu, desátníku?“

„Tam nebo ve skladišti. Nenapadá mě zrovna nic jiného, co by s nimi mohli dělat, pane. Je jasný, že Stiltové je potřebovat nebudou.“

„Moje řeč.“ Podporučík přikývl a pak se rozhlédl po šerém nákladovém prostoru. „Desátníku Harknessi, myslím, že byste měl zkontrolovat všechny ostatní celní pečeti.“ Poddůstojník přikývl a Tremaine se sžíravě usmál na zpocenou posádku raketoplánu. „Já mezitím s těmito pány vykonám zdvořilostní návštěvu u jejich kapitána. Myslím, že zařídím prohlídku i v jeho hlavních skladech.“

„Rozkaz, pane.“ Hřmotný poddůstojník se vypjal do pozoru, což bylo uctivé gesto, jímž jen zřídka plýtval na podporučíky, kteří ho zrovna neseřvali, když je opomenul. Kývl hlavou, aby pobídl zbytek svého dvoučlenného týmu, zatímco Tremaine, vojín Kohl a dva velmi nešťastní lodníci opustili nákladový prostor.

Když Honor dočetla zprávu podporučíka Tremaina, potřásla hlavou. Pak terminál vypnula a dobře si zapamatovala, že podporučík přisoudil první objev desátníku Harknessovi, ne sobě. To bylo na tak mladého důstojníka neobvyklé, ale potvrzovalo to její první dojem z něj.

Očekávala to, když ho přidělila k medusanskému oddílu. Neočekávala však, že se tak rychle potvrdí domněnky dame Estelle o pašeráctví. A ani nečekala, že v něm bude zapletena mantichorská loď – a navíc pronajatá kartelu Hauptman.

Obrátila křeslo, aby se podívala přes stůl na McKeona. Výkonný se tvářil, jako by pravě kousl do něčeho velice kyselého a Nimitz zvedl bradu ze svého čalouněného odpočívadla, aby se na něj zamyšleně zahleděl.

„Nevím, jestli je Tremaine víc pyšný na sebe nebo je na pochybách, co má dělat dál,“ poznamenala a McKeon sebou trhl. „Řekla bych, že to na Mantichoře bude mít zajímavý ohlas.“

„Ano, madam.“ McKeon pohnul několikrát rty a pak zdvihl oči k jejím. „Vy víte, že Hauptman popře, že by s tím měl cokoliv společného.“

„Nezákonně převážené kožešiny za třiačtyřicet milionů dolarů? Samozřejmě, že to popřou – to je tak jisté, jako že kapitán Mondragona tvrdí, že mu je tam musely přinést kosmické víly,“ opáčila Honor ironicky. „Zajímalo by mě, co ještě Tremaine najde, až vpadne do hlavního lodního skladiště.“

„Potíže, kapitáne.“ McKeon mluvil tiše a zdálo se, že se potýká s nějakým vnitřním konfliktem. Zdvihla obočí. Výkonný se ve svém křesle neklidně zavrtěl, pak vzdychl a jeho upjatá formálnost jako by opadla. „Ať už Tremaine najde cokoliv, Hauptman bude trvat na tom, že s tím nemá nic společného a můžete se vsadit, že mají papíry, kterými to mohou ‚dokázat‘, V nejlepším případě se nám podaří poslat za mříže kapitána Mondragonu a možná jeho účetního.“

„To je teprve začátek, výkonný. A ty papíry nemusí mít tak dopodrobna připravené, jak si myslíte.“

„Podívejte se, madam, já vím, že jsme vždycky…“ Komandér-poručík zmlkl a kousl se do rtu. „Chci říci, že tím kartel proti sobě nesmírně popudíte a oni mají přátele na místech dost vysokých na to, aby vám to dali pocítit. Zachytila jste ilegální náklad kožešin, ale stojí to za to? Opravdu to stojí za to?“ Honořiny oči nebezpečně ztvrdly, ale on rychle pokračoval: „Netvrdím, že by to nebylo nezákonné – chraň Bůh – a je mi jasné, o co se snažíte. Ale až ze stanice Bazilišek odletíme, věci se vrátí zase zpátky tam, kde byly. Tohle pro ně je jen bleší kousnutí, něco, co jejich peněžní toky ani nezaznamenají, ale oni si vás za to budou pamatovat.“

„Upřímně doufám že ano, komandér-poručíku,“ řekla Honor ledově a McKeon na ni zůstal zírat se ztrápeným výrazem v očích. Poprvé za celou tu až příliš dlouhou dobu měl o kapitána starosti, protože byla jeho kapitán, ale v jejím temném obrněném pohledu nebyla ani stopa po ústupnosti.

„Vždyť riskujete celou svou kariéru pro něco, co se ani neprojeví!“ namítl. „Kapitáne, takové věci jsou…“

„Jsou něco, co máme zarazit.“ Její hlas prořízl místnost jako dýka a McKeon se zachvěl, když pod hněvem v jejích očích zahlédl cosi jako bolest. Bolest a ještě něco. Snad pohrdaní, a toho hluboce ťalo, až příliš hluboce. Zavřel ústa a nozdry se mu rozšířily.

„Komandér-poručíku McKeone.“ pronesla stále týmž chladným hlasem. „Mou povinnost nijak neovlivňuje zda a jak jiní vykonávají ty své. Ani mě nezajímá, jací zločinci proti mně mohou zaměřil svou zločinnou aktivitu. Podpoříme podporučíka Tremaina ve všech ohledech. Kromě toho chci, aby všem ostatním plavidlům – všem ostatním plavidlům komandér-poručíku – najatým kartelem Hauptman byla věnována zvýšená pozornost. Jasné?“

„Jasné, madam,“ řekl nešťastně. „Já jsem jen…“

„Oceňuji vaši starost, výkonný,“ skočila mu ostře do řeči, „ale Neohrožený bude vykonávat své povinnosti. Všechny své povinnosti.“

„Ano, madam.“

„Děkuji vám. Odchod, komandér-poručíku.“

Vstal a odešel z její kabiny, zmatený a plný starosti. Provázelo ho břemeno nezvyklé osobní hanby.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Vedoucí kanceláře admirality otevřel dveře kanceláře, s úklonou pokynul tmavovlasému admirálovi, ať vejde, a zase je za ním zavřel. Admirál Zelených Hamish Alexander přešel k velkým oknům a vyhlédl ven na závratné výškové budovy a pastelové věže města Přistání, hlavního města Hvězdného království Mantichory.

K jižnímu obzoru se táhly temně modré vody Jásonova zálivu, prakticky vnitrozemního moře dlouhého stovky kilometrů, a jiskřily ve světle Mantichory A. Navzdory klimatizaci kanceláře cítil přes izolovaný plast okna teplo vyzařující z tohoto slunce. Venku bylo vítané, i když téměř nepříjemné horko, neboť se právě vrátil z rodinného sídla ve vévodství Horní Sligo a na severní polokouli Mantichory teď vládla zima. Přistání ovšem leželo necelých patnáct set kilometrů nad rovníkem a ve větru vanoucím od plachtami posetého zálivu se vlnila nádherná zeleň.

Odvrátil se od okna, založil ruce za záda a rozhlédl se po kanceláři prvního vesmírného lorda. Místnost byla obložená místními světlými dřevy, což zde nebyla taková výstřednost, jak by se to mohlo jevit na některém z ostatních světů království, a v jednom rohu se nacházel krb. Byl funkční, ne jenom ozdobný, a to, pomyslel si Alexander, už výstřednost byla. Budova Admirality byla přes jeden a půl mantichorského století stará a měla něco přes sto pater, což byla na civilizaci antigravitace docela malá stavba, ale komín krbu se táhl asi třiceti poschodími vzduchových šachet a ventilačního potrubí. Mohl jen obdivoval tvrdohlavost toho, kdo tuhle budovu projektoval, zejména pak v podnebí, které vyžadovalo spíše klimatizaci než vytápění.

Tiše se usmál a podíval se na hodinky. První vesmírný lord měl zpoždění – u člověka s tak nabitým denním rozvrhem to nebylo nic neobvyklého – a Alexander se vydal na loudavou procházku důvěrně známou kanceláří. Prohlížel si modely hvězdoletů a staromódní olejové a akrylové portréty, vítal se se starými známými a všímal si nových přírůstků.

Právě obdivoval podrobnosti na metr dlouhé replice pýchy flotily HMS Mantichora, když se za ním otevřely dveře. Obrátil se a jeho drsná tvář se rozzářila úsměvem, když uviděl velkoadmirála sira Jamese Bowieho Webstera. První vesmírný lord s typickou websterovskou bradou se zašklebil, oběma rukama sevřel ruku Alexandrovi a silně ji zatřásl.

„Hamishi! Vidím, že vypadáš dobře. Promiň, že jsem tě sem vytáhl chvilku před Emilyinými narozeninami, ale potřebuji si s tebou promluvit.“

„Tak jsem tady.“ odvětil Alexander suše, zatím co Webster pustil jeho ruku a rozvalil se jak dlouhý tak široký do křesla. Alexander si nevšímal jeho pokynu, aby se posadil do druhého křesla, a zaparkoval na jednom rohu stolu, který se zdál dost velký, aby posloužil jako přistávací plošina pro raketoplán.

„Jak se má Emily? A tvůj otec?“ zeptal se Webster. Jeho úsměv trochu opadl a Alexander pokrčil rameny.

„Oba jak se dá čekat. Doktor Gagarian chce na Emily vyzkoušet novou terapii a otec nesnáší zimu moc dobře, ale…“

Znovu pokrčil rameny jako člověk, který jitří starou ránu a zjišťuje, že známá bolest se nemění. Webster mlčky přikývl. Alexandrovu otci, dvanáctému hraběti z White Havenu, bylo bezmála čtyřiašedesát let – více než sto deset standardních roků – a patřil k poslední generaci před zavedením prodlužování života. Nezbývalo mu už mnoho zim. Lady Emily Alexandrová pak byla jednou z největších tragedií Mantichory a Webster – stejně jako všichni, kdo ji znali, a tisíce, které se s ní nikdy nesetkaly osobně – ji cítili jako svou vlastní. Tato kdysi známá herečka holovize patřila k nejmilovanějším autorům a producentům, ale po havárii vznášedla, po které zůstala zcela ochrnuta, se musela z holovizualního jeviště stáhnout. Její poškozené nervy odmítaly transplantáty i regeneraci a ani moderní lékařská věda nedokázala obnovit zničená mozková centra motoriky.

Webster potlačil vyraz zbytečného soucitu, protože věděl, že by Alexandra jen uvedl do rozpaků, a zachvěl se, když se na důstojníka před sebou podíval lépe. Hamishovi Alexandrovi bylo čtyřicet sedm let – něco málo přes osmdesát standardních roků – třebaže vypadal sotva na třetinu věku svého otce, ale kolem očí měl čerstvé ustarané vrásky a na skráních několik nových bílých pramenů.

„A co tvůj bratr?“

„Ctihodný (Ctihodný (Honorable) je anglický titul baronských a hraběcích potomků.) Willie?“ rozzářil se Hamish okamžitě a oči mu zazářily náhlým smíchem. „Náš vznešený ministr financí je ve skvělé formě! Můžeš mi věřit, že měl pěkných pár připomínek k poslednímu rozpočtu námořnictva – a některé z nich nebyly zrovna vybíravé.“

„Připadá mu příliš vysoký?“

„Ne, jenom si myslí, že promarní moře času, než ho protlačí parlamentem. Ale řekl bych, že si na to už zvykl.“

„To doufám, protože příští rok asi bude hůř,“ vzdychl Webster.

„Dokážu si to představit. Ale nemyslím, že sis mě pozval, jenom aby sis poslechl, co Willie říká na rozpočet, Jime. Tak co se děje?“

„Vlastně jsem svým způsobem chtěl, aby se Willie vyjádřil – tvým prostřednictvím – k něčemu, co se seběhlo. Nebo ani ne tak Willie, jako spíš vláda celkově.“

„To zní zlověstně,“ poznamenal Alexander.

„Možná ne zlověstně, ale určitě z toho koukají políže.“ Webster si prohrábl vlasy netypicky utrápeným pohybem. „Jde o stanici Bazilišek, Hamishi.“

„Aha,“ zamumlal Alexander. Natáhl jednu nohu a zahleděl se na špičku zrcadlově naleštěné boty. Bazilišek byl odjakživa politická horká brambora. Když se vzal v úvahu názor současného prvního lorda na zmíněnou soustavu, bylo sotva překvapivé, že se Webster diskrétně – a neoficiálně – pokouší zjistil mínění vlády a obejít přitom svého civilního nadřízeného.

„Aha,“ souhlasil Webster kysele. „Víš, co se tam teď děje?“

„Slyšel jsem, že tam bylo nějaké vzrušení,“ pokrčil Alexander rameny. „Nic konkrétního, když pominu pár přehnaných pověstí.“

„V tomto případě možná nebyly tak přehnané.“ Alexander při Websterově tónu pozvedl obočí a první vesmírný lord se zašklebil. Sáhl do stolu a vytáhl úctyhodnou hromadu paměťových záznamů.

„Hamishi,“ začal, „mám tady čtrnáct oficiálních stížností od havenského velvyslance, šest od havenského konzula na Bazilišku, šestnáct od různých mantichorských a zahraničních obchodních kartelů a přísežná prohlášení devíti kapitánů havenských obchodních lodí, kteří si stěžují na šikanování a nezákonné prohlídky svých plavidel. Také tu je,“ dodal téměř lhostejně, „pět podobných tvrzení nehavenských kapitánů a tří stížnosti na ‚neoprávněné výhrůžky použitím smrtící síly‘ ze strany příslušníků námořnictva.“

Jak se před Alexandrem tento seznam odvíjel, jeho obočí se vyšplhalo téměř k linii vlasů. Nakonec zamrkal. „Zdá se, že tam mají opravdu rušno,“ zamumlal.

„No to tedy mají.“

„A co všechny ty protesty vyvolalo?“

„Tykají se jistého komandéra Honor Harringtonové.“

„Cože?“ zachechtal se Alexander „Myslíš tu, co odpráskla Sebastiana jedinou boční salvou?“

„To je ona,“ přisvědčil Webster a proti své vůli se také zašklebil. Pak vzdychl. „V současné době je komandér Honor Harringtonová úřadující velící důstojník na stanici Bazilišek.“

„Cože je? Co proboha dělá důstojník, který dokáže něco takového, na stanici Bazilišek?“

„Nebyl to můj nápad,“ ohradil se Webster. „Přišlo to shora, dá se říci, poté co se při několika posledních cvičeních Loďstva ukázalo, že Sonjino duševní dítko je poněkud nedonošené.“

„Aha, rozhodla se zamést svou chybu pod koberec bez ohledu na to, co to bude stát důstojníka, který dokázal, že to alespoň jednou fungovalo.“ Alexandrovo pohrdaní bylo očividné a Webster pokrčil rameny.

„Já vím, že Sonju nemáš rád, Hamishi. Když už jde o to, já z ni také nejsem právě nadšený, ale myslím si, že to tentokrát nebyl její nápad. Myslím, že za tím stojí Janacek. Víš, jak ten starý reakci…“ Webster se zarazil. „Chci říci, víš jak střeží rodinné zájmy.“

„Hm.“ Alexander přikývl a Webster znovu pokrčil rameny.

„Každopádně mi dal jasně najevo, co chce, a já jsem od něho zrovna moc potřeboval novou opravárenskou jednotku pro ostrov Saganami, takže jsem mu nemohl říct ne.“

„No dobře, ale co tam děla komandér jako velící? To snad má být nejmíň jmenovaný kapitán.“

„Souhlasím.“ Webster se na křesle zhoupl. „Co víš o Pavlu Youngovi?“

„O kom?“ Alexander při tom zdánlivě nelogickém přeskoku na nové téma zamrkal. „Myslíš North Holowova syna?“

„Přesně toho.“

„Moc ne – a to málo co vím, se mi nelibí. Proč?“

„Protože kapitán lord Pavel Young má být velícím důstojníkem Bazilišku. Bohužel jeho loď vyžadovala ‚naléhavou údržbu‘ a on měl za to, že potřebné opravy jsou příliš složité, než aby je svěřil svému výkonnému důstojníkovi. A tak dovedl loď domů sám – a nechal na stanici Harringtonovou s jediným lehkým křižníkem.“

Alexander na něj nevěřícně vytřeštil oči a Webster se pod jeho užaslým pohledem zarděl.

„Jime, znám tě spoustu roků,“ řekl Alexander konečně. „Takže mi snad řekneš, proč jsi ho rovnou nevyrazil?“

„Z politických důvodů,“ povzdechl si Webster. „Také bys to mohl vědět. To je jeden z důvodů, proč bych rád znal tvůj názor, jak by na to vláda mohla asi reagovat. Ježíšmarjá, Hamishi! Haveňané baží po krvi, půl tuctu kartelů – s Hauptmanovým v čele – zuří jako tisíc čertů, hraběnka z Nového Kyjeva se chystá bojovat proti rozpočtu námořnictva zuby nehty, ti zatracení ‚Noví lidé‘ jí zobou z ruky a ty přece víš, jak těžká váha v politice je North Hollow! Jediné co jsem mohl dělat, bylo uklidit Younga někam do závětří. Myslíš si snad, že by mi vévoda poděkoval, kdybych v takovou dobu namíchl Konzervativní sdružení tím, že bych vyhodil milovaného synáčka High Ridgeova zástupce?“

„Ne, to asi ne,“ připustil Alexander po chvíli, ale měl z toho přiznání kyselou pachuť v ústech. Většina mantichorských aristokratů ctila tradici veřejné služby, poháněna silným smyslem pro noblesse oblige; ti, kteří tak nečinili, patřili mezi ty nejegocentričtější a nejnetolerantnější v celém známém vesmíru a Konzervativní sdružení barona z High Ridge bylo jejich domovem. Sdružení si otevřeně kladlo za cíl ‚obnovit historickou rovnováhu moci, jakou zamýšleli naši zakladatelé‘ mezi šlechtou a drzými plebejci – ‚rovnováhu‘, o které Alexander bezpečně věděl, že nikdy neexistovala, snad jen v jejich toužebných přáních.

Chvíli si to srovnával v hlavě pak se zamračil. „Co je ten Young zač?“

„Je to děvkař a namyšlený, neschopný a omezený spratek,“ odpověděl Webster tak pohotově, že sebou návštěvníkovy rty mimoděk zaškubaly. „Skutečné jablko ze stromu North Hollowů.“

„To potom věřím, že hodil svou odpovědnost na podřízeného a odpelášil zpátky do civilizace.“

„Je to ještě ošklivější, Hamishi. Mnohem ošklivější.“ Alexander znovu pozdvihl obočí a Webster zoufale rozhodil rukama. „Pokud se nepletu, nechal v tom Harringtonovou schválné aby ji shodil.“

„Proč myslíš?“

„Když byli oba na akademii, byla mezi nimi zlá krev. Neznám všechny podrobnosti – tehdy tam byl velitelem Hartley a víš, jak těžko se z něho něco doluje – ale Young schytal oficiální důtku za nepřístojné chování. Jede po ženských jako kodiak max po beowulfských bizonech, stejně jako jeho otec a oba bratři, a očividně nepokládá ‚ne‘ za odpověď. Soudím že zašel příliš daleko.“

„Chceš říci, že…“ Alexander napůl vstal od stolu s výrazem věštícím bouři, ale Webster ho s úšklebkem zarazil.

„Hádám, že to zkusil, ale Harringtonová pochází ze Sfingy.“ Alexandrovi se zablesklo v očích a Webster přikývl. „A kromě toho ve vyšším semestru byla dvojkou předváděcího týmu boje beze zbraně. Z toho usuzuji, že si možná něco začal, ale ona s tím naprosto rozhodně skoncovala.“ Jeho úsměv pohasl. „A proto ji nechal trčet na Bazilišku samotnou a já mam zatracené obavy, že ji možná nakonec dostane.“

„Jak to? Čeho se ty protesty týkají?“

„Vypadá to, že komandéru Harringtonové nikdo neřekl, že stanice Bazilišek je poslední štace pro odepsané. Možná má jenom jednu loď, ale fakticky na lodích, které se účastní provozu křižovatkou, vynucuje dodržování obchodního zákoníku. A nejen to, za poslední tři týdny vypustila průzkumné sondy za několik set milionů dolarů, aby pokryla celý vnitřek soustavy, zavedla řídící centrálu kosmické dopravy v okolí Medusy a obsadila ji lidmi z námořnictva a převzala od NPA celní povinnosti. Vlastně způsobila takový poprask, že si – jak mi řekl admirál Warner – Young přestal užívat své vlastnoručně udělené dovolené a honem se začal snažit urychlit opravy, aby se mohl vrátit a zastavit ji. Mám za to, že se bojí, že stvořil monstrum, které bez ohledu na protekci stáhne dolů i jeho. Naneštěstí Warnerovi chlapci a děvčata na Héfaistovi mají Youngovu loď právě otevřenou jako plechovku polních zásob. Nejsem si úplně jistý, ale mám velice podložený dojem, že Warner údržbu vší mocí natahuje, aby si vychutnal, jak se Young škvaří ve vlastni šťávě. A ten nemůže loď opustit, aby tak vlastně nepřiznal, o co se snažil, takže toho moc nenadělá.“

„Panebože,“ prohlásil Alexander přívětivě. „Chceš mi opravdu říct, že konečně máme na Bazilišku vyššího důstojníka, který dělá co má? To je pozoruhodné.“

„Ano, dělá co má, a pokud mohu soudit, tak zatraceně dobře, ale to je přesně to, o čem tohle všechno…“ Webster mávl rukou směrem k paměťovým záznamům „…je. Rozmístila odřady po celé soustavě a ten, koho poslala provádět prohlídky u vyústění, je podle všeho případ sám pro sebe. Každému otlouká předpisy o hlavu, řádek po řádku, a nemyslím, že by to dělal, kdyby ho Harringtonová přímo nepodporovala. Haveňané samozřejmě ječí jak sirény, ale on dodržování předpisů vyžaduje i po našich lodích. Už jenom z toho by ranila mrtvice všechny obchodníky v království, když tam zatím vždycky měli volnou ruku, ale to ještě není to nejhorší. Vzpomínáš na ty pověsti o pašování přes Medusu?“ Alexander přikývl a Webster se kysele zašklebil. „No, tak inspekční skupiny Harringtonové zabavily kontraband za hodně přes devět set milionů dolarů – zatím – a předaly to soudu. A přitom načapala kartel Hauptman, jak se pokouší propašovat přes Medusu ven kožešiny kodiaka maxe a pohnala je k odpovědnosti. Zabavila čtyřapůlmilion tunovou nákladní loď, kterou měl Hauptman pronajatou – Mondragona – a poslala ji sem s dosazenou posádkou!“

„Páni!“ Alexander si přitiskl ruku na žebra a marně se snažil zdusit smích, když si představil paseku, jaká musela zůstávat v brázdě za tou neznámou Harringtonovou.

„Ty si asi myslíš, že je to sranda,“ zavrčel Webster, „ale já jsem tu měl osobně Klause Hauptmana a ten se mi zaklínal na všechno, co je mu svaté, že jeho lidi jsou neviňoučcí jako padlý sníh, že to všechno má na triku kapitán Mondragona a že Harringtonová pro nic za nic sekýruje ostatní jeho lodě. Chce její hlavu a Havenští mu těmi svými ‚protesty‘ ještě brousí sekeru! Už to, co se děje s jejich dopravou skrz křižovatku, snášejí těžko a víš, jaký je jejich oficiální názor na náš nárok na Medusu. Jejich konzul má plná ústa těch jejich ‚zjevně nezákonných prohlídek oprávněných obchodních plavidel při jejich zákonné obchodní činnosti na nezávislé planetě‘. Začíná se z toho vyvíjet prvotřídní diplomatický incident a vůbec se to nelepší.“

„Havenští ať se jdou bodnout,“ odsekl Alexandr, který zapomněl na smích. „A Hauptman s nimi! Podle mě ta holka dělá přesně to, co jsme měli dělat už celé roky, Jime!“

„Ano? A myslíš, že sir Edward Janacek bude stejného názoru?“

„Ne, ale to ještě není důvod sjíždět Harringtonovou za to, že dělá svoji práci. Sakra, podle toho co říkáš. Young udělal všechno možné i nemožné, aby ji vrazil kudlu do zad! Chceš tou kudlou ještě otočit, aby měl radost?“

„Přece víš, že ne!“ Webster si znovu prohrábl rukama vlasy. „Krucinál, Hamishi, já mam na Neohroženém prasynovce. Když vyrazím Harringtonovou, pošlu mu tu nejhorší možnou zprávu o důstojnické odpovědnosti. Ostatně každý důstojník v Loďstvu mi dá za pravdu!“

„Přesně tak.“

„Himlhergot,“ vzdychl Webster. „Já jsem první vesmírný lord. Mám snad na práci jiné věci než rozhodovat, co s mizerným komandérem!“

Alexander se zamračil, vrátil se k meditaci nad špičkou své boty a Webster se s křeslem naklonil ještě dál dozadu. Ten výraz znal.

„Hele, Jime,“ ozval se Alexandr konečně, „já vím, že mám nižší hodnost, ale podle mě té Harringtonové dlužíme poděkování, ne ránu do zubů. Poprvé máme na Bazilišku někoho, kdo je ochotný nakopat pár lemplů do zadku, aby byla práce dobře udělaná. Mně se to líbí. Líbí se mi to o hodně víc, než jak to tam bylo doteď, a tobě se to líbí taky. Dobře, zvedá vlny a štve některé lidi. Fajn. Nech ji být. Ani Janacek nemůže změnit úkoly Loďstva na Bazilišku – zaplať pámbů, protože jinak bychom to tam už dávno vyklidili. Ale když už jí jednou řekneme, co má dělat, nemůžeme jí podtrhnout nohy ve chvíli, kdy se do toho pustí.“ Na chviličku se odmlčel.

„Celou dobu mi tu vypočítáváš, kdo všechno si na ni stěžuje, ale co tomu říkají lidi z Bazilišku?“

„Michel Reynaud a jeho parta z ACS jsou na vrcholu blaha,“ přiznal Webster. „Od Reynauda jsem dostal dvě nebo tři nadšená hlášení o tom poručíku Venizelosovi, kterého mu přidělila. Víš, jestli je pravda jen polovička z toho, co o něm tvrdí Haveňané, musí ten Venizelos být kus psychopata, ale Reynaud ho má rád. A co se týče Estelle Matsuko, ta je podle všeho přesvědčená, že Harringtonová by dokázala kráčet suchou nohou přes Jásonův záliv. Ta už byla dřívějšími velícími důstojníky tak zhnusená, že si na ně přestala i stěžovat; teď od ní dostávám dopisy díků za ‚skvělou spolupráci‘ s námi.“

„No, tak to by ti mělo něco napovědět, nemyslíš?“

„Takže podle tebe bych do toho neměl zasahovat,“ řekl Webster. Nebyla to otázka.

„To si tedy zatraceně myslím. Bazilišek byl ostuda od první chvíle, co jsme tam vkradli. Na to měl někdo poukázat už dávno. Možná to povede k tomu, že si odpovědná místa celou záležitost znovu promyslí.“

„A je na to vhodná doba?“ opáčil Webster ustarané a Alexander pokrčil rameny.

„Jestli chceš, vyzpovídám Willieho a dám ti vědět, ale myslím, že Cromarty by řekl ano. Chodili jsme kolem té horké kaše kvůli ‚politické situaci‘ celé roky a problémy to jenom zhoršuje. Nepochybuji, že konzervativci i liberálové budou prskat a kňučet, ale nemohou mít všechno najednou. Konzervativci nebudou mít svou skvělou bezpečnou izolaci, pokud se toho vyústění nebudeme držet jako klíště, a liberálové nedokážou ochránit Medusany před ovlivněním z jiných světů, když nebudeme hlídat přepravu mezi vesmírem a planetou. Poprvé máme na stanici Bazilišek důstojníka, který má odvahu jim to omlátit o hlavu. A jestli se s tím oni pokusí něco udělat, poslanecká sněmovna jim zatrhne tipec. Já říkám, abychom do toho šli, a myslím, že Willie by řekl totéž..“

„Doufám, že máš pravdu,“ řekl Webster. Vstal, smetl záznamy zpátky do zásuvky a poplácal Alexandra po rameni. „Opravdu doufám, že máš pravdu, Hamishi, protože ať už ji máš nebo nemáš z politického hlediska, oba víme, že ji máš ze služebního hlediska.“

Ohlédl se po nástěnném chronometru a zašklebil se.

„Koukám, že už je skoro čas na oběd. Půjdeš se mnou do jídelny vlajkových důstojníků? Myslím, že potřebuju dva nebo tři panáky, abych si vypláchl pusu od politiky.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

„Zaměřuji. Připravit k palbě.“ Podporučík Rafael Cardones mluvil tiše a přimhouřené oči měl upřené na zaměřovací displej. Natáhl pravou ruku a ukazováčkem zlehka spočinul na velkém čtvercovém tlačítku uprostřed zbraňového pultu, zatím co ruka, kterou ovládal záznamovou stanici pro vyhodnocení, se vznášela nad záložním panelem.

„Odpálit… teď.“

Cardonesův prst bodl dolů a jeho displej jasně mrkl, když se hlavní tlačítko palby ponořilo do panelu. Uplynula chvilka a obrazovka se rozsvítila znovu na potvrzení zásahu cíle.

Opřel se a otřel si pot z čela. Ramena měl ztuhlá a bolavá napětím posledních pětačtyřiceti minut taktického cvičení. Měl skoro strach zkontrolovat si výsledky, ale obrnil si nervy a přiměl se podívat – a překvapené zamrkal. Třiaosmdesát procent pro energetické zbraně, páni! A pro střely skoro stejně tak dobré – tři zásahy z pěti odpálených!

„Pěkná práce, pane Cardonesi,“ zazněl sopránový hlas a on se v křesle obrátil, aby zjistil, že mu kapitán stojí u ramene. Nebyl zvyklý na to, jak tiše se pohybovala, a neměl ani ponětí, že tam je. Přesto tam byla a hnědé oči měla zamyšleně, když ťukla do klávesy na jeho záznamové vyhodnocovací stanici. Složité vektory Cardonesovy usilovné zteče připomínající vývrtku se přehrály velkou rychlostí a kapitán přikývla.

„Skutečně velmi pěkné, palebňáku,“ řekla a Cardonesovi se jen tak tak podařilo nepuknout pýchou. Bylo to poprvé, co ho kapitán odměnila vyznamenáním touto prastarou neformálností, a to stálo za každou minutu soustředění – a za každou hodinu dřiny při cvičeních, která k tomu vedla. Určitě to bylo na hony daleko od toho nešťastného dne, kdy musel přiznat, že zfušoval programy rozmisťování senzorových sond.

„Nicméně,“ pokračovala kapitán a přehrávala přitom záznam pozpátku, „co tenhle obrat?“ Zastavila obraz, poklepala prstem na obrazovku a její stromová kočka naklonila hlavu, jako by si ty propletené světelné čáry prohlížela. Pak se zvědavě podívala na Cardonese.

„Madam?“ otázal se Cardones opatrně.

„V tomto bodě jste provedl třísetgéčkovou změnu kurzu ve vodorovné rovině na nula tři pět,“ řekla. Trochu se uvolnil. V jejím hlase nebyla žádná výtka, mluvila spíš jako instruktor z akademie. „Ta vás sice přivedla na požadovaný kurz, ale podívejte se sem.“ Její prst ukázal na číselné hodnoty vzdáleností a směrů na honím okraji displeje. „Vidíte, kam míří jeho hlavní baterie?“

Cardones se podíval, pak polkl a zarděl se.

„Přímo do čela mého klínu, madam,“ přiznal.

„Souhlasí. Měl jste před zatáčením klonit a změnit rovinu tak, abyste mu nastavil spodní pás a kryl se jím, že?“

„Ano, madam,“ přisvědčil a cítil, jak jeho povznesená nálada poněkud opadá. Kapitán se však dotkla jeho ramene a usmála se.

„Nevěšte hlavu. Místo toho mi řekněte, proč vás počítač nesejmul.“

„Madam?“ Cardones se znovu zahleděl na displej a svraštil čelo. „Nevím, madam. Okno pro paprsek bylo dost široké.“

„Možná ano, možná ne.“ Kapitán opět poklepala na číslice. „Lidský faktor, podporučíku. Vždycky mějte na paměti lidský faktor. Taktický počítač je naprogramovaný tak, aby vašemu simulovanému protivníkovi přisoudil reakční dobu člověka z masa a kostí, a tentokrát – tentokrát, palebňáku – jste měl štěstí. Vzdálenost byla natolik velká, že váš protivník měl necelé tři sekundy nato, aby si té příležitosti všiml, uvědomil si jí a využil jí, a počítač rozhodl, že nereagoval dost rychle, aby se dostal k ráně. Řekla bych, že to rozhodl správně, ale v reálné situaci na to nespoléhejte. Jasné?“

„Jasné, skippere!“ opáčil Cardones, znovu se zazubil a Honor mu jemně poklepala na rameno, než se zase vrátila do svého velitelského křesla.

Nezmínila se mu, že stejné zadání si na displejích velitelského křesla projela za protistranu s využitím Cardonesova manévrování v reálném čase a že ona vystřelit stihla. Mladík za několik posledních týdnů učinil obrovský pokrok a svou radost si zasloužil. Kromě toho si nebyla jistá, jestli by si toho všimla a tak rychle zareagovala, kdyby to byla reálná akce, a neměla v úmyslu utloukat ho dalšími ‚co by bylo kdyby‘.

Posadila se a zatímco přehlížela můstek, nechala Nimitze, aby vklouzl na své oblíbené místečko na jejím klíně. Poručík Panowski si odbýval vlastní cvičení na astrogačním stanovišti a z pohledů, které si vyměňovali poručík Brighamová s Panowského vedoucím lodní kanceláře, nešlo mu to nijak zvlášť dobře. Skryla úsměv. McKeon měl pravdu, když mluvil o sklonu astrogátorova zástupce vyhýbat se práci, a opravdu se tvářil téměř zhrzeně, když Honor oznámila, že bez ohledu na nedostatek lidí bude pravidelný výcvik na Neohroženém neustále pokračovat. Bylo pro ní obtížné být na Panowského tvrdá tak, jak by si patrně zasloužil, protože si byla vědoma vlastních matematických slabin. Byla mizerný astrogátor a věděla to osobě, ale McKeon se za vydatné asistence Brighamové ujal toho lenocha za ní.

Zabloudila pohledem zpátky k hlavnímu manévrovému displeji a začala přemýšlet o lodích na oběžných drahách kolem Medusy. Neohrožený byl na stanici už téměř celý mantichorský měsíc a lodí tu bylo mnohem méně, než když před pěti týdny přilétli. Měla podezření, že to je přímý důsledek tažení podporučíka Tremaina proti nelegální přepravě. Medusa už nebyla dobrým místem pro překládání zakázaného zboží mezi loděmi a rozkřiklo se to. Netušila, jakým postrachem se Tremaine stane – zdálo se, že si na pašeráky vyvinul jakýsi druh mimosmyslového vnímaní – a Stromboliho orlí zrak, hlídající přepravu z lodě na loď, přivedl podporučíka ke třem přepadovým akcím ve volném prostoru, při kterých jim v síti uvízl kontraband za dalších téměř půl miliardy dolarů. Honor dohlédla, aby se jim oběma za jejich úspěchy doslalo pochvaly a také poručík Venizelos si jich za své úsilí u vyústění vysloužil pěknou řádku. Soudě podle rozhořčené reakce a množství protestů, které vyvolali, zaťali někomu citelně do zisku a Honor se postarala, aby se o tom dozvěděli.

Podle jejího očekávaní uznaní, které si posádka Neohroženého vysloužila nejen od ní, ale i od dame Estelle, od NPA a od ACS, účinkovalo jako kouzlo. Už nemusela šikanovat a sekýrovat posádku, aby ji přiměla pracovat. Vědomí, že jsou jiní než všichni ostatní, kteří kdy byli přiděleni na stanici Bazilišek, je postavilo na nohy. Byli přepracovaní, utahaní jako psi a až příliš dobře věděli, že dosahují úspěchů spíš navzdory systému než, díky němu, a to je naplňovalo ještě větší hrdostí.

Tu hrdost si zasloužili. I ona sama na ně byla pyšná a pocit, že něčeho dosáhli, jí začínal přinášet jejich uznání. Ani peněžní prémie, které si za svou kořist vysloužili, neuškodí. Tradiční odměna půl procenta z hodnoty veškerého zabaveného kontrabandu se možná na první pohled nezdála nijak oslnivá, ale oni ho poslali na Mantichoru už za víc než jednu a půl miliardy dolarů. Jestli Admiralitní soud všechny případy odsoudí, posádka lodi si rozdělí více než sedm a půl milionu dolarů – a to za předpokladu, že z toho vlastnící Monilragona vyváznou lacino. Pokud bude jejich loď zabavena, jak se může docela dobře stát, její odhadnuta hodnota se ještě přičte k celé částce. Kapitánův podíl činil šest procent z celku, což Honor samotné mělo vynést zatím tak půl milionu. (Honor zjistila, že s touhle matematikou si dokonce i ona poradí překvapivě snadno.) To odpovídalo platu komandéra RMN téměř za osm let, ovšem její poddůstojníci a mužstvo si mezi sebou rozdělí sedmdesát procent. To znamenalo, že i ten nejníže postavený z nich dostane skoro dvanáct tisíc dolarů. A co bylo vůbec nejlepší, podle dlouhé tradice a navzdory pravidelným útokům ministra financí byly tyto prémie nezdanitelné.

Není nutné zdůrazňovat, že podporučík Tremaine a poručík Venizelos se stali velmi populárními mezi svými druhy ve zbrani, ale i ti si všichni zasloužili každý cent své prémie a ona věděla, že si své sebeúcty cení ještě víc. Prémie si vlastně cenili spíš jako ocenění svého úsilí, jako důkazu své výkonnosti, než pro to, co si za ni mohli koupit a bylo to vidět. Komandér-poručík Santosová byla první, kdo jí začal říkat ‚skippere‘, a tím oslovením, kterým ji uznávali za svou a které nikdo nechtěl používat po oněch katastrofálních cvičeních flotily, ji začalo nazývat stále víc jejích důstojníků.

Honor se náhle v duchu zamračila. Bylo jich víc, to ano, ale nebyli to všichni. Lois Suchonová stále vyzařovala hmatatelnou auru odporu a Honor už se smířila s tím, že vždycky bude. Lékařka jednoduše patřila k těm naštěstí vzácným jedincům, kteří jsou od přírody neschopní táhnout s partou za jeden provaz.

A pak tu byl McKeon. Ten svou práci odváděl. Nemohla popřít čas, který věnoval Cardonesovi, ani ty dlouhé hodiny, po které drezíroval a postrkoval Panowského, ani šikovnost, se kterou kouzlil s jejich napjatými stavy lidí, aby všechny základny zůstaly obsazené. Přes to všechno však bariéry mezi nimi stále trvaly. Honor věděla přesně, jakou by mohl být spolehlivou oporou. Samotná skutečnost, že toho dokázal tolik, aniž by si ji pustil blíž k tělu, jen podtrhovala jeho schopnosti. Zdálo se však, že není schopen učinit ten poslední krok k partnerství s ní, a z jeho napjatého výrazu usuzovala, že ho to tíží stejně jako ji. Bylo to, jako by tu proměnu chtěl podstoupit a nemohl. Přála si, aby pochopila, v čem ta potíž vězí. Jisté však bylo, že to šlo hlouběji než ta ochablost, která se zbytku posádky zmocnila, když je sem poslali a…

Do myšlenek ji pronikl tichý signál a ona otočila hlavu, když Webster potvrdil příjem. Poručík něco řekl, pak přikývl a obrátil se s křeslem proti ní.

„Mám pro vás vysílaní z povrchu, madam. Z kanceláře vládní zmocněnkyně.“

„Přepojte mi to sem na obrazovku,“ řekla Honor, avšak spojovací důstojník zavrtěl hlavou.

„Dame Estelle si s vámi přeje mluvit mezi čtyřma očima.“

Honor ucítila, jak se jí zdvíhá obočí a stáhla je zpět, pak zvedla Nimitze na opěradlo křesla a vstala.

„Vezmu si to v brífingové místnosti, Samueli.“

„Ano, madam.“

Honor přikývla, prošla průchodem a zavřela jej za sebou. Klesla do kapitánského křesla v čele konferenčního stolu, na datovém terminálu naťukala přijímací kód a usmála se, když se dame Estelle objevila na vestavěné obrazovce.

„Buďte zdrava, komandére,“ řekla zmocněnkyně.

„To je milé překvapení, dame Estelle. Co pro vás mohu udělat?“

„Obávám se, že jsem vám vlastně zavolala proto, abych se vám vyplakala na rameni, Honor.“ odpověděla Matsuko kysele.

„Od toho tu námořnictvo je, madam,“ řekla Honor a zmocněnkyně si pohrdavě odfrkla. Honor to přešla, ale neuniklo jí, že dame Estelle ji vlastně ani nepokládá za skutečnou příslušnici RMN. Vyplývalo to hlavně z toho, že ji zmocněnkyně oslovovala křestním jménem, jako by ji chtěla odlišit od skutečných důstojníků Loďstva (tj. neschopných pitomců), se kterými musela jednat dříve.

„Takže,“ řekla Matsuko po chvíli, „zdá se, že tady dole máme větší problém, než jsem dosud předpokládala.“

„Jak to?“

„Od té doby, co jste poslala poručíka Stromboliho a jeho lidi dolů, aby převzali kontrolu blízkého vesmírného okolí, mohou se moji lidé z řízení letecké dopravy víc věnovat místním zájmům. Uvolněnými lidmi a vašimi průzkumnými družicemi ucpali řadu děr v pokrytí vzdušného prostoru Divočiny – ne všechny; ještě jich dost zůstalo – a zachytili v zakázaných oblastech jistý malý počet neidentifikovaných letů.“

„Hm“ Honor se v křesle napřímila a zamračila. „Jaké lety?“

„To nedokážeme ověřit.“ Zmocněnkynin hlas zněl znechuceně. „Jejich odpovídače nereagují na výzvy, což by se dalo spolu s tím, že rozhodně nepodávají letové plány s určením cíle, považoval za docela jasný důkaz, že mají za lubem něco, co by se nám nelíbilo. Pokoušeli jsme se je stíhat, ale vznášedlo NPA je stavěné spíš na spolehlivost a vytrvalost než na rychlost a oni nám jednoduše uletí. Kdybyste nezpůsobili takový pokles provozu mezi vesmírem a planetou, vsadila bych se, že si to dávají schůzky pašeráci.“

„Vyloučeno to asi není,“ usoudila Honor. „Zaměřujeme se na ně teprve měsíc. Mohli by manipulovat ještě s materiálem, který dostali dolů předtím.“

„Také jsem na to myslela, ale i kdyby jej měli už dole, stále by jim zbývalo dostat ho zpátky nahoru přes vás, pokud jim má k něčemu být. Kromě toho se vyskytují příliš daleko v buši.“

„Hm.“ Honor se podrbala na špičce nosu a zamračila se. Uvědomila si, že vozidla NPA většinou operovala v blízkosti enkláv. „Nemohli by se k překládaní zboží setkávat tak daleko proto, aby zůstali mimo dosah vašeho zásahu?“

„O tom pochybuji, jistě, mělo by to takový účinek, ale zdá se, že operují po jednom a museli by pracoval se zásilkami o velmi malé hmotnosti, pokud tam někde nemají zastrčenou základnu s vlastním vybavením pro manipulaci s velkými náklady. A i kdyby byl jejich náklad tak malý a lehký, aby se dal nakládat ručně, v horách Vzteklé kočky nebo dál nad Mechovými hřbety se nám ztrácejí z radaru, ať letí od nás nebo k nám. Jestliže se tam jenom setkávají s jinou vzdušnou dopravou, proč vůbec vylétají z hor do míst, kde je můžeme vidět? Mohli by si dát schůzku v některém tamním údolí a byli by před námi v bezpečí, pokud bychom nepřelétli přímo nad nimi. Kromě toho začínám mít neblahé tušení, co tam nejspíš provádějí.“

„Ano?“

„Vzpomínáte si, jak jsem se vám při vaší první návštěvě zmínila o mekoze?“ Honor přikývla a dame Estelle pokrčila rameny. „Takže, jak jsem tehdy řekla, příprava mekohy je pro medusanskou technologii příliš složitá. Domorodci jsou překvapivě dobří lavóroví alchymisté, ale tohle je značně složitý – a silný – alkaloidový analog, který účinkuje podobně jako endorfin. Vlastně to není endorfin, nebo si aspoň myslíme, že není, ale medusanské biochemii teprve začínáme opravdu rozumě, takže se můžeme mýlit. Každopádně…“ našpulila rty a potřásla hlavou, „…jde o to, že výroba mekohy znamená pro místní alchymisty zdlouhavý, složitý a nebezpečný postup, zejména v závěrečných fázích sušení a mletí, kdy si musí dávat pozor, aby nevdechovali poletující prach. To znamená, že její silné a pravidelné užívání se dosud omezovalo prakticky jen na nejbohatší domorodce – už kvůli ceně.“

Odmlčela se a zadívala se na Honor, dokud ta chápavě nepřikývla.

„Dobře. Další věc, kterou je o mekoze třeba vědět je to, že má některé opravdu ošklivé vedlejší účinky. Je extrémně návyková a smrtelná dávka se od jedince k jedinci liší. Částečně i proto, že zdejší alchymisté nemohou příliš dobře určovat a ovlivňovat kvalitu, takže kuřák mekohy obvykle končí tím, že ho droga zničí. Vyvolává krátkodobý pocit rozjaření a rozveselení a mírné – aspoň obvykle mírné – halucinace, ale dlouhodobé užívání způsobuje vážné poškození center dýchání a motoriky, postupnou ztrátu nervových funkcí a výrazný pokles jak schopnosti soustředění, tak měřitelného IQ. Už tohle všechno je dost zlé, ale když je droga dostatečně čistá, vyvolává prudkou reakci, jako když vzroste hladina adrenalinu, a prakticky vypne receptory bolesti, takže okamžitá euforie může přejít v navozenou psychózu, a to zcela bez varovaní, patrně právě vinou halucinogenních vlastností. Medusané normálně příliš nehoví násilí. Jistě, jsou svárliví jako kterékoliv jiné primitivní kmeny, na jaké si vzpomenete, a někteří z kočovníků mají od přírody sklony k nájezdnictví, ale náhodně vyvolané nebo hysterické davové násilí, jaké lze vidět v dysfunkčních společnostech, není součástí jejich vzorce chovaní. Pokud není poblíž mekoha. Zamíchejte do toho mekohu a v tu ránu nevíte, co můžete čekat.“

„Pokoušeli jsme se ji zakázat nebo omezit?“

„Ano a ne. Ve většině městských státu Delty je už mimo zákon – ne ve všech, ale ve většině – a v jiných ji omezují. Na drahou stranu právě ve městech se tradičné vyrábí většina mekohy užívané mimo Deltu a dokonce i rady deltských měst si dávají pozor, aby obchodníkům s mekohou nezkřížily cestu. Mekoha vynáší spoustu peněz a drogoví překupníci nejsou příliš vybíraví v prostředcích, kterými svůj obchod chrání. Kromě toho má ta látka pevné místo v několika medusanských náboženstvích.“

„Panebože!“ vzdychla Honor a dame Estelle se ušklíbla. „Správně. NPA nesmí zasahovat do náboženských praktik jednak proto, že nám to výslovně zakazuje smlouva, a také proto, že, i když to nerada připouštím, pokoušet se o to by znamenalo jistý způsob, jak zničit veškeré dobré vztahy, které se nám podařilo vybudovat. I tak jsou někteří kněží v Deltě – a ještě víc šamanů v Divočině – přesvědčeni, že jinoplaneťané přinášejí zlo a mravní zkázu. Když se jim pokusíme vzít jejich posvátnou drogu, jenom je tím utvrdíme v jejich pocitech, takže si musíme vystačit se zákulisním tlakem na výrobce a s výchovnými snahami, které nejsou právě nejúčinnější cestou, jak oslovit mysli doby bronzové.“

Honor opět přikývla, když se dame Estelle odmlčela, ale myšlenky se jí hlavou hnaly o překot. Zmocněnkyně by jí asi neudílela přednášku z medusanské farmakologie, kdyby seto nevztahovalo k neidentifikovanému vzdušnému provozu, ale to…

„Dame Estelle, naznačujete mi tím, že mekohu Medusanům dostává někdo odjinud?“

Matsuko zachmuřené přikývla. „To je přesně to, co naznačuji, Honor. Už nějaký čas víme, že spotřeba vzrostla i v oblastech, na které řádně dohlížíme. Protože jste uvolnila moje lidi, které jsem dříve nasazovala na inspekce dopravy na oběžných drahách a mezi loděmi a povrchem, mohla jsem rozšířit oblast běžných hlídek dál do Divočiny a zdá se, že tam je úroveň užívání ještě vyšší. Navíc jsme získali několik vzorků mekohy z oblasti Mechových hřbetů a není stejná jako ta vyráběná v Deltě. Má méně příměsí a jejich složení se mírně liší. Což podle názoru mých lidí znamená, že nová verze má patrně také vyšší účinnost.“

„A vy si myslíte, že se vyrábí mimo planetu,“ konstatovala Honor.

„Přesně toho se obávám. Nemůžeme to dokázat, ale jak říkám, na meduské poměry i na vysokou cenu. A i když je pro místní obyvatele obtížné ji vyrobit, každá jen trochu schopná laboratoř na vyspělé planetě ji dokáže chrlit v libovolném množství, když bude mít přístup k surovému mechu mek, ze kterého se dělá.“

„Nejdřív by ale ten mech museli dostat z Medusy,“ přemítala Honor nahlas. „A až jej zpracují na drogu, museli by ji dostat zase zpátky na planetu.“

„Než jste se tu vy a Neohrožený ukázali, nebylo ani jedno nijak nepřekonatelný problém,“ zdůraznila Matsuko.

Honor zavrtěla hlavou. „Já nevím… pořád mi to připadá příliš komplikované, než aby to příliš vynášelo, pokud není prodejní cena ještě vyšší, než naznačujete. Kolik toho mechu – mek jste říkala? – je zapotřebí k výrobě řekněme gramu čisté drogy?“

„Hodně. Okamžik.“ Matsuko začala ťukat do kláves na svém datovém pultu a pak kývla hlavou. „Potřebujete asi čtyřicet kilogramů zeleného mechu na kilogram surové pasty mekohy a asi deset kilo pasty na konečný produkt. Řekněme poměr jedna ku čtyřem stům.“

„A nejobvyklejší dávkování?“

„Bože, já nevím,“ vzdychla Matsuko. „Snad třicet gramů pro nového uživatele, ale s návykem se zvyšuje. Samozřejmě při větší čistotě téhle nové látky by stačila menší úvodní dávka, ale předpokládám, že Medusané si prostě berou obvyklé množství a užívají si silnějšího účinku.“

„Takže na každou dávku, kterou prodají, by museli vyvézt… kolik?“ Honor to v hlavě spočítala a pak se na Matsuko zamračila. „Víc než dvanáct kilo mechu nebo jedna celá dvě kila pasty? Vychází to správně?“ Dame Estelle se pustila do téhož výpočtu. Když přikývla, Honor opět zavrtěla hlavou. „To zní jako příliš velké množství, než aby to bylo praktické, dame Estelle. Kromě toho, kdyby se něco takového dlouhodobě přepravovalo ve velkém množství, bylo by toho na cestě dost, abychom nějaké známky zachytili při našich dřívějších prohlídkách, i kdyby to lidé majora Isvariana nakrásně přehlédli. Když už ne drogu samotnou, určitě mech nebo pastu by ukrývali těžko a ujišťuji vás, že podporučík Tremaine prohlíží stejně pečlivě přilétající i odlétající raketoplány.“

„Takže si nemyslíte, že by v tom jel někdo z jinoplaneťanů?“

„To jsem neřekla. Říkám, že mám za to, že suroviny jsou příliš objemné, než aby se jejich mezihvězdná přeprava dala utajit. Barney Isvarian a jeho týmy snad nejsou cvičení celní agenti, ale jsem si jistá, že takového množství vyváženého mechu by si všimli a oznámili by vám to. To ovšem neznamená…,“ Honor přimhouřila své tmavé oči, „…že sem někdo nemohl dopravit laboratorní vybavení, aby drogu vyráběl přímo tady. To by znamenalo proniknout Isvarianovými celními hlídkami – anebo pochopitelně našimi – jenom jednorázově a podle toho co říkáte, by toho ani nemuseli přivézt nijak mnoho.“

„Nemuseli,“ řekla dame Estelle. „Ne, to máte pravdu. A v tom případě náš záhadný vzdušný provoz nerozváží mekohu dovezenou odjinud; pochází z místní produkce a vaše přiškrcení pašovaní ji nijak nezpomalí.

„Toho se právě obávám,“ odpověděla Honor. „Nijak se nesnažím zbavovat odpovědnosti, dame Estelle, ale připadá mi, že droga sama vůbec nepochází z jiné planety.“

„A v tom případě spadá do odpovědnosti NPA,“ souhlasila Matsuko. Zhluboka se nadechla a zvolna, syčivě zase vydechla. „Přála bych si, abyste neměla pravdu, ale myslím si, že se nemýlíte.“

„Možná. A možná to spadá do odpovědnosti NPA. Ale mou odpovědností je pomáhat NPA všemi možnými způsoby.“ Honor se opět poškrábala na nose. „Jaké požadavky na energii by mohla mít laboratoř na výrobu mekohy?“

„Nevím.“ Matsuko zamyšleně svraštila čelo. „Předpokládám, že by to záviselo na objemu výroby, ale ten proces je dost náročný. Mám za to, že celkové energetické náklady jsou poměrně vysoké. Nemohou být přespříliš vysoké, protože Medusané to zvládnou s vodní silou, vlastní dřinou a v závěrečných krocích se sušením na slunci, ale také jí vyrábějí nesmírně málo v přiměřeně malých ‚laboratořích‘. Pochybuji, že by naši jinoplaneťané – za předpokladu, že máte pravdu o tom, co se tu děje – spoléhali na tuto technologii, zvlášť jestli vyrábějí takové množství, jaké moji lidé zjistili v oběhu. Proč se ptáte?“

„Proberte to s Barneym Isvarianem,“ navrhla Honor. „Pokud vaši lidé dokážou přijít s odhadem potřebného množství energie, může monitorovat centrální rozvodnou síť a zjistit, zda někdo nespotřebovává podezřele vysoké množství šťávy. Já vím, že řada enkláv má vlastní generátory nebo orbitální sluneční kolektory, ale přinejmenším vám to pomůže nenápadně vyloučit některé podezřelé a snížit cílovou oblast.“

„To je dobrý nápad,“ přisvědčila dame Estelle a ťukala si přitom poznámky do terminálu.

„Hm, a když už se tomu budete věnovat, požádejte techniky, aby vám poskytli odhad rozumné opodstatněné spotřeby energie enkláv, které nejsou napojeny na váš ústřední rozvod. S těmi, které mají vlastní generátor uvnitř, toho mnoho nepořídíme, ale mohu umístit nenápadná měřidla na orbitální kolektory.“

„I když zjistíte vysokou spotřebu, nebude to ještě důkaz,“ namítla Matsuko a Honor přikývla.

„Důkaz ne. Ale, jak říkám, budeme alespoň s jistou pravděpodobností moci vyloučit některé nevinné a může nám to poskytnout vodítko.“ Pokývala zamyšleně hlavou. „Mezitím pošlu podporučíka Tremaina, aby provedl několik obletů po oběžné dráze a hledal energetické zdroje mimo enklávy.“ Nečekaně se zazubila. „Nemůžeme ho přece nechat, aby se teď nudil, když se svými lidmi pašeráky skoro vymýtil, že?“

„Vy jste hrozná, komandére Harringtonová,“ řekla dame Estelle a také se zašklebila.

„Ujišťuji vás, dame Estelle, že nemáte ani ponětí jak hrozná,“ souhlasila Honor vesele. Pak trochu zvážněla. „Není toho mnoho, ale jeto to nejlepší, co vám mohu nabídnout. Kdyby vás napadl ještě nějaký způsob, jak bychom vám mohli pomoci, dejte mi, prosím, vědět a já udělám, co budu moci.“

„Děkuji vám,“ řekla zmocněnkyně vděčně. „Je to milá změna oproti…“ zmlkla s pokrčením ramen a lehkým úsměvem a Honor znovu přikývla. „Nemáte zač, madam,“ opáčila a vypnula komunikaci.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Když se dveře kanceláře otevřely, Denver Summervale zdvihl hlavu od datového terminálu s chladným zamračením a žena, která je otevřela, nenápadně polkla. Summervale byl tvrdý a nebezpečný muž, jak dokládala řádka mrtvých na jeho kontě, a neměl rád, když ho vyrušovali, ale ona necouvla. Neměla na vybranou. Ostatně pracoval na výkazech a to zamračení pravděpodobné pramenilo spíš z jeho odporu k papírováni než z jejího nenadálého příchodu.

„Děje se něco?“ dotázal se arkticky chladným aristokratickým tónem.

„Máte hovor,“ sdělila mu. Zamračil se silněji a ona si pospíšila dodat: „Od šéfa.“

Summervaleova tvář se rychle vyhladila v klidný výraz masky a on s úsečným přikývnutím vstal. Žena ustoupila ze dveří, a když se kolem ní protahoval, zavadil o ni a podivně zdvořile se omluvil.

Sledovala ho, jak svým obvyklým ladným kočičím krokem mizí v hale směrem ke komunikační místnosti a cítila známé rozechvění, které za sebou zanechával. Bylo na něm cosi chladně plazího, hlavně jeho přízvuk, typický pro vysokou třídu a jakási instinktivní zdvořilost, kterou prokazoval všem kolem sebe. Byl jako dědičný meč, nádherný na pohled a vyvážený, avšak z nabroušené a smrtící kalené oceli. Znala mnohé nebezpečné zločince, ale žádný se mu nemohl rovnat a děsil ji.

Nechtěla to připustit, dokonce ani sama sobě, ale byla to pravda.

Dveře komunikační místnosti se za ním zavřely a ona se s dalším zachvěním obrátila, upravila si protiprachovou roušku, otevřela dveře do laboratoře a vrátila se ke své práci.

Summervale vrhl pohled na tvář na obrazovce komunikátoru a úsečně kývl na operátora, který měl právě službu. Muž beze slova odešel a Summervale se posadil do právě opuštěného křesla. Dlouhodobý zvyk přitáhl jeho pohled k panelu, důkladně se ujistil o nastavení šifrovacích obvodů a teprve pak opět vzhlédl k muži na obrazovce.

„Co je?“ zeptal se bez úvodu.

„Asi máme problém,“ řekl volající opatrně. Měl výrazný sfinžský přízvuk – až příliš výrazný, pomyslel si znovu Summervale. Byl až příliš hraný, jako by měl ‚zamaskovat‘ něco jiného, ale Summervaleovi to bylo jedno. Majitel přízvuku mu za jeho služby platil dobře; pokud chtěl udržoval utajení na nejvyšší možné úrovni, byla to jeho věc.

„Jaký problém?“

„NPA zachytila novou mekohu,“ odpověděl volající a Summervale sevřel rty.

„Jak?“

„Nejsme si jistí – náš informátor to nedokázal zjistit – ale řekl bych, že to je vedlejší důsledek operací Harringtonové. Ty uvolnily množství lidí z NPA, kteří tak mohli rozšířit hlídky.“

Summervaleovi při jménu ‚Harringtonová‘ zablýsklo v očích a sevřená ústa se mu zkřivila. Nikdy se s komandérem nesetkal, ale na to, aby ji nenáviděl, se s ní nemusel znát osobně. Ztělesňovala příliš mnoho věcí z jeho vlastní minulosti a on cítil, jak se mu nervy tetelí známým žárem. Ale byl profesionál. Uvědomoval si zrádnost vegetativních reakci, jakkoliv mohly být příjemné.

„Kolik toho vědí?“ otázal se.

„Tím si také nejsme jisti, ale pustili se do rozborů vzorků, které si přivezli. Je tu značná šance, že si spočítají, že to nevyrobili Stiltové. Vlastně je pravděpodobné, že už na to přišli. Jiný z mých zdrojů mi oznámil, že Harringtonová uvolnila jednu ze svých pinas z celního nasazení.“

„Aby sledovala povrch z oběžné dráhy,“ dodal Summervale nevzrušeně.

„Pravděpodobně,“ přisvědčil volající.

„Ne pravděpodobně – určitě. Říkal jsem vám, že je riskantní dělat tu věc tak čistou.“

„Stiltové to tak mají raději.“

„Čert vzal Stilty.“ Summervale mluvil téměř mírně, ale oči měl tvrdé. „Vy platíte náklady, takže rozhodování je na vás, ale jestli některého z těch kořenů napadne vytáhnout plnou fajfku našeho materiálu, udělá to z něj odjištěnou atomovku.“

„To nás bolet nemusí,“ namítl jeho zaměstnavatel cynicky.

„Možná. Ale vsadím se, že to přitáhne pozornost NPA. A zboží, kterým se nabudil, pak pro ně bude důkaz, že to nemohli vyrobit stiltští alchymislé. Což znamená, že to sem někdo musel přivézt, nebo to vyrobit někde na planetě. Jako třeba tady.“ Muž na obrazovce začal něco říkat, ale Summervale zdvihl ruku. Opět to bylo podivně zdvořilé gesto. „Nevadí. Už se stalo a jo to vaše operace. Co chcete, abych s tím teď udělal?“

„Dávejte si pozor na utajení, hlavně co se týče letového provozu. Jestli se pustí do přeletů, nemůžeme si dovolit vzbudit jejich pozornost.“

„Mohu omezit lety s nákladem. Mohu dokonce omezit pěší pohyb kolem komplexu,“ řekl Summervale. „Ale nemohu se skrýt před senzory Loďstva. Náš bezdrátový přenos energie bude čnít na pozadí jako bolavý palec. Jakmile upoutá jejich pozornost, budeme pro ně dostatečně velká energetická fluktuace, aby nás zaměřili i přes štíty. To přece víte.“

Rozhodl se nedodávat, že proti bezdrátovému směrovému přenosu energie měl námitky od samého začátku. Čas a práce, které by bylo potřeba vynaložit navíc na natažení podzemního napájecího kabelu, by byly zanedbatelné proti tomu, co už jeho zaměstnavatelé obětovali, a velmi by to zvýšilo bezpečnost celé operace. Ale musel se v tomto ohledu podřídit. A i když rozhodně neměl v úmyslu nechat na sebe shodit plnou odpovědnost za bezpečnostní opatření, nemělo smysl tím toho člověka dráždit.

„To víme,“ řekl muž na obrazovce. „Nikdy jsme nepředpokládali, že bychom proti sobě měli senzory Loďstva,“ (Summervale věděl, že tohle je nejblíž omluvě ze všeho, co mohl nejspíš čekat) „ ‚ale teď, když k tomu došlo, nečekáme od vás, že budete dělat zázraky. Na druhou stranu pochybuji, že by to bylo nutné. Pamatujte, že na druhé straně máme své lidi. Možná ne dost vysoko na to, aby se napíchli na komunikace v kanceláři Matsuko, ale dost vysoko, aby nám dali vědět, kdyby se NPA chystala k něčemu velkému proti vám. Zkusím se dostat do informačních kanálů Harringtonové a sledovat hlášení průzkumu, ale i kdybychom to nedokázali, měli bychom být schopni vás varovat nejméně šest nebo sedm hodin předtím, než se kdokoliv místní proti vám vypraví.“

Summervale zvolna přikývl a hlavou mu o překot vířily různé alternativy. Šest hodin stačilo i s rezervou, aby dostal pryč své lidi, ale na to, aby odstěhoval aspoň základní zařízení, byl i celý den málo. Nemluvě o pečlivých záznamech, jejichž udržování po něm jeho zaměstnavatel vyžadoval. Nemohl tomu člověku mít za zlé, že chce mít přehled o každém gramu mekohy, který laboratoř vyrobí – stěží se dalo vymyslet něco, co by Estelle Matsuko rozzuřilo víc než zjištění, že jinoplaneťané prodávají Stiltům kouř snění, a kdyby některý z jeho lidí prodával drogu bokem na vlastní pěst, riziko odhalení by astronomicky vzrostlo – ale skladovat kompletní záložní výtisky záznamů byla pitomost. Zvýšení zranitelnosti dalece převyšovalo výhody, ale opět se musel podřídit. V duchu pokrčil rameny. To je starost jeho zaměstnavatele a on si dal zatracený pozor, aby se tam jeho jméno nikde neobjevilo.

„Co mam udělat s vybavením?“ zeptal se po chvilce.

„Když bude čas, vezměte je s sebou. Když nebude…“ volající pokrčil rameny. „Jsou to jen věci. Ty můžeme nahradit.“

„Rozumím.“ Summervale chvilku bubnoval prsty na okraji pultu a pak pokrčil rameny, tentokrát skutečně. „Ještě něco jiného?“

„Momentálně ne. Kdyby se provalilo něco jiného, ozvu se vám.“

„Rozumím,“ opakoval Summervale a vypnul spojení.

Několik minut seděl před ztichlou obrazovkou a přemýšlel, pak vstal a začal po malé komunikační místnosti přecházet sem a tam. Na celé operaci bylo několik věcí, které právě nepřispívaly k jeho uspokojení, a očividný nezájem jeho zaměstnavatele o možnou ztrátu celého laboratorního komplexu byl další záhadou. Ovšem, zařízení nebylo nijak drahé – výroba mekohy nebyla nijak zvlášť obtížná nebo složitá – ale dopravit je sem tajně určitě nebylo jen tak. Kdyby je ztratili, přišli by i o výrobní základnu přinejmenším do doby, než by dokázali dát dohromady druhou, a zřizování nové laboratoře by je opět značně vystavovalo odhalení.

Anebo ne?

Zamyšleně pozvedl obočí. Předpokládejme, že už mají někde připravenou náhradní výrobnu. To bylo rozhodně možné, zejména ve světle některých dalších jeho nezodpovězených otázek. Jako především to, proč má Organizace zájem na prodávání drogy, zvlášť takové jako mekoha, bandě domorodých primitivů. Nedokázal se tak docela přesvědčit, že Medusa skrývá nějaký neznámy drahocenný poklad, který Stiltové za drogu vyměňují, a jakékoliv meduské zboží, které ho napadalo, se dalo s daleko menšími vynaloženými náklady (a rizikem) pořídit za zákonem povolený sortiment. On ovšem nebyl součástí distribuce. On a jeho lidé sice rozdávali část produkce místním náčelníkům a šamanům výměnou za síť stiltských stopařů a hlídek, ale větší díl se odvážel k další manipulaci jinam.

A když už se rozhodli prodávat drogy, proč právě mekohu? Existovalo půl tuctu jiných stiltských drog a narkotik, které si Organizace mohla vybrat. Žádná by sice nejspíš nedosáhla takové ceny, ale daly se vyrábět ještě levněji. A také u nich byla mnohem menší pravděpodobnost, že přilákají pozornost NPA. Vedlejší účinky mekohy Matsuko určitě rozzuří, nejen proto, že je ušlechtile přesvědčená o svém poslání chránit Stilty před vykořisťováním jinoplaneťany. Jenom blázen by se nestaral o rozsáhlou distribuci něčeho, co mohlo proměnit toho nejmírumilovnějšího domorodce v zuřivého maniaka.

Ale, jak řekl tomu člověku na obrazovce, to byla starost Organizace, ne jeho. Kromě toho, co naštve vládní zmocněnkyni, NPA a Královské mantichorské námořnictvo za to stojí samo o sobě, pomyslel si a zašklebil se.

Začal zase přecházet sem a tam a před očima měl temné a ošklivé vzpomínky. Bývaly doby, kdy by kapitán Královské mantichorské námořní pěchoty ctihodný Denver Summervale býval mohl stát na opačné straně tohoto problému. Dnes však byl ve svém živlu na straně, na které měl stát od začátku, protože námořní pěchota usoudila, že toho dne, kdy přijala jeho přísahu věrnosti, se zmýlila. A napravila to formálním představením slavnostního vojenského soudu.

Vycenil zuby v nebezpečném zavrčení a zrychlil krok, když si na tu chvíli vzpomněl. Tiché bzučení přihlížejících a jeho slavnostní meč položený na stole hrotem k němu před nablýskanými vysokými důstojníky, zatímco předsedající soudu četl formální rozsudek. Víření bubnů, když ho vyvedli ve slavnostní uniformě před nastoupený pluk, a on, královský důstojník v černé a zelené nádheře, tam stál s bezvýraznou tváří, zatímco poslední vojín jeho vlastního praporu strhával knoflíky a ozdoby z jeho blůzy za pomalého, tíživého dunění bubnu. Výraz v plukovníkové tváři, když mu strhli výložky a plukovní odznak, aby je hodili na zem a rozdrtili podpatkem. Hluché kovové prasknutí, když se čepel jeho archaického slavnostního meče zlomila v plukovníkových rukách navlečených do rukavic.

Ach ano, pamatoval si to. A navzdory nenávisti, kterou cítil, si uvědomoval, že měli pravdu. Oni byli ovce, ale Denver Summervale byl vlk a už tehdy si razil cestu způsobem, který vlci ovládali nejlépe – zuby.

Padl zpět do křesla před komunikačním terminálem a s nebezpečným výrazem se zašklebil na prázdnou obrazovku. Byl tam i jeho otec, připomněl si. Jeho zbožný, vznešený otec, který navzdory své chudobě lpěl na pozlátku slávy Summervaleů. Co jim ten vysoko postavený a mocný rod kdy dal, aby se opičili po jeho manýrách a uctívali jeho jméno? Jejich větev neměla nic z onoho bohatství a nic z oné moci, které držela přímá linie vévodů z Cromarty!

Summervale zaťal ruce v klíně a zavřel oči. Jeho vlastní krev sedí v křesle ministerského předsedy. Už tehdy byl milý vévoda Cromarty ministrem financí, druhým nejvýše postaveným člověkem ve vládě Jejího Veličenstva. A hnul snad prstem, aby pomohl svému vzdálenému bratranci? Ne, to on by neudělal! Ten vznešený, slušný, svatouškovský parchant ne.

Ale i to bylo v pořádku. Přiměl ruce, aby se uvolnily, vychutnával představu klevet a postranních pohledů, které se po jeho zneuctění musely snést na hlavu vznešeného vévody. Hýčkal vzpomínku na výraz svého otce, když jeho meč praskl. Celý život mu otec kázal o povinnosti a odpovědnosti, o slavné roli, kterou jeho rod hrál v historii království. Ale povinnost a odpovědnost nezaplatily jeho dluhy. Historie rodu nevynesla jemu respekt a strach, kterým se těšila ‚přímá‘ linie.

Ne, ty věci, které si vydobyl, si vydobyl na ‚poli cti‘, zatímco se vysmíval jejich nárokům.

Znovu otevřel oči, zahleděl se na svůj odraz v komunikační obrazovce a vzpomínal na klid úsvitu a tíhu pistole. Vzpomínal na přísný výraz sekundantů a správce kolbiště, když se upřeně díval přes třicet metrů hladkého trávníku na bledého protivníka. Byl to… Bullard? Ne. Tenkrát poprvé to byl Scott a on se zachvěl, když na dlani znovu pocítil úder zpětného rázu, po kterém Scottova bílá košile rozkvetla šarlatem a muž padl.

Otřásl se. Byla to obchodní transakce, nic víc, řekl si, ale věděl, že lže. Ach ano, byl to obchod a peníze, které mu tajný zadavatel vyplatil, vyrovnaly jeho dluhy… na nějaký čas. Až do příště. Avšak smyslné vzrušení pramenící z vědomí – už když se Scott hroutil – že jeho střela roztrhala aristokratické srdce svého cíle napadrť – to byla jeho pravá odměna. A také důvod, proč bylo tak snadné přijmout další zakázku a potom další.

Jenže nakonec tíž lidé, které z celé duše nenáviděl, zvítězili. Říkali o něm, že je ‚profesionální duetan‘ a mysleli tím ‚nájemný vrah‘. Měli pravdu. V tichu prázdné místnosti si to mohl připustit. Ale zabil jich příliš mnoho, zabíjel dokonce i tehdy, když by se jeho zadavatelé byli spokojili se zraněním. Chuť krve byla příliš sladká, aura strachu příliš opojná a námořní pěchota toho měla nakonec dost.

Zabil ‚bratrského důstojníka‘ – jako by nějak záleželo na uniformě, jakou mrtvý nosil! Nebyl prvním aktivním důstojníkem, který něco takového udělal, ale v jeho minulosti už bylo příliš mnoho mrtvých, příliš mnoho rodin, u kterých měl vroubek. Nemohli ho obvinit z vraždy, protože zákon souboje povoloval. Čelil palbě svého protivníka a oni nemohli dokázat, že za to bral peníze. Ale všichni znali pravdu a mohli na něho vytáhnout celý jeho záznam: hazardní hry, ženy, cizoložné aféry, které používal k nalákání svých cílů na kolbiště, arogance, která stále více zabarvovala jeho vztahy k vyšším důstojníkům, jak jeho hrozivá povést rostla. A to stačilo, aby ho shledali ‚nehodným nosit královskou uniformu‘, což vedlo k tomu jasném horkému ránu a pomalému, ponižujícímu dunění bubnů.

A vedlo to i sem. Sem, kde peníze sice byly dobré, ale i tady peníze tvořily jenom jednu část. Jenom prostředek k cíli, kterým bylo vysmát se jimi samými proklamované vznešenosti jejich cílů a znovu a znovu se jim mstít, i když se to oni nikdy nedozvědí.

Nozdry se mu zachvěly a on se zvedl z křesla.

Dobrá. Varovali ho, že operace je v nebezpečí, a za její utajení nese odpovědnost on. Budiž. V tomto komplexu se nacházelo příliš mnoho záznamů, příliš mnoho důkazů, a jak jeho zaměstnavatel řekl, laboratoř jsou jen věci.

Jsou různé způsoby, jak ji vyklidit, pomyslel si s pozvolným, chtivým úsměvem. Když tu bude muset vybavení nechat, může je alespoň opustit tak, aby mu to přineslo osobní uspokojení.

Otevřel dveře komunikační místnosti a svižně vykročil halou. Musí toho ještě spoustu zařídit.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Dobře oblečený muž se v pohodlně čalouněném křesle přepychové kanceláře a v civilních šatech, přestože byly skvěle ušité, vyjímal poněkud nepatřičně. Tvář měl snědou a hubenou, na pohled vycvičenou tak, aby prozrazovala jen tolik, kolik chce prozradit její vlastník a v očích měl tvrdý výraz, když převzal vychlazenou sklenku a usrkl z ní. Jak sklenku odložil, led zachřestil křehkou melodií. Jeho hostitel se usadil v protějším křesle a snažil se netvářit se vystrašeně.

„Mrzelo mě, když jsem slyšel o vašich… nepředvídaných problémech, pane Canningu.“ Návštěvníkův hlas byl hluboký, dobře modulovaný, téměř laskavý, ale hostitel se neklidně zavrtěl. „Doufám,“ pokračoval návštěvník, „že nejsou takové povahy, aby to narušilo náš časový rozvrh.“

Wallace Canning, konzul Lidové republiky Haven na planetě Medusa, cítil, jak se mu na čele perlí pot. Jeho host snad na sobě měl civilní oděv, ale pokaždé, když se na něj Canning podíval, viděl uniformu, kterou měl správně nosit – zelenou a šedou uniformu kontradmirála Lidové flotily s přesýpacími hodinami a mečem rozvědky flotily.

„To nedokážu říci jistě,“ odvětil nakonec a pečlivě přitom volil slova. „Zatím všechno visí ve vzduchu. Dokud nebudeme vědět, co Harringtonová udělá příště, můžeme nanejvýš hádat a dávat si dobrý pozor na potenciálně zranitelná místa.“

„Aha.“ Admirál v civilním obleku se v křesle opřel, zakroužil skleničkou a zaposlouchal se do cinkáni ledu. Pak sešpulil rty. Canning měl co dělat, aby se před jeho upřeným pohledem nezačal svíjet.

„Zdá se mi, že tady někdo odvedl ledabylou práci, pane konzule,“ navázal admirál po chvilce. „Byli jsme ujišťováni, že situace je pod kontrolou. Vlastně jsem očekával, že tohle bude rutinní návštěva, při které od vás převezmu zprávu o tom, že akce je připravená. A teď slyším, že dokážete jen ‚hádat‘, jaký bude další krok protivníka.“ Zavrtěl hlavou. „Každá tajná operace samozřejmě obsahuje jistý podíl rizika, ale do operace Odysseus jsme vložili příliš mnoho času a je příliš důležitá, než abychom si mohli dovolit hádat nebo podnikat terénní akce, které může zcela zhatit jediný nový činitel.“

„Nemůžeme za to a není to ničí vina, ani nikoho odsud, ani nikoho v terénu,“ namítl Canning, který se rozhodl, že zaujme postoj člověka hájícího své podřízené a ne sebe. „A ten ‚jediný činitel‘, o kterém mluvíte, byla naprosto nečekaná divoká karta, kterou nikdo nepředpokládal ani tady, ani v Havenu. Nemohli jsme ji předpokládat, adm… pane, protože absolutně nešlo předvídat, že po všech těch letech přidělí na stanici Bazilišek takového šílence.“

„Toho jsem si vědom. Koneckonců jsem to byl já, kdo rozhodl o původním termínu spuštění Odyssea, když sem převeleli Pavla Younga.“

„Ano. Všechno šlo přesně podle plánu, dokud se tu neobjevila ona. Od té doby…“ Canning se odmlčel, pokrčil rameny a pozdvihl jednu ruku dlani nahoru.

„Já tu změnu v okolnostech chápu, pane Canningu.“ Admirál mluvil s trpělivostí člověka jednajícího s velmi malým dítětem, oči měl zrádné mírné a konzul se v duchu modlil, ale byl dost chytrý, aby nic nenamítal.

„Na rozdíl od vás mám navíc k dispozici zprávu o komandéru Harringtonové,“ pokračoval admirál. „S lítostí musím přiznat, že není tak podrobná, jak by se mi líbilo. Jak snad víte, rozvědka jen zřídkakdy zakládá spis o někom, kdo ještě nepostoupil mezi jmenované kapitány, pokud nepochází z obzvlášť významné rodiny. Takže o ní máme jen standardní výstřižky a veřejný životopis, ale i ty stačí k tomu, aby naznačily, že je úplně jiného založení než ten degenerovaný kretén Young. Pravda je, že Harringtonová není zrovna ten typ důstojníka, u kterého by se dalo čekat, že ho ten tupec Janacek převelí sem do svého soukromého peklíčka.“

Canning se maličko uvolnil, jen proto, aby se znovu napjal, když se jeho host nepříjemně usmál.

„Nicméně, pane Canningu, nemohu se vyhnout závěru, že jste bral utajení na příliš lehkou váhu. Zdá se, že jste od samého začátku nespoléhal na vlastní opatření, nýbrž téměř výhradně na neschopnost RMN. Ta byla samozřejmé jedním z výchozích předpokladů původního plánu, ale neměl jste spoléhat na to, že vydrží. Měl jste si uvědomit, že vaše opatření vyžadují drastické přehodnocení hned jak Harringtonová začala převracet věci naruby.“

„Já…“ Canning vstal a prudce přistoupil k likérníku. Když si lil martini, ruce se mu maličko chvěly. Upil a obrátil se zpátky k admirálovi.

„Já jsem podnikl jistá opatření, pane, i když si můžete myslet, co chcete. Připouštím, že byla opožděná a nepružná, a také přiznávám, že mi dlouho trvalo uvědomit si, co se děje, a přizpůsobit se přítomnosti Harringtonové. Ale jsem tady už déle než šest místních roků a tohle je za celou tu dobu vůbec první mantichorský důstojník, který se obtěžuje porovnat celní deklaraci s počtem kontejnerů na palubě.“

„Kdyby to bylo všechno, co dělá, pane Canningu, nebo kdyby dokonce jen zatýkala pašeráky, působilo by nám to mnohem menší starosti,“ odvětil jeho host s vražednou pečlivostí. „Jenomže to není všechno, co dělá, že? Aktivně podporuje Matsuko a NPA. Už jen místní zaměstnanci, které uvolnila od celních povinností a z kontroly vesmírného okolí, mohou představovat značnou hrozbu pro bezpečný průběh operace. Když přidáte přelety, které nařídila, k tomu co vám hlásí vaši informátoři…“ Smutně zavrtěl hlavou a Canning znovu dlouze upil svého nápoje.

„Nejsme tak úplně bez ochrany, pane,“ řekl. „Já vím, že je jen otázkou času, kdy její průzkumné přelety padnou na úrodnou půdu, ale jak už jsem řekl a navzdory veškeré nedůvěře, právě pro takové příležitosti jsme zařídili několikanásobné krytí. A Harringtonová se navzdory své činnosti ve vesmíru ještě nedostala tak blízko, aby znepokojovala kapitána Coglina. Pokud jde o ostatní její činnosti,“ dodal už značně defenzivněji, „udělal jsem všechno, co jsem mohl, aby ji odvolali. Dosud jsem předložil více než dvacet různých protestů a využil jsem svých kontaktů s dalšími obchodními zástupci z jiných světů, abych jich podnítil ještě víc. Mantichorská admiralita je teď nejspíš v jednom ohni, zejména ve světle možných politických dopadů.“

„O těch protestech vím, pane Canningu. A i když máte nepochybně pravdu, pokud jde o tlak na jejich admiralitu, napadlo vás, že vaše protesty nepochybně také jejím nadřízeným naznačí, že chystáme něco, co se jim nebude líbit?“

Canning zrudl a v jeho úzkosti poprvé zahořely i plamínky hněvu. Admirálovi se tu skvěle rozebíralo a kritizovalo, co už se stalo, ale co jiného čekal, že Canning bude dělat? Sakra, vždyť protesty jsou jediná útočná zbraň, kterou má! A kdyby je nepředložil, pomyslel si otráveně, admirál by si ho podal právě za to.

„Takže tolik pokud jde o rozlité mléko.“ Admirál vzdychl, odložil skleničku na stolek a vstal. „Co kdybyste mi teď pro změnu řekl, co se daří?“

Přistoupil k Canningovu stolu a nahnul se nad rozvinutou mapu rozloženou na desce. Papírová mapa byla mnohem méně podrobná a pracovalo se s ní nepohodlněji než s holomapou, zato se však nikdy nedostala do elektronické databáze konzulátu. A na rozdíl od individuální čtečky map se dala svinutá zasunout do pouzdra s bezpečnostním termálním destrukčním systémem. To byly ohledy, které svou důležitostí dalece převyšovaly jakékoliv možné nepohodlí.

Admirál zamračeně shlížel na mapu a prstem přejížděl po terénních prvcích. Na rozdíl od většiny svých současníků z flotily se vyznal v mapách povrchu planet stejné dobře jako v hvězdných mapách, neboť jeho bezejmenné oddělení rozvědky se zaměřovalo víc na trojské koně než na otevřený boj. Poklepal v jednom místě na mapu a vzhlédl k Canningovi.

„Ta laboratoř tady na té náhorní plošině. Je napájena přímo od našeho orbitálního kolektoru?“

„Ne, pane.“ Canning přešel ke stolu a dopřál si první úsměv za celý rozhovor. „Je napájena prostřednictvím pozemních přenosových stanic tady a tady…“ ukázal na dva horské vrcholy v Divočině, „…a první pozemní stanice není vůbec napojena na náš kolektor.“ Zahlédl admirálův tázavý pohled a jeho úsměv se změnil téměř v úšklebek. „Napíchli jsme se na záložní kolektor dame Estelle.“

„Chcete říci, že berete energii z mantichorské sítě?“

„Ne, pane. Ta se nikdy do sítě nedostane. Tohle je nouzový kolektor, který se používá jenom tehdy, když ten hlavní prochází údržbou nebo opravami. Kromě pravidelných zkoušek odběru jsme jediná na něj napojená stanice. I kdyby naši odbočku našli, nezjistí, kdo ji tam umístil. A snahy vypátrat, jak se tam dostala, by jejich pozornost měly odvést jistými velmi… zajímavými směry.“

„Chápu.“ Admirál přikývl s prvními slabými známkami souhlasu. „Jenže když ji najdou, najdou také pozemní stanici, kterou odbočka napájí, ne?“

„Ano, pane, to najdou, ale tady nastoupí krycí plán, o kterém jsem se už zmínil. Za operace v terénu odpovídá plukovník Westerfeldt a ten odvedl skvělou práci, pokud jde o zametání stop a nastražení vějiček. My vlastně chceme, aby pozemní stanice – a laboratoř – našli, když se budou hodné usilovně snažit.“

Admirál zdvihl obočí a Canning cítil, jak se usmívá už téměř přirozeně. „Zřídili jsme záložní laboratoř, která používá vlastní vodní generátor,“ pokračoval, „a když najdou tu první, mnoho jim to neřekne – samozřejmě pokud neseberou někoho z našeho personálu. Ale i kdyby se jim to podařilo, žádné vybavení nebylo vyrobeno v Republice. Naopak většinu vyrobil… jistý mantichorský obchodní kartel, řekněme.“ Odmlčel se a tentokrát bylo na admirálovi, aby se maličko chápavě usmál. „A co je ještě důležitější, strážní i technici, kteří tam pracují, jsou také Mantichořané a nemají ponětí, že pracují pro nás. Věří že – pracují pro domácí zločinecký syndikát. Museli jsme sice přivézt několik vlastních lidi, kteří budou provozovat záložní laboratoř, kdyby k tomu mělo dojít, ale i u ní byla většina zařízení vyrobena v Mantichoře. A konečně jsme naše mantichorské odpadlíky přiměli udržovat podrobné výkazy pro fiktivní zaměstnavatele. Když NPA natrefí na laboratoř, najdou záznamy, o kterých lidé v laboratoři pevně věří, že jsou pravé, a které ukazují přímo od nás pryč.“

„Chápu,“ zopakoval admirál. Jeho prst opisoval po mapě líné obrazce, ale jeho úsměv brzy opět pohasl. Poklepal na místo daleko na jihu od rozlehlé náhorní plošiny. „A hlavní stanoviště?“

„Naprosto bezpečné, pane,“ prohlásil Canning se sebedůvěrou. „Všechno do posledního kousku je pod zemi a mezi ním a kteroukoliv z našich laboratoří nikdy nebyl žádný přímý kontakt, dokonce ani vzduchem. Veškeré náklady se přepravují přes toto provizorní překladiště…“ poklepal prstem na místo hodně na západě, „…odkud je tam převážejí po zemi karavany Stiltů. Kromě toho lidé, které má plukovník Westerfeldt na místě, byli pečlivě vybráni s ohledem na to, abychom mohli všechno zapřít, i kdyby NPA zakopla přímo o ně. Kromě našich techniků pro záložní laboratoř jsou to všechno Mantichořané s dlouhým trestným rejstříkem a nikdo z nich neví přesně pro koho plukovník pracuje.“

„Vskutku,“ admirál naklonil hlavu a nechal po své tváři přeběhnout nový úsměv, mnohem širší než ten první. „Asi jsem příliš podlehl pesimismu, pane Canningu. Zdá se, že jste do plánů zahrnul lepší utajení, než jsem očekával.“

„Nebyla to všechno moje práce,“ přiznal se Canning. „Jak říkám naším místním člověkem v terénu je plukovník Westerfeldt a vaši lidé vymysleli vynikající záminku pro Coglinovu přítomnost. A samozřejmé většinu operaci vlastně koordinoval z Mantichory velvyslanec Gowan.“ Admirál mlčky přikývl a Canning potlačil úšklebek. Gowan byl velké zvíře, bývalý vůdce dávkářů s mocnými přáteli doma v Havenu. Nikdy neuškodí přesunout zásluhy (i případnou ostudu) na širší ramena než na svá vlastní a i rozvědka flotily bude váhat vystoupit proti Gowanovi.

„Hm,“ řekl admirál po chvilce, vrátil se ke svému křeslu a znovu uchopil sklenku. Zamyšlené usrkl a vyhlížel přitom okny kanceláře do noci a do jasného osvětlení komplexu konzulátu. „Vaše zabezpečení na zemi je lepší, než jsem se obával, ale stále máme velkou slabinu na oběžné dráze. A právě tam nás Harringtonová může zasáhnout nejhůře.“

„Ano i ne, pane.“ Canning přistoupil k admirálovi, postavil se po jeho boku a také se zadíval ven. „Už je příliš pozdě, než aby mohla zachytit nějaký skutečně kriticky důležitý náklad. Všechno, co potřebujeme, už je dole a na svém místě. Kromě mekohy, která se ještě vyrábí. Poslední dvě zásilky odjinud jsem z vlastní iniciativy zrušil, když jsem zjistil, co se děje. Sice bych je raději měl tady dole, ale dokážu se bez nich obejít, a kdyby je při přepravě zachytili, mohly by nás prozradit. A Coglin by měl být naprosto bezpečný, dokud zůstane sedět na lodi. Když nebude mít žádné kontakty s povrchem, nebude mít Harringtonová důvod ani záminku si ho vůbec všímat.“

„Dobrá.“ Admirálův hlas už zněl o poznání méně nepřátelsky a Canning se o další kousíček uvolnil. Ale pak admirál našpulil rty znovu. „Ale přesto, i kdyby šlo všechno ostatní dokonale, pouhá přítomnost Neohroženého na oběžné dráze u Medusy může celou operaci vykolejit, až začne. Nelíbí se mi, jak těsně Harringtonová spojuje své operace s NPA. Má tam nahoře větší část roty mantichorské námořní pěchoty s dostatečnou výzbrojí a výstrojí na to, aby dokázala leccos zvrátit.“

„Se vší úctou, pane, myslím, že to je nepravděpodobné. Museli by vědět, co se chystá, a museli by mít dopředu vypracované plány pro všechny možné případy, aby mohli vlastní operaci jakkoliv významně ovlivnit. Ano, nepochybuji o tom, že patrně dokážou omezit škody, ale nevidím, jak by je mohli omezit natolik, aby na tom opravdu záleželo. Dokud to nedokážou zastavit úplně – a to nedokáže ani cela rota námořní pěchoty, i kdyby už byla rozmístěna v enklávách – máme pořád otevřené dveře.“

„Možná.“ Admirál se chvilku pohupoval ze špiček na paty a zpět a přejížděl prstem okraj sklenky. „A možná také ne. Co vaše zdroje v Mantichoře říkají o Youngovi?“

„Má loď na Héfaistovi a naše síť je ve vojenské sféře značně slabší, ale podle všech náznaků si uvědomuje, že přestřelil. Hádám – ale je to skutečně jen dohad – že dělá, co může, aby se mohl vrátit dřív, než bude kvůli Harringtonové vypadat ještě hůř.“

„Těžko kdo může dokázat, aby Pavel Young vypadal ještě hůř,“ opáčil admirál s cynickým úsměvem.“

Ještě několik sekund se pohupoval a pak sám pro sebe přikývl.

„Zjistěte, jak dlouho tam ještě bude, pane Canningu. Nepochybuji o tom, že první co udělá, až se vrátí, bude, že pošle Harringtonovou tak daleko od Medusy, jak to hranice prostoru Bazilišku dovolí. Mnohem raději bych měl na oběžné dráze u Medusy jeho, až dojde na lámání chleba. Kdyby se měl vrátit řekněme… do jednoho mantichorského měsíce nebo tak nějak, chci odložit operaci do jeho návratu.“

„To by mohla být potíž,“ namítl Canning opatrně. „Už máme téměř všechno na místě a náš šaman je připravený. Nejsem si jistý, že je dokážeme udržet pod kontrolou tak dlouho. Jak víte, přesná hodina H byla vždycky dost neurčitá. A také jsou tu nejspíš jisté meze, jak dlouho tady nahoře může Coglin sedět, než někdo jako Harringtonová začne mít podezření.“

„Možná. Ale jak říkám, nechci mít Harringtonovou poblíž planety, až to začne. V nejhorším případě ji chci mít alespoň několik hodin daleko, abychom mohli spustit, co potřebujeme. A co se týče Coglina, myslím, že jeho krytí ještě chvíli vydrží, a můžu zařídit pozdržení ostatních našich aktiv na stanici ještě tak o tři nebo čtyři mantichorské měsíce, když to bude nutné.“

„Udělám, co budu moci, pane.“ Canning nepřestával dávat najevo pochybnost a admirál se usmál.

„Jsem o tom přesvědčen, pane Canningu. A mezitím se podíváme, jak bychom mohli… přesměrovat energii komandéra Harringtonové jinam.“

„Diplomatické možnosti jsem už zcela vyčerpal, pane,“ řekl Canning.

„Ne, pane konzule. Vyčerpal jste diplomatické možnosti Havenu.“ Admirál se k němu obrátil s mnohem širším úsměvem a Canning pozdvihl obočí.

„Nejsem si jistý, zda chápu, kam míříte, pane.“

„Ale jděte! Nevyprávěl jste mi právě, jak tvrdě jste pracoval, abyste Mantichořany vedl po stopě pachatelů k nim domů? Jaký má smysl hledat někoho, kdo si bude pálit prsty za vás, když ho pak nepoužijete?“

„Myslíte tím…“

„Samozřejmé, pane Canningu.“ Admirál se sám pro sebe zasmál. „Jsem přesvědčen, že si proti sobě Harringtonová popudila mantichorské obchodní kartely stejně ošklivě jako nás. Podle toho, co jste mi hlásil o jejích operacích, je už musela stát pořádný balík, a to nemluvím o ponížení, kterému je vystavila, když je nachytala na hruškách. Předpokládám, že většina z nich by jí vylámala zuby stejně ráda jako my, nemyslíte?“

„Ano,“ přikývl Canning a na tváři se mu pomalu rozlil úsměv. „Řekl bych že ano. Ale není pravděpodobné, pane, že právě z toho důvodu už vyvinuli na vládu a admiralitu veškerý tlak, jaký mohli?“

„Nejspíš ano. Ale já jsem měl na mysli něco bezprostřednějšího,“ řekl admirál nepříjemným tónem. „Studoval jsem naši složku o komandéru Harringtonové od chvíle, kdy jsem se doslechl o zdejší situaci. Jak už jsem se zmínil, není tak úplná, jak bych si přál, ale obsahuje některé potenciálně užitečné informace. Věděl jste například, že oba její rodiče jsou lékaři?“ Canning zavrtěl hlavou. „Nu ano, jsou. Dokonce jsou to hlavní společníci Duvalier Medical Association na Sfinze. Vynikající organizace se skvělou pověstí v nervové a genetické chirurgii… a čirou náhodou sedmdesát procent veřejně obchodovatelných akcii Duvalier Medical vlastní firma Christy a synové, což je zase dceřinná společnost v plném vlastnictví kartelu Hauptman.“ Admirál se usmál téměř zasněně. „Vždycky jsem věděl, že bude užitečné sledovat jedním očkem Hauptmana, ještě než přišla tahle operace.“

„Ale uvědomuje si to Hauptman vůbec, pane?“

„Nejspíš ještě ne, ale jsem si jistý, že ho na to dokážeme upozornit – nenápadně, samozřejmě. Tu a tam už jsme přece něco Hauptmanově pozornosti podsunuli, ne?“

„Ano, pane, podsunuli,“ přisvědčil Canning. Obočí se mu naježilo, jak uvažoval o možných způsobech a prostředcích. „Můj pravidelný kurýr k velvyslanci Gowanovi odlétá zítra ráno,“ poznamenal zamyšleně.

„Vynikající návrh, pane Canningu.“ Admirál přikývl a pozdvihl sklenku k přípitku. „Na komandéra Harringtonovou, ať už má brzy jiné starosti,“ řekl.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Scotty Tremaine uhodil do tlačítka elektrického seřizování a požitkářsky se protáhl, když předoucí elektromotor odsunul sedadlo druhého pilota od ovládacího pultu pinasy. S úšklebkem na tváři zakroužil rameny, aby si rozhýbal ztuhlé klouby, a potom vstal.

„Budu zpátky za pár minut, Ruth,“ oznámil pilotce.

„Nemusíte se honit, pane Tremaine,“ usmála se na něj člunmistr Ruth Kleinmüllerová. „Ta planeta zatím nikam neuteče, pane.“

„Asi ne,“ souhlasil a otevřel průchod do pilotní kabiny. Přešel stísněnou chodbou (pinasy byly jen o málo větši než ‚Jumbo Jety‘ předkosmického věku) ke kóji letového technika a strčil hlavu dovnitř.

„Jak to jde?“

„Nic mimořádného, pane,“ žena obsluhující senzorovou výstroj na něj nakrčila nos. „Pokud jde o tyhle přístroje, letíme nad spoustami ničeho.“

„Aha.“ Tremaine potlačil úsměv nad jejím tónem. Její odpověď byla uctivá a přiměřeně veselá, ale pod jejím povrchem zaslechl znechucení. Jeho lidé nebyli zpočátku příliš potěšeni, že mají být převelení k celnické práci, ale to se za posledních několik rušných týdnů změnilo. Naučili se mít opravdovou radost i velkých zátahů a neškodilo ani to, co to dělalo s jejich bankovními účty doma. Teď byli rozmrzelí na jakoukoliv prací, která je odvedla od stále řidších prohlídek dopravy na oběžné dráze.

„Víte, pane,“ řekl jakýsi hlas za ním, „bez dalších pinas to bude na dlouhé lokte.“

Tremaine se obrátil a stanul tváří v tvář desátníku Harknessovi.

„Ano, desátníku, já vím,“ řekl mírně. „Ale pokud jich náhodou nemáte zamčených dalšího půl tuctu ve skříňce v šatně, nemáme na to koho jiného vzít. Máte snad?“

„Ne, pane,“ opáčil Harkness. Od prvního objeveného kontrabandu urazil podporučík velký kus cesty, pomyslel si. Harkness měl Tremaina rád – nebyl to ani arogantní cucák, jako mnozí podporučíci, kteří se bojí, že by jejich nezkušenost mohla vyjít najevo, ani ten typ, co se vyhýbá odpovědnosti – ale pořád ho zkoušel. Existuje mnoho způsobů, jak zjistit co v sobě důstojník má, a mladý pan Tremaine obsahoval hlubiny, na které by náhodný pozorovatel ani nepomyslel.

„Zrovna jsem uvažoval…“ nadhodil desátník po chvíli. „O čem, desátníku?“

„Hmm, pane, napadlo mě, že jsme jednu pinasu na plný úvazek odveleli od celní služby, že?“ Tremaine přikývl. „S těmi nízkými průlety, které teď musíme dělat, to bude trvat spoustu dní,“ pokračoval Harkness. „Ale co všechny ty ostatní čluny?“ Tremaine naklonil hlavu na stranu a prsty lehce naznačil ‚pokračujte‘. „Uvědomil jsem si, pane, že každý z našich ostatních člunů aspoň šestkrát denně přeletí mezi oběžnou dráhou a povrchem – dolů a nahoru pokaždé, když se mění směna – a to mi vnuklo nápad. Nemohli bychom přesměrovat jejich vzletové a přistávací dráhy? Mají přece úplně stejné senzory jako máme my, že?“

„Hmmmm.“ Tremaine se poškrábal na bradě. „To je vlastně pravda. Mohli bychom upravit letové koridory tak, aby pokryly celou tuto polokouli. A to by nám umožnilo pokrýt odvrácenou stranu planety.“ Zvolna přikyvoval, oči zamyšleně přimhouřené a Harkness přikývl také.

„Tohle si zasluhuje promyslet, desátníku,“ prohlásil podporučík uvážlivě. „Díky.“

„Nemáte zač, pane,“ odpověděl Harkness a Tremaine zamířil zpátky do pilotní kabiny a ke komunikátoru pinasy.

Komandér-poručík Santosová vstoupila do brífingové místnosti a zastavila se za kapitánovým křeslem. Honor byla zabrána do pročítání nejnovějších údajů o spotřebě energie na planetě a neslyšela ji vcházet, avšak při náhlém zvuku mlaskavého chroupnutí vzhlédla.

Nimitzovo bzučivé předení potvrdilo její podezření a když spatřila v pravé ruce stromového kocoura celerový řapík, vrhla na Santosovou pobavený pohled. Navzdory jeho stromovým předkům se Nimitzovy dravčí tesáky ke zpracování rostlinné stravy nehodily. Stromové kočky tvořily vrchol potravní pyramidy horního patra porostu na Sfinze a lovily menší býložravce a všežravce, kteří jejich panství obývali. Když žvýkal celer, jeho jako jehly ostré zuby rozčísly řapík na nitkovité zelené proužky – uslintané nitkovité zelené proužky.

Santosová se chvíli dívala, co kocour dělá, a pak vrhla na Honor napůl omluvný pohled. Její nadřízená potřásla hlavou.

„Víte přece, že mu to nesvědči, Dominiko,“ pokárala ji.

„Ale když on to má tak rád, skippere,“ omlouvala se Santosová.

„Já vím, že má, ale nedokáže to strávit – aspoň ne úplně. Nemá ty správné enzymy. Jenom ho to zaplní a pak se ve večeři jen nimrá.“

Nimitz přestal žvýkat. Jeho hlasové ústrojí sice nebylo přizpůsobené k vydávání zvuků sebenepatrněji připomínajícím lidskou řeč, ale rozuměl překvapivě velkému počtu slov a tuto konkrétní promluvu už slyšel od svého člověka mnohokrát. Obdařil Honor přezíravým pohledem, švihl ocasem a vztyčil se na zadních, aby se Santosové otřel hlavou o paži a dal tak zřetelně najevo svůj názor na věc. Technička byla jeho oblíbenkyní mezi důstojníky Neohroženého – patrně proto, usoudila Honor temně, že u sebe v poslední době vždycky nosila kousek celeru – a Santosová se na něj usmála.

„No dobře,“ povzdechla si Honor. „Asi bych si na to už měla zvyknout. Ten ďáblík vždycky najde někoho, kdo podporuje jeho neřesti.“

„Je docela prima, že?“ souhlasila Santosová. Láskyplně podrbala kocoura pod bradou, potom klesla do prázdného křesla u stolu a Honor se usmála. Zjistila, že má hroznou slabost pro lidi, kteří jsou milí ke stromovým kočkám.

„Chtěla jste se mnou o něčem mluvit?“ zeptala se Santosová po chvíli.

„Ano.“ Honor poklepala elektronickým perem na svůj datový displej. „Prohlížím si Barneyho čísla o pravděpodobné spotřebě energie a zdají se mi hrozně neurčitá.“

„Víte, tohle není jednoduché vyčíslit, skippere.“ Santosová si prsty pročísla vlasy a zamyšleně se zamračila. „Barney nemá příliš spolehlivé údaje o tom, na co tu energii spotřebovávají, takže jeho lidé museli udělat spoustu óbévéček.“ Honor pozdvihla obočí a Santosová se usmála. „To je naše technická hantýrka. Znamená to ‚odhad baj vočko‘,“ vysvětlila. „Mohou tam dosadit některá přesná čísla z vnějšího pozorování – takové věci jako venkovní osvětlení, komunikační provoz a výměníky tepla – ale bez úplného výčtu spotřebičů uvnitř enklávy střílejí od boku. Například jenom rozdíl v tom, jestli si určitá skupina lidí vzpomene nebo nevzpomene při odchodu z místnosti zhasnout, může hodil jakýkoliv odhad úplně jinam.“

„Hm.“ Honor se poškrábala na nose, opřela se v křesle a poslouchala, jak Nimitz chroupe celer a mlaská u toho. „Jak jsme daleko s přípojkami na kolektorech?“ zeptala se náhle.

„Ještě nám zbývají tři – ne, čtyři,“ odpověděla Santosová. „Omlouvám se, že to trvá tak dlouho, ale když na to máme jenom šalupy…“

Honor ji zarazila mávnutím ruky a usmála se.

„Neomlouvejte se. Vedete si dobře, zejména když se při tom snažíme neupozorňovat nikoho, k čemu se chystáme.“ Mírně se pootáčela na křesle sem a tam s pohledem stále upřeným na údaje na terminálu a pak pokrčila rameny.

„Dobrá, podíváme se, jestli bychom na to mohli přijít jinak, Dominiko,“ zamumlala a stiskla tlačítko interkomu.

„Důstojník hlídky,“ odpověděl hlas poručíka Webstera.

„Spojovací, tady je kapitán. Je výkonný na můstku?“

„Ne, madam. Myslím, že je u výmetnice dva. Taktický úsek měl nějaké potíže s podavačem střel.“

„Aha. Dobře, zavolejte mu, ano? Jestli má chvilku, ráda bych ho viděla v brífingové místnosti. A požádejte, prosím, podporučíka Cardonese, aby sem přišel také.“

„Ano, madam.“ Interkom na několik okamžiků zmlkl a pak se znovu ozval: „Jsou na cestě, madam.“

„Děkuji vám, Samueli.“ Honor se odpojila a pohlédla na Santosovou. „Když už nám Barney nemůže poskytnout přesná čísla, třeba dokážeme využít jeho obévéček.“

„Jak?“

„Hm, řekla bych, že…“

Honor se zarazila, když se průchod do brífingové místnosti otevřel, aby vpustil dovnitř Cardonese. Podporučík trochu stydlivě kývl na Santosovou a pak se podíval na Honor.

„Volala jste mě, madam?“

„Ano. Posaďte se, palebňáku. Mám problém a potřebuji, abyste mi jej vy a výkonný pomohli vyřešit.“

„Problém, madam?“ Cardones se zatvářil maličko nešťastné a Honor se usmála.

„Nemá to nic společného s vaším úsekem. Jenom…“

Znovu se odmlčela, když se průchod zase otevřel. McKeon měl přes uniformu nataženou pracovní kombinézu se skvrnami od mazadel. To byla jedna věc, které si Honor na svém nedůtklivém výkonném důstojníkovi bezvýhradné cenila; nikdy se nezdráhal zašpinit si ruce.

„Poslala jste pro mě, kapitáne?“ otázal se mnohem formálněji než Cardones. Honor přikývla a cítila, jak její vlastní tvář tuhne chladem odvetné formálnosti. Ukázala na křeslo naproti Santosové.

„Ano, poslala,“ řekla. McKeon se posadil. „Co ten problém s podavačem střel?“ zeptala se, aby se ho – opět – pokusila vytáhnout ze skořápky.

„Nic vážného, kapitáne. Myslím, že už jsme to v podstatě vyřešili,“ odpověděl a Honor zadržela povzdech. Nimitz za jejími zády přestal na okamžik chroustat celer a hned se do něj zase pustil, ale už ne s takovou vervou.

„Takže,“ začala Honor, „jak jsem říkala Rafovi, máme problém. Snažíme se vystopovat nadměrné toky energie a přitom nemáme spolehlivé hodnoty základní spotřeby.“ McKeon přikývl, šedé oči v bezvýrazné tváři zamyšlené, ale chladné.

„Co od vás a od Rafa chci,“ pokračovala, „je abyste vzali všechny údaje z přípojek solárních kolektorů a porovnali je s hrubými odhady majora Isvariana. Očekávám, že z toho dostaneme pro každou enklávu hodnotu celkové spotřeby za několik dní, ke které bychom mohli jeho odhad vztáhnout na základě úměrnosti.“

Odmlčela se a Cardones se ohlédl po prvním důstojníkovi, jako by čekal, že položí nějakou otázku. Když McKeon jen přikývl, odkašlal si sám.

„Promiňte, madam, ale k čemu nám to bude dobré?“

„Možná k ničemu, Rafe, ale chci vidět, nakolik byl Barney se svým původními odhady přesný. Jestli bude ve všech případech blízko nebo bude vedle pokaždé ve stejném poměru, budeme mít jak ukazatel spolehlivosti jeho čísel, tak jistou představu, jak by měla spotřeba energie dané enklávy vypadat. Pokud bude blízko ve většině případů, ale v jednom nebo ve dvou hodně mimo, budeme mít náznak, že enkláva, která se jeho odhadům vymyká, vyžaduje bližší prozkoumání.“

Cardones přikývl. McKeon prostě mlčky seděl a čekal

„Kromě toho,“ pokračovala Honor, „chci po hodinách sledovat změny odběru energie. Seznamte se s denním průběhem. Zejména chci vědět, kdyby kterákoliv z nich spotřebovávala velké množství energie během místních period slabého odběru – pozdě v noci, například. Porovnejte fluktuace v odběru energie u všech enkláv podél časové základny. Jestli odběr v jedné nebo ve dvou poklesne o méně procent, chci to vědět. Podle toho, co mi major Isvarian a jeho lidé z NPA řekli, mekohová laboratoř nemůže přerušit práci uprostřed procesu, takže když něčí spotřeba zůstane vysoká v době, kdy spotřeba všech sousedů poklesne, můžeme mít vodítko, že se blížíme k laboratoři.“

Cardones znovu přikývl, oči rozzářené zájmem. Na rozdíl od McKeona, jak si Honor všimla.

„Hned se do toho pustím, madam,“ řekl výkonný po chvilce. „Ještě něco, kapitáne?“

„Ne,“ odpověděla klidně Honor a McKeon s rychlým přikývnutím vstal. Pokynul Cardonesovi a oba odpochodovali. Honor sledovala, jak se průchod za nimi zavírá, a vzdychla si.

„Skippere?“ řekla tiše Santosová a Honor se začervenala. Zapomněla na techničtinu přítomnost a v duchu si teď nadávala, že prozradila své starosti s McKeonem před jedním ze svých důstojníků. Přinutila se skrýt svou mrzutost a obrátit se k Santosové.

„Ano, Dominiko?“

„Já…“ Santosová se odmlčela, sklopila zrak ke svým rukám složeným na kraji stolu a pak se narovnala. „Ohledně komandér-poručíka, madam,“ řekla. „Já ne…“

„Komandér-poručík McKeon není vaše starost,“ opáčila Honor klidně.

„Já vím, madam, ale…“ Santosová se zhluboka nadechla a nevšímala si očividné narážky kapitána, aby o tomto tématu dál nemluvila. „Skippere, já vím, že vám působí starosti. A když už jde o to,“ nyní bylo na ní, aby jí zrudl obličej, „vím, si děláte starosti s námi se všemi. My… nebyli jsme právě ve vrcholné formě, když jsme sem přišli, že?“

„Copak jsem si stěžovala?“ opáčila Honor a když Santosová zvedla zrak, zpříma jí pohlédla do očí.

„Ne, madam. Ale to vy byste stejně neudělala, že?“ Hlas Santosové byl stejně přímý jako Honořin pohled a Honor udělala drobné stísněné gesto rukou. Nimitz jí skočil do klína stále s pahýlem celerového řapíku v ruce a zvedl přední třetinu těla na stůl, aby se mohl střídavě ohlížet po obou ženách.

„Víte, skippere, já znám Alistaira McKeona už dlouho,“ pokračovala Santosová klidně. „Je to můj přítel – a já jsem váš další nejvyšší důstojník v pořadí.“

Honor vzdychla a opřela se. Měla by Santosovou umlčet, pomyslela si. Jestli něco nesnášela, pak to bylo mluvit o důstojníkovi za jeho zády, zejména s jedním z jeho podřízených. Jenže v McKeonově případě už byla prakticky v koncích. Zkusila všechno, co si jen dokázala vymyslet, aby k němu pronikla – aby z něj udělala svého skutečného zástupce, jakého potřebovala, ne jen výkonný, věčně nezúčastněný automat – a nepodařilo se jí to. A v hlase Santosové nebyla žádná zlomyslnost, jen starost. Kromě toho Dominica měla pravdu: je Honořin další nejvyšší důstojník v pořadí, třetí na žebříčku velitelských pravomocí na Neohroženém. Měla nejen právo, nýbrž i povinnost promluvit, když viděla problém.

Výraz Santosové po reakci kapitána ztratil trochu na napětí a ona vztáhla ruku, aby Nimitze pohladila po uších. Dívala se přitom na své prsty.

„Alistair je dobrý důstojník, tedy obvykle, skippere,“ pokračovala. „A víc než to, je to dobrý člověk. Ale – promiňte, že to tak říkám – je na pohled zřejmé, že vy dva nejste naladěni na stejnou vlnovou délku. Nemyslím si, že by to bylo proto, že byste se nesnažila. Nikdy jsem ho takového neviděla a dělá mi to starosti.“

Honor Santosovou zamyšleně sledovala. V hlase techničky nebylo cítit žádné vlastní zištné cíle, jen starost. To nebyl pokus vetřít se do přízně svého velitele, ani pokus podrazit nohy svému bezprostřednímu nadřízenému ve chvíli, kdy není přítomen a nemůže se bránit.

„A?“ vybídla ji, neschopná – a také neochotná – kritizovat McKeona tím, že by potvrdila tvrzení Santosové a vyjádřila vlastní starost.

„Já jsem jen…“ Santosová se odmlčela a stále hleděla na

prsty hladící stromového kocoura. „Jenom jsem chtěla, abyste věděla, že ať už je za tím cokoliv, jeho to trápí také,“ vyhrkla nakonec. „Snaží se to nedávat najevo, ale myslím, že cítí, že vás nechává na holičkách – že nechává loď na holičkách. A svým způsobem má pravdu. Nevím proč, ale nepracuje tak zapáleně jako za kapitána Ratha, i když miluje na téhle staré lodi každý škrábanec a šrám.“ Zvedla hlavu, rozhlédla se po brífingové místnosti lehce zamženýma očima a usmála se. „Já také,“ přiznala se. „Je stará a zneuctili ji, když jí vykuchali výzbroj, ale je to nezdolná mrcha. Ona nás ve štychu nikdy nenechá a…“ opět pohlédla Honor do očí, „…Alistair také ne. Ať už má jaký chce problém, nenechá vás na holičkách, když půjde opravdu do tuhého, skippere. To je…“ opět se odmlčela a pak mávla rukou. „To je všechno, co jsem chtěla říci.“

„Chápu, Dominiko,“ řekla Honor tiše.

„Ano, madam.“ Santosová vstala a prudce se nadechla, potom Nimitze naposledy pohladila a napřímila se. „Nu, asi se zase raději půjdu věnovat těm přípojkám, skippere,“ řekla už živěji a vyšla průchodem za McKeonem a Cardonesem.

Nimitz se usadil Honor v klíně, aby skoncoval se zbytkem celeru. Ona se opřela, dlouhými pomalými tahy ho hladila po boku a uvažovala o tom, co jí Santosová právě řekla. Technička musela mít odvahu – a hlubokou starost – aby riskovala, že se takhle odhalí. (Honor nikdy nenapadlo zamyslet se nad tím, zda s otevřeností Santosové nemají něco společného její vlastní činy a příklad.) Uvědomovala si, že většina důstojníků by si dávala dobry pozor na to, aby se co nejvíce distancovala od výkonného důstojníka, o kterém si museli myslet, že je u svého velitele v nemilosti, aby na nich také neulpěla kapitánova nelibost. A jak to Dominica řekla, bylo stejně důležité, jako co řekla. Její starost byla očividná. Sice se zaměřovala především na loď a na McKeona jako osobu až v druhé řadě, ale skutečnost, že má o McKeona starost, byla zřejmá.

A důležitá, pomyslela si Honor. Ve prospěch kteréhokoliv důstojníka mluvilo, když se ho jeho podřízený zastal, zejména když to byl podřízený, který mohl získat nejvíc, pokud dotyčný nedostál nárokům svého kapitána. A navíc poznámky Santosové potvrdily její vlastní úsudek, že McKeon se potýká s něčím ve svém nitru, s něčím, čemu ani technička úplně nerozumí.

Dominica Santosová by se nezastávala důstojníka, o kterém by nebyla přesvědčená, že si to zaslouží, bez ohledu na to,jak moc by ho měla ráda. Tím si byla Honor jistá, a když si v duchu přehrála svá vlastní setkání s McKeonem, musela jí dát za pravdu. Ať už měl jakýkoliv problém, ať se mu zdálo jakkoliv těžké vyjít kapitánovi vstříc, svou práci odváděl. Ne tak dobře jak by mohl, ne bez nebezpečné nezúčastněnosti a ostentativnosti a rozhodně ne tak, jak by se to Honor líbilo, ale svou práci dělal. Nutil se ji dělat, i když bylo zřetelné, že ho něco žere.

Když si Nimitz nacpal do tlamičky poslední půlcentimetr celeru, Honor si povzdechla, vstala a přemístila si kocoura na rameno. Ten jí přitiskl bradu na krátké vlasy a šťastně přežvykoval, zatímco ona s rukama založenýma za zády také vykročila k průchodu.

Tohle nebylo fér. Nemělo by dojít k tomu, aby na svého výkonného důstojníka musela brát ohledy, neměla by si dělat starosti s jeho podporou nebo s tím, jaké vnitřní problémy ovlivňují jeho přístup k povinnostem. Ale nikdo nikdy neřekl, že život je fér a tradicí RMN bylo, že neexistují špatné posádky, jen špatní kapitáni. To platilo i o kapitánových důstojnicích, Mohla si jakkoliv přát, dokonce potřebovat, aby McKeon zbořil své barikády, ale její práci bylo spolupracovat s ním – nebo ho vyměnit. A vyměnit ho nemohla – určitě ne z důvodu, že jsou ‚chemicky neslučitelní‘.

A už vůbec ne pokud má Santosová pravdu, pomyslela si, když se průchod otevřel. Honor nějakým způsobem věděla, že ať už Alistaira McKeona žere cokoliv, skutečně ji nenechá holičkách.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

„No,ehm, pane Tremaine. Podíval byste se na tohle?“ Technik senzorů 1. třídy Jamata poklepal na svůj displej a Scotty Tremaine se nahnul blíž. Pro necvičené oko by nezřetelná světlá skvrnka uprostřed obrazovky mohla představovat cokoliv; s ohledem na to, co hledali, však věděl, že to může být jen jediná věc.

„Kolik energie?“

„No,“ Jamata manipuloval s ovladači a zamyšleně se mračil, „předpokládám, že mají stínění, pane – na odběrovém konci nedokážu dostat dobrý odečet – ale napájecí paprsek přenáší podle všeho vrcholový výkon kolem dvou set kilowattů.“ Zvedl hlavu a pohlédl podporučíkovi zpříma do oči. „Na Stilty je to skutečně moc šťávy.“

„To opravdu je, Hiro,“ zamumlal Tremaine. „To je pravda.“ Otřásl se. „Kde to leží?“

„Třiašedesát kiláků západojihozápadně od údolí Bahnitého náplavu, pane,“ odpověděl Jamata. Poklepal na další světlou skvrnku, menší, avšak mnohem jasnější. „To je jejich stanice směrového přenosu, ale musí být retranslační. Je na svahu pod hřebenem, hodně pod vrcholem a nevidím žádné spojení nahoru.“

„M-hm.“ Tremaine pozoroval displej ještě několik okamžiků, zatímco pinasa pokračovala v obletu po nízké oběžné dráze k obzoru. Pak přikývl a poklepal technika senzorů po rameni.

„Dobrá práce, Hiro. Postarám se, aby kapitán věděla, kdo to zahlédl.“

„Díky, pane,“ zašklebil se Jamata a Tremaine se obrátil ke spojaři z NPA.

„Zavolejte loď, Chrisi. Myslím, že naše stará o tom bude chtít vědět.“

„Vypadá to, že jste měla pravdu, Honor.“ Tvář dame Estelle Matsuko na obrazovce komunikátoru nesla očividně nešťastný výraz. „Něco tam v každém případě je, a ať už je to co chce, určitě to není legální. Mechové hřbety i Mechová náhorní plošina jsou hodně daleko z dosahu.“

„Z toho nutně nevyplývá, že to je drogová laboratoř,“ podotkla Honor a dame Estelle si odfrkla.

„Jistěže nevyplývá – a když to dokážete říci třikrát za sebou s kamennou tváří, pozvu vás na večeři o pěti chodech u Cosma.“

Honor při zmínce o nejdražší a nejpřepychovější restauraci v Přistání vyprskla, ale hned zase zvážněla.

„Máte samozřejmě pravdu,“ připustila. „A i kdyby to nebyla laboratoř, stále je to ilegální. Předpokládám, že je na místě otázka, co s tím chcete udělat, madam.“

„Co si myslíte, že s tím asi tak chci udělat?“ Dame Estelle se tvářila ponuře. „Barney Isvarian právě dává dohromady přepadový oddíl.“

„Potřebujete posily? Mohla bych vám poslat dolů pár námořních pěšáků kapitána Papadapola…?“

„Řekla bych, že máme lidí, kolik potřebujeme, ale díky. Promluvím o tom s Barneym. Pokud bude mít za to, že bude potřebovat pomoc, určitě vám dám vědět,“ řekla dame Estelle vděčně.

Major Barney Isvarian z meduské Agentury pro ochranu domorodců se zvolna plížil do pasu vysokými polštáři mechu šemak a snažil se nevšímat si chemického zápachu jeho šťávy.

Jeho skvrnitý maskovací oblek a ochranný pancíř nebyly tak dobré jako samočinně přizpůsobivá kamufláž námořních pěšáků, ale s jednotvárným pozadím splývaly dobře. Přerostlý hmyz, který na Meduse nahrazoval ptáky, vylétal z mechu a míhal se nad ním. Major se přiměl postupovat ještě pomaleji, aby jej neplašil. Ačkoliv bylo nepravděpodobné, že se právě sem někdo bude dívat a zpozoruje náhlý výron brouků z mechu, nebylo to vyloučeno a on rozhodně neměl v úmyslu tuhle operaci teď zhatit.

Dosáhl vrcholu svahu a zastavil se, aby nabral dech, zatímco vedle něj se zbavoval nákladu seržant Danforth. Danforth byl stejné jako Isvarian bývalý námořní pěšák a nyní s povzbudivou zručností sňal se zad masivní plazmovou pušku. Slitina a plast cvakaly, jak nasadil stopadesáticentimetrovou zbraň na dvounohou opěrku, založil těžký proudový zdroj a usadil na místo elektronicky zaměřovač. Palcem stiskl tlačítko autotestu, pak přikývl, zapřel si pažbu do ramene a zaměřovačem si prohlížel budovy dole.

Isvarian zkontroloval svou vlastní zbraň, pak zvedl elektronický dalekohled, aby si prohlédl tutéž scénu. Mimovolně hvízdl obdivem. Není divu, že letecké snímky nic nezachytily. Ani námořní pěchota sama by při ukrývání toho místa neodvedla lepší práci.

Stavby byly očividně mimoplanetárního původu – pevné prefabrikované budovy, které mohly pocházet z kterékoliv planety – ale byly až téměř po okap zapuštěné do země a jejich střechy byly pokryté zeminou. Rostly na nich polštáře mechu šemak, které zcela stíraly jejich obrysy. Isvarian byl ochoten se vsadit, že se pod těmi střechami nachází tlustá vrstva izolace, která bude potlačovat zrádnou tepelnou stopu. Bylo by to jen rozumné, zejména když dva kilometry odsud prýští vulkanické prameny. Přebytečné teplo se dá odvádět do nich a navždy se rozptýlí v přírodním pozadí.

Spolkl rozmrzelé zaklení, když si uvědomil, že celou tuhle zatracenou základnu někdo postavil NPA přímo pod nosem. Jistě, měli plné ruce práce jinde, ale tohle také nebyla záležitost jedné noci. Jeho lidé měli dostatek příležitosti všimnout si toho během výstavby, ale nevšimli si.

No tak to teď napraví, řekl si s jistým chmurným uspokojením.

Sklonil dalekohled a dvakrát stiskl tlačítko komunikátoru, aniž něco řekl. Potom čekal. Nikdo mu neodpovídal podobným dvojím cvaknutím, což prozrazovalo, že obranná jednotka ještě není na místě. Znovu pozvedl dalekohled.

Ani známka života, pomyslel si. Jenom tiché, mechem pokryté střechy a stěny. To nasvědčovalo větší sebedůvěře – nebo hlouposti – než jak on by si dovolil on sám. Venku měla stát alespoň jedna hlídka bez ohledu na to, za jak dobrou svou kamufláž považovali. Ale Isvarian nebyl typem člověka, který se dívá darovanému koni na zuby; pokud se jeho protivník rozhodl, že mu poskytne výhodu naprostého překvapení, on rozhodně nehodlal nic namítat.

Zdvihl náramkový komunikátor k ústům, aniž byť jen na chvilku přestal sledovat scénu před sebou.

„Jedeme,“ řekl tiše a padesát kilometrů jižně od něj ožily dosud na volnoběh předoucí turbíny. Šest ozbrojených vznášedel NPA se zvedlo na svých antigravech, obrátilo příď k severu a na plný výkon vyrazilo kupředu.

Isvarian držel dalekohled stale u očí, zatímco k němu zezadu doléhal mohutnějící řev turbín. Zpočátku byl slabý, jen o maličko silnější než vzdálený vítr, ale rychle sílil, jak se vznášedla řítila kupředu rychlostí více než devíti set kilometrů za hodinu. Zaburácela nad Isvarianovou pozicí jako úder hromu lidské výroby, ošlehla ho úplavem z turbín a s hukotem dolétla nad základnu psanců. Dvě z nich prudce zabrzdila a zůstala viset přesně nad budovami, zatímco zbylá čtyři se oddělila a rozptýlila, aby základnu obklíčila, pak přistála a jejich vchody se otevřely.

Vyrojili se z nich ozbrojeni příslušníci NPA, osm z každého vznášedla, a krytí hřbetními věžemi svých transportérů, které se vysunuly zároveň s jejich výsadkem, vyrazili rychle kupředu. Postupovali ostražitě, přikrčení, zbraně v pohotovosti, ale z budov stále nepřicházela naprosto žádná odezva a Isvarian se zamračil. Ať už jsou ty baráky zakopané nebo ne, jejich obyvatelé by museli být dokonale hluší, aby přeslechli takový hřmotný přílet. Aspoň jeden z nich měl vystrčit hlavu a podívat se, co se děje!

Zdvihl komunikátor znovu, aby svému údernému oddílu nařídil zastavit a udržovat pozici, když tu po jeho levici něco zlověstně prásklo. Prudce se tím směrem otočil, když zaslechl z komunikátoru děsivý bublavý výkřik. Nad zvlněnou krajinou se rozlehla druhá jasná, ostrá exploze. Tentokrát spatřil vytrysknout dým – šedobílý obláček dýmu, vznášející se nad mechem – a potom ozvěny těch dvou ran zanikly v přerývaném kvílení pulzních pušek, přepnutých na plně automatický režim.

V místech, kde střely trhaly na kusy mech kolem obláčku kouře jako šílenstvím posedlá mlátička, vykvetly jasné plameny bílého ohně a Isvarian ze sebe setřásl okamžité ochromení.

„Zastavte palbu‘“ vyštěkl. „Zastavte palbu, do hajzlu!“

Pulzní pušky v následujícím okamžiku zmlkly a on se znovu zadíval na základnu. Stále žádná známka života a jeho úderný oddíl – strnulý v okamžiku, kdy za ním vypukla bojová vřava – se dal opět do pohybu. Pohybovali se teď rychleji, aby dosáhli budov dříve, než napadne střílet někoho dalšího. Isvarian se obrátil zpět k levému křídlu. Vítr přinášel páchnoucí kouř z hořícího šemaku, který zničily střely, a on se rozkašlal.

„Tady je Jednička,“ štěkl do komunikátoru. „Co se tam sakra stalo, křídlo Dvě?“

„Jedničko, tady je křídlo Tři,“ odpověděl jakýsi hlas. Byl bezbarvý a stažený, přespříliš kontrolovaný a nebyla to Dvojka. „Matt je mrtvý, Barney. Nevíme, co to bylo. Nějaký druh projektilové zbraně, ale ne pulzní. Udělalo to skrz něj díru jako moje pěst, ale nevybuchlo to.“

„Do prdele!“ pomyslel si Isvarian. Proč zrovna Matt Howar? Měl jít za dva roky do penze.

„Oukej, křídlo Tři,“ řekl za okamžik. „Pročešte oblast a zjistěte, co se to tam, do hajzlu, stalo. A buďte opatrní, nechceme žádná další překva…“

Strašlivý naraz, jako by se celý svět trhal na kusy, ho srazil na záda, jak celá základna explodovala v červenou a bílou kouli ohně z chemických výbušnin.

„Svatá matko sedmi –“

Podporučík Tremaine spolkl zbytek slova a jen zíral na sloup dýmu a prachu, který se zvedal ze základny. Jedno dosud celé vznášedlo NPA téměř líně válelo sudy směrem od ní a odráželo se od země asi padesát metrů, než se samo rozlétlo v ohnivou kouli. Jiné vznášedlo visící ve vzduchu zmizelo, když se zřítilo přímo do toho pekla poté, co jakýsi letící předmět rozdrtil cívky jeho antigravu a ono ztratilo vztlak. Z chaosu zaburácela další exploze a poslední ze šesti vznášedel se opile kymácelo napříč oblohou. Stěží ovládané se šinulo nakloněné k zemi, a když dosedlo, levý motor se utrhl. Pilot je ztratil – buď byl mrtvý či v bezvědomí, anebo jednoduše nezvládl nesymetrický tah, který jeho zmrzačený stroj vehnal do hodin, při kterých jej očesával nerovný povrch – ale aspoň nevybuchlo ani nezačalo hořet.

„Tamhle, pane!“ štěkl úsečně Hiru Jamata. „Nula šest pět.“

Tremaine odtrhl pohled od vražedného chaosu pod sebou a v jeho obvykle mírných očích zaplálo ošklivé světlo, když spatřil, jak ze svého úkrytu vystřelilo štíhlé rychlé vznášedlo. Svištělo pryč a zuřivě zrychlovalo, přičemž využívalo ostrého skalního hřebene k tomu, aby se skrylo před ohromenou Isvarianovou obrannou jednotkou.

„Ruth! Nasaďte pronásledovací vektor na toho čubčího syna!“ zavrčel Tremaine a těžká pinasa se propadla jako upuštěný kámen, když Kleinmüllerová stáhla antigrav na nulu. A udělala ještě víc: namířila příď téměř kolmo k zemi přímo na prchající vznášedlo a dala plný plyn atmosférickým turbínám.

Pinasa se s ječením a hučením řítila z oblohy dolů a Tremaine bouchl do spínače zbraňového systému. Nikdy v životě ještě nevystřelil na lidskou bytost, ale když obrazovka zaměřovače ožila, nezaváhal ani na okamžik. Ani ho nenapadlo vyzývat vznášedlo k zastavení nebyl ani policista; ani soudní dvůr a víc důkazů, než byl ten zuřivý útěk od místa výbuchu, nepotřeboval. Jak se záměrná značka vytrvale blížila ke vznášedlu, stáhl rty a vycenil zuby a prstem hladil rukojeť spoušti.

Pilot prchajícího vznášedla si nejspíš ani neuvědomil, že tam pinasa je – ne že by na tom ovšem nějak záleželo. Jeho vznášedlo sice bylo dost rychlé na to, aby za sebou nechalo v dálce cokoliv, co měla k dispozici NPA, ale žádný ryze atmosférický stroj nemohl uniknout pinase Loďstva.

Zaměřovací značka se usadila na vznášedle a zazněl tón. Tremaine stiskl a dvoucentimetrový laser roztrhal svůj cíl na maličké, droboučké kousíčky a rozstříkl je po nekonečném mechu jako ohnivé slzy.

Tvář dame Estelle na obrazovce komunikátoru v brífingové místnosti byla smrtelně bledá a Honor věděla, že i ona má v obličeji vepsaný šok. Pocit triumfu z nálezu laboratoře se ji na jazyku změnil v prach a popel, když zmocněnkyně odříkávala statistiku ztrát. Měla trvat na nasazení Papadapolových námořních pěšáků, opakovala si neustále. Ti by na sobě aspoň měli bojový pancíř.

Jenomže na tom netrvala. Padesát pět mrtvých a šest zraněných. Více než devadesát procent úderného oddílu zahynulo a všichni, kteří přežili, byli zranění, z toho dva velmi těžce. Zahynul také jeden člověk z obranné jednotky. Jedenašedesát mužů a žen zabitých nebo hospitalizovaných v rozpětí dvou minut. To byl pro malou a úzce provázanou NPA ochromující úder a Honor bylo fyzicky špatně z role, kterou v tomto masakru nevědomky sehrála.

„Dame Estelle,“ ozvala se nakonec, „omlouvám se. Nikdy mě nenapadlo, že…“

„To není vaše vina, Honor,“ namítla Matsuko unaveně. „Ani Barney Isvarian za to nemůže, i když mu asi bude dlouho trvat, než to uzná. Někde nám unikly informace. Oni museli vědět, že přicházíme.“

Honor mlčky přikývla. Past, do které Isvarianův úderný oddíl přímo vpochodoval, byla nastražená úmyslné tak, aby jich zabila co nejvíc. Výrobci drog základnu vyklidili dlouho předtím, než útočníci dorazili, ale do povětří ji mohli vyhodit kdykoliv. Tím že počkali, až výsadek bude přímo v ní, se dopustili chladnokrevné promyšlené vraždy.

„Aspoň že podporučík Tremaine dostal toho, kdo nálož odpálil,“ pokračovala dame Estelle. „Aspoň něco. Raději bych měla zajatce, ale neodvažujte se mu to říkat. Udělal přesně to, co bych udělala já.“

„Ano, madam.“ Honor se podařilo vyloudit chabý úsměv. „Povím mu, že jste to řekla, místo abych ho sjela za dokonale normální bojovou reakci.“

„Dobře.“ Dame Estelle si několikrát přejela dlaněmi tvář a s viditelnou námahou se narovnala. „Vlastně se obávám, že mi to, co se stalo Mattovi Howardovi, dělá větší starosti, než co se stalo údernému oddílu,“ řekla a Honor užasle zamrkala.

Zmocněnkyně se při pohledu na její výraz ušklíbla, vstala od stolu a obrátila komunikační terminál na servírovací vozík u kávového stolku. Ležela na něm podivná zbraň, cosi jako velmi hrubá verze pulzní pušky, až na to, že neměla zásobník, ani správnou pažbu. Místo svisle zploštělé pažby končila vodorovným, do oblouku ohnutým pásem kovu kolmým k hlavni.

„Vidíte to?“ otázal se hlas dame Estelle mimo záběr kamery.

„Ano, madam. Co to je?“

„Tohle zabilo Matta, Honor. Moji lidé mi řekli, že to je jednoranná křesadlová zadovka. Uzpůsobená pro Medusana.“

„Cože?!“ vyrazila ze sebe Honor úžasem dříve, než se dokázala ovládnout. Na obrazovce se objevily ruce dame Estelle, jak zmocněnkyně neohrabaně vyhlížející zbraň zvedla.

„Přesně tak jsem reagovala i já,“ řekla ponuře. „Tohle…“ dotkla se zakřiveného pruhu kovu, „… je pažba. Je vyrobená z kovu, protože na planetě se nevyskytuje žádné slušné dřevo, a je tvarovaná takhle, protože Medusané vlastně nemají ramena. Střelec si ji opírá o hruď, aby zachytil zpětný ráz, ale to není to nejzajímavější. Podívejte se.“

Obrátila zbraň na bok, stiskla pojistku na lučíku spouště a pak celý lučík o devadesát stupňů pootočila. Dospodu hlavně vypadla kovová vložka a zmocněnkyně ji zvedla, aby na kameru ukázala otevřenou komoru.

„Je to velmi stará forma závěru pro zbraně na černý střelný prach, i když mám dojem, že obvykle bývá uložený v ose hlavně a ne kolmo k ní.“ Dame Eslelle mluvila téměř s neosobním odstupem, jednotvárným hlasem přednášejícího, jako by se vzpírala šoku. „Říká se tomu ‚přerušovaný šroub‘, pokračovala. „V zásadě to není nic jiného než dlouhý šroub s hrubým závitem, který je na dvou protilehlých stranách seříznutý, takže k jeho zajištění nebo odjištění stačí půl obrátky. Jedna z mých komunikačních techniček je fanda na staré zbraně a ta mi řekla, že to je jediný praktický způsob jak dosáhnout plynotěsného uzavření komory u zbraně, která využívá volně sypanou hnací hmotu. Sem se zasune střela z měkkého olova s vydutou základnou o průměru asi osmnáct milimetrů, za ní se nasype prach a komora se zavře.“

Její ruce to na obrazovce zároveň předváděly a pak obrátila zbraň zase na bok.

„Potom se natáhne tento kohoutek, čímž se otevře tahle pánvička a na tu se volně nasype další prach. Když se stiskne spoušť…“

Esovitě prohnutý kohoutek se vymrštil kupředu, škrtl kouskem pazourku upevněným v jeho čelistech o zdrsněnou vnitřní plochu víčka pánvičky a zablýskla se zářivá jiskra.

Dame Estelle odložila zbraň zpět na stolek, vrátila se k psacímu stolu, zavrtěla terminálem, až hleděla z obrazovky na Honor zase ona. Tvářila se zachmuřeně.

„Medusan ji dokáže nabít mnohem rychleji než my,“ pokračovala. „Když si opře pažbu přímo nad jednou rukou, může ji tou rukou nabít a odpálit, aniž by ji dvěma druhýma musel vůbec spustit z palebné polohy. A má to větší dostřel a je to přesnější, než byste si snad myslela. Hlaveň je rýhovaná a výbuch prachu – staromódního černého prachu, ani ne nitrocelulózy – roztáhne dutinu v základně střely, čímž se střela přitlačí do drážek a stabilizuje se rotací. Není to žádná pulzní puška, Honor, ale podle nejlepších odhadů mé znalkyně zbraní je ta věc přesná na dvě stě nebo dokonce tři sta metrů… a nemáme ponětí, kolik jich tam venku je.“

„Panebože,“ zamumlala Honor a hlavou se jí honily představy tisíců Medusanů ozbrojených těmito primitivními, nicméně smrtícími zbraněmi.

„Přesně tak,“ řekla chraptivě zmocněnkyně. „Je to hrubá práce, velmi hrubá, ale to jen proto, že si někdo dal značnou práci s tím, aby to tak vypadalo. Zpracování je ve skutečnosti docela dobré a s ohledem na současnou úroveň medusanské techniky je to pro ně ideální zbraň: jednoduchá, robustní a v mezích jejich výrobních schopností, i když skutečně jen tak tak. Ale není možné – prosté není – že by přirozenou cestou došlo k tolika náhlým objevům současně. Moje komunikační technička tvrdí, že na Staré Zemi trvalo celá staletí, než se od hrubých doutnákových pušek s hladkým vývrtem došlo k něčemu, co by vzdáleně připomínalo tohle. Dokonce trvá na tom, že ani na Staré Zemi se nikdy nevyráběla žádná zbraň, která by obsahovala všechny tyhle konstrukční prvky, kromě jakési ‚fergussonky‘ nebo jak se to jmenovalo. A ta se nikdy nedostala do větší sériové výroby. Takže…“

„Takže přinejmenším konstrukci musel přinést nějaký jinoplaneťan,“ řekla Honor stejně přidušeným hlasem a dame Estelle přikývla.

„To je přesně můj názor. Nějaký chamtivý idiot postrčil schopnost Medusanů zabíjet se navzájem – anebo nás – o nějakých patnáct set standardních roků.“ Vládní zmocněnkyně vyhlížela napjatě a staře. Když si odhrnovala vlasy z čela, ruka se jí maličko třásla. „Propašoval tenhle zmetek přes má bezpečnostní opatření a rozdal to kočovníkům v Divočině, dokonce ani ne městským státům v Deltě. I kdybychom jeho dostali, tak pokud Medusany naučil, jak tyhle věci vyrábět, už toho džina zpátky do láhve nenacpeme. Teď už nemohou nepřijít na to, jak vyrábět těžší zbraně – pravé nefalšované dělostřelectvo – takže pokud nebudeme chtít převzít úlohu zajišťovat bezpečnost v Deltě jinoplanetárními zbraněmi, budeme muset povzbuzovat městské státy, aby se naučily ty zatracené věci vyrábět, aby se mohly samy bránit! A co je nejhorší, naši soudní znalci si myslí, že Medusané, kteří zabili Matta, byli až po dýchací štěrbiny plní mekohy – stejné jinoplanetární mekohy, kterou jsme jasně zachytili na opačné straně Mechových hřbetů.“

„Ale… proč?“ otázala se Honor zvolna.

„Já nevím,“ vzdychla dame Estelle. „Já prostě nevím. Nenapadá mě ani jedna komodita, která by na téhle planetě stála za takovouhle investici, Honor. Ani jedna. A to,“ dokončila tiše, „mě děsí o hodně víc, než kdybych o něčem věděla.“

Když nikdo neodpovídal, tichý zvuk bzučáku zesílil. Pak nasadil sérii prudkých a pronikavých zaječení, která by zaručeně vzbudila i mrtvého. Andreas Venizelos se s trhnutím a zdušenou kletbou probral ze spánku. Poručík se ztěžka zvedl a protíral si ospalé oči, zatímco klopýtal temnou kabinou. Začal poskakovat po jedné noze a vyjekl, když bosou nohou kopl do jakési neviditelné překážky, a potom napůl spadl do křesla před komunikačním terminálem. Bzučák na něj stále vřeštěl. Podíval se na chronometr. Dvě patnáct. Ještě nebyl v posteli ani tři hodiny.

Ať to radši je sakra důležité, řekl si vztekle. Prohrábl si rukou zcuchané vlasy a stiskl palcem tlačítko audiokanálu, protože ve svém neupraveném stavu odmítal vizuální kontakt.

„Anó?“ Téměř se mu to slovo podařilo nezavrčet. „Andy?“ ozvala se prázdná obrazovka. „Tady je Mike Reynaud.“

„Kapitáne Reynaude?“ Venizelos se v křesle napřímil, zbytky ospalosti z něj spadly, a zamračil se.

„Promiňte, že vás obtěžuji,“ pokračoval Reynaud rychle. „Vím, že jste se dostal do postele až před několika málo hodinami. Ale máme tu nějaký provoz, o kterém byste měl podle mne vědět.“ Velitel ACS mluvil úzkostlivě, snad trochu vyplašeně a Venizelos se zamračil ještě víc. „Jaký provoz, kapitáne?“ zeptal se. „Asi před hodinou přilétl z Mantichory kurýrní člun Koruny a zamířil do soustavy,“ odpověděl Reynaud. „Na prohlídku se samozřejmě nezastavil…“ Venizelos přikývl; královští kurýři měli po celém mantichorském prostoru absolutní přednost a úplnou volnost průletu, „…ale právě jsem se podíval na ohlášený seznam cestujících.“

Ze způsobu, jakým to řekl, Venizelose obešla hrůza, ale kousl se do rtu a mlčky čekal.

„Je tam Klaus Hauptman, Andy,“ řekl Reynaud tiše. „Nevím, co dělá na kurýru Koruny, ale je tady. A míří k Meduse. Po tom, co se stalo s Mondragonem, jsem si myslel, no…“

Jeho hlas se vytratil a Venizelos opět přikývl k nevidoucí kameře.

„Rozumím, kapitáne Reynaude. A děkuji vám.“ Protřel si oči a zhluboka se nadechl. „Chvíli mi bude trvat, než se obleču, pane. Mohl byste varovat komunikační středisko, že jsem na cestě, a požádat o šifrovaný kanál na Neohroženého?“

„Samozřejmě, Andy.“ V Reynaudově hlase se ozvala zřetelná úleva. Když vypnul obvod, Venizelos seděl nějakou dobu bez hnutí, zíral na ztichlý terminál a hlavou se mu o překot honily myšlenky.

Civilisté, bez ohledu na to, jak byli významní, neměli na kurýrních člunech Koruny oficiálně co dělat. Jenže Klaus Hauptman nebyl jen tak nějaký civilista. Bylo by velmi obtížné mu odmítnout vstup na palubu. Venizelos dokonce pochyboval, že by se vůbec někdo v posledních desetiletích odvážil na něco říci Hauptmanovi ‚ne‘. Ovšem to, jak se sem dostal, zdaleka nebylo tak důležité jako to, proč byl tady. Venizelos si dokázal představit jen jediný možný důvod, proč by sem měl létat a k tomu ještě oficiálním vládním plavidlem, místo aby cestoval otevřené na palubě civilní dopravní lodě.

Vstal a sáhl po kalhotách své uniformy.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

„Ježíšikriste, Westerfeldte! Co jste to sakra zase zpackal?“

Wallace Canning se naklonil kupředu přes desku stolu, ruce položené na ni, jako by jej chtěl přeskočit a fyzicky napadnout muže, který stál před ním. Tvář měl zrudlou vztekem a oči mu plály, ale plukovník Bryan Westerfeldt stál na svém.

„Nic jsem nezpackal,“ odpověděl. Mluvil klidně, ale jeho hlas měl jakýsi nádech – ne, nechvěl se, ale náznak nervozity tam byl – který naznačoval, že není tak klidný, jak vypadá. „Ale někdo to totálně zmrvil!“ prskal Canning. „Vy blb…“ Zavřel s klapnutím ústa, ovládl se a donutil se sednout zpět do křesla. Westerfeldt začal něco říkat, ale prudké mávnutí ruky ho zarazilo a Canning zavřel oči. Zhluboka se nadechl, svaly se mu chvěly napětím a přiměl se přemýšlet.

Díky Bohu, že admirál odlétl do Havenu ještě předtím, než k tomuhle fiasku došlo! Polkl hořké, napůl hysterické zahihňání nad slovy, jež zvolil, a otevřel oči. Veškerá jejich pečlivá práce, krycí plán s laboratoří, falešné záznamy – tohle všechno – pro nic. A ještě hůř než pro nic. NPA si teď nedá pokoj, když ‚zločinci‘ zavraždili téměř šedesát jejích terénních agentů! A jestli nenajdou tu falešnou stopu, kterou měli najít, mohli by…

„Dobrá,“ zavrčel už klidněji. „Tak co se stalo a jak?“

„Předal jsem Summervaleovi předběžnou výstrahu, přesně jak jsme se domluvili,“ začal Westerfeldt velmi opatrně. „Jak víte, museli jsme ho varovat, protože už věděl, že jsme napíchnutí na NPA. Kdyby nedostal předem vůbec žádnou výstrahu, Isvarian a Matsuko by začali tušit nějakou čertovinu, kdyby po šťáře vyslýchali jeho lidi a zjistili, že ‚Organizace‘ se ani nesnažila svůj provoz zachránit a…“

„Já vím, proč jsme se rozhodli, že ho budeme varoval,“ přerušil ho Canning chladně. „Ale také vím, že jsme mu nechtěli prozrazovat, že se přepad skutečně vypravuje. Sakra, plukovníku – NPA je měla chytit!“

„Zrovna tohle se vám snažím vysvětlit, pane,“ řekl Westerfeldt téměř zoufale. „Já jsem je nevaroval před vlastním přepadem. Neřekl jsem jim o něm ani slovo!“

„Cože?“ Canning se prudkým pohybem zhoupl na křesle dozadu a hleděl na svého podřízeného. „Jak se o něm teda dověděli?“

„Mohu jenom hádat, pane, ale Summervale měl za to, že odpovídá za zabezpečení. Když dovolíte, řekl bych nejspíš, že měl vlastní pozorovatele jako druhý zdroj informací. Tip, že Isvarian je na cestě, mu museli dát oni, protože já jsem to určitě nebyl!“

„Ale proč, sakra, vyhodil tu laboratoř do povětří?“ zakvílel Canning už méně hněvivým, téměř ukřivděným hlasem. „Neříkali jsme mu přece, aby to udělal!“

„To… asi byla svým způsobem moje chyba, pane,“ připustil Westerfeldt nešťastné. „Ptal se mě, co má dělat se zařízením, a já jsem mu nedal žádné konkrétní pokyny.“ Canning se na něj upřeně zahleděl a Westerfeldt vybuchl: „Krucinál, pane – myslel jsem, že se prostě bude snažit nechat všechno jak je a utéct! Copak mě mohlo napadnout něco jiného? Nevěděl jsem, co je to za cvoka! Najali ho lidé velvyslance Gowana v Mantichoře; jestli věděli, že je to taková odjištěná bomba, neměli si s ním nic začínat bez ohledu na to, jak dobrou nebo špatnou měl pověst!“

„Dobrá! Dobrá!“ Canning napůl vztekle a napůl smířlivě mávl rukou a kousl se do rtu. „Už se stalo a aspoň ho ti prašiví Mantichořané zlikvidovali za nás. Ale přece jste musel vědět, že se v té oblasti potulují nějaké pušky, plukovníku.“

„Přísahám, že jsem to nevěděl, pane.“ Westerfeldt měl v obličeji napjatý výraz.. „Pokud vím, všechny pušky, které jsme dodali, jsou stále uložené v jeskyních šamanů. Vlastně jsem na stanovišti jedna nařídil jejich inventuru hned po tom průšvihu. Ještě neskončila, ale počty zatím dokonale souhlasí. Nemyslím, že by ty pušky vůbec byly naše, pane.“

„Do prdele!“ zamumlal Canning, prohrábl si rukama vlasy a zadíval se na desku stolu.

„Určitě je vyrobili Stiltové, pane,“ pokračoval Westerfeldt klidněji. „Šamani jim je přece museli půjčit k výcviku. Sice jsme je potom posbírali, ale některý z těch místních všiváků si musel odnést ten nápad s sebou domů. Koneckonců, když jim dáváme zbraně, které vypadají jako domorodá výroba, musí být takové, jaké domorodci dokážou vyrobit. Jenom nikoho nenapadlo, že si zjistí i to jak vyrábět vlastní střelný prach a zařídí si vlastní dílnu.“

„No to je prostě nádhera,“ zakvílel Canning. Bolestně zavřel oči, pak je zase otevřel a zdrtil Westerfeldta pohledem. „I když jste nedal povel k vyhození laboratoře do povětří, plukovníku, za terénní operace nesete odpovědnost vy. Je to váš zmatek – tak si jej napravte!“

„Ale jak?“ Westerfeldt přistoupil o krok blíž ke stolu a hlas měl téměř prosebný.

„Já nevím.“ Canning uhodil mírně pěstí do stolu a pak se zhluboka nadechl. „No dobře. NPA ví, že se jedná o jinoplanetární operaci, ale pořád neví, že za tím stojíme my. A ten maniak nevyhodil do povětří stanice energetického přenosu, takže když je najdou, bude alespoň tenhle důkaz ukazovat na mantichorský domácí původ, je to tak?“

Westerfeldt mlčky přikývl a Canning zamyšleně pohyboval čelistí. Měl by to ohlásit. Věděl, že by měl. Ale když to udělá, nahoře nejspíš zruší celou operaci, a když se mu to nepodaří celé shodit na Westerfeldta, admirál a rozvědka flotily ho ukřižují. Na druhou stranu, jak právě řekl plukovníkovi, stále neexistuje přímý důkaz, který by spojoval Haven s tím masakrem.

Dobrá. Jestli Harringtonová a Matsuko nevědí, že za tím stojí Haven, co vlastně vědí, co by mu mohlo ublížit? Pušky. Vědí o těch zasraných puškách a ani jedné z nich nejspíš neunikne, jaké potenciální nebezpečí představují. Což znamená, že se mohou pokusit vypracovat nějaké plány pro všechny případy, ale když nebudou vědět o rozsahu plánů Havenu, stěží budou jejich opatření dostatečně účinná, aby je zastavila.

Zaskřípal zuby, protože až příliš dobře věděl, že se chytá stébel. Jenže stébla byla to jediné, co měl. Když to ohlásí a operaci zruší, půjde s ní k čertu i jeho kariéra. Dovlečou ho domů a pohřbí v některém proletářském sídlišti v Havenu, kde bude brát sociální dávky spolu s ostatní dávkářskou chátrou jako výstražný příklad pro další packaly. A to pochází z jedné z aristokratických rodin legislativců. Všichni jeho přátelé i všichni ti neužiteční trubci, pobírající sociální dávky – prostě všichni – budou vědět o jeho ponížení. Budou se mu vysmívat, dělat si z něj legraci, a tomu on by nedokázal čelit. Nedokázal. Ale jakou má jinou možnost? Ledaže by… Přiměl se ke klidu a narovnal ramena. Když bude varovat rozvědku a operace bude zrušena, zruinuje ho to. Když je nebude varovat a operace se rozběhne podle plánu, ale nepodaří se, zničí ho, že je nevaroval. Ale když se operace zdaří, může přežít. Jiní legislativci jeho rodině hodně dluží. Mohli by ho podržet, možná by mu dokonce tleskali za železné nervy, se kterými dovedl operaci k úspěchu navzdory překážkám…

Byla to šance jedna ku třem, ale třiatřicetiprocentní šance je podstatně větší než nulová a byla to jediná možnost, která mu nabízela přežití.

„Dobře, plukovníku,“ řekl chladně. „Tady máte pokyny. Za prvé, spojte se s vaším kontaktem v NPA. Pokud Harringtonová nenajde to napíchnutí na energetický kolektor Matsuko sama, zajistíte, aby jí to někdo přistrčil pod nos. A kromě toho chci, aby někdo sledoval jejich pohyby. Pokud začnou opevňovat enklávy nebo pokud Harringtonová vysadí na planetě nějaké námořní pěšáky, chci to vědět. Potom se přestěhujete na hlavní stanoviště. Nezajímá mě, jak to uděláte, ale podržíte šamany na uzdě ještě tři týdny. Tři týdny, plukovníku! Jestli se Young do té doby nevrátí, spustíme operaci i tak. Rozuměl jste?“

Westerfeldt naklonil hlavu ke straně, zamyšleně přimhouřil oči a Canning se do nich zpříma zadíval. Skoro slyšel, jak se plukovníkovi v hlavě otáčejí ozubená kolečka, a cítil, jak jeho protějšek sleduje vlastní řetěz logických úvah. A pak Westerfeldt zvolna přikývl, když se i on dopracoval ke svému výsledku. Jestli Canning přežije, přežije i on; jestli Canning padne, on padne spolu se svým nadřízeným.

„Ano, pane,“ řekl plukovník zpříma. „Rozumím. Dokonale rozumím, pane Canningu.“

Ještě jednou konzulovi ostře přikývl a zmizel za dveřmi kanceláře.

„Vaše letenka, pane.“ Slezský obchodní zástupce s úsměvem předal zákazníkovi malý datový záznamník. Rejdařství, které ho zaměstnávalo, nabízelo na svých obchodních lodích omezený počet míst pro cestující, ale tohle byl vůbec první let z Medusy, který obchodní zástupce prodal.

„Děkuji,“ odvětil zdvořile muž, který ani trochu nevypadal jako Denver Summervale (a měl doklady, které dokazovaly, že jím není). Strčil záznamník do kapsy, s chladně příjemným pokývnutím vstal a vyšel z kanceláře.

Chvíli zůstal venku stát, díval se na naproti stojící havenský konzulát a na ústech mu pohrával drobný úsměv. Od okamžiku, kdy jeden z jeho místních kontaktů dorazil do jeho úkrytu se zprávou, že viděl jeho ‚šéfa‘ vyjíždět z havenské enklávy a míří do divočiny se mu začaly všechny útržky skládat dohromady. To mu stačilo, aby si uvědomil, že jeho skuteční zaměstnavatelé jeho a jeho personál nastrčili jako vějičku – a také proč.

Byl v pokušení něco, s tím udělat, ale převážil chladnější úsudek. Konečně vyvázl z toho hlavně proto, že on sám nastrčil pilota vznášedla, aby stiskl tlačítko. A kromě toho bylo možné, ba dokonce pravděpodobné, že ať už má Haven za lubem, cokoliv, vytočí to NPA a námořnictvo ještě víc než drogová laboratoř. Kdo ví, když to ‚šéf‘ dotáhne do konce možná si vyslouží Summervaleovo vahavé odpuštění. A když to zpacká, titíž lidé, kterými Summervale pohrdal, ho potrestají za zradu.

Znovu se usmál a obrátil se, aby svižně vykročil k čekajícímu raketoplánu.

„Lituji, komandér-poručíku McKeone,“ řekl Rafael Cardones „ ‚ale postupujeme tak rychle, jak umíme. Vedení teď nepřenáší žádný výkon a poslední stanice byl všesměrový přijímač. Propracováváme se přes všechny možné přímky výhledu, ale bez energetického toku, který bychom mohli sledovat, musíme postupovat namátkově. Obávám se, že to zabere nějaký čas pane.“

„Rozumím.“ Alistair McKeon přikývl a s nepřítomnou blahovůlí poklepal mladšího důstojníka po rameni. „Já vím, že děláte, co můžete, Rafe. Dejte mi vědět hned, jak na něco, narazíte.“

„Rozkaz, pane.“ Cardones se obrátil zpět ke svým přístrojům a McKeon zamířil k velitelskému křeslu. Usadil se do něj a nešťastně se zahleděl na zavřený průchod do kapitánovy brífingové místnosti. Katastrofální následky přepadu drogové laboratoře jím otřásly do hloubi duše a loď zahalilo ovzduší potlačované deprese. Věděl, že kapitán za to dává vinu sama sobě. Neměla pravdu. Nebyla to její chyba, ani chyba nikoho jiného na Neohroženém, ale zdálo se, že celou posádku kvůli tomu neštěstí trápí pocit viny, o to horší, že přišel po předchozím pocitu úspěchu.

Ale pod tou vinou a sklíčeností se skrývalo ještě něco jiného. Hněv, kypící nenávist vůči tomu, kdo tam ty nálože s vražedným úmyslem uložil. Cítil, jak pulzuje kolem něj, ošklivá a s vyceněnými tesáky. Tepala i hluboko v něm. Poprvé od chvíle, kdy Harringtonová převzala velení, se skutečně stal jedním z členů posádky, už ho neoddělovala vlastní rozmrzelost a osobní zoufalství a v krvi mu kolotala touha drásat a ničit. Složil ruce do klína, ale pak vzhlédl, když se ze spojovacího úseku ozval signál. Obrátil hlavu a přimhouřil oči, když spatřil, jak Webster ztuhl a začal mačkat tlačítka. Pracoval na pravé straně panelu, v úseku jištěných kanálů, a něco na způsobu, jakým se pohybovaly jeho ruce, rozeznělo v McKeonově hlavě výstražný zvonek.

Vyskočil z velitelského křesla a dorazil ke spojovacímu důstojníkovi právě ve chvíli, kdy Webster zasunul do terminálu záznamník a přetáhl na něj rozšifrované sdělení. Poručík otočil křeslo a začal se zvedat, ale když spatřil výkonného, zarazil se.

„Co se děje, Webstere?“ otázal se McKeon rychle, vylekaný poručíkovou bledou tváří a napjatým výrazem.

Zpráva o vysoké prioritě, pane. Od poručíka Venizelose z bazilišského řídícího střediska. Říká…“ poručík se odmlčel, podal mu záznamník, a když McKeon přelétl očima krátkou, stručnou zprávu, jeho tvář ztuhla. Vzhlédl a zadíval se poručíkovi do očí.

„Nikomu ani slovo, dokud vám já nebo kapitán neřekneme něco jiného,“ řekl velmi tiše. Jasné?“

„Ano pane,“ odpověděl Webster stejně tiše.

Výkonný přikývl, obrátil se na patě a svižně vykročil přes můstek. „Máte hlídku, pane Webstere,“ zavolal ještě přes rameno a ostře bodal prstem do přístupového panelu brífingové místnosti. Průchod se se zasyčením otevřel a on v něm zmizel.

+++

Honor dočetla zprávu a odložila záznamník lehce na stůl. Byla bledá, ale tvářila se klidně. Jenom její oči prozrazovaly plnou hloubku jejího napětí, když vzhlédla k McKeonovi a výkonný nejistě přešlápl.

„Tak,“ řekla nakonec a pohlédla na chronometr. Zprávě trvala cesta deset hodin; Hauptmannův kurýrní člun dorazí za dalších dvacet.

„Ano, madam. Určitě sem letí proto, aby si s vámi promluvil osobně, kapitáne,“ pravil McKeon tiše.

„Proč jste si tím tak jistý, výkonný“

„Madam, to nemůže mít jiný důvod – ne když letí na královském kurýru. To je záměrná póza, důkaz jeho politického vlivu. Kdyby letěl jen zkontrolovat své obchodní zástupce, použil by některou ze svých lodí. A nemůže letět ani za dame Estelle. Určitě už musel zahýbat všemi politickými pákami, které doma má. Když nedokázal přimět k zásahu hraběnku z Nového Kyjeva, ví zatraceně dobře, že dame Estelle k tomu nepřiměje také. Tudíž zbýváte už jenom vy, kapitáne.“

Honor zvolna přikývla. V McKeonově logice sice zely obrovské trhliny, ale měl pravdu. Cítila, že ji má a v jeho očích a hlase bylo cítit upřímnou starost. Starost, pomyslela si, ale ne o sebe. Starost o loď a možná, možná i o kapitána.

„Dobře, výkonný,“ řekla. „Možná se mýlíte. Já si to nemyslím. Ale ať už máte pravdu nebo ne, nemění to ani naše povinnosti, ani naše priority, nemám pravdu?“

„Nemění, madam,“ přisvědčil McKeon klidně.

„Takže.“ Rozhlédla se nepřítomně po brífingové místnosti a snažila se přemýšlet. „Chci, abyste se soustředil na práci s Rafem a s pozemní skupinou podporučíka Tremaina. Najděte mi zdroj energie pro to vedení. Já si mezitím promluvím s dame Estelle a řeknu jí, kdo k nám letí na návštěvu.“

„Ano, madam.“

„Dobrá.“ Honor se poškrábala na spánku a cítila přitom, jak je Nimitz na opěradle křesla napjatý. Mluví klidně a se sebedůvěrou, pomyslela si. Svědomitý kapitán, soustředěný pouze na svou povinnost, zatímco má žaludek stažený pocitem, který až příliš připomíná strach, a myšlenky plné nejistoty. Ale nemá na vybranou. Povinnosti byly to jediné, o co se uměla opřít. Ale poprvé za celou kariéru, od chvíle, kdy sáhla po rostoucí tíze odpovědnosti, to nestačilo.

„Dobrá,“ opakovala a spustila ruku dolů. Na okamžik se zahleděla na své prsty, pak se znovu podívala na McKeona a výkonný si pomyslel, že její tvář vypadá ještě mladší – a mnohem zranitelnější – než jak ji viděl kdykoliv předtím. Jako nepodmíněný duševní reflex jím projel známý záblesk rozmrzelosti, ale spolu s ním přišel i jiný, silnější impulz.

„Postaráme se o to, madam,“ uslyšel se říkat a v hloubi jejích očí spatřil překvapení. Chtěl říci ještě něco, ale i teď to bylo víc, než mohl dokázat.

„Děkuji vám, výkonný.“ Zhluboka se nadechla a on postřehl, jak se její tvář mění. Kapitán byla zpátky, její kostnaté rysy vystoupily jako štít a narovnala ramena.

„Mezitím,“ řekla živěji, „požádám dame Estelle, zda by mi sem nahoru nemohla poslat Barneyho Isvariana. Chci si s ním a s Papadapolem popovídat o těch nových medusanských zbraních.“

„Ano, madam.“ McKeon o krok ustoupil, na okamžik se vypjal do pozoru a obrátil se. Průchod se za ním se zasyčením zavřel.

„Támhle je to, pane Tremaine. Vidíte?“

Vojín NPA odstoupil od elektronického dalekohledu otáčivě upevněného na vrcholku energetické retranslační stanice na hřebeni nad kráterem, ve kterém kdysi stála drogová laboratoř. Trvalo celé hodiny, než vystopovali zakopaný kabel od níže umístěného vysílače až k tomuto bodu, a pak narazili na opravdový problém, protože přijímač neměl přímý příjem z vesmíru a byl všesměrový. Neměli žádnou stopu, kde by měli hledat předřazenou retranslační stanici, avšak teď se Tremaine podíval dalekohledem a tvař se mu stáhla, když spatřil příznačnou mísu parabolické antény. Nacházela se na mnohem vyšším hřebeni téměř dvacet kilometrů daleko, ale tak hladká výduť nejspíš nemohla být přírodním útvarem, i kdyby byla natřená tak, aby vypadala jako okolní skála.

„Myslím, že máte pravdu, Chrisi.“ Pohlédl na odměrný kruh na držáku dalekohledu a zdvihl náramkový komunikátor k ústům. „Hiro?“

„Zde, pane,“ ozval se Jainata z pinasy, která se jim vznášela nad hlavami.

„Myslím, že to Rodgers uviděl. Podívejte se na ten hřeben na severu, azimut…“ pohlédl opět na kruh, „…nula jedna osni přímo od téhle retranslačky.“

„Hned, pane.“ Pinasa se maličko pohnula a téměř okamžitě se z komunikátoru zase ozval Jamata. „Vyřiďte Chrisovi, že má dobré oči, pane. Je to ono, určitě.“

„Dobrá.“ Tremaine pochvalně kývl na muže z NPA a pak vzhlédl k pinase. „Ať nás Ruth vyzvedne a přemístíme se tam.“

„Rozkaz, pane. Už se na tom pracuje.“

„Major Papadapolus, madam,“ řekl McKeon a ustoupil stranou, aby kapitán Nikos Papadapolus z Královské mantichorské námořní pěchoty mohl vpochodovat do Honořiny brífingové místnosti.

Na válečné lodi mohl být jen jeden ‚kapitán‘, protože uprostřed kritické situace jakákoliv nejistota, o kom se mluví, mohla mít osudné následky, takže Papadapolus byl takto ze zdvořilosti povýšen, aby se podobnému zmatku předešlo. A když se zastavil před průchodem, navzdory svým kapitánským výložkám vyhlížel každým centimetrem jako major, jako někdo, kdo právě sestoupil z náborového plakátu. Barney Isvarian byl skutečně major, ale vypadal daleko méně švihácky. Vlastně vypadal příšerně. Posledních devětadvacet hodin od chvíle, kdy bylo zabito nebo zraněno jedenašedesát jeho nejlepších přátel, nezamhouřil oka a Honor si byla docela jistá, že se ani nepřevlékl.

Papadapolus pohlédl na majora NPA a vypjal se do pozoru, ale v očích měl pochybovačný pohled. Námořní pěšák byl navzdory svým kaštanovým vlasům snědý, měl bystré ostražité oči a pohyboval se se sebejistotou, která hraničila s domýšlivostí, a s pružnou silou náročného tělesného výcvikového programu RMMC (Royal Manticoran Marine Corps – Královská mantichorská námořní pěchota.). Nejspíš byl samá ocelová pružina a kůže a nebezpečný jako kodiak max, přesně jak říkal plakát, pomyslela si Honor sardonicky, nicméně vedle Isvarianova umazaného, vyčerpaného a zkušeného vzhledu vypadal jako nezkušený rekrut.

„Poslala jste pro mne, kapitáne?“ zeptal se.

„Poslala. Posaďte se, majore.“ Honor ukázala na prázdné křeslo, Papadapolus se úhledně posadil a ostražitě přejížděl očima z jednoho vyššího důstojníka na druhého.

„Četl jste zprávu, kterou jsem vám poslala?“ zeptala se Honor a on přikývl. „Dobře. Požádala jsem majora Isvariana, aby vám poskytl veškeré další informace, které budete požadovat.“

„Požadovat k čemu, madam?“ otázal se Papadapolus, když se odmlčela.

„K vypracovaní obranného plánu, majore, pro případ, že na enklávy v Deltě zaútočí Medusané vyzbrojeni podobnými zbraněmi.“

„Ehm?“ Papadapolus na okamžik svraštil obočí a pak pokrčil rameny. „Hned se do toho pustím, madam, ale nevidím žádné problémy.“

Usmál se, ale jeho úsměv opadl, když na něj kapitán dál bezvýrazně hleděla. Pohlédl po straně na Isvariana a ztuhl, protože major NPA se vůbec netvářil bezvýrazně. Jeho krví podlité oči se dívaly přímo skrze námořního pěšáka s výrazem příliš podobným opovržení, než aby se to Papadapolovi líbilo, a ten se dotčeně obrátil zpátky k Honor.

„Obávám se, že nemohu tak docela sdílet vaši sebedůvěru, majore,“ řekla klidně. „Myslím, že ta hrozba může být vážnější, než si myslíte.“

„Madam,“ namítl Papadapolus ostře, „mám na palubě ještě třiadevadesát námořních pěšáků. Máme bojové pancíře pro celou četu – pětatřicet mužů a žen – a pulzní pušky a těžké zbraně i pro zbytek roty. Zvládneme jakoukoliv bandu Stiltů s křesadlovkami.“ Zmlkl se zaťatými čelistmi a dodal další ‚madam‘, téměř jako by ho to napadlo teprve dodatečně.

„Hovno.“ To jediné, nezaobalené, chladné slovo nezaznělo od Honor, nýbrž od Barneyho Isvariana. Papadapolus zrudl a ohlédl se na staršího muže.

„Promiňte, pane?“ zeptal se ledově.

„Řekl jsem ‚hovno‘,“ odpověděl Isvarian stejně chladně. „Vtrhnete na ně naparádění jako na přehlídku, vymlátíte duši z každičké tlupy Medusanů, kterou potkáte, a to bude asi tak všechno, co dokážete, zatímco kočovníci sežerou ostatní jinoplaneťáky k snídani!“

Papadapolus zbledl stejně intenzivně, jako předtím zrudl. K jeho dobru lze připsat, že nejméně polovina jeho hněvu pocházela z toho, že slyší takový jazyk v přítomnosti svého velitele – ale jen polovina a on upřel pohled na zmačkanou uniformu pohublého a neoholeného Isvariana.

„Majore, moji lidé jsou námořní pěšáci. Pokud o námořních pěšácích vůbec něco víte, pak víte, že umíme dělat svou práci.“

V jeho úsečném hlase nebyla ani stopa po snaze zakrýt své opovržení a Honor už už zvedala ruku, aby zasáhla, ale Isvarian vyskočil dřív, než to stačila, a když se naklonil k Papadapolovi, nechala ji zase klesnout.

„Teď mi dovolte, abych já řekl něco o námořních pěšácích vám, synku!“ vyplivl muž z NPA. „Já o nich vím všechno, věřte mi. Já vím, že jste udatní, věrní, spolehliví a čestní.“ Hořkým výsměch v jeho hlase by dokázal sloupat lak z přepážek. „Já vím, že z pulzní pušky trefíte kodiaka maxe na dva kiláky do zadku. Vím, že plazmovým kanónem dokážete sundat jediného vybraného komára z celého hejna a umíte uškrtit hexapumu holýma rukama. Dokonce vím i to, že vám bojový pancíř dává sílu deseti, protože máte čistý srdce! Jenže tohle není výsadek na cizí loď, ‚majore‘ Papadapole, a není to ani polní cvičení. Tohle je doopravdy a vaši lidé nemají ani potuchy, co je tam dole čeká!“

Papadapolus vzteky syčivě nadechl, ale tentokrát Honor stihla zvednout ruku dřív, než promluvil.

„Majore Papadapole.“ Její klidný soprán ho přiměl otočit se k ní a ona se mírně usmála. „Asi nevíte, že než major Isvarian vstoupil do NPA, býval námořním pěšákem.“ Papadapolus sebou šokovaně trhl a její úsměv se rozšířil. „Vlastně sloužil ve Sboru téměř patnáct let a poslední část odsloužil jako hlavní seržant velitelství oddílu námořní pěchoty na ostrově Saganami.“

Papadapolus pohlédl zpátky na Isvariana a spolkl svou ostrou odpověď. Námořní pěšáci na Saganami byli vybíráni z elity Sboru. Tvořili tamní bezpečnostní oddíl a zajišťovali výcvik na Akademii námořnictva, kde sloužili jako příklad i jako výzva těm kadetům, kteří si snad jednoho dne mohli činit nárok na velení námořním pěšákům, a byli tam, protože byli nejlepší. Nejlepší z nejlepších.

„Majore,“ řekl tiše,..já… se omlouvám.“ Neochvějně se zahleděl do začervenalých očí staršího muže z NPA a ten pozpátku zatápal po svém křesle.

„Čert to vem,“ mávl Isvarian náznakově rukou a klesl zpátky do křesla. „To nebyla vaše chyba, majore. A já jsem neměl tak vyletět.“ Přetřel si čelo a unaveně zamrkal. „Ale stejně nemáte potuchy, do čeho se tam dole dostanete.“

„Nejspíš ne, pane,“ řekl Papadapolus a hlas měl mnohem vyrovnanější, neboť již postřehl za podrážděností majora NPA

bolest a vyčerpání. „Vlastně máte pravdu. Mluvil jsem bez přemýšlení. Jestli mi můžete nabídnout nějakou radu, budu vám za ni vděčný, majore.“

„No dobrá.“ Isvarianovi se podařilo vyloudit unavený křivý úsměv. „Faktem je, že nevíme, kolik těch pušek tam venku běhá, nebo jaké s nimi kočovníci mají plány. Ale měl byste mít na paměti tohle, majore Papadapole. Opatřili jsme tu věc běžnou pažbou a zkoušel jsme z ní střílet. Kope sice jako kůň, ale Sharon Königová se nemýlila – má také účinný cílený dostřel přes dvě stě metrů. Mohla by mít lepší mířidla, ale jediný zásah na tuhle vzdálenost nechráněného člověka spolehlivě zabije.“

Opřel se v křesle a zhluboka se nadechl.

„Problém spočívá v tom, že vaši lide nepochybně dokážou rozsekat do buřtů kohokoliv z nich, koho uvidí. Jenomže je neuvidíte, dokud oni sami nebudou chtít. Určitě ne v buší. Medusanský kočovník dokáže přelézt kulečníkový stůl přímo před vámi a neuvidíte ho, dokud sám nebude chtít. A i když váš pancéřový oblek dokáže ochránit vás, neochrání civilisty, kteří žádný pancíř nemají.“

„Ano, pane,“ řekl Papadapolus ještě klidněji. „Ale je skutečně pravděpodobné, že nás čeká nějaké masové povstání?“

„To nevíme. Upřímně řečeno o tom pochybuji, ale to ještě neznamená, že nás nic takového nečeká. Když půjde jenom o sérii menších incidentů, dokážou to moji lidé nejspíš zvládnout. Jenže ten, kdo kočovníky učí vyrábět pušky, jim také sype mekohu doslova z nákladních vznášedel. Takže větší střetnutí rozhodně není vyloučeno. Když bude útok směřovat na některý městský stát v Deltě, měli by přinejmenším uhájit hradby, než jim přijdeme na pomoc. Jenže když dopadne na jinoplaneťanské enklávy…“ Isvarian unavené pokrčil rameny. „Většina z nich je doširoka otevřená, majore Papadapole, a ani o tom neví. Jejich strážní ani nevysekali mech kolem přístupových tras, aby zřídili bezpečnostní nebo ostřelovací pásma, a…“ znovu se usmál bolestivě unaveným, avšak upřímným úsměvem, „…nikdo z nich není bačkorák jako my.“

„Rozumím, majore.“ Papadapolus mu úsměv oplatil a pak pohlédl na Honor. „Madam, promiňte, že jsem dával najevo přílišnou sebedůvěru. S vaším dovolením bych rád vzal majora Isvariana dolů do oddělení námořní pěchoty a zapojil do porady také velitele čet a hlavního seržanta Jenkinse. Pak vám zkusím předložit plán, který se bude pro změnu opírat o racionální myšlenky.“

„Myslím, že to zní jako rozumný nápad, majore,“ řekla Honor mírně a pak se podívala na Isvariana. „Na druhou stranu by možná byl ještě lepší nápad vpravit do majora Isvariana nějaké jídlo a zamknout ho na několik hodin do kabiny, aby si před tou vaší poradou zdříml.“

„Tak tohle je opravdu dobrý nápad, kapitáne.“ Isvarianovi splývala slova dohromady a když se zvedal na nohy, viditelně zavrávoral. „Ale jestli to majoru Papadapolovi nebude vadit, myslím, že si dám nejdříve sprchu.“

„Beze všeho, majore,“ odpověděl Papadapolus okamžitě, Když Honor sledovala, jak doprovází potácejícího se Isvariana z brífingové místnosti, usmála se.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Pinasa podporučíka Tremaina se vznášela na oběžné draze dvě stě metrů od mamutího energetického kolektoru, zatímco Tremaine, Harkness a Jamata překonávali vzduchoprázdný prostor mezi nimi. Nikdo z nich nedokázal uvěřit, kam je sledování energetického přenosového vedení zavedlo.

„Jste si jistej, že to chcete udělat, šéfe?“ zamumlal Harkness do komunikátoru svého kosmického obleku. „Víte, tohle je píseček NPA, pane.“

„Kapitán řekla mně, abych to vypátral, desátníku,“ odpověděl Tremaine drsněji než obvykle. „Kromě toho, jestli máme pravdu, pak jsou možná údržbáři NPA ti poslední, kdo by to měli prověřovat.“

„Pane Tremaine, vy si opravdu myslíte…“ spustil Jamata a podporučík mávl rukou v rukavici.

„Nevím, co si mám myslet. Jediné co vím, je to, co jsme zatím našli. Dokud nebudu vědět víc – a vědět to na beton nikomu ani slovo. Jasné?“

„Ano, pane,“ zamumlal Jamata. Tremaine spokojeně přikývl a vytáhl z opasku s nářadím elektrický maticový klíč. Reaktivní motory kosmického obleku ho přistrčily ještě o kousek blíž a on se chytil madla nad přístupovým panelem. Přitáhl se dolů, zaklesl špičky bot do spon, které tam k tomu účelu byly, upevnil lanko svého kosmického obleku k madlu a nasadil klíč na první šroub. Stiskl spouštěcí tlačítko klíče, naslouchal jeho kvílení, které se mu přenášelo pažemi k uším, a snažil se nedívat na mantichorskou královskou pečeť nad panelem.

„To nemyslíte vážné?!“ zírala dame Estelle na tvář poručíka Stromboliho na obrazovce svého komunikátoru a podsaditý poručík přikývl. „Náš záložní energetický kolektor?“

„Ano, madam, dame Estelle. Není o tom pochyb. Podporučík Tremaine a jeho posádka sledovali vedení od primární přijímací stanice a našli zdroj. Ten je dokonce přímo zabudován do hlavního energetického okruhu, není namontován dodatečně. Právě teď jsem do své bezpečnostní databáze dostal kopii změněného schématu.“

„Panebože,“ vzdychla Matsuko. Klesla v křesle dozadu, hleděla na obrazovku komunikátoru a zuřivě přemýšlela. Bylo by možné, aby celou tu operaci prováděl někdo z jejího vlastního personálu? Z té představy se jí zvedal žaludek, ale přiměla se postavit se k ní čelem.

„Komu jste to už řekl, poručíku?“ zeptala se za okamžik a přimhouřila oči.

„Vám, madam,“ odpověděl okamžitě Stromboli a pokračoval v odpovědi na nevyřčenou část otázky. „Pan Tremaine mě informoval směrovým paprskem, takže to ví můj službu konající spojovací technik, já, posádka jeho člunu a vy. To je všechno.“

„Dobře. Velmi dobře, poručíku.“ Dame Estelle si zamnula ušní lalůček. „Informujte, prosím, komandéra Harringtonovou prostřednictvím vašeho vybavení. A požádejte ji, aby to řekla majoru Isvarianovi – ten je, myslím, dosud na palubě Neohroženého. Bez mého svolení nebo svolení vašeho kapitána to neříkejte nikomu.“

„Ano, madam. Rozumím.“ Stromboli přikývl a zmocněnkyně vypnula obvod se zdvořilým, třebaže nepřítomným pokývnutím hlavy.

Dlouhé minuty seděla mlčky a snažila se odvodit všechny možné důsledky. Bylo to šílené… ale bylo to také dokonalé krytí. Vzpomněla si na holosnímky základny, které Isvarian pořídil před výbuchem, a znovu před sebou viděla tu puntičkářskou péči, se kterou byly budovy ukryté. Všechno to zapadalo do vzorce, do vzorce téměř chorobného utajování, ale byl v tom určitý falešný tón. Utajení ano, ale jakmile se jeho zástěna protrhla, sám jeho rozsah byl zárukou důkladného pátrání na všech úrovních.

A způsob, kterým to provedli, napojení na její vlastní energetickou soustavu, zjevný rozsah výroby mekohy, rozšíření zadovek mezi domorodci… To všechno mluvilo pro komplexní operaci, jaká sahala – musela sahat – daleko za cokoliv, co snad mohlo někomu přinést prodávání drog kultuře doby bronzové!

Ale proč? Kam až to sahá… a k jakému konci to směřuje? Byla sama v temné místnosti a tápala po stínech a nic z toho nedávalo smysl. Vůbec žádný smysl.

Vstala z křesla, přešla k velkému oknu kanceláře a zadívala se přes nízkou zeď vládního komplexu do jednotvárné meduské krajiny. To nemohl být někdo z jejich lidí. Nemohl! Ať už to mělo jakýkoliv konečný cíl, ať už by za to byla jakákoliv odměna, nemohla – nedokázala – uvěřit, že by někdo z jejích lidí mohl dodávat mekohu domorodcům a přimhouřit oči nad chladnokrevnou vraždou svých kolegů!

Jenže někdo zřídil černý odběr energie na místě, o kterém ani ji, ani nikoho z lidí Harringtonové dosud vůbec nenapadlo přemýšlet. A pokud to bylo zabudováno uvnitř, ne namontováno dodatečně…

Zavřela oči, opřela se čelem o pevné plastové okno a bolestně zaskřípala zuby.

„Potvrzeno, komandér-poručíku.“

Rafe Cardones kývl k datovému terminálu a McKeon se naklonil blíž, aby si to prohlédl. Schéma energetického kolektoru bylo zajímavé, ale byla to jen část překvapení, které přinášel tento soubor údajů. Odbočka vedoucí k elektrické síti drogové laboratoře byla skutečné nedílnou součástí obvodů družice, zabudovánou hluboko v jádře, kde ji bylo možno objevit jen při úplném odstrojení. Kromě toho byly všechny údržbářské pečeti netknuté a nenesly žádnou známku manipulace, a dokonce i s přístupem k vládní výstroji nebo výstroji loďstva by stržení a nahrazení pečetí byla zdlouhavá a časově náročná práce. Ať už se tam však ta odbočka dostala jakkoliv, její provedení rozhodně neukazovalo na spěšnou, improvizovanou práci pašeráků.

Zamračil se, stiskl klávesu a na obrazovce před ním se začaly rolovat záznamy o instalaci a údržbě kolektoru. Sledoval ujíždějící řádky a lehce si při tom poklepával na zuby elektronickým perem. Hledal nějaké podezřele dlouhé časové úseky obsluhy, nějaké jméno, které by se v seznamech pravidelných údržbářských čet při normálních návštěvách vyskytovalo příliš často, ale nic takového nenašel. Buď v tom jela větší parta údržbářského personálu NPA, takže se dokázala vystřídat a udělat tu práci v rámci běžného rozvrhu údržby, anebo…

Pokýval hlavou a stiskl jinou klávesu, kterou zrušil povel k výpisu záznamů. Pak pohlédl na Cardonese.

„Stáhněte všechny tyhle údaje na jištěný záznamník, Rafe, a předejte je kapitánovi. A… nemluvte o nich s nikým jiným, ano?“

„Ano, pane,“ přikývl Cardones a McKeon se odvrátil se zvláštním zábleskem v očích. Měl podivný výraz, ve kterém se mísilo nešťastné zamračení s čímsi, co vypadalo téměř jako úsměv, a hlavou se mu o překot honily myšlenky.

Královsky kurýrní člun přešel na oběžnou dráhu a téměř okamžitě vyslal k planetě šalupu. Honor seděla ve velitelském křesle, sledovala na svém displeji stopu sestupujícího člunu a doufala, že vyhlíží klidněji, než se cítila.

Ze strany jí na tvář dopadl stín. Když vzhlédla, spatřila vedle sebe stál McKeona. Také sledoval displej a tvář měl ustaranou a prostou obvyklého pancíře normálnosti.

„Nějaké další zprávy od dame Estelle, madam?“ zeptal se klidně.

„Ne.“ Nimitz se jí maličko úzkostlivě zavrtěl v klíně a ona ho poškrábala na kulaté hlavě, aniž shlédla dolů. „Má prý očekávat osobní depeši od hraběnky Marisy; kromě toho jí neřekli ani slovo o tom, kdo ještě by měl být na palubě.“

„Aha.“ McKeonův hlas byl tichý, nicméně napjatý. Zdálo se, že už už řekne ještě něco jiného, ale pak pokrčil rameny, vrhl po ní téměř omluvný pohled a vrátil se zpátky na své stanoviště. Honor znovu obrátila pozornost k displeji a čekala.

Za ní zazněl signál.

„Kapitáne?“ Hlas poručíka Webstera byl napjatější než obvykle. „Mám pro vás osobní vysílání z kurýrního člunu, madam.“ Na okamžik se odmlčel. „Mám vám je přepnout do brífingové místnosti?“

„Ne, poručíku.“ Honor měla stejně klidný a zdvořilý hlas jako vždycky, ale úzkostí zbystřený sluch spojovacího důstojníka v jeho hloubi postřehl záchvěv napětí. „Přepojte mi je na obrazovku sem.“

„Rozkaz, madam. Přepojuji.“

Obrazovka komunikátoru Honořina velitelského křesla blikla a ožila a ona hleděla na patrně nejbohatšího člověka v Hvězdném království Mantichory. Nikdy se s ním osobně nesetkala, ale podle té hranaté buldočí tváře by ho poznala kdykoliv.

„Komandér Harringtonová?“ Ten hlas byl známý z nesčetných diskusních programů holovize: hluboký dunivý baryton, příliš sametový, než aby byl opravdový. Mluvil vcelku zdvořile, ale modré oči v té mužné tváři se dívaly tvrdě.

„Ano?“ odpověděla zdvořile, odmítajíc se sklánět před jeho pověstí nebo třeba jen připustit, že ví, kdo je. Postřehla, že se mu oči o milimetr zúžily.

„Jsem Klaus Hauptman,“ řekl ten baryton po chvilce. „Hraběnka z Nového Kyjeva byla tak laskavá, aby mi umožnila přepravu na palubě svého kurýrního člunu, když jsem zjistil, že jej vypravuje.“

„Aha.“ Hauptmanova tvář byla příliš dobře vycvičená, než aby odhalila cokoliv, co se rozhodl zatajit, přesto měla za to, že zahlédla záblesk překvapení nad jejím zjevným klidem. Patrně ho ani nenapadlo, že by její lidé na bazilišském řídicím středisku mohli tak rychle postřehnout význam jeho příletu a varovat ji, že je na cestě. Anebo snad předpokládal, že se o jeho příletu dozví s předstihem, a prostě ho překvapilo, že se ještě netřese strachem. Nu, strach, který nevidí, mu nijak nepomůže, řekla si pevně.

„Cílem mého příletu, komandére, je… vykonat u vás zdvořilostní návštěvu,“ pokračoval Hauptman. „ Bude možné, abych během svého pobytu zde v Bazilišku navštívil vaši loď?“

„Zajisté, pane Hauptmane. Námořnictvo vždy potěší, když může prokázat laskavost tak významné osobnosti, jako jste vy. Mám pro vás poslat svou šalupu?“

„Hned?“ Hauptman nedokázal zcela skrýt překvapení a ona s úsměvem přikývla.

„Pokud se vám to hodí, pane. Náhodou právě nemám žádné naléhavé povinnosti. Samozřejmě, pokud byste raději svou návštěvu odložil, ráda vás přivítám, kdykoliv si na to budu moci udělat čas. Pokud to dovolí naše časové rozvrhy.“

„Ne, ne. Teď hned mi to docela vyhovuje, komandére. Děkuji.“

„Dobře, pane Hauptmane. Má šalupa vás vyzvedne za půl hodiny. Nashledanou.“

„Na shledanou, komandére,“ odpověděl Hauptman a ona vypnula obvod a vtiskla se zpátky do čalounění křesla. Bude muset odnést Nimitze do své kajuty a nechat ho tam, než Hauptman vstoupí na palubu, řekla tomu ledovému, zvonivému napětí ve svém nitru. Kocour je příliš citlivý na její nálady, než aby…

„Kapitáne?“

Honor zadržela překvapené trhnutí a vzhlédla k McKeonovi, který se vedle ní objevil.

„Ano, komandér-poručíku?“

„Kapitáne, já… myslím, že byste s ním neměla mluvit úplně sama.“ McKeon mluvil s očividným váháním, ale šedé oči měl ustarané.

„Oceňuji vaši starost, výkonný,“ řekla klidné, „ale já jsem kapitán téhle lodi a pan Hauptman bude jenom návštěvník na její palubě.“

„Chápu, ale…“ McKeon se odmlčel a nešťastně si hryzal ret a pak se napřímil jako člověk, který nabral odvahu postavit se kulce. „Madam, já nevěřím ani na minutu, že to je pouhá zdvořilostní návštěva. A…“

„Okamžik, komandér-poručíku.“ Vstala, zarazila ho malým posunkem, pak si vysadila Nimitze na rameno a obrátila se k Websterovi. „Samueli, máte hlídku. Výkonný a já budeme v mé brífingové místnosti, kdybyste nás potřeboval.“

„Rozkaz, madam. Mám hlídku,“ odpověděl spojovací důstojník a Honor beze slova pokynula McKeonovi.

Přešli do brífingové místnosti a zatímco se průchod zavíral před četnýma ušima můstkové směny, Honor odložila Nimitze na roh konferenčního stolu. Kocour nijak neprotestoval, když ho sundala. Prostě se posadil na čtyři zadní končetiny a upřeně se zadíval na McKeona.

„Tak, komandér-poručíku,“ pravila Honor a obrátila se k němu, „co máte na srdci?“

„Kapitáne, Klaus Hauptman přijde na tuto loď, aby si stěžoval na naše akce – vaše akce – v této soustavě,“ řekl McKeon bez obalu. „Už tehdy jsem vás varoval, že bude zuřit. Přinejmenším jste ho zahanbila a ponížila a nepřekvapilo by mě, kdyby on nebo jeho kartel skončili před soudem s poměrně závažnými obviněními na krku.“

„Toho jsem si vědoma.“ Honor složila ruce na prsou, hleděla na komandér-poručíka zpříma a její hlas ani nezakolísal.

„Já vím, že jste, madam. A také vím, že jste si vědoma jeho pověsti.“ Honor přikývla. Nemilosrdná ctižádostivost, mohutná pýcha a vulkanické výbuchy zuřivosti Klause Hauptmana byly tučnými sousty pro média.

„Nemyslím, že by se namáhal letět tak daleko, kdyby si chtěl jen stěžovat, madam.“ McKeon čelil jejímu pohledu stejně zpříma a v jeho výrazu se jakoby slévala starostlivost a víc než jen náznak rozpaků. „Myslím, že má v úmyslu na vás vyvíjet nátlak, abyste změnila operační schémata. Přinejmenším.“

„V tom případě cestoval zbytečně,“ řekla Honor úsečně.

„To vím, madam. Vlastně…“ McKeon se odmlčel, i nyní neschopný vyjádřit své složité, nejasné pocity. Věděl, že Harringtonová musí mít starostí nad hlavu, ale také věděl – od samého začátku – že se nenechá dotlačit k ničemu, o čem není přesvědčená, že to od ní vyžaduje její povinnost. Možný dopad na loď a na McKeona osobně byl děsivý, ale on navzdory své rozmrzelosti byl na Honor zvláštním způsobem hrdý. A to v něm vzbuzovalo ještě větší zahanbení z jeho soustavné neschopnosti povznést se nad své pocity a být takovým výkonným důstojníkem, jakého si zasluhovala.

„Kapitáne, jde mi o to, že Klaus Hauptman je známý tím, jak hraje tvrdě. Je houževnatý, mocný a arogantní. Když nebudete souhlasit se změnou operací, vyzkouší každý způsob, aby vás k tomu… přemluvil.“ Opět se odmlčel a Honor zdvihla obočí. „Madam, nemyslím, že byste ho to měla nechat dělat mezi čtyřma očima. Podle mě,“ pokračoval rychle, „byste měla mít svědka na všechno, co řekne.“

Honor se musela ovládat, aby nezamrkala úžasem. V daném okamžiku se McKeon neměl čeho osobně obávat, ani od člověka s takovou pověstí sloní paměti a mstivostí, jakou proslul Klaus Hauptman. Byl jejím výkonným důstojníkem. Poslouchal její rozkazy, ale ty rozkazy vydávala ona. Pokud se však stane svědkem jakékoliv její diskuse s Hauptmanem, zejména svědkem v její prospěch, jeho situace se změní a on byl o pět let starší než ona a o jednu hodnost níž. Jestli si znepřátelí člověka jako Hauptman, následky pro jeho kariéru budou zdrcující.

Honor naklonila hlavu na stranu, prohlížela si jeho napjatý výraz a téměř cítila úzkost, která se za ním skrývala. Byla v pokušení jeho nabídku odmítnout, protože to byl její boj, ne jeho, a protože nedokázala ani na jediný úder srdce zapomenout, jak se od jejího příchodu na palubu odmítal angažovat. Když mu však pohlédla do očí, pochopila, že to nemůže udělat. Ať už pro to měl jakýkoliv důvod, udělal gesto. Nemohla je odmítnout, aniž by zároveň neodmítla jeho, aniž by neodmítla jeho nabídku, jakkoliv úzkostlivou, stát se poprvé jejím skutečným výkonným důstojníkem.

„Děkuji, pane McKeone,“ řekla nakonec. „Oceňuji vaši nabídku a přijímám ji.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

Honor stála u ústí osobního tunelu vyloďovacího doku a sledovala prostřednictvím vizuálního dokového okruhu, jak se její šalupa spojuje s vnějším koncem tunelu. Malé plavidlo s rozvážnou přesností vplulo do jasně osvětleného vzduchoprázdna vyloďovacího doku, usadilo pětadevadesát tun své hmotnosti do čekajícího lůžka, písty vysunuly kupředu nárazníky a utěsnily přírubu průchodu. Zasvítilo zelené světlo vyrovnání tlaků a ona se nenápadné nadechla, když se dveře tunelu rozevřely.

Klaus Hauptman z nich vyšel jako panující monarcha. Byl menší, než čekala, ale pevně stavěný s dramatickými bílými kotletami, o kterých měla vždycky podezření, že jsou umělé. Hranatá tvář a mohutná čelist byly nepochybně výsledky plastické chirurgie – nikdo nemohl mít tak pravidelné rysy – ale základní architektura zůstávala nezměněná. Z toho obličeje vyzařovala síla, nekompromisní sebejistá troufalost, která sahala dál než jen k pouhé aroganci a bojovnosti. Jeho oči byly tvrdé.

„Komandére Harringtonová.“ Hluboký hlas byl uhlazený a kultivovaný a zakrýval jakékoliv nepřátelství. Hauptman napřáhl ruku.

Uchopila ji a zadržela úsměv, když ucítila, jak jí jeho prsty tápou po ruce a hledají nejlepší úchop pro drtivý stisk. Nikdy ho nepodezřívala, že by mohl patřit k lamačům prstů. Na tak mocného člověka se to zdálo poněkud malicherné, ale nejspíš potřeboval vyjádřit svou nadřazenost všemi způsoby. A nejspíš zapomněl, že je Sfinžanka, pomyslela si a nechala ho, aby stiskl, jak silně dokáže. Její ruka s dlouhými prsty byla na ženskou ruku velká, příliš velká na to, aby mu poskytla takový úchop, jaký by rád. Nechala ho vystupňovat tlak na maximum a pak hladce stiskla sama. Její úsměv vyjadřoval pouze potěšení a nedával najevo žádnou známku toho tichého souboje. Honor však neuniklo, že Hauptman při jejím neočekávané ocelovém stisku zamžikal očima.

„Vítejte na palubě Neohroženého, pane Hauptmane,“ řekla a nechala svůj úsměv, aby se ještě maličko rozšířil, když souboj vzdal a pustil ji. Pokývla směrem k McKeonovi, který jí stál po boku. „Můj výkonný důstojník, komandér-poručík McKeon.“

„Komandér-poručíku McKeone.“ Návštěvník kývl hlavou, ale podruhé ruku na pozdrav nenabídl. Honor pozorovala, jak si nenápadně procvičuje prsty. Doufala, že ho to hodně bolí.

„Chtěl byste si prohlédnout loď, pane?“ otázala se mile. „Obavám se sice, že větší část je civilistům nepřístupná, ale jsem si jistá, že komandér-poručík McKeon vám s radostí ukáže ty části, které můžeme.“

„Děkuji, ale dnes ne.“ Hauptman se usmíval na McKeona, ale nespustil přitom oči z Honor. „Můj čas je bohužel omezený, komandére. Pokud vím, kurýr zamíří zpátky do Mantichory, jakmile vyřídí své záležitosti se zmocněnkyní Matsuko, a jestliže neodletím s ním, musel bych pro návrat domů podniknout zvláštní kroky.“

„Mohu vám tedy nabídnout pohostinnost důstojnické jídelny?“

„I tohle musím odmítnout,“ Hauptmanův úsměv tentokrát snad maličko prozrazoval napětí. „Vlastně bych nesmírné ocenil několik chvil vašeho času, komandére Harringtonová.“

„Zajisté. Doprovodíte mě do mé brífingové místnosti?“

Ustoupila stranou se zdvořilým gestem, kterým Hauptmana vybídla, aby vykročil k výtahu před ní. McKeon se zařadil za ní. Všichni tři vstoupili do kabinky a mlčky jeli na můstek.

Nebylo to klidné ticho. Honor pod jeho hladinou cítila vyceněné tesáky a svírající pařáty a přísně přikazovala svému srdci, aby tak nebušilo. Tohle je její loď a skutečnost, že by si kartel Haupmann mohl Neohroženého bez mrknutí oka koupit, na tom nic nemění.

Výtah zastavil na můstku. Tam měla službu hlídka poručíka Panowského, a když kapitán vstoupila na velitelskou palubu, úřadující astrogátor vstal z velitelského křesla.

„Pokračujte, poručíku,“ řekla a zatímco Panowski dosedl zpět do křesla, vedla hosta do brífingové místnosti. Nikdo jiný od svých povinností ani nevzhlédl. Bylo to promyšlené odmítnutí vzít Hauptmanovu přítomnost na vědomí a Honor potlačila pousmání nad nevysloveným nesouhlasem směny na můstku s tímhle člověkem. Všichni samozřejmé věděli nebo tušili, proč tu Hauptman je. Jejich tichá podpora měla o to větší cenu, že přicházela po lhostejné depresi a skrytém nepřátelství, které jí titíž lidé dávali najevo před časem.

Průchod do brífingové místnosti se za nimi zavřel a Honor pokynula Hauptmanovi směrem ke křeslu. Obchodní magnát k němu přistoupil, ale zastavil se, aniž si sedl, a pohlédl na McKeona.

„Jestli vám to nevadí, komandére Harringtonová, raději bych s vámi mluvil skutečně soukromě,“ řekl.

„Komandér-poručík McKeon je můj výkonný důstojník, pane,“ odpověděla s chladnou zdvořilostí.

„To si uvědomuji, nicméně doufal jsem, že s vámi proberu jisté… důvěrné záležitosti. Se vší možnou úctou ke komandér-poručíku McKeonovi se obávám, že musím trvat na jejich prodiskutování mezi čtyřma očima.“

„Lituji, ale to nebude možné, pane Hauptmane.“ Tvář měla vážnou a nikdo jiný nepotřeboval vědět, jaké úsilí jí stálo zadržet ostrý tón, který se jí dral do hlasu. Vytáhla zpod stolu své křeslo a posadila se, pokynula McKeonovi, aby si sedl po její pravici a usmála se na Hauptmana.

Návštěvníkovi tvář přelétl první pravdivý výraz – lehké zbrunátnění mohutných lícních kostí a nepatrně zachvění chřípí – když jeho požadavek odmítla. Klaus Hauptman očividně nebyl zvyklý, že se někdo vzpěčoval jeho vůli. To bylo velmi nemilé, ale dost možná si na to teď bude muset zvyknout.

„Aha.“ Upjatě se usmál a posadil se do svého křesla, opřel se a s elegantní nenuceností přehodil jednu nohu přes druhou, jako by chtěl brífingové místnosti vtisknout pečeť svého osobního vlastnictví. Honor prostě seděla, čekala, hlavu lehce skloněnou ke straně a na tváři vyčkávavý úsměv. McKeonův výraz byl méně otevřený. Jeho tvař měla ten formální výraz masky, který Honor znala a nesnášela. Tentokrát však nebyl namířen proti ní.

Prohlížela si Hauptmana zpoza svého úsměvu a čekala, až začne. V hlavě si přehrávala všechno, co o něm věděla a co o něm kdy slyšela.

Klan Hauptmanů byl jedním z nejbohatších v mantichorské historii, ale naprosto postrádal jakékoliv spojení s aristokracií. To bylo u tak mocné rodiny vzácné, ale podle všech pověstí byl Klaus Hauptman do jisté míry zvráceně pyšný na to, že nemá ani kapku modré krve.

Stejně jako rodina Honor i první Hauptman přiletěl na Mantichoru až po moru roku 22 po přistání – 1454 po diaspoře podle standardního počítání. Původní společnost Mantichorská koloniální s.r.o. nabídla v roce 774 p. d. za práva na mantichorskou soustavu tak vysokou cenu právě proto, že Mantichora-A III, planeta, která nyní nesla název Mantichora, tolik připomínala Starou Zemi. Dokonce i ty nejterestričtější světy vyžadovaly jistý stupeň terraformace, aby byly vhodné pro lidské osídlení, ale v případě Mantichory to neznamenalo omnoho víc než zavedení základních pozemských obilovin a pečlivě vybrané zvířeny. Navzdory dlouhému mantichorskému roku a většímu počtu ročních období se jinoplanetární životní formy novému prostředí přizpůsobily snadno. Naneštěstí bylo toto snadné přizpůsobení dvousečnou zbraní, neboť se ukázalo, že Mantichora je také jednou z mála planet schopných zplodit vlastní nemoc, která mohla napadat lidstvo. Místnímu mantichorskému viru trvalo čtyřicet standardních roků, než zmutoval do varianty, která dokázala napadat lidského hostitele, ale jakmile k tomu došlo, udeřil mor s ohromující silou.

Lékařům trvalo déle než jedno standardní desetiletí, než zvítězili nad morem, který do té doby zabil více než šedesát procent kolonistů – téměř devadesát procent těch, kteří se narodili na Staré Zemi. Prořídlé řady pozůstalých klesly počtem pod úroveň zaručené životaschopnosti a mezi mrtvými se nacházelo příliš mnoho zásadně důležitých odborníků. Jako by však osud chtěl kolonii vynahradit morovou katastrofu, přinesl jí také schopnost přivést si novou krev.

Původní kolonisté se na Mantichoru vypravili předtím, než vynález Warszawské plachet a gravitační detektory snížily riziko cestování hyperprostorem na úroveň přijatelnou pro osobní lodě. Neměli ještě k dispozici ani gravitor a jejich cesta v kryohibernaci na podsvětelné koloniální lodi Jáson trvala přes šest set čtyřicet standardních roků, ale během těch staletí jejich spánku došlo v mechanice mezihvězdného cestování k revolučním změnám.

Nová technika umožňovala v rozumném časovém rámci dopravit nové kolonisty z vnitřních světů a Roger Winton, předseda správní rady a výkonný ředitel Mantichorské koloniální s.r.o. takové změny předvídal. Před odletem založil v Curychu Mantichorský kolonizační trust, do kterého investoval do posledního centu všechno, co akcionářům po nákupu kolonizačních prav od původního průzkumníka a vybavení výpravy zbylo. O takové věci uvažovalo jen málo jiných kolonizačních podniků s ohledem na dlouhé roky cesty, které dělily jejich nové světy od Solárního svazu, avšak Winton byl prozíravý člověk a šest století složeného úroku na Staré Zemi přineslo kolonii záviděníhodný majetek.

A tak Winton a jeho přeživší druhové dokázali nejen zajistit posily, které potřebovali, ale tam, kde to bylo nutné, dokonce kolonistům zaplatit cestu do jejich vzdáleného nového domova. Protože si však navzdory takovému přílivu nových přistěhovalců i nadále hodlali podržet politickou kontrolu, zbývající členové původní výpravy a jejich děti přijali novou ústavu která jejich kolonii změnila ze státu řízeného volenou správní radou v Hvězdné království Mantichory s králem Rogerem I., prvním vládcem dynastie Wintonů.

Původní akcionáři Mantichorské koloniální s.r.o. obdrželi na planetách soustavy velká území nebo těžební práva, anebo obojí v přímé úměře ke svým původním kapitálovým vkladům Nová ústava je změnila v dědičnou aristokracii, nebyla to však uzavřená třída, protože mnohem větší uzemí dosud zůstávala bez pána. Noví kolonisté, kteří si sami mohli zaplatit cestu obdrželi po příletu ekvivalent její ceny v pozemcích, a ti, kdo mohli přispět větší částkou než byla cena cesty, měli zaručené právo zakoupit další zemi za necelou polovinu její ‚účetní‘ hodnoty. Příležitost stát se rodovou šlechtou přilákala zájem mladých, schopných a dobře placených profesionálních lékařů, techniků, učitelů, chemiků a fyziků, botaniků a zoologů – tedy přesně toho druhu lidí, jaké oslabena populace kolonie potřebovala a jaké mohlo lákat až příliš málo vnějších světů Ti přilétli, aby vznesli nárok na svůj zaručený majetek a rozšířili jej, a mnozí z těchto takzvaných ‚druhotných akcionářů‘ se stali rodovými hrabaty a dokonce vévody.

Z těch, kteří nebyli schopni si cestu plně uhradit, mnozí mohli zaplatit velkou část jejich nákladů a po příletu obdrželi půdu v hodnotě rozdílu. Možná malou rozlohu podle mantichorských měřítek, ale obrovskou ve světle pohledu z vnitřních světů. Tito lidé se stali mantichorskými svobodnými zemany jako Honořini předkové a v jejich rodinách dodnes přežíval výrazný pocit nezávislosti.

Přes to všechno však většinu nově příchozích tvořili ‚bezzemci‘, jedinci neschopní zaplatit ani část cestovních nákladů, kteří si v mnoha případech všechno, co vlastnili, přinesli na Mantichoru na zádech. Jedinci jako Heinrich Hauptman.

V současné době se rozdíly mezi potomky zemanů a bezzemků více méně setřely, snad kromě délky držení usedlostí a jistých čistě zdvořilostních oslovení, jichž se používalo stále méně. Avšak tradiční vzpomínky na společenské postavení přetrvávaly a klan Hauptmanů na své nádenické kořeny nikdy nezapomněl. Vzestup rodiny k současné velikosti začal před dvěma mantichorskými stoletími za Heinrichova pravnuka, nicméně Klaus Hauptman, který si mohl dovolit koupit a zase prodat třeba tucet vévodství, stále dával přednost vystupovat – alespoň před veřejností – jako představitel ‚lidí z malých poměrů‘. Nijak mu to nebránilo upevňovat obchodní spojenectví s aristokracií, ani těšit se zmoci a přepychu svého postavení obchodního prince, ani hluboce se zapojovat do mantichorské politiky, ale ‚dědictví obyčejného člověka‘ tvořilo základ silného a hrdého image, který sám o sobě budoval. Navzdory bohatství, do kterého se narodil, považoval se za člověka, který se vypracoval sám, a za potomka lidí, kteří se také vypracovávali sami.

A právě image ho sem dnes přivedlo, pomyslela si Honor, protože ona způsobila, že dostalo trhlinu. Přistihla ho nebo přinejmenším jeho zaměstnance namočené do nezákonných obchodů a člověku s jeho pýchou a vědomím vlastní důležitosti to muselo připadat jako útok na něho samého, nejen jako obchodní nezdar nebo právní překážka. Klaus Hauptman ve svých vlastních očích splýval s kartelem Hauptman, a to z jejích činů činilo osobní urážku, kterou nedokázal snést.

„Nuže dobrá, komandére Harringtonová,“ řekl konečně. „Přejdu přímo k věci. Zdá se, že z nějakých osobních důvodů pokládáte za vhodné vystavovat moje zájmy v Bazilišku šikanování. Chci, aby to skončilo.“

„Lituji, že to vnímáte jako ‚šikanování‘, pane Hauptmane,“ odpověděla Honor chladně. „Bohužel moje přísaha Koruně mě zavazuje provádět u vynucovat zákonná opatření schválená parlamentem.“

„Vaše přísaha od vás nepožaduje, abyste je vynucovala jen na kartelu Hauptman, komandére.“ Hauptman sice nezvýšil hlas, ale pod jeho hladkou hladinou se skrývala zuřivá kousavost.

„Pane Hauptmane.“ Honor se mu dívala do očí ruce pod okrajem stolu pevně zaťaté, „my kontrolujeme veškeré obchodní zásilky vyměňované s povrchem Medusy nebo se skladišti na oběžné draze, nejen ty, které zde přepravuje vaše firma.“

„Nesmysl!“ odfrkl si Hauptman. „Ještě žádný velící důstojník na téhle stanici se tak křiklavě nevměšoval do legitimního obchodního provozu. Kromě toho mám od svých obchodních zástupců množství zpráv, že ty vaše ‚celní‘ party tráví mnohem víc času ‚prohledáváním‘ mých zásilek než zásilek někoho jiného. Jestli tohle není šikanování, pak bych tedy rád věděl, co podle vás šikanování je, komandére.“

„Co dělali nebo nedělali předchozí velící důstojníci nemá žádný vliv na mou odpovědnost nebo povinnosti, pane Hauptmane,“ odpověděla Honor s chladnou precizností. „A pokud moje inspekční skupiny skutečně strávily víc času na zásilkách kartelu Hauptman, pak jenom proto, že naše zkušenost ukazuje, že u nich je pravděpodobnější, že budou obsahovat nezákonné položky.“

Hauptmanova tvář nebezpečně zrudla, avšak Honor opětovala jeho pohled bez jakékoliv známky svého vnitřního napětí.

„Obviňujete mě snad z pašovaní, komandére Harringtonová?“ Baryton byl hlubší a temnější, téměř medový.

„Říkám jen, pane Hauptmane, že naše záznamy dokazují, že pravděpodobnost přítomnosti kontrabandu v zásilkách vaší firmy je o pětatřicet procent vyšší, než tomu je u kterékoliv jiné firmy, která s Medusou obchoduje. Jestli vy osobně jste do této nezákonné činnosti zapleten, nemohu samozřejmě říci. Osobně o tom pochybuji. Ovšem až do doby, kdy se ujistíme, že celní deklarace kartelu Hauptman nejsou zástěrkou pro žádný kontraband, moji inspekční důstojníci budou na můj rozkaz věnovat vašim zásilkám zvláštní pozornost.“ Hauptmanova tvář stále rudla a Honor se odmlčela a klidně ho pozorovala. „Pokud si přejete ukončit to, co vy nazýváte ‚šikanováním‘, pane, dovolím si váni navrhnout, abyste přiměl své odpovědné pracovníky udělat si pod sebou pořádek.“

„Co se to opovažujete?!“ vybuchl Hauptman a napůl vyskočil. Honor zaťala ruce pod stolem ještě silněji, ale jinak seděla bez hnutí. „Nevím, co si o sobě myslíte, ale odmítám tady sedět a nechat se takhle urážet! Radím vám, abyste si dávala na podobná nepodložená obvinění pozor, komandére!“

„Předkládám vám fakta, ne ‚nepodložená obvinění‘, pane Hauptmane,“ řekla neochvějně. „Pokud byste je raději neslyšel, navrhuji vám, abyste odešel.“

„Odešel? Odešel?“ Hauptman vyletěl z křesla, opřel se o stůl a jeho hlas naplnil místnost jako rachot hromu. „Přišel jsem sem, abych vám dal příležitost napravit to, jak strašlivě jste nezvládla situaci! Jestli ovšem dáváte přednost něčemu jinému, mohu si to vyřídit s admiralitou – nebo s vládou místo abych ztrácel čas s nafoukaným komandérem, který si mě dovoluje urážet do očí obviňováním z nezákonné činnosti!“

„To je samozřejmě na vás.“ Honor cítila, že McKeon vedle ní je napjatý jako ocelová pružina, ale její vlastní úzkost se rozplývala, tála pod kypící lávou jejího hněvu. „Zatím jste ovšem hostem na mé lodi, pane Hauptmane, a budete se mnou mluvit slušně, nebo vás vyhodím!“

Hauptman otevřel ústa v šoku nad jejím ledovým tónem a ona využila jeho mlčení, aby se nahnula kupředu.

„Vás osobně jsem z žádných nezákonností neobvinila. Tvrdím jen – a záznamy to bohatě dokazují – že do nezákonné činnosti se zapojují někteří jedinci z vaší firmy. Vaše hrozby, že se uchýlíte k vyšší autoritě, tuto skutečnost nezmění a nezmění ani způsob, jakým ve světle této skutečnosti hodlám vykonávat své povinnosti.“

Hauptman klesl do křesla, svaly na čelisti naběhlé. V brífingové místnosti se vznášelo zaražené ticho. Pak se usmál. Nebyl to příjemný výraz, „Dobře, komandére. Jelikož jste se rozhodla pokládat možnost, že bych hledal nápravu prostřednictvím admirality, za ‚hrozbu‘ a jelikož nechcete vidět oprávněnost mého požadavku, abyste vůči mým zdejším zájmům postupovala stejně jako vůči zájmům ostatních, třeba se dokážu vyjádřit slovy, kterým dokážete rozumět. Říkám vám, že přestanete obtěžoval moje lodě a moje zásilky, nebo budu vás osobně – nikoliv námořnictvo nebo vládu, vás – pokládat za odpovědnou za veškeré škody, které způsobíte mým obchodům a dobrému jménu.“

„Koho se rozhodnete pokládat za odpovědného za cokoliv je vaše věc,“ odsekla Honor chladně.

„Přede mnou se za uniformu neschováte, komandére,“ pokračoval Hauptman nepříjemně. „Žádám jen zdvořilost a úctu, jaké přísluší každému zákonů dbalému občanovi. Pokud jste se rozhodla zneužít svého postavení královského důstojníka k tomu, abyste proti mně vedla nějakou osobní mstu, nemám jinou možnost, než se bránit vlastními prostředky.“

„Jak už jsem řekla, neměla jsem a nemám v úmyslu předložit jakékoliv obvinění vůči vám osobně, dokud a pokud se neobjeví jasný a nezvratný důkaz, že jste vědomě umožnil svým zaměstnancům provozovat nezákonnou činnost. Mezitím ovšem vyhrůžky proti mně jako jedinci nebudou mít o nic větší účinek než hrozby nátlaku vůči mně prostřednictvím mých nadřízených.“ Honor měla mysl díky ledovému planutí svého hněvu chladnou a jasnou a její tmavohnědé oči byly jako z oceli. „Pokud si přejete, aby vaše náklady procházely prohlídkami s minimálním zpožděním, stačí, když dohlédnete na to, aby neobsahovaly žádný kontraband. To,“ dodala s chladnou rozvahou, „by pro zákonů dbalého občana s vašimi prostředky a autoritou neměl být nepřekonatelný úkol, pane.“

„Jak chcete, komandére,“ zaskřípal zuby. „Rozhodla jste se mě urážet, ať už to halíte do jakéhokoliv právního zdání.

Dávám vám ještě jednu příležitost z toho vycouvat. Jestli to neuděláte sama, pak vás k tomu, přísahámbůh, donutím.“

„Ne, pane, to neuděláte,“ opáčila Honor tiše a Hauptman ze sebe vyrazil skřek pohrdavého smíchu. Z jeho vzhledu vyzařovala zuřivost a pohrdání, jak dával své pověstné povaze volný průchod, ale když opět promluvil, hlas měl tvrdý a chladný.

„Ale ano, komandére. Udělám. Tuším, že vaši rodiče jsou hlavní společníci Duvalierovy lékařské asociace?“

Honor sebou při té náhlé změně tématu navzdory svému sebeovládání trhla. Pak zúžila oči a naklonila hlavu způsobem, který věštil nebezpečí.

„Nuže, komandére?“ Hauptman téměř předl. „Nemám pravdu?“

„Máte,“ odsekla ostře.

„Pokud tedy trváte na tom, aby se tento spor přenesl do roviny osobní konfrontace, měla byste uvážit důsledky, jaké by to mohlo mít na vaši rodinu, madam. Kartel Hauptman vlastní sedmdesát procent veřejně obchodovatelných akcií této organizace. Vyjádřil jsem se jasně, komandére?“

Honor ve svém křesle ztuhla s tváří bílou jako křída a ocel jejího pohledu už nechladila. Sálala žárem a koutky jejích úst sebou divoce poškubávaly. Hauptmanovi, který si tu mimovolnou svalovou křeč špatně vyložil, se zablesklo v očích a s triumfálním úsměvem na tváři se opřel v křesle.

„Rozhodnutí je na vás, komandére. Já jsem jen počestný obchodník, který se snaží chránit oprávněné zájmy své i svých spoluakcionářů. Pokud trváte na tom, že se budete do těchto oprávněných zájmů vměšovat, nedáváte mi žádnou jinou možnost, než se bránit jak mohu, jakkoliv osobně považuji za nechutná opatření, ke kterým mně nutíte… nebo jakkoliv nešťastné následky mohou mít pro vaše rodiče.“

Honor se nenávistí roztřásly svaly, prsty v klíně se jí zkřivily a ona cítila, jak se jí stahují rty, aby mu vychrlila svůj vzdor do obličeje, ale něčí ostrý, chladný hlas promluvil dřív.

„Radím vám, abyste tu vyhrůžku ještě uvážil, pane Hauptmane,“ řekl Alistair McKeon.

To náhlé přerušení bylo tak naprosto nečekané, že se k němu Honor užasle otočila. Tvář jejího výkonného důstojníka už nepřipomínala masku. Byla stažená hněvem, šedé oči hleděly úkosem a Hauptman se na něj díval, jako by byl kus nábytku, na jehož přítomnost magnát zapomněl.

„Nejsem zvyklý nechat si radit od kdejakých ztroskotanců v uniformě,“ ušklíbl se.

„Pak vám doporučuji, abyste si na to zvykl,“ odpověděl McKeon stále týmž hlasem, zvonícím jako kované železo. „Od příchodu do této místnosti se vytrvale pokoušíte prezentovat činnost komandéra Harringtonové jako osobní útok na sebe. Přitom jste urazil ji, Královské mantichorské námořnictvo a vykonávání našich povinností pro Korunu. Vlastně jste dal zřetelně najevo, že ani zákon, ani vaše odpovědnosti z něj vyplývající pro vás nejsou tak důležité, jako vaše drahocenná pověst. Navzdory vašim záměrným urážkám kapitán udržovala ovzduší zdvořilosti a úcty, nicméně když odmítla zanedbávat své povinnosti královského důstojníka nebo přizpůsobit jejich plnění vašim požadavkům, pokládal jste za vhodné vyhrožovat nejen jí osobně, nýbrž i vyslovit vyhrůžky namířené proti existenci jejích rodičů.“ V očích výkonného důstojníka plálo pohrdání. „Proto vás varuji, pane, že jsem připraven to dosvědčit před trestním tribunálem.“

„Trestní tribunál?“ napřímil se Hauptman překvapeně a Honor pocítila skrze svou zuřivost téměř stejně velké překvapení. Co to McKeon…?

„Ano, pane, trestní tribunál, který vaši vytrvalou snahu donutit Královské námořnictvo zanedbat svou odpovědnost nepochybně posoudí jako důkaz podílnictví na velezradě a vraždě.“

Naprostý šok po McKeonově chladném, tvrdém hlasu naplnil brífingovou místnost tichem. Hauptman nevěřícně zbledl, ale pak jeho tvář opět zbrunátněla.

„Vy jste cvok! Vy jste se zbláznil! Neexistuje…“

„Pane Hauptmane,“ přerušil McKeon běsnícího magnáta ostře, „před sedmačtyřiceti hodinami bylo zabito nebo zraněno při plnění své povinnosti jedenašedesát příslušníků policejní Agentury pro ochranu domorodců. Byli zavražděni jinoplaneťanskými jedinci, kteří meduským domorodcům prodávali zakázané drogy. Laboratoř na výrobu těchto drog byla zásobena energii z neschválené odbočky, nainstalované na záložním orbitálním energetickém kolektoru vládní enklávy Jejího Veličenstva na Meduse. Tato odbočka, pane Hauptmane, kterou objevili a bezpečně identifikovali příslušníci námořnictva ani ne před osmi hodinami, nebyla namontována až po umístění kolektoru na oběžnou dráhu kolem Medusy; byla namontována už při výrobě kolektoru… dodaného kartelem Hauptman!“

Hauptman na něj zíral, příliš šokovaný, než aby byl schopen slova. McKeon pokračoval týmž drásavým hlasem.

„Jelikož tato odbočka představuje nezpochybnitelný hmatatelný důkaz, spojující váš kartel nebo jednotlivé jeho zaměstnanece s drogovými machinacemi a tedy i s vraždou oněch policistů, váš vulgární pokus odvrátit úřední pozornost od vašich zdejších operací lze vykládat pouze jako snahu zakrýt vinu – buď vlastní nebo vašich zaměstnanců. V každém případě, pane, to zakládá skutkovou podstatu zločinného spiknutí a z vás osobně to činí spoluviníka přinejmenším mnohonásobné vraždy. A rád bych vám připomněl, že použití majetku Jejího Veličenstva ke spáchaní těžkého zločinu – zejména takového, při kterém zahynou úřední činitelé Koruny – se podle zákonů království kvalifikuje jako velezrada. Se vší úctou si vás dovoluji upozornit…“ to vůbec neznělo uctivě, pomyslela si Honor šokovaně, „…že je ve vašem nejlepším zajmu a v zájmu budoucí obchodní pověsti vašeho kartelu plně spolupracovat s komandérem Harringtonovou v jejím úsilí odhalit skutečné viníky, místo abyste se stavěl do pozice, v níž na vás padá vážné podezření tím, že budete bránit důstojníkům Jejího Veličenstva v oficiálním vyšetřování v této soustavě.“

„Vy jste se zbláznil.“ opakoval Hauptman, tentokrát šeptem. „Velezrada? Vražda? Přece víte, že Hauptman by… že já bych…“

„Pane, já vím jenom to, co jsem vám právě řekl. Za těchto okolností a za předpokladu, že hodláte pokračovat ve mstě vůči kapitánovi – vaší mstě, ne její – mám za to, že je mou povinností jakožto královského důstojníka předložit tyto skutečnosti soudu.“

Alistair McKeon se upřeně zadíval do nevěřících očí Klause Hauptmana chladným šedým pohledem a magnát zesinal. Honor se nutila sedět zcela tiše a vší mocí krotila vztek, který v ní stále zuřil. Ani na okamžik nevěřila, že by Hauptman měl osobně něco společného s energetickým vedením k drogové laboratoři. Když už šlo o to, byla si téměř jistá, že neměl osobně nic společného s žádnou nezákonnou činností svého kartelu v Bazilišku. Ale jeho samolibá pýcha a arogance dokázaly vidět následky jejích činů pouze jako osobní útok a on se snížil k nejsprostší a nejopovrženihodnější taktice jenom proto, aby se nemusel vyrovnávat s nepříjemnostmi a aby ji potrestal za to, že se odvážila vykonávat své povinnosti. Takové nenucené zneužití vlastní moci a postavení ji naplňovalo odporem stejně jako vztekem a ona naprosto neměla v úmyslu nijak mírnit McKeonův zcela nečekaný protiútok. Hauptman sám zvolil tón; teď si musí sklidit, co zasil.

„To se neodvážíte,“ řekl magnát tiše.

„Ale ano, pane.“ McKeonův hlas byl jako štípaný křemen a Hauptman seděl zhroucený v křesle a přejížděl pohledem z něj na Honor a zpět.

„No dobra,“ zasípěl nakonec. „Vidím, že jste si přece jen kryla záda, komandére Harringtonová. Tak jen dál, hrajte si tu na bůžka na hliněných nohách. Já si ohledně celé té situace myji ruce. Dělejte si tedy jaké prohlídky chcete, ale nemyslete si – ani na chviličku – že tím to skončilo.“

McKeon se hotovil k další promluvě, ale Honor se dotkla jeho paže a zavrtěla hlavou. Mlčky vstala. Když se výkonný zvedl s ní, naznačila mu, aby se zase posadil. Obrátila se chladně k Hauptmanovi, pokynula směrem k východu z brífingové místnosti. Průchod se otevřel a běsnící magnát jím vyšel ven.

Na můstku stále vládlo mrtvé ticho, ale Honor si toho sotva všimla. Doprovodila Hauptmana k výtahu a oba odjeli do vyloďovacího doku v ovzduší ticha hlubšího než mlčení hvězd. Když však dorazili, Honor vztáhla ruku a stiskla ovládací tlačítko, aby podržela dveře výtahu zavřené. Pak se obrátila k němu.

„Pane Hauptmane,“ prohlásila hlasem o teplotě kapalného hélia, „pokládal jste za vhodné urazit mně a moje důstojníky a vyhrožovat mým rodičům. Vlastně jste se snížil k taktice obyčejné chátry a podle mého mínění jste tím jen dokázal, že k ni patříte.“ Hauptmanovy nozdry se ve zrudlé tváři rozšířily, avšak ona stejně chladným hlasem pokračovala.

„Beru plně na vědomí, že na tento incident nehodláte zapomenout. A ujišťuji vás, že ani já ne. Nehodlám zapomenout ani na vaše výhrůžky. Jsem královský důstojník. S ohledem na to budu reagovat na jakýkoliv osobní útok na sebe teprve tehdy, až k němu dojde. Osobně i jako královskému důstojníkovi se mi obyčej souboje nelíbí. Ale, pane Hauptmane, jestli se třeba jen pokusíte uskutečnit své hrozby proti mým rodičům…“ její oči byly jako k palbě připravené baterie střel a koutek úst jí cukal jako o život, „…vyhlásím vaše pochybné činy veřejně a budu žádat zadostiučinění. A když mou výzvu přijmete, pane Hauptmane, zabiji vás jako prašivého psa, kterým jste.“

Hauptman ustoupil, přitiskl se ke stěně výtahu a hleděl na ni v šokované nevíře.

„Raději tomu věřte, pane Hauptmane,“ řekla velmi, velmi tiše a nechala dveře výtahu konečně otevřít.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Když Honor jela výtahem zpátky na můstek, adrenalin jí stále žhnul v krvi i v nervech. Dala průchod temným stránkám své povahy, ale probudila to malicherná, odpudivá mělkost, která se skrývala za fasádou bohatství Klause Hauptmana. Honor mínila každičké slovo vážně. A on navíc věděl, že to míní vážně. A oba věděli, že by jeho pověst – ta jeho veledůležitá, drahocenná pověst – nepřežila, kdyby odmítl její vyzvu.

Když se výtah zastavil, zhluboka se nadechla. Dveře se otevřely a ona vstoupila na můstek. Panowski rychle vzhlédl, ve tváři úzkost. Uvědomila si, že panelem průchodu do brífingové místnosti muselo něco z toho vzrušeného střelu proniknout. Anebo prostě vycítil napětí mezi ní a Hauptmanem, když tudy procházeli zpět cestou do vyloďovacího doku. Na tom nezáleželo. Poručík to jednoduše věděl. Jeho ustaraná tvář vyjadřovala jeho reakci a podobný výraz viděla ve tvářích většiny svých podřízených.

Na chvíli se zastavila a přiměla se k úsměvu. Panowski se i nadále tvářil ustaraně, ale viditelně se uvolnil a Honor se přinutila pohybovat se co nejklidněji a nejpomaleji, když šla doprostřed můstku, aby se rozhlédla po McKeonovi. Nikde ho neviděla, ale dveře do brífingové místnosti byly zavřené.

Zamířila k nim. Výkonný důstojník zvedl při zvuku odsouvajícího se panelu hlavu. Honor se přistihla, že vstupuje do místnosti s odporem. Její stěny zaplavovalo příliš mnoho chladné nenávisti a ona cítila, jak z McKeona vyzařují ostny zbytkové zlosti, které se mísily a rezonovaly s jejími. Přesto se mu podařilo vyloudit napjatý úsměv a začal se zvedal.

Zadržela ho pokynem ruky a přešla ke svému křeslu. Klesla do něho a obrátila se k McKeonovi.

„Riskoval jste, Alistaire,“ řekla. Bylo to vůbec poprvé, kdy ho oslovila křestním jménem, ale zdálo se, že si toho ani nevšiml.

„.Já…“ zaškubal rameny. „Příšerně mě rozčílil, madam. Přišel si sem jako Bůh, který sestoupil trestat hříšné. A ten jeho poslední špinavý trik…“ Výkonný zaskřípal zuby a zavrtěl hlavou.

„To, jak jste ho uzemnil, vám nezapomene.“ McKeon přikývl a Honor pocítila jistou hořkou ironii nad tím, jak její slova zazněla jako by ozvěnou jeho varování poté, co Tremaine odhalil první nezakonný náklad Hauptmanů. „Neměl jste to dělat,“ pokračovala ve stejném tónu. „Byl to můj boj a moje odpovědnost, ale… děkuji.“

McKeon zdvihl hlavu a zarděl se.

„To nebyl jen váš boj, madam. Byl to také boj námořnictva. Sakra, byl to boj Neohroženého a tudíž i můj.“ Zarděl se ještě víc a sklopil oči ke svým prstům propleteným v klíně.

„Já… jsem vám jako výkonný zatím asi nebyl moc platný, že, madam?“ zeptal se tiše.

Honor se chystala k rychlé odpovědi, ale pak se zarazila a zadívala se na temeno jeho skloněné hlavy. Ten člověk se kvůli ní právě odvážil zajít daleko, hodně daleko po tenké větvi. Postavil se jednomu z nejmocnějších mužů v království a ona se zachvěla při pomyšlení na to, kde by její střet s Hauptmanem byl skončil bez jeho zásahu. Využít odbočky na kolektoru k tomu, aby obrátila Hauplmanovu manipulaci proti němu samému, jí nikdy nenapadlo. Na to jí to nemyslelo dost jasně. Jediné, co cítila, byla nenávist a odpor a chuť oplatit úder. Znala se a věděla, že ve své zuřivosti balancovala na pokraji fyzického útoku na toho člověka. A to by jí bylo zničilo bez ohledu na to, jak ji provokoval.

McKeon ji zastavil dříve, než to udělala. Postřehl skulinu a využil jí, donutil Hauptmana ustoupit do obrany a jí poskytl čas, aby se alespoň do jisté míry ovládla. Dlužila mu za to mnoho – měla u něj obrovský osobní dluh, o kterém pochybovala, že jej vůbec bude kdy moci splatit. A proto mu chtěla říci, aby si nedělal starosti, a zapomenout na jeho nedostatky ve funkci jejího prvního důstojníka.

Ale byla kapitánem válečné lodi. Osobní pocity a vděčnost, jakkoliv hluboké nebo zasloužené, stály až na druhém místě. Musely. A tak si odkašlala a promluvila tichým neosobním tónem.

„Ne, pane McKeone,“ řekla, „zatím ne.“ Všimla si, jak sebou trhl, viděla, jak mu poklesávají ramena a zachtělo se jí natáhnout k němu ruku. Ale neudělala to. Prostě tam seděla a čekala.

Mlčení se prodlužovalo, napjaté a bolestné, a McKeon si pohrával s rukama v klíně. Slyšela, jak oddechuje, naslouchala tepání vlastního pulzu a stále čekala. Cítila, že McKeon potřebuje ještě něco říci, věděla, že na to bude potřebovat čas. A alespoň ten mu mohla poskytnout, ať už to bude trvat jakkoliv dlouho.

„Já vím, že jsem nebyl, madam,“ ozval se konečné. „A… je mi to líto.“ Trhnutím pokrčil rameny a vzhlédl jí do tváře. „Není toho moc, ale je to všechno, co mohu říci. Nechal jsem vás v tom – nechal jsem v tom loď – a teď toho lituji.“

„Proč, pane McKeone?“ zeptala se tiše. Škubl sebou při soucitném tónu jejího hlasu, ale otázku pochopil. Na okamžik jí připadalo, že vyskočí z křesla a uteče, ale neudělal to.

„Protože…“ polkl a rozhlédl se místnosti, aniž ji opravdu vnímal. „Protože jsem dovolil, aby mi v plnění povinností překážely osobní pocity, madam.“ Když to přiznával, přiměl se na ni pohlédnout a v tom okamžiku jako by se jejich věk vyměnil. Ten vysoký a silný výkonný důstojník vypadal náhle navzdory všem svým rokům zkušeností mladě a zranitelně, když se jí téměř zoufale díval do oči, jako by ji prosil o porozumění.

„Přišla jste na palubu a vypadala jste tak zatraceně mladě,“ pokračoval hlasem plným nešťastné ošklivosti vůči sobě samému. „Věděl jsem, že si to velení zasloužíte. Panebože, stačilo mi jenom projít si vaše záznamy, abych to věděl. Ale já jsem tak strašně chtěl velet sám. Ale neměl jsem na to dost vysokou hodnost…“ Hlas se mu zlomil a on se chraplavě zasmál.

„Nejspíš nikdy nebudu mít dost vysokou hodnost. Já jsem béčko, kapitáne. Obyčejný nádeník. Nemám v povaze cpát se dopředu. Ale jak já jsem, proboha, tuhle loď chtěl. Víc, než jsem si kdy připustil. A pak jste přišla vy – o pět let mladší než já, už s jedním velením hyperlodi na kontě, rovnou z pokročilého taktického výcviku a s bílým baretem, který jsem chtěl já.

Sevřel ruce v klíně a pak vstal. Začal přecházet po malé brífingové místnosti jako zvíře v kleci a Honor cítila jeho muka i pohrdaní sebou samým. Téměř viděla, jak ho obklopuje opar zoufalství jako jedovatý oblak, avšak vší moci potlačovala touhu přerušit jeho monolog, zarazit ho nebo ho bránit před sebou samým. To nemohla. Potřeboval to ze sebe dostat a ona potřebovala, aby to ze sebe dostal, pokud ještě existovala nějaká naděje, že by přehrady mezi nimi mohly skutečně padnout.

„Nenáviděl jsem vás.“ Jeho hlas byl tlumený a odrážel se od přepážky, jak byl od Honor odvráceny. „Namlouval jsem si, že to není pravda, ale byla. A nelepšilo se to. Každým dnem to bylo horší. Zhoršilo se to pokaždé, když jsem uviděl, že něco děláte správně. Uvědomil jsem si, že jsem chtěl, abyste to pokazila a já abych si tím mohl své pocity ospravedlnit.

A pak přišla ta cvičení.“ Obrátil se opět k ní s pokřiveným výrazem. „Krucinál, já jsem věděl, že vám svěřili nemožný úkol po tom, co nám vykuchali výzbroj! Věděl jsem, že je to nemožné – a místo abych se do toho zakousl a pomohl vám to přes to všechno provést, nechal jsem to jenom na vás, protože hluboko uvnitř jsem chtěl, abyste to pokazila. Kapitáne, já jsem vycvičen jako taktický důstojník. Pokaždé, když se něco nepovedlo, pokaždé, když nás ‚zničila‘ další z těch zatracených posádek Útočníků, něco uvnitř mi pořád říkalo, že já bych to byl provedl lépe. Věděl jsem sice, že bych to nesvedl, ale na tom nezáleželo. Prostě jsem to tak cítil. Přesto jsem se snažil vykonávat své povinnosti, ale nedokázal jsem to. Ne tak, jak bych měl.“

Přistoupil blíž ke stolu, opřel se o jeho desku a naklonil se přes něj k ní.

„A pak tohle.“ Mávl jednou rukou neurčitě dokola k přepážkám. „Stanice Bazilišek.“ Položil ruku zpět na stůl vedle druhé a zadíval se na ně. „Namlouval jsem si, že to je vaše chyba, že to vy jste příčinou, že nás sem poslali a to byla další lež. Ale pokaždé, když jsem si namluvil jednu lež, musel jsem si namluvit další, aby ospravedlnila tu, která přišla předtím. Takže to byla vaše chyba, ne moje. Všechny ty nesmysly o vykonávaní svých povinností, o tom, že máme dostát své odpovědnosti bez ohledu na to jestli se ti ostatní vůbec starají o to, zda dostojí té své nebo ne – to byly žvásty kapitáne. Velkohubé, nabubřelé, idealistické akademické žvásty, ne skutečný svět.“

Opět vzhlédl k ní.

„Ale nebyly, že madam?“ řekl tiše. „Pro vás ne. Nevím, proč vás v tom Young nechal. Ani na tom nezáleží. Záleží na tom, že jste nenaříkala. Nepovolila jste. Zaťala jste zuby a…“ zavrtěl hlavou a narovnal se.

„Kopala jste nás do zadku, kapitáne. Kopala jste nás tak dlouho, dokud jsme se nepřestali litovat, nezvedli jsme se a nezačali se zase chovat jako královští důstojníci. A já jsem celou tu dobu věděl, co děláte a proč, a bylo mi to proti srsti. Nesnášel jsem to. Protože pokaždé, když jste udělala něco správně, byl to další důkaz, že si zasloužíte to místo, které jsem chtěl já.“

Klesl do křesla, díval se přes stůl na ní a téměř prosebně zdvihl jednu ruku.

„Kapitáne, vy jste měla pravdu a já ne. To co se v téhle soustavě právě teď děje dokazuje, že jste ji měla. A jestli mě chcete vyhodil z lodě, vůbec vám to nebudu mít za zlé.“

Konečné zmlkl, zoufale se nahrbil a Honor se v křesle nahnula kupředu.

„Nechci vás vyhodit z lodi, komandér-poručíku,“ řekla tiše. Trhl hlavou zase vzhůru a ona mávla rukou.

„Máte pravdu. Nechal jste mě v tom. Chtěla jsem, abyste mi vyšel vstříc – potřebovala jsem to – a vy jste to neudělal. Na mě se sesypala celá galaxie a vy jste jenom seděl, odmítal jste se otevřít a nechal jste všechno na mně. Ano, komandér-poručíku. Byly dny, kdy bych vás nejraději vykopla s hodnocením, které by vás navždycky odsoudilo k životu na povrchu planety – jen kdybych neměla tak málo lidí, kdybych měla dost zkušených důstojníků, abych vás mohla nahradit někým, na koho bych se mohla spolehnout. Jenže…“

Odmlčela se, ponechala za tím slovem chvilkovou odmlku a pak maličko kývla hlavou.

„Jenže, pane McKeone, to by ode mne byla chyba.“ Překvapeně zamrkal a ona se lehce usmála. „Ale ano, byly chvíle, kdy jsem vás chtěla nakopnout, uškrtit vás nebo vám utrhnout hlavu před celou důstojnickou kajutou, ale pak jsem si uvědomila, že se snažíte. Nevěděla jsem, v čem ten problém vězí a vy jste nepracoval podle mých představ, ale snažil jste se. Pozorovala jsem, jak pracujete s Rafem na tom přeprogramování sond. Zvládl jste to s ním dokonale. Viděla jsem, že věnujete čas Panowskému, že bez ohledu na to, kolik máte práce, dovedete zvládnout cokoliv, co se zrovna naskytne – dokud se to netýkalo mne. A něco jsem poznala, pane McKeone. Ať už jste cokoliv, nejste béčko. Ani obyčejný nádeník.“

Opřela se, ale nepřestala se na něj dívat.

„Prostě jste to nezvládl. Nechal jste mě v tom a loď také a mohlo to pro nás všechny mít katastrofální následky. Ale každý občas něco nezvládne, pane McKeone. To ještě neznamená konec světa.“

McKeon na ní upřeně hleděl celou dlouhou, tichou chvíli, pak zničeně vydechl a zavrtěl hlavou.

„Já nemohu…“ Odmlčel se a odkašlal si. „Jedna z věcí, kterých jsem se vždycky bál, byla, že když vám to řeknu, když budete vědět, jak se cítím, budete na to reagovat přesně takhle,“ řekl chraptivě. „Že mě neroztrhnete jako hada, že mi nenaplivete do obličeje. A to… No, děsilo mě to. Byl by to definitivní důkaz o tom, že si tu práci opravdu zasloužíte – a já ne. Chápete, co tím myslím, madam?“

Honor přikývla a on kývl v odpověď. „Hloupé, ne? V životě by mě nenapadlo, že kluk jako Cardones nebo Tremaine je packal k ničemu jenom proto, že udělá chybu, že přizná, že má problém. Ale sám to přiznat nedokážu. Ne vám.“

„To není hloupé, pane McKeone. Jenom veskrze lidské.“

„Možná,“ zašeptal McKeon a znovu sklopil zrak ke svým rukám. Honor nechala ticho vznášet ve vzduchu ještě několik sekund a pak si také odkašlala.

„Ať už byla minulost jakákoliv, je to minulost,“ řekla už živěji. „Nemyslíte, pane McKeone?“

„Ano, madam.“ Výkonný důstojník se v křesle napřímil a stejně živě přikývl. „Ano, madam, je.“

„Dobrá.“ Honor vstala a přes stůl se na něj usmála. „A proto vás, pane výkonný, varuji! Až mi příště bude připadat, že polevujete, nakopu vás do zadku tak silně, že setrvačností doletíte až k bazilišské řídící stanici! Je to jasné, pane McKeone?“

„Ano, madam.“ Vstal z křesla a zubil se přitom. V tváři, která tak dlouho měla výraz masky, to vypadalo nepřirozeně a nepatřičně, ale svým způsobem také naprosto správně.

„Dobrá,“ opakovala Honor tišeji. Na pouhý okamžik zaváhala a pak napřáhla ruku přes stůl. „V tom případě, komandér-poručíku McKeone, vítejte na palubě. Je dobré mít vás tu zpátky.“

„Děkuji.“ Uchopil její ruku a pevně ji stiskl. „Je dobré být zpátky… skippere.“

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

V bezvětrné subarktické noci za oknem se snášely vydatné sněhové vločky jako tiché pernaté přízraky. Hamish Alexander stal a pozoroval je přes silný dvojitý plast a na zádech cítil vítané teplo ohně. Jeho pracovna se nacházela v nejstarší části White Havenu, rozrůstajícího se sídla rodiny Alexandrů. Zdi z místního kamene byly přes dva metry tlusté. Když se White Haven začal stavět, byl kamene na rozdíl od některých jiných komodit nadbytek, a pokud ho bylo dost, fungoval stejně dobře jako hůře dosažitelné izolační materiály dovážené z jiných světů.

Obrátil se zpátky k velkému krbu a přiložil další poleno. Postrčil je na místo pohrabáčem a usadil kus místní tsugy (která jen málo připomínala strom téhož jména ze Staré Země) do hromady uhlíků, pak se narovnal, uložil pohrabáč zpět do stojanu a přitom se znovu podíval na nástěnné hodiny. Uplynulo dvanáct minut z kompenzačky, sedmadvacetiminutové půlnoční ‚hodiny‘, která se oficiálně nazývala kompenzační či vyrovnávací a přizpůsobovala používání standardních časových jednotek mantichorskému dni o délce 22,45 hodiny, a opět zdvihl obočí. Dokonce i s ohledem na rozdíl v časových pásmech bylo neobvyklé, aby se mu bratr ozýval tak pozdě – a ještě neobvyklejší bylo, aby udával přesnou hodinu, kdy zavolá.

Komunikační terminál na jeho psacím stole zapípal, jako by chtěl za jeho myšlenkami udělat tečku. Alexander k němu rychle vyrazil. Usadil se ve velkém čalouněném křesle, které jeho pradědeček před jedním standardním stoletím objednal u řemeslníků v Santalové soustavě a potvrdil převzetí hovoru.

Obrazovka se rozzářila podobou jeho mladšího bratra.

„Nazdar, Hamishi,“ pravil ctihodný William MacLeish Alexander.

„Nazdar, Willie.“ Alexander se v křesle zhoupl a přehodil jednu nohu přes druhou. „Čemu vděčím za to potěšení?“

„Svému komandéru Harringtonové,“ odpověděl William a přešel tak k hlavnímu bodu hovoru rychleji než obvykle.

„Mému komandéru Harringtonové?“ Alexander nadzvedl obě obočí a William se z obrazovky zašklebil.

„Nehraj si přede mnou na překvapeného, Hamishi! Už nějaký čas chrochtáš blahem nad tím, co vyvádí.“

„ ‚Chrochtáš‘ je tak hrubé slovo,“ ohradil se Alexander. Pak ale bratrovi úšklebek oplatil. „Nicméně si vzpomínám, že jsem jednou nebo dvakrát pronesl poznámku o výsledcích její práce.“

„A obvykle co možná nejneomaleněji, když byl nablízku nějaký liberál nebo pokrokář,“ dodal William.

„Rodinná zátěž. Co se mi vlastně chystáš sdělit?“

„Dalo by se říct, že nyní funguji jako něco na způsob vyslance svého ctěného ministerského předsedy.“ William dál mluvil lehkým tónem, ale v jeho hlase zazníval i vážný podtón. „Věděl jsi, že ji Klaus Hauptman osobně odletěl zastrašovat, aby ji přinutil couvnout?“

„Ne, to jsem nevěděl.“ Alexander se nijak nesnažil zakrýt znechucení. „Ale nejspíš se to dalo čekat. Pochybuji ovšem, že by uspěl.“

„Ne, to neuspěl – ale rád bych věděl, jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Kdyby Harringtonová byla ten typ, který couvne, už by to dávno udělala. Kromě toho docela pravidelně sleduji hlášení Jima Webstera. Nemohla by dělat, to co dělá, ani způsobit všeobecné pozdvižení takového rozsahu, kdyby byla hloupá, nebo kdyby si celou operaci předem nepromyslela. To znamená, že musela vědět, jaké reakci bude muset čelit, předtím, než se rozhodla do toho skočit a na tu minu šlápnout.“

„ ‚Šlápnout na minu‘ je velice výstižný výraz,“ přisvědčil William, náhle zcela vážný, „a kdyby byla couvla, vyletěla by do povětří víc než jen její kariéra.“

Alexander neříkal nic, ovšem jeho oči vyjadřovaly otázku a jeho bratr pokrčil rameny.

„Než Hauptman odletěl, tahal za všechny páky, na které doma v Přistání dosáhl. U vévody příliš nepochodil, ale určitě mu popřál sluchu Janacek. A také požádal o pomoc své prostředníky u hraběnky z Nového Kyjeva a u ‚Nových lidi‘ Sheridana Wallacea. Zřejmě jsme podcenili jeho příspěvky do pokladen různých stran včetně Nových lidí a určitě má háčky zaseknuté hlouběji do liberálu, než jsme si mysleli. Novokyjevská nemůže ustoupit ani o centimetr – tedy oficiálně – aniž by se rozešla s vládou a ztratila místo ministryně pro záležitosti Medusy. To se udělat nechystá, ale je docela očividné, že ona a Wallace byli celí žhaví posvítit si na jednání námořnictva na stanici Bazilišek. Kdyby Harringtonová byla v tomhle okamžiku povolila, byli by mohli tvrdit, že se námořnictvo v její osobě nepřípustně blamovalo a zesměšnilo království v galaktickém měřítku tím, že nejdřív dalo podnět k mezihvězdným incidentům s našimi sousedy a potom projevilo nerozhodnost, když pod nátlakem od svých povinností ustoupilo.“

Alexander pohrdavě odfrkl a jeho bratrovi přelétl po tváři pochmurný, mrazivý úsměv. „Samozřejmě by to celé bylo jen řečnické cvičení. Nikdy předtím si na situaci na stanici Bazilišek nestěžovali a navážet se do Harringtonové za to, že se vrací ke statu quo ante ve stejné době, kdy ji kritizují především za to, že status quo mění, by bylo stejně pitomé jako nelogické. Na druhou stranu se postoj liberálů k Bazilišku nikdy nevyznačoval logikou, že? A kdyby mluvili dost rychle a nahlas, mohli by docela pravděpodobně vyvolat dostatečný zmatek – zejména mezi neutrálními peery a poslanci, kteří by jakýkoliv ústupek Harringtonové vnímali jako poliček uštědřený prestiži království – na to, aby přinejmenším podnítili návrat otázky odvolání anexe na jednací stůl.“

„To by jim tedy hodné prospělo,“ zavrčel Alexander. „Záleží na tom, jak by to provedli, Hamishi,“ upozornil ho William střízlivě. „A na tom, koho by přesvědčili, aby jim pomohl. Zdá se, že například High Ridge byl připravený podpořit alespoň jejich úvodní kroky.“

„High Ridge byl ochoten tasit kord za Novokyjevskou a Wallacea? To je mi ale obrat.“ podivil se Alexander.

„A ten nevěstí nic dobrého pro další podporu vévody ze strany Konzervativního sdružení,“ souhlasil William. „Předpokládám, že za tím vězeli víc Janacek a North Hollow než kdokoliv jiný. Harringtonová toho pitomce Younga – a jeho prostřednictvím i Janacka samotného – staví den ode dne do horšího světla. Vtip je v tom, že všechny opoziční strany už připravily svoje členské základny na velké přesuny jakmile Hauptman Harringtonovou zastraší, a Wallace se hodlal ujmout role vykonavatele. Zašel dokonce tak daleko, že už se pro příští měsíc zapsal se ‚stavem záležitostí na stanici Bazilišek‘ na seznam interpelací.“

„Ohó!“ Alexander s lehkým úsměvem potřásl hlavou. Interpelace skýtaly opozici možnost donutil vládu k otevřené (a obvykle divoké) diskusi o věcech, kterým by se raději vyhnula. Ministerský předseda mohl odmítnout odpověď na interpelaci jenom tehdy, když s podporou Koruny a vrchního soudce Královského soudu osvědčil, že odpověď by ohrozila bezpečnost království. Ani potom však vláda neměla jinou možnost, než umožnit jednotlivým členům parlamentu probral otázku na uzavřeném zasedaní. To interpelacím propůjčovalo potenciál krajně účinné parlamentní zbraně, avšak tato zbraň byla dvousečná a interpelace mohla přijít v nevhodnou dobu. Jako teď. Podle nepsané části mantichorské ústavní tradice interpelaci, jakmile se ocitla zapsána v seznamu, nemohl nikdo stáhnout, ani její autor.

„Nešikovné, nešikovné,“ zamumlal zamyšleně.

„Naprosto. A protože ji už nemůže stáhnout, poskytla nám Harringtonová dokonalou příležitost prorazit s dodatky k původnímu zákonu o anexi. Jenže to pouze v případě, že bude stále nejvyšším důstojníkem na stanici, až interpelace přijde na přetřes.“

„Nu, pokud vím, Jim ji určité nemá v plánu odvolat. A Janacek nemůže, pokud Jim a Lucien Cortéz budou stát pevně na svém. Já myslím, že budou.“

„A když se na stanici vrátí Young?“

„Tak tohle je ošemetná záležitost,“ připustil Alexander. „Pokud nechtějí Jim a Lucien veřejně vyhlásit válku konzervativcům, nemohou mu zabránit v návratu o nic víc, než může Janacek odvolat Harringtonovou. A jestliže dojde na otevřený boj mezi nimi a prvním lordem, prohraji. Musí, jinak by celá koncepce civilní kontroly vojenských složek neměla smysl.“

„Právě toho jsem se bál,“ povzdechl si William. „Naši zvědové v nepřátelském tábore naznačují, že High Ridge tlačí na North Hollowa, aby svému synovi ‚doporučil‘ kousnout do toho šťovíku a vrátit se tam i bez lodi, pokud to bude nutné.“

„To nepůjde,“ namítl Alexander rozhodně. „Svým způsobem byl velícím důstojníkem v Bazilišku jenom proto, že tam byla přidělena jeho loď. A odešel přece s ní.“

„Jak to myslíš?“ William se zatvářil zmateně a úšklebek jeho bratra nabyl zlomyslné kvality.

„To byl vždycky jeden z problémů tamní hlídky, Willie. Víš, díky zákonu o anexi a Janackově vlastní politice oficiálně neexistuje žádná ‚stanice Bazilišek‘ s vlastním velením – ne v tom smyslu jako Oblast mantichorské flotily nebo Oblast gryfské flotily. To znamená, že velící důstojník téhle hlídky není ve stejném postavení jako, řekněme, velitel eskadry. V případě eskadry, oficiální stanice nebo oblasti je velící důstojník odpovědný za všechny operace v přiděleném prostoru a za každou loď, která byla do zmíněného prostoru odvelena. Ale díky všem těm zmatkům, které jsou kolem Bazilišku, kde není vůbec žádná definovaná oblast velení, bylo Youngovou hlavní odpovědností fungovat jako kapitán svého těžkého křižníku. Velitele hlídky z něj dělala jenom skutečnost, že byl nejvyšším přítomným důstojníkem RMN. Nebo, abych to řekl jinak, jeho ‚přidělenou oblastí velení‘ je Warlock a jeho pravomoci mimo trup lodi jsou přísně omezené její okamžitou konkrétní polohou a situací. Jistě, kdyby byl nejdříve přešel z Warlocka na Neohroženého, admiralita by nic nenamítala. Vlastně právě to měl správně udělat. Jenže když oficiálně ‚pověřil‘ funkcí velícího důstojníka Harringtonovou tím, že svou loď odvedl z hlídky, zbavil se – jednostranně – veškeré odpovědnosti za stanici Bazilišek, všech pravomocí s ní souvisejících, dokud jeho opravy neskončí. Technicky vzato se nemůže vrátit bez Warlocka, aniž by nedovoleně opustil svou funkci, pokud mu Lucien nedá v tom smyslu rozkazy. Nedovedu si ovšem představit, že by to Lucien udělal, zato si dovedu živě představil, jak by Jim najednou strašně lpěl na doslovném znění předpisů, kdyby se Young pokusil znovu převzít tamní velení bez Warlocku.“

„Ale za jak dlouho může dostat Warlocka z doku zpátky?“ zeptal se úzkostlivě William. „Nemohl by se dokázat vrátil s lodí dřív než přijde Wallaceova interpelace na pořad dne?“

„To by mohl.“ Alexander se opřel a zabubnoval prsty obou rukou na desku stolu. Několik sekund přemýšlel a pak zavrtěl hlavou. „To by opravdu mohl těsně stihnout.“

„Dobrá.“ William se zhluboka nadechl. „Je ti samozřejmě jasné, že tohle musí zůstat naprosto neoficiální, Hamishi.“ Alexander přikývl a už dopředu uhodl, co přijde. „Vévoda mě požádal, abych ti oznámil, že vláda Jejího Veličenstva by pokládala za nanejvýš vhodné, aby lord Pavel Young zůstal po nejbližší měsíc mimo stanici Bazilišek.“

„Rozumím, Willie.“ Alexander hleděl na bratra ještě několik sekund a pak pokrčil rameny. „Podívám se, co bych s tím mohl udělat – neoficiálně, samozřejmě.“

„Díky, Hamishi. Vážíme si toho.“

„Pro dobrou věc cokoliv, Willie,“ opáčil Alexander. „Měj se.“

Jeho bratr přikývl a Alexander vypnul obvod. Chvíli zamyšleně seděl a potom vyťukal na komunikátoru číslo šifrované linky. Obrazovka se rozsvítila nápisem „ČEKEJTE“, aby vzápětí ukázala rozespalého Jamese Webstera.

„Kdo to… Panebože, Hamishi! Nemůžeš nechat pracujícího člověka spát?“

„Obavám se že ne. Právě mi brnkl Willie a má pro nás prácičku.“ Alexander v několika stručných větách nastínil svůj rozhovor s bratrem a Websterovy oči se rozšířily a současně se z nich vytratily poslední stopy ospalosti.

„Vůbec toho nechtějí moc, viď?“ otázal se sardonicky, když Alexander skončil.

„Nic víc, než to, co už děláme. Tohle zní jako perfektní příležitost nachytat opozici s kalhotami na půl žerdi, Jime. Z toho, co mi Willie v minulosti napovídal, na poměrně výraznou většinu sněmovny lordů udělaly činy Harringtonové dostatečný dojem na to, aby se postavili za vládu. A v poslanecké sněmovně máme silnou většinu dávno. Pokud bude Wallace muset vystoupit se svou interpelací, dokud ona bude úřadujícím velícím důstojníkem, může vláda svou odpověď založit na její politice, ne na Youngově, a představit ji jako přesně to co je – rozhodný důstojník, který poprvé za dvacet let plně vykonává povinnosti, spadající do odpovědnosti námořnictva. A mohou argumentovat tím, že je třeba se postarat právě o to, aby jiní důstojníci v budoucnu mohli dělat totéž. Pokud to vyjde, můžeme stanici Bazilišek změnit z té nedomrlé noční můry v něco skutečně funkčního. Harringtonová už svůj kus práce pro nás udělala; jediné, co musíme udělat my, je zdržet Younga tady na Mantichoře a nepustit jí ho ještě chvíli za záda.“

„Hamishi, budu první, kdo přizná, že sní o takovéhle šanci, ale jak to chceš provést? Mohu ti zaručit, že Lucien mu nedá svolení opustit loď, takže se nebude moci vrátit bez ní, ale údržba Warlocka už tak dlouho trvat nemůže.“

„Já vím. Ale je ti snad jasné, Jime, že i ty nejlepší opravárenské čety mohou čas od času vypadnout z tempa.“

„Myslím, že takovéhle věci nepatří k těm, které by měl první vesmírný lord znát.“

„V tom případě mu to neříkej.“ Na Alexanderově tváři se rozzářil takřka chlapecký úsměv. „Nesnaž se mi namluvit, že se úřední polovině své osobnosti občas nezapomeneš o něčem zmínit.“

„Je známo, že čas od času se to stává,“ připustil Webster. „Co si neřeknu tentokrát?“

„Myslím, že poletím nahoru a trochu si popovídám s Craigem. Mohu mu oznámit, že jsi mi dal k té akci požehnání neoficiálně, samozřejmě?“

„Neoficiálně, ale vřele,“ souhlasil Webster.

„Dobře. Díky, Jimi. Promiň, že jsem tě vytáhl z postele.“

„S tím si nedělej starosti. Hlavně dobře zpracuj Craiga.“

„Ó, to ano,“ přitakal Alexander s úsměvem. „Určitě.“

Viceadmirál Červených sir Craig Warner, velitel kosmické stanice Jejího Veličenstva Héfaistos si ukradl čas ze svého časového rozvrhu, aby soukromou jachtu přivítal osobně. Kdysi dávno, před delší dobou, než mu bylo milé vzpomínat, se mladičký komandér Warner zapletl do souboje s opilcem, který urazil dobré jméno jisté dámy. Jeho tehdejší kapitán, nanejvýš vysoce urozený šlechtic, zarytě neschvaloval soubojovou praxi, ale když mu objasnili okolnosti a názornou povahu urážky, přivedl komandéra Warnera k úžasu svou nabídkou, že mu bude sekundovat. Zmíněná dáma byla nyní manželkou viceadmirála Warnera a matkou jeho čtyř dětí a jeho tehdejší kapitán se stal i jeho velmi blízkým přítelem – a kmotrem Warnerova nejstaršího syna. A tak když Hamish Alexander požádal Warnera o několik hodin jeho času, Warner mu nesmírně rád vyhověl.

Nyní jachta dokončila kotvící manévr a Warner vystoupil k osobnímu tunelu, aby přivítal návštěvníka. Byla to neoficiální návštěva a Alexander byl v civilním obleku – byl na polovičním platu od prvního týdne, co sir Edward Janacek převzal admiralitu – takže se nekonaly žádné formální zdvořilosti.

„Jsem rád, že tě zase vidím, Craigu,“ řekl Alexander a pevně mu stiskl ruku. „Nechystáš se už zase na nějaké skutečné vesmírné velení?“

„Ti, co staví a svařují, také slouží,“ odvětil Warner ponuře. „Na druhou stranu jsem slyšel něco o bojové eskadře, která potřebuje dobrého vlajkového důstojníka.“

„Opravdu?“ zazubil se Alexander. „A kdy?“

„Bohužel tady musím trčet ještě sedm měsíců. Na lodní správě mě mají raději než já je.“

„To je proto, že jsi tak ohromné výkonný,“ dobíral si ho Alexander, když zamířili k osobním kabinám.

„To je pravda. Až příliš krutá. Ale co pro tebe mohu udělat, Hamishi? Chceš se projít po mé dílničce?“

„Možná později. Vlastně později určitě. Ale nejdříve bych potřeboval pár minut, abych ti něco pošeptal do ucha. Někde v soukromí.“

Warner si svého nadřízeného změřil velice ostrým pohledem, pak pokrčil rameny a pokynul mu, ať vstoupí do kabiny. „V tom případě zajdeme do mě kanceláře,“ navrhl, stiskl tlačítko a Alexander přikývl.

Kabina je vysadila na konečné stanici necelých padesát metrů od Warnerovy kanceláře a oba admirálové kráčeli chodbou vedle sebe a přátelsky si povídali o nezávažných věcech. V kanceláři čekali Warnerova pobočnice a osobní příkazník, ale jejich šéf je vykázal ven a důkladně za nimi zavřel dveře. Pak pokynul Alexandrovi k pohodlnému křeslu, nalil něco k pití a posadil se za svůj psací stůl.

„Takže.“ řekl, „čeho se ta tvoje ‚neoficiální návštěva‘ týká, Hamishi?“

„Stanice Bazilišek,“ odpověděl Alexander a Warner překvapeně zamrkal. „Konkrétně jde o možnost, že bychom tam konečné přestali mít svázané ruce. Zajímá tě to?“

„Ohromně. Ale jak do toho zapadám já?“

„Nu, Craigu, má se to takhle…“ Alexander se opřel, přehodil jednu nohu přes druhou a stručně zopakoval obsah svého rozhovoru s bratrem. Warner pozorně naslouchal, po každém bodu přikývl na srozuměnou a pak se v křesle zhoupl.

„Takže ty a admirál Webster chcete, abych tady Younga nechal trčet, až uschne?“ shrnul, když Alexander skončil.

„Víceméně ano – a velice neoficiálně. Co ty na to? Mohl bys to pro nás zařídit?“

„Nevím, Hamishi.“ Warner se zatahal za spodní ret, zamyšleně se zamračil a pak pokrčil rameny. „Víš, musím se přiznat, že ho brzdím od chvíle, kdy se proslechlo, co Harringtonová provádí. Dělal jsem to jenom, abych se mohl kochat pohledem, jak se ten parchant kroutí. Nedostává takovou pracovní prioritu, jakou si myslel, že by měl mít. Zhruba každý druhý den si sem na to chodí stěžovat.“

„Znamená to, že už jsi na něj vyčerpal všechny triky?“

„Já nevím…“ Warner se ještě na chvíli zamyslel, pak se obrátil ke svému terminálu a vyvolal si pracovní soubory o HMS Warlock. Zamračil se do nich a tiše si pohvizdoval mezi zuby, zatímco listoval údaji na obrazovce. Alexander se obrnil veškerou trpělivostí, které byl schopen.

„Podívejme!“ zamumlal Warner po několika minutách. „Tohle je zajímavé.“

„Ano?“

„Když sem Warlock dorazil, požadoval Young úplnou výměnu vylaďovačů přídových Warszawské generátorů. Vlastně na to hodně tlačil, ale jak víš, něco tak velkého musí schválit lodní správa – tedy v tomto případě já.“ Vzhlédl se zlomyslným úšklebkem a Alexandr jeho úsměv nadšeně opětoval.

„A jak jste rozhodl, admirále Warnere?“

„Ještě nijak, admirále Alexandře. Z toho, co tu vidím, by vylaďovače měly fungovat ještě osm až deset měsíců v hyperrežimu, než se aspoň přiblíží stupni opotřebení vyžadujícímu povinnou výměnu. Odmítal jsem mu dát odpověď hlavně proto, abych ho ještě trochu natáhl na skřipec, ale pochybuji, že bych to za normálních okolností schválil, když součástkám zbývá ještě tolik času.“

„Aha. A za těchto okolností?“

„No, myslím, že bych mohl udělat dobrý skutek a dát mu souhlas,“ odpověděl Warner s nevinným úsměvem.

„Výborně! Myslíš, že se nebude vzpírat? Říkal jsi, že už se tě snaží popohánět.“

„To ano. A vím zatracené jistě, že mi nepoděkuje, když mu tohle nabídnu. Ale to se dá zařídit, Hamishi. Na to máme své způsoby.“

„Například?“

„Například…“ Warner vypnul terminál a obrátil se zase ke svému příteli „…si myslím, že nejprve zdržím tu dobrou zprávu, že jsem se rozhodl schválit opravu, o kterou požádal, až do konce téhle hlídky. Young tráví spoustu času na planetě a obráží noční podniky v Přistání, zatímco všechnu práci odedře jeho výkonný, komandér Tankersley – mimochodem, nepanuje mezi nimi žádná velká láska – a když se tak toulá po barech, nechává svůj komunikátor doma a veškeré hovory za něj vyřizuje služba. Takže když ho necháme vypadnout a potom oficiálně schválím práci, budeme mít plných jeden a půl hlídky, minimálně deset hodin na to, abychom se dostali do tempa, než se vrátí. Řekl bych, že než se o tom něco dozví, budeme mít jeho generátory Warszawské plachet kompletně rozložené po součástkách na podlaze.“

„A co když Tankensley vycítí nějakou čertovinu a varuje ho?“

„Jak jsem řekl, mezi těmi dvěma nepanuje žádná velká náklonnost. Tankersley je docela slušný chlap. Nemyslím si, že by mu Youngův pokus shodit Harringtonovou byl po chuti. Nemůžeš dělat výkonného člověku, jako je Young, aniž bys přesně nevěděl, za co stojí. Vsadil bych se, že za daných okolností mu Young rozhodně neobjasňoval své pravé motivy, takže když Tankersley bude chtít, může si hrát na neinformovaného, avšak velice snaživého výkonného. Nejspíš Youngovi brnkne to ano, ale nejspíš jenom nechá jeho službě vzkaz – a to ještě bez zvláštní priority.“ Warner chvilku poklepával na stůl a pak si sám pro sebe přikývl. „Ale neuškodí, když si to pojistíme moje pobočnice nejenom dobře vypadá; je to také velmi bystrá mladá žena a část svého mimoslužebního času tráví s Tankersleyem. To je další důvod, proč si myslím, že to s nim musí být v pořádku. Cindy by na něj neplýtvala svým časem kdyby nebylo. Co kdybych ji požádal, aby se mu zmínila že bych ocenil, kdyby příští zpráva pro Younga o dalším postupu prací byla trochu nejasná?“

„Nemůžeme do toho zaplétat Jima ani vládu, Craigu,“ upozornil ho Alexander. „Jestli se v něm pleteš, vrátí se to na hlavu tobě.“

„Nemyslím si, že bych se v něm pletl, a pro něco takového ochotně nějaké to riziko podstoupím. Kruci, kdo tady potřebuje bojovou eskadru? A Carol by mě beztak měla nejraději na zemi nadobro.“

Warner to zlehčoval, i když oba věděli, že kdyby něco z toho vešlo v oficiální známost, byla ztráta jeho příštího velení nebo dokonce odvelení domů na poloviční plat nejen možná, ale i pravděpodobná. Jejich pohledy se na okamžik setkaly a pak se Warner usmál.

„Nedělej si starosti, Hamishi. Já to zvládnu. A jakmile budeme mít přední část trupu Warlocka otevřenou, zaručuju ti, že se nedostane z doku dobrých sedm týdnů. Stačí to?“

„Stačí,“ souhlasil Alexander. „A díky.“

„To nestojí za řeč. Ani jeho otce jsem nikdy neměl rád A Carol bude nadšením bez sebe, až to uslyší. Víš, než jsme se vzali, North Hollow jí nadbíhal.“

„To jsem nevěděl. Vždycky jsem si říkal, proč asi tak nemáš rád jeho syna.“

„K čertu, tahle stará historie s tímhle nemá nic společného. Alespoň ne moc. Ten malý hajzlík je ostudou pro uniformu sám o sobě.“

Warner ještě chvíli seděl a probíral si v duchu svůj plán, pak kývl hlavou a vstal.

„Tak to bychom měli,“ řekl s nezastřeným uspokojením. „A co kdybych tě ještě před tím, než uvedu náš zločinecký podnik do chodu, provedl kolem jak jsem slíbil? Můžeme to zakončit večeři v jídelně vlajkových důstojníků, než se zase vydáš zpátky domů.“

„To zní lákavě,“ souhlasil Alexander a oba admirálové zamířili opět ke vchodu do kanceláře. „Mimochodem, jak se mají děti?“ zeptal se, když vycházeli ven. „Viděl jsem Carol minulý týden, ale neměli jsme čas si popovídat.“

„Jsou v pořádku. Sandra právě dostala velení a vypadá to, že Bob brzy projde pokročilým taktickým výcvikem. Keith a Fred jsou samozřejmě ještě ve škole a ani jeden nevypadá na to, že by se zajímal o námořnictvo, ale…“ Kráčeli chodbou a vesele se spolu bavili.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Medusa byla stále tou nejnudnější planetou, kterou viděla, usoudila Honor, když znovu zadumaně sledovala hlavní vizuální displej, ale začínalo to vypadat, že vzhled může klamat. Vzpomněla si, že kdysi dávno četla o jakési prastaré kletbě ze Staré Země, cosi o životě v ‚zajímavých časech‘. Dnes jí to dávalo mnohem větší smysl, než když to četla poprvé.

Zadržela povzdech, přešla ke svému křeslu a sesunula se do něj, aniž by oficiálně převzala hlídku od McKeona. V hlavě jí vířily myšlenky.

Od Hauptmanovy návštěvy uplynuly dva dny. Celé dva dny bez jediné nové katastrofy, což skoro stačilo, aby jí celé tělo mravenčilo očekáváním. Ne že by se nevyskytly ‚zajímavé‘ události. Jednou z nich bylo rozčílené vyprávění dame Estelle o jejím setkání s kurýrem hraběnky z Nového Kyjeva. Honor si nikdy nepředstavovala, že by se elegantní a vyrovnaná vládní zmocněnkyně dokázala tak živelně rozběsnit. Dame Estelle vypadala, že začne každou chvíli hryzat nábytek, ale jak Honor naslouchala jejímu popisu schůzky, dokonale to pochopila.

Zdálo se, že hraběnka z Nového Kyjeva cítí tlak od finančního společenství obecně a Hauptmanova kartelu zvlášť. Z poznámek dame Estelle začala Honor nabývat podezření, že velké mantichorské obchodní kartely přispívaly do pokladny liberální strany mnohem významněji, než by si byla kdy myslela. Představa spojenectví mezi parlamentními zastánci zvýšených výdajů do sociální oblasti a kapitány průmyslu připadala Honor poněkud bizarní, ale něco jim očividně zaručovalo velký vliv na opoziční strany, protože hraběnka z Nového Kyjeva se rozhodla utáhnout dame Estelle šrouby, aby je usmířila.

Honor užasla, když se od zmocněnkyně dozvěděla, že hraběnce bylo jednoznačným způsobem řečeno, aby dala ruce pryč od operací námořnictva na stanici Bazilišek. To pro ni musel být tvrdý šok, pomyslela si Honor a spolu s tajným potěšením to posílilo její vlastní podezření, že někdo hodně vysoko na žebříčku velení její akce schvaluje. Uvědomila si také, že to bylo poprvé od anexe Bazilišku, kdy ministryni pro záležitosti Medusy někdo řekl – a usuzovala, že docela bez obalu – že její pravomoci končí na vnější hranici planetární atmosféry. Bylo to dlouho opožděné uznání pravomocí a odpovědnosti Loďstva, třebaže s ohledem na lodě a důstojníky obvykle sem přidělované příliš nevěřila, že by to vydrželo.

Ale zatím to fungovalo a hraběnce z Nového Kyjeva se to ani trochu nelíbilo. A co bylo horší, vypadalo to, jako by dostaly na frak i její pravomoci v planetárním okrsku.

Honor tak docela nechápala, proč se zmocněnkyni rozzářili oči, když přestala vyvádět a začala spekulovat o politické situaci doma. Honor pochopitelně nerozuměla většině intrik probíhajících uvnitř mantichorského parlamentu. Sama za sebe dávala přednost námořnictvu, kde byl navzdory tahanicím mezi různými frakcemi a mocenskými skupinami alespoň obecně jasný žebříček velení. Zdálo se však, že dame Estelle chápe byzantinská pravidla hry a podle všeho byla přesvědčena, že pod hladinou kypí něco hlubokého, složitého a patrně převratného… a že ať je to cokoliv, nevěští to hraběnce z Nového Kyjeva nic dobrého.

Honor dokázala něco z jejích vývodů sledovat, protože, jak dame Estelle zdůraznila, hraběnka z Nového Kyjeva jako jeden z vůdců opozice zastávala své současné postavení jen proto, že ministerstvo pro záležitosti Medusy tradičně patřilo liberální straně jako jakési ‚něco za něco‘, pozůstalé po původním spletitém parlamentním boji o anexi. Jenže existovaly jisté meze, nakolik se může od vládní linie odklonit, aniž by ještě své postavení ztratila. Zdálo se, že jich dosáhla, protože její posel dorazil do úřadu dame Estelle s ‚návrhy‘, nikoli závaznými směrnicemi.

Zmocněnkyně tyto návrhy vůbec nebrala na vědomí a z toho, co si Honor dokázala dát z náhodných zmínek dohromady, se zdálo, že se skládaly výhradně z variací na jediné téma. Dame Estelle si měla uvědomit význam velkých obchodních firem pro království. Měla se při jednaní s nimi snažit ‚zaujmout smířlivější postoj‘ a ‚dělat prostředníka‘ ve střetu ‚zbytečně přísného vykladu obchodního zákoníku ze strany námořnictva‘ na jedné straně a ‚oprávněných obav kartelů z náhlých a prudkých změn regulovaného prostředí‘. A především měla ‚pamatovat na dočasnou povahu naší poručenské přítomnosti na Meduse‘ a vyhýbat se jakýmkoliv akcím, které by mohly pohněvat domorodce nebo ty, kdo s nimi jednoho dne budou obchodovat jako s rovnými. A samozřejmě se měla ‚snažit mírnit‘ pravděpodobně přespříliš horlivé způsoby, jimiž současný velící důstojník na stanici Bazilišek podle všeho vládne nad svými silami ve zbytku hvězdné soustavy.

Honor připadalo, že je to ten nejzaobalenější a nejnepřímočařejší případ mezihvězdného nátlaku, o jakém kdy slyšela. Také jeho načasování bylo nešťastné. Když dame Estelle přijímala hraběnčina kurýra ve své kanceláři, neuplynulo ještě ani deset minut od její návštěvy vládní nemocnice, kde pravě zemřel nejhůře zraněný z jejich příslušníků NPA, a tomu také odpovídalo její duševní rozpoložení.

Proto utrhla nešťastnému poslovi hlavu a poslala ho domů sní pod jednou paží a s podrobným popisem povahy a závažnosti naposledy zjištěných porušení zákonů Meduského protektorátu Jejího Veličenstva pod druhou. Svoje hlášení uzavírala – jak s chmurným potěšením oznámila Honor – poznámkou, že tato porušení bylo možné odhalit výhradně díky ‚obětavému, profesionálnímu, vytrvalému a výjimečně úspěšnému úsilí komandéra Honor Harringtonové a posádky HMS Neohrožený při samostatných akcích i ve spolupráci s NPA‘ (jak zněla doslovná citace). Za daných okolností, dodala ve zprávě dame Estelle, nemá nikterak v úmyslu mírnit aktivity komandéra Harringtonové a naopak ji hodlá podporovat a pomáhat jí, jak jen bude moci. A pokud vláda Jejího Veličenstva její úmysly neschvaluje, je samozřejmě připravena složit funkci.

Skutečnost, že její nabídka rezignace nebyla přijata, potvrzovala podle názoru dame Estelle její závěr, že hraběnka má doma nějaké potíže. Honor si tím nebyla tak jistá, ale když to připojila k důkazům neočekávané podpory od svých nadřízených, musela připustit, že zmocněnkyně patrně uhodila hřebíček na hlavičku.

Stále však hrozilo, že podpora ustane, jestliže ona a dame Estelle nedokážou svou práci dokončit a buďto dodat osoby stojící za drogovou laboratoří (a téměř jistě i za novými zbraněmi), anebo jinak prokázat, že tato kriminální činnost jednou provždy skončila. A smutná pravda byla, že od chvíle, kdy se Hauptman a kurýr vydali bazilišským vyústěním zpět do Mantichory, nedosáhly ničeho nového.

Honor se v křesle napůl zaklonila, přehodila nohu přes nohu a sepjala prsty pod bradou, zatímco Nimitz podřimoval na opěradle. Snažila se přemýšlet, co ještě měla udělat. Nebo, řekněme, co ještě udělat může.

Odbočka na energetickém kolektoru byla slepá ulička, tím si byla téměř bezpečně jistá. Ano, nebylo pochyb, že byla instalována už při prvotní montáži kolektoru koncernem Hauptman, avšak navzdory McKeonovu divokému protiútoku vůči Klausu Hauptmanovi a navzdory vyšetřování, které doma jistě probíhá, bylo nepravděpodobné, že by někdy někdo dokázal, jak k tomu přesně došlo. Pokud to nařídil někdo s vysokým postavením v kartelu, veškeré záznamy, které o tom snad mohly existovat, už byly samozřejmě dávno zničeny. A pokud ji někdo propašoval dovnitř, když se prefabrikované součásti kolektoru sestavovaly tady v Bazilišku, mohl to být kdokoliv z několika desítek lidí, kteří se na tom projektu podíleli. V každém případě byla šance třeba jen odhadnout, kdo to mohl udělat, astronomicky vzdálená.

Nicméně dame Estelle měla pravdu v jedné věci. Napíchnutí vládního záložního kolektoru ukazovalo na značnou arogantní sebedůvěru, která se velmi podivně srovnávala s tím, jak pečlivě byla ukryta sama laboratoř. Nebylo zapotřebí napojit se na tento konkrétní kolektor. I kdyby nechtěli použít svůj vlastní, poskytla by jim potřebnou energii geotermální elektrárna nebo dokonce obyčejný vodou pohaněny generátor u vulkanických pramenů dva kilometry od laboratoře. A mohli ji přenášet po drátech bez rizika prozrazení směrových přijímacích a retranslačních stanic. Bylo to, jako by jejich protivníci trpěli rozštěpením osobnosti. Jedna její část s posedlou pečlivostí zamaskovala přítomnost zařízení pro výrobu drog, zatímco druhá natolik podstupovala naprosto zbytečná rizika, až se téměř zdálo, že tím, že krade energii pro tato zařízení protivníkům, schválně vystavuje na odiv své železné nervy.

Když se vezme v úvahu způsob, jak byla vyhozena do povětří laboratoř, zdá se, že je ve hře ještě třetí osoba, pomyslela si Honor zachmuřeně. Od jakékoliv zločinecké organizace by to byla krajní pitomost; NPA nikdy nevzdá pátrání po člověku, který něco takového nařídil udělat. Skoro to vypadalo jako úmyslná výzva, zlomyslně vykonstruovaná předem, aby úřady popíchla k co nejdivočejší reakci.

Problém spočíval v tom, že nic z toho nedávalo smysl. Nejenže se zdalo, že ti mizerové své plány zaměřovali do půl tuctu různých směrů, ale samotný rozsah celé operace byl absurdní. Dame Estelle měla pravdu. Ať už tihle lidé sledují cokoliv, nebyly to zisky z prodeje drog nebo střelných zbraní domorodcům. Mělo to příchuť krycí operace zorganizované jinoplaneťany, ale jaký měla účel? Vyzbrojil Medusany a nacpat je drogami, které probouzejí násilné sklony, dávalo tušit příznaky pokusu zorganizovat domorodý odboj, ale žádné možné medusanské ‚povstání‘ nemohlo doufat, že porazí síly, které mohla Mantichora na Bazilišek vyslat, aby je potlačila. Mohlo by to stát velké krveprolití, ale většina té krve by byla medusanská, ne mantichorská. Nejpravděpodobnějším výsledkem by byla rozsáhlá trvalá vojenská přítomnost na Meduse místo lehce vyzbrojených příslušníků NPA, kteří zde byli rozmístěni teď.

Pokud ovšem ten někdo, kdo za tím vězí (velmi svědomitě se vyhýbala předpokladům, že to je Haven), snad nedoufá ve zcela odlišnou reakci. Vždycky bylo možné, že případná krvavá lázeň na Meduse bude vodou na liberálně pokrokářský mlýn a vzbudí v parlamentu takovou vlnu pohoršení, která odpůrcům anexe umožní konečně dostat Mantichoru úplně pryč z planety. Honor to připadalo nanejvýš nepravděpodobné, ale bylo to možné. Ale i kdyby to takhle vyšlo, království by to nikdy nedonutilo odvolat nárok na bazilišské vyústění křižovatky a k čemu by komukoliv – třeba i Havenu – bylo dostat NPA pryč z Medusy?

Ne, tady se dělo něco jiného. Něco, co jí i dame Estelle unikalo, ale rozhodně se to pojilo s jinými jinoplanetárními zájmy, než byla čistě domácí mantichorská zločinecká operace. Tím si Honor byla jistá, i když si tak docela nedokázala představit další článek řetězu, a to znamenalo…

„Kapitáne?“

Honor se při zvuku hlasu kapitána Papadapola s trhnutím probrala z rozjímání. Její překvapení probudilo Nimitze a ten se posadil, aby na námořního pěšáka zívl.

„Ano, majore?“ ozvala se. Pak si všimla Barneyho Isvariana, stojícího u průchodu do brífingové místnosti, a oči se jí zúžily. „Máte pro mne ten plán obrany?“

„Ano, kapitáne. Promiňte, že to trvalo tak dlouho, ale major Isvarian… no, byl velice unavený, madam, a pak jsme museli shánět slušné mapy a nějaká spolehlivá čísla o tom, co NPA na planetě vlastně má k dispozici.“

„Nevadí, majore,“ řekla Honor a myslela to vážně. Kdyby se v Papadapolově hlase byl ozval sebemenší obranný tón, nemusela by to tak myslet, ale on prostě předkládal fakta, nevymlouval se. Vyškrábala se z křesla a zachvěla se a potom pohlédla přes můstek na důstojníka hlídky.

„Pane McKeone?“

„Ano, skippere?“ Výkonný vzhlédl od svých displejů a Honor postřehla, že jedna nebo dvě hlavy sebou trhly, jako by se chtěly obrátit a podívat se na něj. Slovo ‚skipper‘ už od něj sice neznělo vyloženě cize, ale právě tak ještě neznělo úplné přirozeně. Ještě ne.

„Byla bych ráda, kdybyste se mohl připojit k majoru Papadapolovi, majoru Isvarianovi a ke mně v brífingové místnosti. Chtěla bych znát váš názor a vaše připomínky.“

„Samozřejmé, madam.“ McKeon vstal a shlédl na podporučíka Cardonese. „Máte hlídku, pane Cardonesi.“

„Rozkaz, pane. Mám hlídku,“ odvětil Cardones a McKeon spolu s Honor a Papadapolem vkráčel svižně do brífingové místnosti.

Zdálo se, že námořní pěšák, který se vždycky tvářil, jako že se ho Honořiny vztahy k podřízeným námořním důstojníkům netýkají, žije ve šťastné nevědomosti, pokud jde o nějaké změny jejích vztahů s McKeonem. Přešel ke stolu, zastrkal několik datových čipů do jednoho z terminálů a počkal, až se Honor a McKeon posadí. Isvarian, který vypadal neskonale lépe, než když ho Honor viděla v této místnosti naposledy, si také sedl a Papadapolus si odkašlal.

„V zásadě, kapitáne, pane McKeone, bych vám rád nejdříve poskytl krátký přehled našich úvah a teprve potom vám předložím skutečný návrh rozmístění sil. Bude to přijatelné?“

„Samozřejmě,“ přikývla Honor.

„Děkuji, madam. Takže. Za prvé musíme uvážit tři základní problémy. První: máme reagovat na hrozbu, jejíž parametry nedokážeme určit s žádným stupněm přesnosti. Druhý: naše zdroje jsou omezené a ty, které se nacházejí mimo planetu – odřady námořní pěchoty z Neohroženého – nejsou v daném okamžiku soustředěné na jednom místě. Třetí: ideální řešení vyžaduje propojení našich námořních pěšáků a jejich palebné síly s místními znalostmi a početní silou NPA v jedinou sílu, postupující podle jednotného polního plánu.

Po dlouhých diskusích s majorem Isvarianem jsme já a moji velitele čet dospěli k závěru, že nebudeme vědět, jak silný protivník je, dokud ho neuvidíme útočit. V dané chvíli jednoduše neexistuje způsob, jak bychom se to mohli dozvědět, i když to se možná změní, pokud se na Meduse vyvine nová výzvědná služba. Cokoliv, co nám poskytne nějaký jasnější obraz o možné početní síle nepřítele, bude neocenitelné a major Isvarian nás ujistil, že jeho lidé udělají, co bude v jejich silách, aby nám tyto informace opatřili.

Dále je zde problém soustředění našich dostupných sil. Početní stav polního personálu NPA odpovídá, když vezmeme v úvahu základní oddíly, jen asi pěti rotám. A moje rota má v tomto okamžiku podstav. Takže, s vaším dovolením, kapitáne, bych rád povolal zpátky námořní pěšáky, kteří jsou v této chvíli přidělení k celním a inspekčním skupinám. Myslím, že objem provozu klesl na úroveň, která nám dovolí snížit počet inspekčních člunů a obsadit je příslušníky loďstva v novém rozdělení, což uvolní námořní pěšáky pro možný pozemní boj. Získal bych tak čtyři čety v plném stavu, nikoliv tři neúplné.“

Papadapolus se odmlčel, podíval se na Honor a tázavě zvedl obočí. Honor se zase podívala po McKeonovi a rovněž zvedla obočí.

„Myslím, že to můžeme udělat, madam,“ prohlásil výkonný po chvíli. „Při současné úrovni provozu patrně vystačíme se dvěma plně obsazenými inspekčními čluny.“

„Výborně, majore Papadapole,“ řekla Honor. „Dostanete svoje pěšáky zpátky.“

„Děkuji, madam. To mi poskytne mnohem větší pružnost.“ Námořní pěšák se krátce usmál a Isvarian vyjádřil svou spokojenost kývnutím hlavy.

„S ohledem na početní sílu,“ navázal Papadapolus, „bych se rád přemístil na povrch co nejdříve. Náš základní plán rozmístěni je vypracován tak, aby umožnil co největší pokrytí jinoplaneťanských enkláv spolu s co možná největší schopností přijít na pomoc i kterémukoliv z domorodých městských států, jak požadovali dame Estelle a major Isvarian.

K tomu účelu mám v úmyslu předisponovat bojové pancíře pro dvě družstva na průzkumnou skupinu. Jak nepochybně víte, kapitáne…“ tón námořního pěšáka naznačoval, že by to nemusela vědět, ale že se diplomaticky rozhodl předpokládat, že to ví, „…naše bojové pancíře jsou navrženy pro maximální taktickou přizpůsobivost rychlým přeformátováním podle konkrétních parametrů akce. Normálně operujeme s poměrně těžkou výzbroji, ale to omezuje naši životnost hned dvěma způsoby. Za prvé, samotná vyzbroj zabírá prostor, kde bychom jinak mohli nést energetické články, a za druhé, většina našich těžkých zbraní je energeticky náročných, což zvyšuje zatížení článků, na které nám místo ještě zbývá. Poskytuje nám to značnou palebnou sílu, ale jenom po poměrně krátkou dobu bojového nasazení.

Při plnění průzkumných úkolu je vyzbroj omezena na holé minimum ve prospěch přídavných senzorových systémů, což nám zároveň umožňuje vzít články navíc, snižuje to celkové energetické požadavky a značné zvyšuje citlivost senzorů. Námořní pěšák ve standardní úpravě pancíře má v podmínkách nepřetržitého boje vytrvalost necelé čtyři hodiny; v průzkumné úpravě má vytrvalost přes padesát hodin, dokáže udržovat rychlost šedesát kilometrů za hodinu i v obtížném terénu a ‚vidí‘ mnohem lépe. Daní za to je, že jeho útočná síla jen o málo převyšuje námořního pěšáka ve standardní polní uniformě.“

Odmlčel se a prohlížel si tváře svých posluchačů, jako by se chtěl ujistit, že ho sledují. Honor přikývla.

„Dobrá. Takže co chci udělat je, že využiji svá dvě družstva v překonfigurovaných pancířích jako průzkumníky. Jakmile budeme vidět, že se k něčemu schyluje, průzkumníci se vydají hledat potenciální nepřátele a pokusí se je identifikovat, aby je vzdušné údery mohly zastavit ještě daleko před enklávami, jestli to vůbec bude možné. Budou mít rychlost i senzorovou výstroj na to, aby pokryli velký kus území, a jejich pancíř by je měl ochránit před vším, co domorodci mají. Major Isvarian mě ujistil, že ani medusanský kočovník se nedokáže ukrýt před dalekodosahovými senzory bojového pancíře, pokud známe jeho přibližnou polohu, takže i kdyby byli zatlačeni zpátky do enkláv, předpokládám, že si z jejich poznatků dáme dohromady rozumně ucelené taktické údaje.

Třetí obrněné družstvo bude v konfiguraci pro maximální bojovou účinnost a bude umístěno uprostřed oblasti enkláv. Budeme je přesunovat podle informací o nepřátelských pohybech, které dostaneme. S ohledem na to, jakou palebnou sílu každý námořní pěšák představuje, je budu pravděpodobně moci vysílat po menších oddílech nebo dokonce jen po dvojicích, pokud proti sobě nebudou mít zrovna masový útok. Budou představovat moji hlavní údernou sílu.“ Odmlčel se a maličko se zamračil. „V některých ohledech bych je sice vzhledem k jejich pohyblivosti a bojové síle raději použil jako zálohu, ale obavám se, že budou příliš cenní v útočné úloze, než aby to bylo praktické.

Mezitím mám ovšem v úmyslu rozdělit dvě ze svých zbývajících tří čet a spojit je s příslušníky NPA majora Isvariana. Naši lidé mají lepší pancíř a obecně výkonnější zbraně než NPA a jsou cvičeni pro plnohodnotné bojové situace, zatímco NPA jsou hlavně policisté. Rád bych je po družstvech přidělil zkušeným velitelům jednotlivých čet NPA, aby doplnili jejich palebnou sílu a taktickou pružnost. Současně bych rád přidělil svému těžce pancéřovanému družstvu alespoň jednoho příslušníka NPA, který zná dobře terén. Kdyby to bylo možné, chtěl bych jich víc pro případ, že bych musel četu rozdělit, protože naše lidi nejlépe využijeme tehdy, když budou přesně vědět, kam jdou a jak to tam bude vypadat, až se tam dostanou.

S jednotkami námořní pěchoty jako podporou pak bude NPA tvořit hlavní obrannou sílu obvodu území. Bude mít za úkol krýt enklávy a zadržovat útočníky, dokud se s útokem nebude moci vypořádat těžce pancéřovaná četa nebo třeba i průzkumníci, když budou právě v okolí. Dostanou pokyn příliš se nevystavovat palbě, aby se předešlo ztrátám, protože budou mnohem méně chránění, ale měli by se o sebe postarat i v případě, že budou vtlačeni do nepřetržité bojové činnosti. Moje čtvrtá a poslední četa a poločeta těžkých zbraní budou tvořit naši středovou zálohu. Poločeta těžkých zbraní bude na vyžádání k dispozici celé naší síle a major Isvarian mě ujistil, že má dostatek vznášedel, které nám poskytnou vysokou pohyblivost. Doufám, že čety nebo dokonce jen jednotlivé zbraně budu nasazovat výlučně dočasně a co nejrychleji je zase vracet do zálohy, ale až něco praskne, budeme muset improvizovat. Nicméně čtvrtou četu budeme udržovat netknutou a soustředěnou na jednom místě, dokud to půjde, aby se mohla vypořádat s průlomy. Major Isvarian mi opět tvrdí, že NPA nám může poskytnout dostatek transportních prostředků na to, abychom co nejrychleji dosáhli problémových míst a vrátili pěšáky do zálohy, jakmile se s problémem vypořádají.“

Znovu se odmlčel, naklonil hlavu na stranu, jako by ještě jednou zvažoval, co pravé řekl, a potom přikývl.

„I za nejlepších možných podmínek, kapitáne, budeme rozmístěni velmi řídce. Na druhou stranu by naše spojení mělo být neskonale lepší než protivníkovo, stejné jako schopnosti našich senzorů a individuální palebná síla. Probírali jsme s majorem Isvarianem známé schopnosti nových pušek domorodců a máme za to, že se naši lidé dokážou poměrně rychle vypořádat s libovolnou jednotlivou skupinou nepřátel, i kdyby byla ve značné přesile. Nejvíc se bojíme malých, početných a současně podnikaných průniků, které by naše síly příliš rozptýlily a umožnily by tak alespoň některým útočníkům proklouznout bez zábran kolem nás. Tahle možnost obzvlášť hrozí v poměrně zastavěných oblastech Delty. Budeme tam mít mnohem kratší výhled než na volném prostranství a totéž platí i pro záchytný dosah a palebná pole. Proto tak moc chci ty průzkumníky. To je také důvod, proč naše lidi schválně tak vysunuji dopředu umožňuje nám to včasnější reakci na jakoukoliv danou hrozbu.“

„Chápu, majore,“ řekla Honor, na kterou silně zapůsobil rozdíl mezi tím, co slyšela nyní, a Papadapolovým původním lehkomyslným, blahosklonným podceňováním obtíží jeho úkolu.

„V tom případě, madam,“ řekl námořní pěšák zatímco vyťukával povely na svém terminálu, „mi dovolte, abych vám ukázal konkrétní schéma základního rozmístění, které jsme navrhli s majorem Isvarianem.“ Nad konferenčním stolem zazářila holomapa ve velkém měřítku, znázorňující enklávy a oblast Delty v jejich blízkosti. „Jak vidíte, kapitáne, rozmístíme náš první průzkumný odřad zde, podél ramene Písečné řeky. Další odřad potom rozmístíme zde a další tady. Potom…“

Honor seděla a sledovala květ holomapy se světelnými kódy, zatímco Papadapolus s občasnou Isvarianovou podporou vysvětloval podrobně svůj plán. Byla důstojník námořnictva, ne námořní pěšák, ale připadalo jí to působivé. A co bylo ještě důležitější, Isvarian se s tím zdál byt spokojeny, a tak se omezila na to, že se tvářila chápavě a snažila se přikyvovat na správných místech. Ale ještě když naslouchala, něco jako by jí vadilo. Nedokázala to přesně vyhmátnout, dokud Papadapolus neskončil a neobrátil se k ní s výrazem očekávání, zatímco velká holomapa plála za nim.

„Velice působivé, majore,“ řekla pak. „Zdá se mi, že jste pečlivě uvážil, jak zvýšil vlastní možnosti na maximum a současně omezit možnosti nepřítele. Bude vám vadit, když vám položím několik otázek?“

„Samozřejmě ne, kapitáne.“

„Děkuji. Za prvé, už jste vy a major Isvarian o tom plánu mluvili s někým jiným na povrchu?“

Papadapolus se ohlédl po Isvarianovi a major NPA odpověděl za něj.

„Mluvili jsme o něm se dvěma mými vyššími terénními pracovníky, s dame Estelle a s jejím zástupcem Georgem Fremontem. To je zatím všechno, kapitáne.“

„Aha. A můžete mi říci, kolik předběžného plánování a výkladů budou vaši lidé potřebovat, aby se na tuhle práci připravili, majore Isvariane?“

„K dosažení téhle úrovně propojení nejméně týden. Vlastně bych raději měl aspoň deset dní.“

„Aha,“ opakovala Honor a s nepříliš velkou radostí položila další otázku, které se nemohla vyhnout. „A už jste zjistili, jak obsluha té drogové laboratoře zjistila, že se chystá zátah, majore Isvariane?“

Muž z NPA stáhl tvář a ona věděla, že okamžitě pochopil, kam míří. Přesto odpověděl vyrovnaným hlasem. „Ne, madam.“

„Pak se velmi obávám, pánové, že tady máme problém,“ oznámila klidně.

„Problém, kapitáne?“ Papadapolus se zatvářil udiveně a Honor se k němu obrátila, ale Isvarian zdvihl ruku.

„Mohu, kapitáne?“ zeptal se ztěžka. Když přikývla, Papadapolus pohlédl přes stůl na něj.

„Zvorali jsme to, Nikosi,“ vzdychl Isvarian. „Abych byl přesnější, já jsem to zvoral. Máme tam dole problém s únikem informací.“

„To nechápu, pane.“ Papadapolus se ohlédl po Honor. „Kapitáne? Jak může cokoliv, co o nás Medusané vědí, nějak závažně ovlivnit naše operace? Technická propast je pro ně příliš široká, než aby si uvědomovali, jakou hrozbu představují naše zbraně.“

„Pokud jde o domorodce, máte nejspíš pravdu, majore,“ přisvědčila Honor. „Jenže my máme velice dobré důvody věřit, že zbraně, které nám dělají takové starosti, jim dodávají jinoplaneťané a titíž jinoplaneťané podle všeho mají informační zdroje v NPA, anebo – a to mi připadá pravděpodobnější v civilním zabezpečeni NPA. Tak či tak, jakékoliv přeskupení vašich lidí jim naznačí, k čemu se chystáme.“

„To chápu, madam,“ řekl Papadapolus a svraštil čelo, „ale obavám se, že si stále nejsem přesně jistý, kam tím směřujete. Když to budou vědět, neodradí je to spíš naopak od jakékoliv otevřené akce?“

„Potíž je v tom, že nevíme, co mají přesně za lubem, Nikosi,“ řekl Isvarian. „Vím, že dame Estelle si myslí, že za tím je víc než jen peníze. Vypadá to, že kapitán Harringtonová s ní souhlasí.“ Pokrčil rameny. „A když si to myslí obě, nemám rozhodně v úmyslu se s nimi o tom přít. Z toho ovšem vyplývá, že ani když budou věděl, co máme v úmyslu, nemusí je to nutně odradit – a poskytne jim to naopak příležitost přizpůsobit tomu i své plány.“

„Ale o co tady vlastně jde?“ zeptal se Papadapolus.

„To nemůžeme vědět,“ ozvala se Honor dříve, než mohl odpovědět Isvarian. Chvíli se popotahovala za spodní ret a přemítala, nakolik s tím má námořního pěšáka zneklidňovat. Papadapolus se očividně soustředil – a naprosto správně – na taktický problém, před kterým stál. Stejně očividně nevěděl nic o zákulisním napětí a manévrování, které mělo Neohroženému (a Honor) vylámal zuby. Anebo přinejmenším nevěděl, jak by to mohlo ovlivnit jeho problémy.

„Teoreticky bychom je mohli vystrašit tak, že by se úplně stáhli,“ řekla nakonec a pečlivé přitom volila slova. „Předpokládejme, že připravuji něco velkého, a to, co jsme zatím viděli, nasvědčuje velmi dlouhodobému plánování. Zatímco naším bezprostředním cílem musí být zabránit ztrátám a omezit škody, příliš účinné odrazení by mohlo narušit náš dlouhodobý cíl, totiž zastavit je úplně, protože nemůžeme udělat nic, abychom jejich konečné záměry vykolejili, dokud s nimi nevyjdou na světlo a nepokusí se je uskutečnit.“ Chtěla dodat ještě něco o svém vlastním možném časovém omezení, ale pak si to rozmyslela.

Papadapolus pozoroval její tvář s pozorně svraštěným obočím. Honor připadalo, že si patrně uvědomuje, že něco zamlčela, ale i tak toho řekla dost, aby mu dodala spoustu látky k přemýšlení.

„Dobře,“ řekl po chvíli. Zahleděl se na svou holomapu zamyšleným pohledem a pak se podíval opět na Honor. „Máte nějaké návrhy, madam?“

„Jenom jeden,“ řekla a obrátila se k McKeonovi. „Pravě jsme se dohodli, že můžeme omezil inspekční lety. Můžeme k nim nechat přidělené jen vyloďovací raketoplány?“

„Nevidím důvod, proč bychom nemohli,“ odpověděl po kratičké úvaze. „K tomu byly ostatně postavené.“

„V tom případě chci všechny tři pinasy převelel z vládního komplexu na Neohroženého.“ řekla Honor Isvarianovi. „Když budeme mít po ruce všechny tři, můžeme vysadit celý oddíl majora Papadapola při jediném letu.“

„A prozatím zůstane na palubě, takže nebudeme předem prozrazovat naše plány rozmístění.“ dodal Isvarian a přikývl.

„Přesně tak. Majore?“

„Ano…“ Zdalo se, že si Papadapolus ani neuvědomuje, co říká. S přimhouřenýma očima zíral na svůj displej, a Honor měla pocit, že slyší, jak mu myšlenky víří hlavou. Nadechl se, aby promluvil, pak se zarazil a nakonec zvolna přikývl.

„Bude to složitější, madam,“ řekl pak. „Když budou všichni moji lidé tady nahoře, zvýši se pravděpodobnost, že si nějakého incidentu všimneme pozdě, nebo že nezvládneme koordinaci a něco přes nás pronikne do enkláv. Tohle mi dělá největší starosti, ale zároveň nebudeme ani moci správně začlenil moje družstva do řad NPA. když jim nedáme čas secvičit se s mateřskými jednotkami, takže hodně ztratíme na pružnosti a na schopnosti rychle reagovat, až budeme dole. Myslím, že s tím bychom ale něco mohli udělat.“ S očima stále upřenýma na holomapu se poškrabal na bradě a pak se obrátil k Isvarianovi.

„Můžete zůstat na palubě ještě tak den, majore? Budeme muset znovu promyslet celý operační plán a skutečně bych ocenil vaše příspěvky.“

„Rád, Nikosi.“ Isvarian vstal, aby se k němu u holomapy připojil. „A nejsem si jistý, jestli opravdu tolik ztratíme na pružnosti, jak si myslíte. Můžeme naplánovat výchozí postavení mých lidí, aby se k nim mohly připojit vaše případné výsadky. Možná bychom spíš mohli první a druhou rotu využít po četách jako síly rychlého nasazení, než se snažit o včlenění do jednotlivých našich jednotek.“

„Právě na to jsem myslel,“ přisvědčil Papadapolus. „A potom…“ Zarazil se a s náznakem omluvy se obrátil k Honor. „Promiňte, kapitáne. Technické podrobnosti můžeme major a já probrat po poradě. Pokusím se pro vás mít předběžný plán na konci dne.“

„To bude skvělé, majore,“ řekla mu Honor. Vstala a usmála se na něj i na Isvariana. „Udělali jste na mě dojem, pánové, a já plně věřím, že vaše konečné řešení bude fungovat stejně dobře.“

Ještě jednou se na ně usmála a pak pokynula McKeonovi. Spolu s ním vyšla z brífingové místnosti. Než se průchod za nimi zavřel, ještě zahlédla jak se oba důstojníci, které tam zanechali, sklánějí nad hologramem a vážné spolu rozmlouvají.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Poručík Samuel Houston Webster si pobrukoval, zatímco se svým vytrvalým způsobem propracovával horou přijatých rutinních zpráv. Ctihodná a svatosvatá tradice od každého spojovacího důstojníka vyžadovala, aby mu úřadování spojené s jeho funkcí bylo protivné, avšak Webster si byl provinile vědom, že v tomto ohledu ji porušuje. Měl dny, kdy mu vadilo, kolik času nad ním stráví, nicméně skutečnost, že on jediný ze všech důstojníků lodi ví o informacích procházejících Neohroženým tolik co kapitán, příjemně lechtala jeho ego. A navíc bylo překvapivě obtížné protivit si cokoliv, co ‚musel‘ udělat pro kapitána Harringtonovou.

Jeho prsty tančily po pultu s osvojenou snadností a malý koutek jeho vědomí se zaměstnával jinými myšlenkami i při tom, když orlím zrakem sledoval šifrované zprávy, které převáděl do normální řeči. Kapitán je dobrej, řekl si. To patřilo v jeho slovníku k nejvyšším uznáním, které si dosud zasloužilo jen velmi málo jeho nadřízených. Webster nebyl domýšlivý ani povýšený, přesto si však byl zcela vědom skutečnosti, že šťastná náhoda jeho původu s sebou téměř nevyhnutelně nese to, že se jednoho dne stane sám vyšším důstojníkem. S ohledem na to zjistil, že má sklon pohlížet na své okamžité nadřízené dvěma pohledy zároveň. Jeden patřil současnému mladičkému důstojníčkovi, dychtivému poučit se z jejich příkladu a větších zkušeností, zatímco ten druhý budoucímu vlajkovému důstojníkovi, kterým měl v úmyslu se jednou stát. Ten druhý pohled byl kritičtější, než by snad mladíkův bodrý zevnějšek mohl dávat najevo.

Například ho velmi zklamal komandér-poručík McKeon. Jestli někdo na palubě měl vidět, o co se kapitán snaží, a pomoci jí toho dosáhnout, byl to její výkonný. Ale zdálo se, že McKeon už přišel k sobě, a Webster si velmi pečlivě zapamatoval, jak se kapitán vyhýbala tomu, aby se po něm vozila, než zase dostal rozum. Byly chvíle, kdy jí maličko zazlíval, že McKeona na místě neroztrhla vejpůl, ale konečný výsledek, kterého u něj dosáhla, byl překvapivý.

Bylo to svým způsobem legrační. Kapitán Harringtonová byla tak klidná. RMN mělo své panoptikum povah a Webster znal kapitány, kteří by vztekem dokázali tavit pancéřovou ocel, když se naštvali. Kapitán Harringtonová nikdy ani nezvýšila hlas a ani jednou ji neslyšel klít. Její klidné chování však ani v nejmenším neznamenalo, že by si někdo, kromě naprostého idiota, dovolil chovat se k ní neuctivě. Vlastně ho překvapilo, když si uvědomil, že její klid byl tak účinný právě proto, že se tolik lišil od hromů a blesků, jež v takových případech dštili jiní kapitáni.

Obdivoval to, stejně jako obdivoval způsob, jakým si udržovala odstup od podřízených. Vždy na svém místě, vždy přístupná, ale nikdy přitom nenechala nikoho zapomenout, že je to ona, kdo velí. Současně však dokázala vyburcovat lidi, kdykoliv si vzpomněla – jako když přiměla Rafa Cardonese vyřešit ten problém se sondami – a zdálo se, že o nich ví všechno, co se jen dá. Dokonce věděla i to, že zatímco Cardones se rád nechává oslovovat ‚Rafe‘, Webster z hloubi duše nenávidí, když mu lidé říkají ‚Sam‘. Silně pochyboval, že by se takové informace nacházely v jejich osobních složkách, a nedokázal si představit, kde k nim přišla.

Na jeho displeji zablikala další zpráva, spleť symbolů se magicky přelila v dešifrovaný text a on se zarazil. Povytáhl překvapeně obočí, a když si to důkladně přečetl, začal se usmívat. Chvíli jen tak seděl, poklepával zamyšleně prsty na okraj pultu a potom si pro sebe přikývl. Tohle by mělo přijít do svodky jako poslední, rozhodl. Byla to jen rutinní informační zpráva, avšak Webster měl vytříbenější smysl pro zákulisní boj mezi předními představiteli námořnictva než většina ostatních lidí. Měl za to, že to kapitánovi zpříjemní den – ne-li celý týden – a bude to pro ní hezké překvapení na konci denní svodky přijatých zpráv.

Vyťukal na terminálu číslo priority a se škodolibým úsměvem si vyvolal další zprávu.

Honor pracovala u terminálu v tichu své kabiny. V brífingové místnosti na můstku už strávila příliš mnoho času. Vědět, že kapitán je jen na druhé straně toho průchodu a potlouká se kolem, mohlo mít na nižší důstojníky tlumivý účinek, a teď, když McKeon přišel k rozumu, nebylo už nutné, aby na všechno dohlížela. Za posledního jeden a půl týdne učinili velký pokrok. Ne sice tak velký, aby tím dohnali veškerý čas ztracený pro budování svých profesionálních vztahů, nicméně dost velký na to, aby mohla přenechat denní chod lodi zcela v jeho rukách. A tak si vzala práci ‚domů‘, aby se s ní vypořádala tam.

Skončila s týdenním přehledem údržby Dominiky Santosové a schválila návrhy, které Santosová a McKeon vypracovali pro nápravu několika menších problémů. Pak si dala přestávku, aby si protřela oči. Průchod z jídelny se otevřel a dovnitř se všoural MacGuiness s šálkem čerstvě uvařeného kakaa, jako by ho přivolala myšlenkami.

„Děkuji, Macu.“ S úsměvem usrkla a on se na ni usmál.

„Není zač, madam,“ řekl a zmizel stejně tiše jako se objevil. Usrkla znovu a odložila šálek na stůl, připravená vrhnout se zase na malichernosti hlášení, když zazněl bzučák u vchodu. Klepla na klávesu interkomu.

„Ano?“

„Spojovací důstojník, madam,“ ohlásil námořní pěšák na stráži a ona se znechuceně zašklebila. Ne proto, že to byl Webster, nýbrž proto, že to znamenalo, že přináší denní svodku rutinních zpráv a hlášení.

„Pojďte dál, Samueli,“ řekla a otevřela průchod.

Webster vpochodoval dovnitř se záznamníkem pod paží letmo se vypjal do pozoru a podal jí jej.

„Denní…“

„…svodka,“ dokončila za něj Honor kysele a on se usmál.

„Ano, madam. Žádna vysoká priorita.“

„Alespoň že to.“

Převzala záznamník, přitisknutím palce na snímací plošku svodku přijala a znovu se podivovala, proč námořnictvo trvá na utrácení času důstojníků tím, že běžnou lodní poštu musejí doručovat osobně. Webster mohl stisknutím klávesy celou tu věc poslat na její terminál přímo z můstku, ale takhle to u námořnictva neprobíhalo. Nejspíš má osobní doručení zajistit, že si kapitán zprávy doopravdy přečte, pomyslela si.

„Ano, madam.“ Webster se opět vypjal do pozoru, ještě jednou se na ni usmál a zmizel v průchodu.

Honor chvilku seděla, přejížděla pohledem od záznamníku k terminálu a rozhodovala se, kterému nudnému úřadovaní se má věnovat nejdříve. Svodka přijatých zpráv vyhrála – aspoň pocházela ze zdroje mimo Neohroženého – a Honor si záznamník přitáhla a ťuknutím na klávesu jej oživila.

Na vestavěném displeji se objevila první zpráva, Honor ji letmo přelétla a odklepla další zprávu. A další.

Bylo pozoruhodné, jaké informační perly pokládali lordové admirality ve své moudrosti za nutné mezi kapitány rozšiřovat. Například tak docela nechápala, k čemu úřadující velící důstojník stanice Bazilišek potřebuje vědět, že lodní správa nařídila, že všechny dreadnoughty RMN mají od nynějška vyměnit dvě ze svých šalup za šestou pinasu. Že by bylo prostě jednodušší poslat zprávu všem kapitánům, než si dát tu práci s vyhledáváním těch, kteří to skutečně potřebují?

Na rtech se jí objevil neveselý úšklebek a začala se propracovávat svodkou rychleji. Některé zprávy skutečně byly případné a vztahovaly se k jejím povinnostem – jako doplnění seznamu zakázaného zboží pro dovoz na Medusu o elektrické nože – jiné útržky byly mírně zábavné, ale většina byla k zbláznění nudná.

Pak však došla k poslední zprávě a vytřeštila oči. Narovnala se v křesle, koutkem oka zahlédla, jak se Nimitz na čalouněném posedu zvedl v zrcadlovém obrazu její reakce, a přečetla si to podruhé.

Zpráva ani nebyla adresována jí, ale na tváři jí rozkvetl úsměv a oči jí začaly tančit, když ji četla ještě jednou. Zaslali ji Honor ‚na vědomí‘, ne proto, že by se od ní na jejím základě vyžadovala nějaká akce. Honor se začala nahlas pochechtávat, když si vzpomněla na svá dřívější podezření, že někdo její činnost schvaluje. Ať už ten někdo byl kdokoliv, očividně se rozhodl dát jí najevo velmi jasný náznak svého souhlasu, protože neexistoval žádny jiný představitelný důvod, proč by tohle mělo být posláno na Neohroženého.

Byla to běžná depeše velitele HMSS (HMSS – zkratka za His/Her Mujesty’s Space Station, kosmická stanice Jeho/Jejího Veličenstva.) Héfaislos třetímu vesmírnému lordu admirálovi lady Lucy Danversové. Danversová byla náčelníkem lodní správy a depeše viceadmirála Warnera byla odpovědí typu ‚s politováním Vám oznamuji‘ na nedávný požadavek kapitána lorda Younga, aby mu lodní správa přidělila při vystrojování lodi speciální prioritu. Kontrolní tým admirála Warnera potvrdil opodstatněnost původního odhadu kapitána lorda Younga a dospěly k názoru, že vážné opotřebení vylaďovačů Warszawské plachet těžkého křižníku Jejího Veličenstva Warlock je závažným a naléhavým důvodem k jejich výměně. Tato nezbytná generální oprava naneštěstí znamená, že údržbu lodi je třeba prodloužit nejméně o osm týdnů, aby bylo možné provést příslušnou montáž a zkoušky. Viceadmirál Warner samozřejmě všemi dostupnými způsoby práci urychlí a zůstává uctivým služebníkem admirála Danversové a tak dále.

Honor odložila záznamník opatrně na stůl a snažila se nehihňat. Protivilo se jí, jak to znělo, ale tentokrát si nedokázala pomoci. Vstala a přitom se chichotala jako rozpustilá školačka, která má nějaké tajemství, pak vzala Nimitze z jeho hřadu. Držela ho v natažených rukách a kroužila s ním po kabině a stromový kocour přitom štěbetal svým vlastním ekvivalentem chichotání.

„No, tak to by bylo, pane.“ Desátník Harkness si otřel pot z čela ušmudlaným kapesníkem a pak jej vrátil do náprsní kapsy své kombinézy.

„To by opravdu bylo,“ přisvědčil podporučík Tremaine. Masíroval si jednou rukou ztuhlé šíjové svaly a přemítal, jestli by bylo pod důstojnickou důstojnost si také otřít čelo.

„Díky, pane Tremaine.“ Kanón (Kanón neboli Gunny od Gunnery-Sergeant, což je jeden z mnoha druhů seržantů v námořní pěchotě USA.) Jenkins – z nějakého důvodu známého pouze námořním pěšákům se nejvyššímu poddůstojníkovi námořní pěchoty na lodi vždy přezdívalo ‚kanón‘, i když byl jako v Jenkinsově případě hlavním seržantem roty – se ani nezapotil, všiml si Tremaine s jistou rozmrzelostí. Jenkins naposledy přejel kritickým pohledem prázdné pancéřové soupravy naskládané do nákladového prostoru pinasy, udělal si poznámku do záznamníku a zavřel průchod.

„Nemáte zač, kanóne,“ odvětil Tremaine. Harkness mlčel, pohlížel na námořního pěšáka s výrazem nevýslovné nadřazenosti a seržant Jenkins mu to oplácel tím, že hřmotného desátníka přehlížel úplné.

„Takže zbývají už jenom palety s municí pro pinasu číslo dvě,“ prohlásil Jenkins bodře, když všichni tři zamířili ke spojovacímu tunelu vedoucímu z přechodové komory pinasy a Tremaine polkl zakvílení. Doufal, že to nechají až na další hlídku, a pohled do Harknessova obličeje mu prozradil, že ten doufal v totéž. Podporučík se chystal něco namítnout, ale pak se kousl do nu. Nikdo by sice nemohl říci, že se Jenkins samolibě šklebí, ale určitě k tomu měl blízko. Možná, pomyslel si Tremaine, se s desátníkem Harknessem dá vyjít přece jen lépe než s námořními pěšáky… Ne že by ovšem měl v úmyslu poskytnout Jenkinsovi to potěšení, aby to řekl nahlas. Místo toho…

„Samozřejmě, kanóne,“ řekl ještě bodřeji. „Tudy doprava, prosím. Desátníku?“

„Bude mi potěšením, pane Tremaine,“ prohlásil Harkness kysele. Zamířili přes vyloďovací dok k paletám naskládaným do hraniček a Jenkins mávl na svou pracovní četu, aby se zařadila za ně.

„…takže pinasy jsou naložené pro boj, kdybychom je museli poslat dolů.“

McKeon dokončil hlášení, vypnul svůj záznamník a Honor přikývla. Bylo pozdě, podle času Neohroženého. Na sněhobílém ubrusu mezi nimi ležely zbytky večeře a na druhé straně stolu se dosud zabýval svým talířem Nimitz. Přehodila jednu nohu přes druhou a sledovala ho, jak jehlově ostrými zuby odstraňuje maso z pečeného stehna sfinžského stromového koníka se stejnou chirurgickou přesnosti, s jakou ona si hrála s vidličkou. Je pozoruhodné, pomyslela si už po tisíci, jak způsobné se u stolování choval, pokud zrovna nešlo o celer.

„Takže myslím, že jsme připraveni jak to jen šlo,“ řekla nakonec.

„Jenom bych rád věděl, na co jsme vlastně připraveni,“ poznamenal McKeon trochu kysele a ona se maličko usmála.

„Od Hauptmanovy návštěvy už uplynuly pomalu dva týdny bez jakýchkoliv poplachů a útoků,“ podotkla.

„Což ve mně jen vzbuzuje pocit, že se na nás chystá něco hodně ošklivého,“ vzdychl McKeon, sám se kysele usmál a vstal. „No nic, předpokládám, že co se má stát stane se, madam. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, pane McKeone.“

Odpověděl lehkým kývnutím a Honor se za ním dívala, jak odchází. To je tedy opravdu změna, řekla si s nepochybným uspokojením. Opravdu změna.

Zvedla se a sáhla po smutně vypleněné míse salátu. Nimitz okamžitě zvedl hlavu, zelené oči rozsvícené. Usmála se.

„Tady máš, ty nenažranče,“ řekla mu. Podala mu celerový řapík a zamířila ke své kajutě. Už se nemohla dočkat, až si dopřeje přepych dlouhé horké sprchy.

Probudil ji chraptivý zvuk bzučáku.

Honor otevřela oči, když bzučák zazněl podruhé. Mívala od přírody tvrdý spánek, ale její první velení na královské lodi to změnilo. Nimitz ospale protestoval, když se zprudka posadila. Kocour napůl sklouzl a napůl se jí skutálel do klína ze svého oblíbeného lůžka na její hrudi, a ona ho jednou rukou jemně odsunula, zatímco druhou stiskla klávesu komunikátoru.

Bzučák na její potvrzení přestal vrčet a Honor si rukama rychle prohrábla krátké vlasy. To byla jedna z výhod účesu mužského střihu. Beztak nemělo smysl předstírat, že je hezká, a takhle alespoň nemusela ztrácet čas krášlením, když ji někdo vzbudil uprostřed noci. Ze židle vedle postele shrábla kimono, které jí matka věnovala k posledním narozeninám, vklouzla do něj a pak stiskla klávesu podruhé, aby přepnula hovor do plné aktivního vizuálního režimu.

Obrazovka oslnivě zaplála do temna kabiny. Byl to víceúčastnický konferenční hovor a z jedné části rozděleného obrazu vyhlížela dame Estelle. Neohrožený přizpůsobil svůj palubní den dni vládního komplexu a Matsuko na sobě měla stejně jako Honor župan přes noční úbor, zato Barney Isvarian v jiné části obrazu byl oblečený v uniformě. Za ním Honor spatřila svého druhého lékaře poručíka Montoyu a v pozadí rozeznala aseptickou čistotu jedné z klinik NPA pro domorodce.

„Promiňte, že jsme vás vzbudili, Honor, ale je to důležité.“ Zmocněnkyně mluvila téměř vyděšeným hlasem a Honor dokončila vázání pásu kimona a posadila se rovněji.

„Co se děje, dame Estelle?“

„Dvě informace. Jedna je dva dny stará, ale je tak nejasná, že jsem se rozhodla chvíli počkat, než vám ji sdělím. Barney se mi právě ozval s druhou a ta mění tu, kterou jsem už měla.“

Honor přikývla a naklonila hlavu ke straně, aby zmocněnkyni povzbudila k pokračování.

„Ve středu nás navštívil Ghírinatu, jeden z náčelníků medusanských kočovných klanů,“ začala dame Estelle. „Nemá městské státy v Deltě o nic raději než jiní kočovníci, ale my jsme jeho klanu přede dvěma roky pomohli. S ohledem na místní počasí mají kočovníci sklon migrovat podle roční doby z jedné polokoule na druhou, nebo alespoň do rovníkového pásma a zpět. Ghírinatuův klan však při průchodu Deltou zastihla časná bouře a my jsme vznášedlem NPA vytáhli většinu příslušníků jeho klanu a asi polovinu jejich stád ze záplav, kde už měli všichni namále. Tak jsme si získali jejich přátelství.“

Odmlčela se a povytáhla obočí, jako by se chtěla Honor zeptat, jestli ji sleduje. Honor přikývla.

„Dobrá. Ghírinatu je ze severu – jeho klan je součástí Hiniarchie… nu, řekněme, že bychom to mohli nazvat federací klanů. Každopádně na zimu míří na jih, ale má příbuzné po celé severní polokouli a zastavil se cestou, aby mi řekl, že jeden z těch příbuzných odkudsi od Mechových hřbetů mu poslal vzkaz. Nebyl to příliš konkrétní vzkaz, ale Ghírinatu měl za to, že bychom o něm měli vědět. Zhruba přeloženo to bylo varování, že Delta nebude pro Ghírinatua a jeho stáda právě nejvhodnějším místem k přečkání zimy.“

Honořina tvář se stáhla a dame Estelle přikývla.

„Přesně tohle jsem si pomyslela já, ale byla to první šeptanda, kterou jsme zaslechli od domorodců, a jak říkám, byla zatraceně nekonkrétní. Proto jsem vám o tom ani neříkala – dokud se nevynořila ta druhá věc.“ Zmocněnkyně kývla na svou kameru s očima obrácenýma na tu polovinu obrazovky, na které se rýsoval Isvarianův obraz. „Chcete se toho teď ujmout vy, Barney?“

„Ano, madam.“ Isvarian se v křesle zavrtěl a pohlédl přímo na Honor. „Jsem na klinice, kterou provozujeme v Dauguaaru u Tříramenné, kapitáne,“ řekl. Honor chviličku přemýšlela, představila si v duchu mapu Delty a pak přikývla. Tříramenná řeka se nacházela hodně na severu a Dauguaar byl nejsevernější ze všech městských států, Což znamenalo, že také leží nejblíž Mechovým hřbetům.

„Dnes ráno nám zavolali,“ pokračoval Isvarian, jakmile se jí vybavil místní zeměpis. „K městské bráně se připotácel jakýsi kočovník a zhroutil se, městská stráž ho odtáhla na kliniku a předala nám ho. Doktor, který měl službu, poznal příznaky okamžitě – otrava mekohou a pěkně pokročilý případ k tomu – ale všiml si také, že ten kočovník má na opasku nějaký neobvyklý váček. Zatímco jeho domorodí saniťáci kočovníka odváželi, podíval se do něj.“ Isvarian sáhl pro něco mimo zorné pole kamery a pak ukázal Honor váček, podle vzhledu kožený. Otevřel jej a ona při pohledu na matný lesk olověných kulek sevřela ústa.

„Měl taky roh s prachem,“ navázal Isvarian zachmuřeně. „Nikdo nezahlédl ani stopu po nějaké pušce, ale tohle stačilo, aby spustili všechny možné poplachy a hnali mě sem tak rychle, jak jen dokáže vznášedlo letět. Tady Fritz…“ pokynul rukou směrem k Montoyovi, který svému kapitánovi věnoval unavený úsměv, „…chtěl jet se mnou, aby viděl otravu mekohou na vlastní oči, tak jsem ho vzal také. Oba jsme strávili většinu času tím, že jsme seděli u jeho postele a poslouchali jeho blábolení, dokud asi před deseti minutami nezemřel.“

Muž z NPA pokrčil rameny a díval se nešťastně.

„Už bylo pozdě. V takto pokročilém stadiu vám mekoha moc velké IQ nenechá, navíc mu vysazovala motorická kontrola, takže mu bylo o to hůř rozumět, ale zachytil jsem toho dost, aby mě to vyděsilo k smrti, kapitáne. Pořád blouznil o nových zbraních – o těch puškách – a o nějakém kočovnickém šamanovi, kterému ‚přetékají ruce svatou mekohou‘. To je skoro doslovný překlad.“

„Do hajzlu,“ zašeplala Honor dřív, než se stačila zarazit. Isvarian přikývl.

„Jde do tuhého, madam,“ varoval ji. „Tohle by stačilo jako důkaz, že ten šaman – ať už je to, sakra, kdokoliv – má přímé spojení na lidi, kteří postavili tu laboratoř í na ty, kdo zavedli pušky – za předpokladu, že to nejsou stejní lidé. Já si ovšem myslím, že se klidně můžeme vzdát veškerých nadějí, že by nebyli. Podle toho umírajícího kočovníka měl šaman přímé vnuknutí od bohů. Nadešel prý čas, aby domorodci vyhnali prokleté jinoplaneťany z posvátné půdy Medusy, a bohové jim k tomu seslali kouzelné zbraně. A co je ještě horší, bohové mu řekli, že ne všichni jinoplaneťané jsou špatní. Někteří jsou služebníci bohů a uctívají je s náležitou úctou a tihle zbožní jinoplaneťané jsou zdrojem jeho ‚svaté mekohy‘. Zní to jako by sestavoval kočovnickou armádu a sliboval jím, že až ty špatné jinoplaneťany vyženou pryč nebo až přinesou bohům náležité oběti, přijdou k nim ti dobří jinoplaneťané a dají jim ještě zázračnější zbraně a tolik mekohy, kolik si jen kdy budou přát.“ Major zmlkl, tvář staženou vyčerpáním i starostmi, a Honor se ostře kousala do rtu. Mlčení se prodlužovalo, až je nakonec přerušila vládní zmocněnkyně.

„Tak takhle se věci mají, Honor. To není jen tak nějaká zločinecká operace. To je něčí záměrný pokus zorganizovat velké domorodé povstání a vytlačit království z planety.“

„Haven,“ řekli Honor a Isvarian současně a mrkli na sebe. „To byla i moje první myšlenka,“ prohlásila Matsuko klidně. „Ale právě proto, že je to tak očividné, myslím, že bychom se k tornu měli stavět opatrně. Na druhou stranu mě nenapadá nikdo jiný, kdo by to mohl být, a Haven rozhodně vytrvale tvrdí, že tady dole nemáme skutečnou svrchovanost.“

„To je pravda,“ ozvala se Honor. Poškrábala se na nose a zamračila se na obrazovku komunikátoru. „Řekla bych, že by to snad mohli být Andermané,“ dodala nakonec. „Gustavovi XI. by nevadilo, kdyby se mohl pevně uchytit na Bazilišku, a mohlo ho napadnout, že bychom automaticky skočili po závěru, že za tím jsou Liďáci. Ale nějak mi to nesedí, ať se snažím, jak se snažím. Právě teď soustřeďují pozornost na Slezsko a spíš by mu měla dělat starosti Midgardská federace než my. Jakýmkoliv skokem tímhle směrem by si nás jen popudil a to nemůže potřebovat, pokud se chystá pustit do Slezanů a jejich spojenců.“

„A co někdo jiný? Některý z jednosoustavových států v oblasti?“

„O tom pochybuji, dame Estelle. Všichni mají spoustu práce s tím, aby byli co nejnenápadnější a nepřilákali na sebe pozornost Havenu. Kromě toho, co by jim Medusa přinesla?“

„Ale co by Medusa přinesla Havenu?“ zeptal se Isvarian pochybovačně.

„Nejsem si jistá.“ Honor při škrábaní na nose přitlačila. „Konečným cílem Havenu musí být vyústění a já si nedovedu představit, jak by jim k němu mohlo pomoci vyhnat nás z Medusy, i kdyby se pak dostali na planetu místo nás. Ale to, že si vy nebo já nedovedeme představit, jak by jim to pomohlo, ještě neznamená, že to nejde.“

„Obávám se, že se s tím budeme muset smířit,“ povzdychla si Matsuko. „Jenže pravě to, že nevidíme žádný logicky důvod, proč by to dělali, znamená, že než začnu předkládat jakékoliv oficiální stížnosti nebo obvinění, musím mít nezvratný důkaz, že za tím jsou oni.“

„Souhlasím.“ Honor se opřela a založila si ruce na prsou. „Potřebujeme víc informací.“ Pohlédla na Isvariana. „Víme, odkud ten umírající kočovník pocházel, Barney?“

„Ne přesně. Podle jeho osobní výstroje a nářečí byl na někoho, kdo cestuje pěšky nebo na jehrnovi, daleko od domova. Hádám, že pochází odněkud z oblasti Mechové náhorní plošiny, možná kousek jižně odtamtud. Řekněme sedm nebo osm set kilometrů na sever od Delty.“

„Mohl se ve svém stavu dostat tak daleko?“

Isvarian se ohlédl po Montoyovi a poručík zavrtěl hlavou. „Tomu nevěřím, madam. Nejsem odborník na Medusany, ale mluvil jsem s lékařem z kliniky a s ohledem na pacientův stav a na to, jak rychle se ztrácel, když jsme se sem dostali, by mě překvapilo, kdyby byl na nohou déle než dvacet nebo třicet hodin od své poslední dýmky.“

„Jak daleko se mohl dostat za třicet hodin, Barney?“

„Rozhodné ne sedm set kilometrů, kapitáne, to je jisté. Medusané se pěšky pohybují rychleji než my, ale ani na jehrnovi ve svém stavu nemohl udělat víc než dvě stě, tři sta kilometrů.“

„Dobrá. To nám dává hrubou představu, kde máme začít pátrat po někom, kdo s tím může mít něco společného.“

„Správně.“ Matsuko pevně přikývla. „Barney, chci co nejdříve vyslat hlídku.“

„Ano, madam.“

„Pošlete ji raději silnější,“ varovala Honor. „Pro jistotu.“

„A ať jí velí někdo s chladnou hlavou,“ přisvědčila Matsuko a Isvarian znovu přikývl.

„Ozbrojené vznášedlo s deseti lidmi může být na cestě za místního svítání,“ oznámil. „Řekněme za osm hodin.“

„Dobrá. Teď, když už jste mě vy dva připravili o spánek,“ dodala Honor s kyselým úšklebkem, „mohu já docela dobře pokazit noc několika lidem tady nahoře. Nevím, jestli dospějeme k nějakým novým, geniálním nápadům, ale neuškodí se zeptat. A dám vědět Papadapolovi. Nejspíš bude chtít mluvit přímo s vámi, Barney.“

„Beze všeho. Dame Estelle má kód mého osobního komunikátoru. Vládní dům se se mnou může spojit zabezpečeným kanálem, ať jsem kdekoliv.“

„Dobrá. V tom případě, dame Estelle, jestli mě vy a Barney omluvíte, myslím, že se raději obléknu. Ozvu se vám za několik hodin, abych vám dala vědět, na co jsme přišli – anebo že jsme nepřišli na nic.“

„Děkuji vám, Honor.“ Úleva v hlase dame Estelle byla nepřeslechnutelná a Honor se na ni než přerušila spojení usmála. Ten úsměv odumřel v okamžiku, kdy obrazovka pohasla. Honor se zamračila, prudce vstala a začala shánět uniformu.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Honor se rozhlédla brífingovou místností po svých důstojnících. Kromě Cardonese, který měl hlídku, byli přítomni všichni velitelé úseků i velitelé hlídek na jednotlivých úsecích. Seděl tu i podporučík Tremaine, protože Honor chtěla, aby také přispěl svými zkušenostmi z povrchu planety. Všechny obličeje byly napjaté a ustarané, neboť je právě zpravila o rozhovoru s dame Estelle.

„Tak taková je situace,“ řekla klidné. „Poprvé máme jasné znamení, že stojíme nikoliv proti domácímu zločineckému podniku, nýbrž proti nějaké krycí operaci jinoplanetární vlády. Neznáme její konečný cíl, ani nevíme, kdy nebo jak to má propuknout, ale tohle víme.“

McKeon přikývl a zatímco přemýšlel, roztáčel bezcílně na stole před sebou elektronické pero. Pak zvedl hlavu.

„Jedna věc, kterou bychom podle mého měli uvážit, madam, je, nakolik se lze spolehnout na informace toho umírajícího kočovníka. Nemohl by ta mekoha způsobit, že viděl a slyšel věci, které nejsou? Nebo si špatně vyložil věci, které existují?“

„Dobrá připomínka,“ souhlasila Honor. Pohlédla přes stůl na Lois Suchonovou. „Doktorko? Jaký je váš názor?“

„Můj názor, kapitáne?“ V hlase Suchonové se ozýval téměř nedůtklivý tón a rychlým mrzutým škubnutím pokrčila rameny. „Já jsem lodní lékař. Nevím nic o domorodé fyziologii.“

Honor pevně sevřela rty a vrhla na doktorku dlouhý upřený pohled. Suchonová zrudla, ale pohled opětovala s paličatým, malicherným vzdorem. Ví, že má krytá záda, pomyslela si Honor znechuceně. Sice byla průběžné seznamována s vývojem situace a věděla, jak důležitá může jednou být informace o účincích mekohy na Medusany, ale nikdo ji konkrétně nepožádal, aby se podívala do nějaké literatury, kterou měla k dispozici NPA. Někdo, pomyslela si Honor, to udělat měl. Někdo jako komandér Honor Harringtonová, která dokonale věděla, že nic menšího než přímý rozkaz Suchonovou nepřiměje zvednout zadek z pohodlného křesílka.

„Dobrá. Tento bod probereme s dame Estelle – a s poručíkem Montoyou – po poradě, pane McKeone.“ Honor si naťukala poznámku do svého záznamníku a lehounce se usmála, když Suchonová zkřivila ústa při té nečekané zmínce o svém podřízeném. Zahleděla se do doktorčina planoucího pohledu a její chladné hnědé oči se upřely do oči Suchonové, až lékařka vztekle odvrátila zrak.

„Myslím, že je to dobrá připomínka,“ pokračovala Honor za okamžik, „ale prozatím budeme vycházet z předpokladu, že informace je přesná.“

McKeon přikývl a Papadapolus zvedl ruku.

„Ano, majore?“

„Mezi těmi špatnými zprávami mohou být i některé dobré, madam,“ nadhodil námořní pěšák. „Lidé majora Isvariana by na základě toho mohli získat aspoň trochu nových informací o možnostech Stiltů. V nejlepším případě nám mohou vymezit cíl mimo Deltu. Kdyby major dokázal najít toho šamana, měli bychom snad být schopni podniknout rychlý nájezd v bojových pancířích a sebrat mu zbraně – a možná sebrat i jeho – než se vůbec dostane tak blízko k enklávám, aby je mohl ohrozit.“

„Souhlasím,“ řekla Honor. „Na druhou stranu musíme být velmi opatrní, než něco v tomto směru podnikneme. Dame Estelle má výslovně zakázáno využívat NPA k zasahování do domorodých náboženských záležitostí a já nemohu bez jejího souhlasu na planetě operovat vůbec. Pokud nemůžeme prokázat přímé vměšování ze strany jiných světů, má svázané ruce – a my s ní – dokud šamanovi přívrženci nezačnou skutečně své zbraně používat.“

„Chápu, kapitáne. Ale už jen vědět, kam a po čem se dívat, ve mně vzbuzuje mnohem lepší pocity. Raději se jim postavit v otevřeném terénu, který nám umožni využít vzdušnou podporu a větší pohyblivost a dostřel, než s nimi bojovat zblízka v enklávách.“

Honor přikývla a on se zase posadil. Svou troškou do mlýna už přispěl. Všechno ostatní bylo záležitostí námořnictva. Zatímco mlčky čekal, až převezmou štafetu, něco ze zájmu v jeho očích se vytratilo.

„Víte, skippere,“ ozvala se Dominica Santosová zvolna, „přemýšlím o tom, co jste řekla. O tom, že to všechno je jenom součást nějakého rozsáhlejšího jinoplanetárního plánu.“ Honor naklonila hlavu na stranu a Santosová mávla rukou.

„Zdá se mi, že jediné logické podezření ukazuje na Haven, madam. Já vím, že to nemůžeme dokázat, ale nenapadá mé nikdo jiný, kdo by mohl něco takového provádět. A i kdyby to nebyli oni, neměli bychom zachovat předpoklad, že to oni jsou? Chci tím říci, že nikdo nám nemůže ublížit tak zle jako Liďáci, takže když budeme předpokládat, že to jsou oni, a zmýlíme se, zůstaneme méně odkrytí. Ale jestli to je Haven a my se budeme vzpírat předpokladům, že jsou to oni, je pravděpodobné, že něco důležitého přehlédneme, že ano?“

„Dobrá připomínka,“ přitakal McKeon. „Rozhodně.“

„Souhlasím.“ Honor lehce bubnovala prsty do stolu a pak se podívala zase na svého výkonného. „Předpokládejme pro tuto chvíli, že to je havenská tajná operace, pane McKeone. Myslíte si, že něco takového spustí a jenom zůstanou sedět a nechají to vyvíjet samo o sobě?“

„Myslím, že neexistuje způsob, jak bychom to mohli zjistit,“ prohlásil McKeon po chvilce přemýšlení. „Instinkt mi napovídá, že ne, ale když neznáme jejich konečný cíl, nedokážu to prostě říci.“

„Kapitáne?“ Hlas, který se ozval, byl váhavý a velmi mladý a Honor se na mluvčího povzbudivě usmála, když se obrátila k němu.

„Ano, pane Tremaine?“

„Ehm, já chci jenom něco podotknout, madam. Všiml jsem si toho před několika dny, ale tehdy se to nezdálo příliš důležité. Ale teď…“ Podporučík nejistě pokrčil rameny.

„Podotknout co, pane Tremaine?“

„No, já jenom že jsem tak trochu dál sledoval provoz mezi vesmírem a povrchem i potom, co jste mě zavolala zpátky na palubu, madam. Nejspíš ze zvyku. A všiml jsem si, že havenské lety jako by se úplně zastavily.“

„Ano?“ Honor se podívala na McKeona a svraštila obočí. Výkonný se na okamžik zatvářil vyděšeně a pak se kysele zašklebil.

„Co se člověk nedozví od podporučíků,“ řekl a Tremaine se začervenal, když se kolem stolu zvedla vlna lehkého smíchu. Pak se na výkonného zašklebil.

„Nevím, co to znamená, madam,“ pokračoval McKeon již vážnějším tónem, „ale má pravdu. Havenská doprava na povrch úplně přestala. Už skoro před týdnem.“

„Tak to je zajímavé,“ zamumlala Honor a naťukala si do záznamníku další poznámku. „Odvezli někoho z enkláv? Nějaké známky preventivní evakuace?“

„Na to se budete muset zeptat majora Isvariana nebo zmocněnkyně, madam, ale já jsem určitě nezaznamenal nic, co by tomu nasvědčovalo.“

„Nemuseli by je nutné evakuovat, kapitáne.“ To byl opět Tremaine. „Jejich konzulát je mnohem lépe opevněný než většina enkláv a mají tam neuvěřitelně velký bezpečnostní oddíl.“ Podporučík se zamračeně odmlčel a poškrábal se na bradě. „Pořád ale mají několik jiných enkláv – stanic pro obchod s domorodci na okraji Delty. Jsou také dost daleko na severu, když o tom teď tak přemýšlím. Neznamená to snad, že to schytají jako první, jestli ten šaman doopravdy zaútočí na Deltu?“

„Jak jsou velké?“ otázal se McKeon a jeho šedé oči plály vzrušením.

„No, já jsem nad nimi jenom přelétal, pane,“ odpověděl Tremaine nejistě, „ale nejsou moc velké. Řekl bych tak tucet jinoplaneťanů a domorodý personál v každé, ale to je jen odhad.“

„Myslíte si, že na jejich velikosti nějak záleží?“ zeptala se Honor McKeona a výkonný pokrčil rameny.

„Nevím, madam. Ale napadlo mě, že jestli je jejich cílem nás odsud vystrnadit a nastěhovat se sem sami, mohlo by pro jejich účely být vhodné, kdyby měli nějaké ty ztráty i ve vlastních řadách. A ještě něco,“ dodal zamyšleně. „Když tady dole dojde k nějakému krveprolití a oni nebudou mít žádné ztráty, nebylo by možné, že by se i jiní jinoplaneťané než my začali zajímal, jak je možné, že měli takové štěstí?“

„Možná máte pravdu.“ Honor si udělala další poznámku a snažila se potlačit zachvění z té chladnokrevné kalkulace, ke které McKeonova hypotéza směřovala. Výkonný velmi zvolna přikývl, pak se zamračil a napřímil se v křesle.

„Okamžik, skippere. Právě mé něco napadlo.“ Chvilku cosi vyťukával na svém terminálu a pak spokojeně přikývl. „Myslel jsem si, že si to pamatuji.“ Obrátil se zpátky ke kapitánovi. „Vzpomínáte si, jak jsme mluvili o poklesu havenského provozu na Medusu?“ Honor přikývla. „Skutečnost je taková, že jejich provoz křižovatkou zůstává na stejné úrovni, ale v daném okamžiku jsou na oběžné dráze kolem Medusy jen dvě liďácké lodě. Kurýrní člun konzulátu a nákladní loď Sirius.“

Honor se zamračila, protože jí jméno Sirius něco připomnělo. Pak vytřeštila oči.

„Přesně tak,“ řekl McKeon. „Ta loď visí na parkovací dráze už déle než tři měsíce. Možná začínám být paranoidní, ale ve světle toho, co hlásí NPA, mi to připadne jako nanejvýš zajímavá shoda.“

„Promiňte, skippere, ale co vlastně o tom Siriu víme?“ zeptala se Santosová. „Máme představu, proč je tady?“

Honor ukázala rukou na McKeona. Ten se zadíval zase do obrazovky a pak zvedl zrak k Santosové.

„Je to velká loď – třída Astra, sedm celých šest megatuny,“ řekl. „Velitel: kapitán Johan Coglin, Lidová obchodní služba.

Podle našich záznamů měla technickou poruchu – nebo přesněji řečeno má obavu, že k nějaké dojde, jestli se vydá na cestu. Coglin ohlásil, že jeho technici zpozorovali fluktuace na Warszawské vylaďovačích, když opouštěl hyperprostor, a vyhlásil stav tísně. Čeká na náhradní vylaďovače z domova.“

„Na co že čeká?“ vymrštila se Santosová a zamračila se.

„Něco nehraje, komandér-poručíku?“ otázala se Honor.

„Jenom mi to připadá strašně divné, skippere. Nevím samozřejmě nic o havenských údržbářských praktikách a s kolísáním Warszawské plachet si není radno zahrávat. Jestli se skutečně vyskytlo, měl kapitán Coglin nejspíš pravdu, když vyhlásil stav tísně. Až na to, že takové fluktuace vás obvykle nepřepadnou jen tak znenadání. Vylaďovače jsou namáhány víc než kterákoliv jiná součást plachty, takže pokud člověk není úplný trouba, hlídá sebemenší výkyvy kmitočtu jako ostříž. V době, kdy se vám začne objevovat skutečné kolísání, máte už obvykle dlouho po termínu, kdy měly vylaďovače projít rutinní výměnou. A všechny nákladní lodě s vlajkou Havenu patří havenské vládě. Ta má také vlastní pojistné fondy, takže když utrpí ztrátu, nemůže si ji zhojit na úkor někoho jiného. Nepřipadá mi pravděpodobné, že by odkládali údržbu na nejzazší termín, jak to dělají někteří soukromí vlastníci.“

„A ještě něco.“ McKeonovi svítily oči vzrušením. „Kolísání spíš postřehnete, když přecházíte do hyperprostoru, než když se z něj vynořujete. Odtékání energie při přechodu zpátky má sklon je maskovat.“

„Že by si vymýšleli záminky, aby udrželi na oběžné dráze nákladní loď?“ zeptal se poručík Panowski tónem, jako by si stěžoval. Honor se na něj podívala a on se ošil. „Mají přece na trvalé oběžné dráze kurýrní člun, madam. Co pro ně může nákladní loď udělat, co by kurýrní člun nemohl?“

„To nevím,“ ozvala se Santosová, „ale mě na té historce se Siriem zaráží jiná věc. Postihlo je kolísání vylaďovačů, je to tak? Proč tu tedy sedí a čekají na náhradní díly z domova? Už jsou tady tři měsíce, ale pokud porucha nedošla do kritických hodnot, mohli proklouznout červí dírou do Mantichory. To je krátký skok s minimálními požadavky na zatížení vylaďovačů. Některé z velkých doků jim mohly namontovat celé nové plachty, natož pak vylaďovače, za necelé dva měsíce. Ale i kdyby se báli projít křižovatkou, proč si neobjednali náhradu v Mantichoře? Bylo by to mnohem levnější a rychlejší než dopravovat je z domova. U nás najdou víc než dost soukromých opravářských lodí. Když si nechají poslat nové vylaďovače z Havenu, budou si s nimi muset nechat poslat vlastní opravářskou loď, aby jim je namontovala, anebo si stejně budou muset najmout některou z našich a čas, který stráví na oběžné dráze je bude stát na ušlém zisku víc, než by je stály náhradní díly od nás.“ Zavrtěla hlavou. „Ne. Musejí mít něco za lubem, skippere. Neexistuje žádný logický ekonomický ani technický důvod, proč by se měli chovat takhle.“

„Co víme o nákladu té lodě, kapitáne?“ otázala se poručík Brighamová. „Víme, co veze nebo kam měla namířeno, například?“

„Komandér-poručík McKeon nám právě řekl všechno, co víme,“ odpověděla Honor kysele. „Loď byla na stanici už před našim příletem. To znamená, že její formality vyřizoval kapitán Young.“

Lidé kolem stolu se napřímili s opatrně bezvýraznými maskami znechucení a Honor si navzdory svým starostem musela položit ruku na ústa, aby skryla úsměv.

„V tom případě, madam,“ navrhl podporučík Tremaine, „co kdybychom na ní provedli celní prohlídku? Mohl bych vzít desátníka Harknesse a šalupu a…“

„Ne, Scotty.“ Honor to řekla téměř mimovolně a nevšimla si jeho potěšeného zardění, že ho oslovila přezdívkou. „To nemůžeme udělat. Síria už prověřil Warlock..“ Někdo pohrdavě odfrkl a Honor se odmlčela, aby se kousla do jazyku. Pak své podřízené zpražila co nejpřesnějším pohledem jaký svedla a obrátila se zpátky k Tremainovi.

„Věc se má tak, že loď už je oficiálně prověřená. Nemůžeme na ní podnikat novou inspekci bez nějakého závažného důkazu, že její kapitán lordu Youngovi lhal. A i když si myslím, že komandér-poručík Santosová má pravdu a jejich zdůvodnění, proč tu jsou, je nejspíš výmluva, nemáme žádný důkaz, je to tak?“

Tremaine nešťastně zavrtěl hlavou a ona lehce pokrčila rameny.

„A co je možná ještě důležitější, kdybychom se na ní vrátili, abychom se tam porozhlédli podruhé, vyložili bychom karty. Věděli by, že nám jejich loď připadá podezřelá. Pokud jsme ‚paranoidní‘…“ vyslala k McKeonovi sevřený úsměv, „…v případě nevinné souhry náhod, nemuselo by to uškodit ničemu. Ale jestli se opravdu k něčemu chystají, mohli bychom je vyplašit tak, že se stáhnou, nebo si najdou nějaký jiný způsob, jak udělat to, o co se snaží. Způsob, o kterém nebudeme nic vědět.“

„A je tu ještě něco, skippere,“ povzdechl si McKeon. „Jak jste říkala, už byla jednou prověřena. Její kapitán nás může klidně odmítnout vpustit na palubu a bez důkazů, že jsou zapleteni do toho, co se děje dole, nebo že lhali lordu Youngovi, bychom neměli po ruce žádný možný právní důvod, kterým bychom se ospravedlnili, kdybychom ho k tomu přinutili. Sesypaly by se na nás všechny možné mezihvězdné protesty.“

„To bych přežila.“ Honor měla klidný hlas. „Jenom nevidím žádný způsob jak to provést, abychom se přitom příliš neprozradili.“

„Víte, skippere,“ uvažoval nahlas Santosová, „třeba se nedostaneme na palubu, ale možná by nám něco prozradila důkladná vnější prohlídka.“ Honor se na ni podívala a technička pokrčila rameny. „Nevím co, ale něco tam být může.“ Na okamžik se odmlčela a pak přimhouřila oči. „Když už nic jiného, ráda bych viděla, jak se její pohon srovnává s údaji, které uvedli Warlockovi. Jestli ten Coglin splácal zprávu o falešné technické poruše, je možné, že mu něco ujelo a že najdeme nějaký rozpor.“

„Například?“

„Přijde na to.“ Santosová se svezla v křesle níž a zatahala se za spodní ret. „Nemusíme najít nic – vlastně jestli jsou chytří, nebude co najít – ale jestli mají opravdový problém s kolísáním, měly by jejich alfa uzly být zatraceně opotřebené. Měli bychom vidět alespoň nějakou důlkovou korozi, snad i rýhovaní. A hlavní cívka by měla mít vyražené hodně staré datum výměny.“

Honor zamyšleně přikývla. Hlavní gravitační cívky alfa uzlů hvězdoletu se vždy vyměňovaly zároveň s vylaďovači. V jistém smyslu byly jejich součástí, podílely se na jejich zatížení a všechny byly opatřeny značkou s datem, kdy byly namontovány. Navíc byly gravitační cívky otevřené do vesmírného prostoru. Existovala vynikající šance, že datová značka bude při podrobné vnější prohlídce viditelná.

„Kdybychom se dostali dost blízko, madam,“ řekl Webster, „měl bych být schopen získal i dobrý přehled o jejich komunikačním provozu. Možná se na něj dokonce napíchnout.“ Začervenal se, když se na něj Honor podívala, protože to, co navrhoval, bylo nezákonné podle půl tuctu oficiálních vesmírných konvencí. Jen za tu nabídku ho mohl potkat přísný disciplinární trest.

„Mně se to líbí,“ ozval se náhle McKeon. „Když odhalíme rozpor, o jakém tu Dominica mluvila, může to přinést právě takový důkaz, jaký potřebujete, skippere.“

„Není vyloučeno, že se vylaďovač pokazí předčasně,“ dodala Santosová, „ale rozhodně to je neobvyklé. Kdybychom objevili rozpor mezi pozorovatelným opotřebením alfa uzlů a normálním opotřebením vylaďovačů, mohu vám dát písemné prohlášení o svém podezření, skippere. To je znalecký posudek a znalecký posudek obstojí jako možný právní důvod před každým admiralitním soudem.“

„Před každým mantichorským soudem,“ opravila ji Honor jemně a snažila se překonat svíravý pocit v hrdle. Důstojníci, kteří se kdysi chovali tak nepřátelsky, pro ni teď dávali své profesionální hlavy na špalek. Sklopila oči, aby zakryla pohnutí.

„Dobrá, dámy a pánové. Spojím se s dame Estelle a předložím jí vaše poznámky a návrhy. Mezitím chci provést změnu oběžné dráhy.“ Podívala se na Panowského. „Chci, abychom se dostali nejvýše dvě stě kilometrů daleko od Síria. Jakmile tam budeme…“ obrátila pohled k Tremainovi, „…chci, abyste si vzal šalupu a odlétl na nejbližší mantichorskou loď. Dám vám pro jejího kapitána depeši.“

„Depeši, madam? Jakou depeši?“

„To nebudu vědět, dokud nezjistíme, která to je loď,“ odpověděla suše. „Ale až to zjistíme, něco vymyslím. Váš výlet bude naší zástěrkou pro změnu dráhy – proto chci, abyste si vzal šalupu a ne pinasu, a proto také chci, aby váš výlet byl co nejnápadnější.“

„Aha.“ Tremaine se na okamžik napřímil a pak přikývl. „Ano, madam. Rozumím.“

„Tím jsem si jistá.“ Obrátila se zpátky k McKeonovi. „Zatímco poručík Panowski a poručík Brighamová budou připravovat náš přesun, pane McKeone, chci, abyste spolupracoval s podporučíkem Cardonesem. Chci to všechno provést s pasivními senzory. Já vím, že nám to nepřinese tolik, ale aktivní sondáž by byla stejně nápadná, jako bychom vtrhli na palubu. Budeme ale potřeboval co nejintenzivnější pasivní snímaní, jakého jen dokážeme dosáhnout, a já chci, abyste je Rafovi pomohl seřídit předem.“

„Ano, madam.“ McKeon se jí sebevědomě podíval do oči. „My se o to postaráme.“

„Dobrá.“ Honor se nadechla, vstala a ještě jednou své důstojníky přejela pohledem. „Pak možná budeme vědět, na čem jsme, lidi, tak se do toho dejme.“ Když začali vstávat, zadržela je pozdvižením ruky. „Než odejdete,“ řekla tiše, „chtěla bych vám všem poděkovat.“

Neupřesnila za co. A když jim pohlédla do tváři, věděla, že to ani nebude nutné.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

HMS Neohrožený bez rozruchu a bez potíží mírně vybočil směrem od planety, usadil se na nové oběžné dráze a z jeho vyloďovacího doku vylétla šalupa, která zamířila k mamutí nákladní lodi s mantichorskou registrací s formálním písemným pozváním pro jejího kapitána na večeři s komandérem Harringtonovou. Kapitána obchodní lodi to pozvání nepochybně udiví – a nejspíš i trochu vyleká – ale nikdo z lidí na můstku Neohroženého na něj ani nepomyslel, ani příliš nedbal o šalupu. Jejich pozornost se upínala na odečty pasivních přístrojů, které opatrně ohmatávaly PMSS (PMSS – zkratka z People’s Merchant Starship, hvězdolet Lidové obchodní flotily.) Sirius.

Je to velká loď, přemítala Honor, která z velitelského křesla sledovala vlastní vizuální displej. Neohroženého by bylo možno pohodlně uložit v jejím hlavním skladovém prostoru a taková nosnost dodávala pozorováním Santosové váhu. Nechávat tak velkou loď nečinně sedět déle, než bylo nezbytné nutné, bylo jako vyhazovat peníze z přechodové komory ven. Žádný majitel – ba ani státní byrokraté z havenského ministerstva obchodu – by to bez velmi dobrého důvodu neudělal.

Opřela se a rozhlédla se po taktickém stanovišti. Cardones a McKeon se skláněli nad hlavním ovládacím pultem senzorů a Webster se stejně intenzivně soustředil na své spojovací panely. Pokud s tou lodí byl spojen nějaký rádiový provoz, používal směrový svazek a směrové svazky se odhalovaly zatraceně těžko, ale spojovací důstojník svými prsty naváděl počítače při pátrání s chirurgickou jemností. Jestli tam bude jen vlasový paprsek, Webster jej najde. Tím si byla Honor jistá.

Na jejím panelu zapípal signál interkomu a ona stiskla tlačítko na boční opěrce křesla.

„Můstek. U přístroje kapitán,“ řekla.

„Skippere, máme tady dobrý příjem z vizuálního průzkumu taktického úseku…“ hlas Dominiky Santosové zněl vzrušeně, „…a já si přehrávám na obrazovce záznam snímání záďových uzlů Siria. Nevidím na nich žádnou korozi a vyražené datum není v dohledu, ale mohu vám říci, že je na nich něco opravdu divného.“

Nimitz kníkl Honor tiše do ucha, ale ta ho utišila lehkým poklepáním prstů po hlavě.

„Můžete přepojit váš obraz na můj displej, Dominiko?“

„Jistě, madam. Okamžik.“ Honořin displej potemněl, Sirius z něj zmizel a téměř okamžité se obrazovka rozsvítila značně zvětšeným záběrem na záď trupu nákladní lodi. Střed obrazovky zaplnil jeden z jejich pohonných uzlů, který byl předtím na hlavním vizuálním displeji proti ohromné mase lodi menší než špendlíková hlavička. Honor se zamračila. Něco na tom obrazu nesedělo, ale nedokázala přesně určit co.

„O co jde, Dominiko?“ zeptala se po chvilce.

„Jde o to, že je o hodně větší, než by měl být, madam, a má špatný tvar,“ odpověděla Santosová. „Podívejte se.“ Na displeji zablikal kurzor, označující místo, kde uzel procházel vnějším pláštěm Siria a Honor naklonila hlavu na stranu, když si všimla širokého, matné černého pásu stínu. „Vidíte tu mezeru kolem základny hlavy uzlu? Ta by tam neměla být. A podívejte se sem.“ Kurzor zmizel a do vystupující části uzlu se vykreslila jasná zelená obrysová čára. Vycházela ze základny uzlu, ale pak se zakřivovala ostřeji dovnitř. Když dosáhla zaobleného konce uzlu, více než třetina celkového objemu uzlu čáru přesahovala.

„Tohle je normální profil uzlu, skippere,“ vysvětlovala Santosová a manipulovala se zelenou čárou, aby ji zvýraznila. „Ta věc je na svou délku příliš široká a není to jen konstrukční zvláštnost. Nemůžete vyrobit uzel s takovýmhle profilem fyzika vám to nedovolí. Kromě toho se podívejte sem.“ Kurzor se znovu objevil a ukazoval na válec o velkém průměru, který maličko vyčníval z konce uzlu. „To je hlavní gravitační cívka a má téměř dvakrát větší průměr, než by u uzlu téhle velikosti měla mít. Takový průměr je vhodnější spíš pro superdreadnougt než pro jakýkoliv pohon nákladní lodě, jaký jsem kdy viděla. Kdyby to spustili s tím krytem regulátoru, který vidíme, seškvařilo by to celou záď trupu.“

„Aha.“ Honor shlížela na displej a škrábala se na nose. „Na druhou stranu jsou očividně vyrobené tak, jak vidíme, a loď se sem dostala vlastním pohonem.“

„Já vím,“ odpověděla Santosová, „ale myslím si, že právě tady do toho vstupuje ta mezera kolem základny uzlu. Podle mne je ten krám výsuvný. Když startují, vysunou ven z trupu i zbytek uzlu – ten kus, který nevidíme, protože jej zakrývá plášť trupu. Proto je ta díra tak velká; největší průměr uzlu je dosud pod obšívkou, ale kvůli bezpečnému provozu jej musí dostat celý ven. Skippere, tohle je moc dobře zamaskovaný gravitorový uzel vojenské třídy, nebo s ním hlavní pult ze strojovny.“

„Skvěle, Dominiko,“ zamumlala Honor. Dlouhou chvíli hleděla na obraz a potom přikývla. „Vypracujte mi co nejlepší odhady o jejich skutečném možném zrychlení – v gravitorovém i Warszawské režimu – a sepište je. Postarejte se také o uchování všech dat. Předáme to lodní správě k vyhodnocení.“

„Rozkaz, madam.“ Santosová vypnula obvod a Honor zvedla hlavu, aby zjistila, že McKeon stojí vedle jejího křesla se zdviženým obočím.

„Komandér-poručík Santosová říká, že tu máme zjevný rozpor, pane McKeone,“ řekla Honor a výkonný přikývl.

„Ano, madam. Zaslechl jsem poslední věty vašeho hovoru.

A mám ještě něco navíc. Podporučík Cardones a já jsme zjistili, že uzly Siria jsou aktivní.“

Nyní bylo na Honor, aby zdvihla obočí. „Nemohou to být zkoušky systémů?“

„Nemyslím, madam. Odečetli jsme na všech alfa i beta uzlech na přilehlé straně jejich trupu plné pohotovostní zatížení, na přídi i na zádi. Při systémových zkouškách by nejspíš spustili jenom alfy nebo jenom bety, ne obojí. A proč by měli provádět zkoušky příďových i zádových uzlů současně? Kromě toho zůstává jejich výkon už deset minut konstantní.“

Honor se opřela, aby se na něj zamyšleně podívala. Spatřila za jeho šedýma očima probleskovat stejné myšlenky, jako byly její vlastní. Neexistoval žádný předpis, který by zakazoval lodi na parkovací oběžné draze udržovat gravitorový pohon v pohotovostním režimu, ale bylo to téměř neslýchané. Energie byla na palubě hvězdoletů poměrně levná, ale i ta nejlepší termonukleární neboli fúzní jednotka spotřebovávala reakční hmotu a energetické požadavky gravitoru byly vysoké i v pohotovostním režimu. Udržovat takovouhle spotřebu, když to nebylo nutné, byl ten nejlepší způsob, jak vyhnat režijní náklady do nebetyčných výšek. Nebylo to dobré ani pro zařízení. Technici nemohli na aktivním pohonu provádět pravidelnou údržbu a samotné součástky měly omezenou provozní životnost. Udržovat je v pohotovosti, když to nebylo zapotřebí, jejich životnost rozhodně zkracovalo, a to opět zvyšovalo režijní náklady.

Což všechno znamenalo, že žádný kapitán nákladní lodi by neudržoval pohon v pohotovosti bez velmi závažného důvodu. Ale kapitán válečné lodi mohl. Dosáhnout gravitorového klínu ze ‚studeného‘ startu trvalo téměř čtyřicet minut; startovat s aktivními uzly zkrátilo tuto dobu na necelých patnáct minut.

„To je velmi zajímavé, pane McKeone,“ zamumlala Honor.

„Úžasnoucnější a úžasnoucnější, madam,“ souhlasil McKeon. „Nadměrně velké gravitorové uzly a plné pohotovostní zatížení. Mně to zní, jako byste našla ten rozpor, který jste potřebovala, abychom jim mohli vpadnout na palubu, kapitáne.“

„Možná ano, možná ne.“ Honor se popotahovala za spodní ret a cítila, jak jí Nimitz, když vycítil její starosti, ožužlává ušní lalůček. Zazubila se a kvůli ochraně svých uší si ho sundala na klín, pak opět zvážněla a obrátila se zpátky k McKeonovi.

„Problém je, že je nic nenutí, aby nám uvedli správné údaje o svém pohonu,“ řekla, „a žádny zákon neříká, že musejí stavět nákladní lodě s pohonem, který dává z ekonomického hlediska smysl. To, že jejich uzly jsou aktivní a nevykazují takové opotřebení, jaké bychom měli pozorovat, kdyby měli poruchu vylaďovačů, rozhodně podporuje dojem, že Warlockovi lhali o povaze svých technických potíží. Ale to je všechno, co na ně máme. Dobrý právník by je z toho nejspíš vysekal a my bychom museli připustit, že déle než dva měsíce neposlali dolů na planetu raketoplán – ani nikam jinam, když už jde o to. Když s nikým nenavázali fyzický kontakt, sotva je můžeme obviňovat z pašeráctví. Oni si tu jen tak seděli na oběžné dráze a hleděli si svého jako spořádaní, zákonů dbalí obchodnici. To znamená, že náš možný právní důvod je stále proklatě slabý a pořád se mi ještě nechce vyložit karty na stůl.“

Podrbala Nimitze za ušima a přitom zápasila s nerozhodností, na jakou nebyla zvyklá. Na jednu stranu by patrně dokázala obhájit, i když jen o vlas, vyslání průzkumného družstva na základě svých údajů z pozorování. Ale kdyby to udělala a Haveňané by skutečně něco chystali, prozradila by jim své podezření, že mají něco za lubem. A oni by určitě podali všemožné diplomatické protesty. Největší starosti jí pak dělala neschopnost rozhodnout, zda ji víc děsí strach z toho, že dá najevo své podezření, nebo strach z protestů. Myslela si, že to je ten první, ale jakýsi řezavý hlásek v ní přemítal, jestli to náhodou není ten druhý.

Zavřela oči a přiměla se uvažovat o své situaci s co možná největším odstupem. Skutečný problém spočíval v tom, že podle mezihvězdného práva mohl kapitán nákladní lodi odmítnout vstup inspekci bez ohledu na to, jaký uvede možný právní důvod, dokud neprokáže, že porušil mantichorské zákony, nebo že představuje přímou hrozbu pro bezpečnost Mantichory. Ale nic z toho, co měla, k tomu ještě nestačilo. Pokud jí kapitán Coglin odmítne právo vstoupit na jeho loď, bude se s tím muset buďto smířit, nebo vypovědět Siria z mantichorského prostoru. Měla pravomoc tak učinit na základě vlastního uvážení s každou lodí, která se odmítne podrobil prohlídce, ať už podložené možným právním důvodem nebo ne, ale takový postup by musela ospravedlnit před admiralitou a přímo viděla novinové titulky, jaké by to vy volalo. „RMN VYPOVÍDÁ OBCHODNÍ LOĎ S POROUCHANÝM POHONEM.“

„NÁKLADNÍ LOĎ POSLÁNA NA SMRT DO HYPERPROSTORU NEMILOSRDNOU MANTICHORSKOU DŮSTOJNICÍ.“

„HAVEN PROTESTUJE PROTI NELIDSKÉMU VYPOVĚZENÍ POŠKOZENÉ NÁKLADNÍ LODĚ.“

Z toho pomyšlení jí přeběhl mráz po zádech, ale byla přesvědčená, že kdyby k tomu došlo, dokázala by se s takovým vývojem přece jen vypořádat. Bůh ví, že některé zpravodajské agentury doma už o ní prohlašují příšerné věci – zejména ty, které kontroluje Hauptman a jeho nohsledi! Ale skutečný zádrhel byl v tom, že pokud vypoví Siria, nasype sice možná písek do soukolí havenských plánů, ale Nikdy se nedozví, jaké to byly plány, ani nezajistí, že je už nebude možné rozjet nanovo jiným způsobem. A zdálo se být docela pravděpodobné, že něco tak složitého, jak bylo tohle – ať už to bylo cokoliv – bude mít záložní varianty, a to znamená…

„Kapitáne?“

Otevřela oči, aby zjistila, že vedle McKeona stojí Webster.

„Ano, pane Webstere?“

„Promiňte, madam, ale myslel jsem si, že tohle budete chtít vědět. Mezi Siriem, havenským konzulátem a kurýrním člunem konzulátu je zřízena trojstranná komunikační síť, madam.“ Honor naklonila hlavu na stranu a Webster maličko pokrčil rameny. „Víc vám o tom nemohu říci, skippere. Používají velmi úzce zaostřené lasery, ne běžné komunikační svazky, a není tam velký provoz. Vypustil jsem několik pasivních sond, ale ty zachytávají jen okraj nosného kmitočtu. Nemohu se na ně napojit, aniž bych umístil přijímač přímo do jednoho laserového paprsku. Toho by si zaručeně všimli.“

„Můžete určit, jestli je provoz kódovaný?“

„Ne, madam. Ale s ohledem na to, jak jsou ty paprsky úzké, by mě překvapilo, kdyby nebyl. Na takhle směšně malou vzdálenost neexistuje žádný technický důvod, proč by měli používat tak tenoučké vousky. To musí být utajovací opatření.“

„Aha,“ přikývla Honor a její nerozhodnost se změnila v klid. „Pane McKeone, jakmile se pan Tremaine vrátí na palubu, chci, abychom se vrátili na původní oběžnou dráhu, ale tak, abychom přitom prolétli za zádi havenského kurýrního člunu.“

„Rozkaz, madam,“ odpověděl McKeon automaticky, avšak Honor v jeho očích postřehla údiv.

„Sledujte pečlivě Siria, ale zjistěte, jestli jsou nebo nejsou aktivní také uzly kurýrního člunu,“ pokračovala. „Myslím, že jsme docela jednoznačně stanovili, že se tady děje něco divného a že za tím stojí Haven, ale stále nevíme co. Chci to vědět, výkonný. Chci je nachytat na hruškách a odhalit je před Bohem a přede všemi.“

„Ano, madam.“ McKeonův údiv se změnil v porozumění a Honor přikývla.

„Mezitím chci na Neohroženém také vyhlásit pohotovostní režim gravitorů. Pokud se některý z těch dvou někam vydá, chci být schopná ho pronásledovat. Jasné?“

„Jasné, madam.“

„Dobře.“ Obrátila se opět ke spojovacímu důstojníkovi. „Pane Webstere, potřebuji utajené spojení s dame Estelle.“

„Rozkaz, madam. Hned to zařídím.“

Honor sledovala, jak se oba její podřízení vracejí ke svým stanovištím, pak se opřela, drbala Nimitze a nepřítomnýma očima shlížela na nehybný obraz gravitorového uzlu Siria.

+++

„Máte pravdu, Honor. Rozhodně mají něco za lubem.“ Dame Estelle vyhlížela na obrazovce komunikátoru unaveně a Honor uvažovala, jestli se po jejich půlnočním rozhovoru ještě vůbec dostala do postele.

„Myslím, že o tom není pochyb,“ přisvědčila Honor. „Zejména teď, když máme potvrzeno, že pohonná soustava kurýrního člunu je spuštěná také. Nerada to říkám, dame Estelle, ale mně se to opravdu nelíbí.“

„Já se vám nedivím.“ Matsuko si protřela oči a pak s povzdechem spustila ruce na stůl. „Nebyli by v pohotovosti, kdyby neměli za to, že mají nějaký pádný důvod někam odletět, a ten zatracený kurýrní člun má diplomatickou imunitu. Jestli se někam vydá, nemůžeme se jej ani dotknout.“

„To, jestli se ho smím nebo nesmím legálně dotknout, mi dělá menší starosti, než to že jsou dva, madam,“ prohlásila Honor chmurně. Dame Estelle se na ni ostře podívala a Honor pokrčila rameny. „Netěším se na žádné diplomatické incidenty, ale můj velký problém spočívá v tom, že mám jen jednu loď. Jestli budu mít dva cíle mířící různými směry, mohu pronásledovat jen jeden z nich.“

„Ale jaký to má smysl?“ téměř zaúpěla zmocněnkyně. „Mám tady zdrogované domorodce s puškami na střelný prach, připravené masakrovat jinoplaneťany ve velkém, a vy máte dva hvězdolety s pohony v pohotovosti. Kde v tom je nějaká souvislost?“

„Nevím – zatím. Nejsem si jistá, že tu nějaká je, a všechen ten komunikační provoz mi připadá důležitý.“

„S tím musím souhlasit.“ Hlas dame Estelle zněl mrzutě. „Podívám se, co pro vás budu moci zjistit.“

„Zjistit?“ Honor překvapené vylétlo obočí do výšky a dame Estelle vyloudila unavený úsměv.

„Obávám se, že nejsem tak důvěřivá, jak by se líbilo mým vznešeným nadřízeným na ministerstvu pro záležitosti Medusy. Moji lidé a já jsme, ehm, získali pro můj komplex pár spojovacích zařízení, která nejsou na oficiálním soupisu. Poměrně důkladně monitorujeme tok zpráv z jinoplaneťanských enkláv.“

„Opravdu?“ zamrkala Honor úžasem a dame Estelle se zachichotala.

„Nemusíte se o tom nikomu zmiňovat, Honor. Mohlo by to mít všemožné dopady.“

„To si dovedu představit,“ souhlasila Honor s pozvolna se rozšiřujícím úsměvem.

„To si představujete správně. Pokud jde o Haveňany, můžeme sledovat objem jejich rádiového provozu, ale s jednotlivými konkrétními zprávami toho mnoho nepořídíme. Oni své signály nejen kódují, ale rutinně zprávy i šifrují. Podařilo se nám určit jejich nejnovější kódovací vzorce – pokud je za poslední den nezměnili – ale s jejich šiframi si neporadíme.“

„Myslíte, že vědí, že to děláte?“

„Těžko říci. Ale mohli by, zejména jestli mají přímé spojení mezi kurýrním člunem a tou nákladní lodí,“ řekla dame Estelle zamyšleně. „Na jejich mezilodní spojení odsud zezdola nedosáhneme, což by jim poskytlo přinejmenším jeden bezpečný spojovací kanál.“

„To by ovšem předpokládalo, že jejich hlavní mozek je tam nahoře,“ namítla Honor. „Jinak by si stále museli předávat povely prostřednictvím konzulátu.“

„To je pravda.“ Prsty Matsuko vyklepávaly na okraji stolu nervózní synkopy a zmocněnkyně zkřivila obličej. „Nesnáším všechny tyhle dohady,“ povzdychla si.

„Já také ne,“ přitakala Honor. Poškrábala se na špičce nosu. „Nu, ať už se chystají, k čemu chtějí, pracovali na tom hodně dlouho a ten váš klanový náčelník říkal, že ho jeho příbuzný varoval, že nemá trávit v Deltě zimu. To je ještě… jak dlouho? Tak dva měsíce ode dneška?“

„Asi tak. Vy si tedy myslíte, že máme ještě tolik času, abychom se tomu doslali na kobylku?“

„Nevím. Ale vím, že teprve začínáme skládat kousky do hromady a to by nás mělo popohánět, ať už svou operaci spustí v nejbližší době nebo později. Na druhou stranu už jsme toho vyhrabali dost, abych s tím vyšla na úřední světlo.“

„Na úřední světlo? Jak?“

„Dávám dohromady zprávu se všemi fakty, podezřeními i závěry, určenou pro prvního vesmírného lorda osobně,“ řekla zachmuřeně Honor. „Možná si pomyslí, že jsem blázen – ale zrovna tak sem může poslat nějakou pomoc.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„V naprosto ideálním případě, s ohledem na neurčitost mých informací, to zabere asi tak padesát hodin, a to ještě za předpokladu, že rovnou neusoudí, že jsem blázen, a že bude mít po ruce někoho, koho sem bude moci odvelet. Upřímně řečeno by mě překvapilo, kdybychom se dočkali nějaké užitečné reakce dříve než za tři, za čtyři dny, ale aspoň by to byl krok správným směrem.“

„A až do té doby jsme v tom sami,“ podotkla dame Estelle.

„Ano, madam.“ Honor se opět poškrábala na nose. „Jak to vypadá s Barneyho hlídkou?“

„Měli by vyrazit asi za…“ dame Estelle se podívala na svůj chronometr, „…za dvacet minut. Barney je dole ve vyloďovacím doku na závěrečné instruktáži; pak se vrátí sem. Mají výslovný rozkaz nepřistávat nikde, aniž by to nejdříve ohlásili, ale on jim bude klást na srdce, aby se dobře dívali na všechno, nad čím přeletí cestou do cílové oblasti. Každopádně bychom měli být schopni určit alespoň to, kde ten šaman a jeho stoupenci nejsou.“

„Dobře. Ráda bych jeho zjištění připojila ke své zprávě pro admirála Webstera, ať už příznivá nebo nepříznivá. A osobně bych se také cílila o mnoho lépe, kdybychom měli alespoň částečně ujasněnou představu, jak zlá situace na povrchu skutečně je.“

„Já také.“ Dame Estelle se otřásla. „Dobře, Honor. Díky. Pustím se do svého dílu práce. Dejte mi vědět, kdyby se tam nahoře něco semlelo.“

„Jistě, madam.“

Honor vypnula spojení a přehodila jednu nohu přes druhou. Sepjala prsty pod bradou ve své oblíbené poloze pro přemýšlení a kolem ní proplouvalo tiché mumlání povelů a odpovědí, jak posádka na můstku vykonávala své běžné povinnosti. Neměla ponětí, jak dlouho tam takhle seděla, ale nakonec si tiše odfrkla a spustila ruce.

„Pane McKeone?“

„Ano, madam?“ vzhlédl výkonný. Přivolala ho pokynem a on přistoupil k jejímu křeslu, zatímco ona vstala.

„Myslím, že vstupujeme do poslední fáze hry,“ řekla tiše, aby to slyšel jen on. „Snažím se udržet si v tom přehled, ale zdá se mi, že se tu plete dohromady příliš mnoho věcí.“ Odmlčela se a McKeon souhlasně přikývl.

„Prošla jsem Papadapolův plán rozmístění sil a vypadá dobře,“ pokračovala, „ale chci v něm provést dvě změny.“

„Ano, madam?“

„Za prvé chci, aby se námořní pěchota přesunula do pinas ihned. Je tam dost prostoru, aby se v nich mohli ubytovat – budou se muset na palandách střídat, ale vmáčknou se tam – a chci, aby byli připraveni k okamžitému výsadku. Do pancířů se mohou navléci cestou dolů nebo dokonce až na povrchu.“

„Ano, madam.“ McKeon vytáhl svůj záznamník a ťukal si do něj poznámky. „A druha změna?“

„Chci mít zpátky nahoře poručíka Montoyu a ostatní zdravotníky. Jestli to půjde, dostaňte je na palubu do poloviny hlídky.“

„Promiňte, madam?“ zamrkal McKeon a Honor potlačila kyselý úsměv.

„Oficiálně jsem rozhodla, že by nebylo vhodné žádat od dame Estelle a od NPA, aby se v případě nějakého incidentu na Meduse museli spokojit se službami našeho druhého lékaře.

S ohledem na delší služební věk komandér-poručíka Suchonové mám za to, že by bylo vhodnější využít jejích zkušeností tam dole.“

„Aha, madam.“ McKeonovi lehce zasvítily oči. „A ten, ehm, neoficiální důvod?“

„Neoficiálně, pane McKeone,“ pravila Honor chmurněji, „mají dame Estelle a Barney Isvarian vlastní docela dobré lékařské týmy a v enklávách je mnoho dobrých civilních lékařů. Ti mrtvou váhu Suchonové utáhnou.“ McKeon zamrkal při sžíravé kousavosti, jaká čišela z jejich slov, ale přikývl.

„Kromě toho,“ navázala Honor za okamžik, „poručík Montoya je možná o deset let mladší než Suchonová, ale už je z něj lepší lékař, než ona kdy bude. Pokud tady nahoře budeme potřebovat doktora, budeme ho potřebovat urychleně a já chci toho nejlepšího, jakého mohu mít.“

„Opravdu si myslíte, že budeme potřebovat lékaře?“ McKeon nedokázal úplně skrýt překvapení a Honor nejistě pokrčila rameny.

„Nevím. Řekněme, že mám ten pocit. Nebo to jsou jen nervy. Ale budu se cítit mnohem klidnější, když Suchonová bude na zemi a Montoya na Neohroženém.“

„Rozumím, skippere.“ McKeon zastrčil záznamník a přikývl. „Postarám se o to.“

„Dobře. Zatím budu ve své kajutě. Musím napsat jednu zprávu.“ Nasadila úsměv – zvláštní úsměv, složený z vyčerpání, starostí, vědomí vlastní nevědomosti a z podivného podtónu, který téměř připomínal vzrušení – a McKeonovi přeběhla po těle husí kůže, když jej uviděl.

„Kdo ví?“ uzavřela tiše, stále s týmž podivným úsměvem. „Za pár hodin do ní třeba budu moci dát něco zajímavého.“

Odešla se svým stromovým kocourem do výtahu a McKeon zůstal několik okamžiků stát s pohledem upřeným na dveře, které se za ní zavřely. Přemítal, proč ho její úsměv tak vyděsil.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Poručík Frances Malcolmová z meduské Agentury pro ochranu domorodců zívla a protáhla se na sedadle. Vznášedlo klouzalo nad rozeklanými úpatími hor a turbíny tiše předly nad nekonečnými kilometry mechu, když tu za sebou uslyšela tlumené žuchnutí. Otočila se v křesle a ohlédla se právě v okamžiku, kdy střelec vznášedla desátník Truman seskočil z hřbetní věže.

„Promiň, Franny.“ Malcolmová potlačila reflexivní trhnutí. Stejně jako Barney Isvarian byla kdysi u námořní pěchoty, ale NPA si nepotrpěla na přehnaně úzkostlivou formálnost a Truman byl profesionální policista, který se sem nechal přeložit od městské policie v San Giorgiu na Mantichoře. Už se vzdala snah předělat ho na něco, co by připomínalo vojáka. Nemělo to smysl. A když už šlo o to, řekla si pevně, nejspíš pro to nebyl ani žádný důvod. NPA není námořní pěchota, ale i když se její příslušníci mohli pozorovateli zvenčí zdát ležérní, zachovávali chladnou hlavu, když šlo do tuhého.

„Zapomněl jsem si tu termosku,“ dodal Truman. Shrábl izolovaný kontejner a vyhoupl se zpátky na vyvýšený střelecký stupeň. Malcolmová zaslechla zvuk otevírané termosky a polykání, jak si na svém stanovišti naléval kávu. S lehkým úšklebkem zavrtěla hlavou. Ne, tohle rozhodně není voják.

„Blížíme se ke značce tří set kilometrů, Franny,“ oznámil jí její pilot a Malcolmová přikývla. Po odletu z Delty dodržovali standardní hlídkové schéma křižování a to snížilo rychlost jejich postupu na o málo víc než sedmdesát pět kilometrů za hodinu. Měla z toho pocit, že se sotva plouží kupředu, zejména když jim Isvarian na brífingu zdůrazňoval, jak je to naléhavé, ale aspoň se už blížili mezím svých nejlepších odhadů vzdálenosti, z níž mohl mrtvý kočovník přijít. A s určitostí může říci, pomyslela si, že v oblasti, kterou pročesali, se nenacházely žádné velké počty puškami ozbrojených Medusanů. Tolik železných hlavní nebo teplých těl se nemohlo před jejími senzory ukrýt a…

„Co to je?“ pronikl do jejich myšlenek hlas seržanta Hajabašiho a Malcolmová zvedla hlavu. Seržant se mračil do svých přístrojů a ona cítila, jak se jí špulí rty, když spatřila na Hajabašiho obrazovce zářit jasnou skvrnku.

„To je elektrický zdroj,“ řekla zbytečně. „Buď elektrická soustava vznášedla nebo malý generátor.“

„Ať je to co je to, nemělo by to být tady, ne?“ nadhodil Hajabaši a Malcolmová zavrtěla hlavou.

„Ne. Ale nedělejme ukvapené závěry, seržante,“ řekla svým nejuvážlivějším hlasem. „Máme hledat vzbouřené domorodce. Tohle může být někdo, kdo musel přistát kvůli technické poruše.“

„Jo, a já bych mohl být panna Orleánská, madam,“ odvětil Hajabaši a Malcolmová se na seržantův kyselý tón ušklíbla. „Každopádně to…“

Seržant zmlkl, když skvrnka zmizela. Stiskl několik kláves a pak se na poručíka zamračil. „Něco přerušilo snímání, madam,“ ohlásil.

„Viděla jsem.“ Malcolmová seřizovala své systémy. „Dostali jsme se z dohledu. Možná nám to odstínil hřeben kopců – nebo to mohlo být za něčím schované a nám se zrovna povedlo objevit skulinku.“

„Schované?“ Hajabaši po ní ostře střelil pohledem a ona pokrčila rameny.

„Neřekla jsem, že si myslím, že je to nevinné, seržante. Řekla jsem jenom, že by to mohlo být.“ Malcolmová se obrátila k pilotovi. „Vrátíme se v kruhu, Jeffe. A klesni asi tak na sto metrů. Chci tu věc mít na vizuálu, jestli to půjde.“

„Opisuji kruhovou zatáčku,“ potvrdil pilot. Vznášedlo ostře zakroužilo a Hajabaši, který zatím přepnul na vizuální snímání, zachrčel.

„A do prdele,“ zamumlal hned nato a potom se zašklebil. „Promiňte, madam, ale měla jste pravdu. Vidíte to tady?“

Seržant poklepal prstem na svůj displej a Malcolmová natáhla krk, aby se podívala. Oči se jí zúžily, když spatřila příď vznášedla zakrytého maskovací sítí, zaparkovaného v otvoru, který vyhlížel jako ústí přírodní jeskyně. Zavrtěla hlavou a pohlédla na tepelné a magnetické senzory. Nebylo na nich nic a ona se ohlédla po pilotovi.

„Drž nás na místě, Jeffe. A vy mějte oči na stopkách, Trumane,“ dodala a ohlédla se přes rameno, zatímco zapínala komunikátor, aby se spojila s řídicím střediskem NPA. „Nečekáme sice žádné opravdové potíže, ale pamatujte na zátah v laboratoři. Tohle vypadá děsně pode…“

Na jejím pultu se rozječel poplašný signál a ona se k němu v šoku prudce otočila. Nečekaně zaplály značky na magnetických snímačích a s nimi se objevily i zdroje tepla. Vykvetly po celém jejím displeji jako tepelný blesk, téměř jako by prýštily přímo ze země – a to, jak si uvědomila v příštím okamžiku, přesně dělaly. Jeskyně se vznášedlem byla jen jedním vchodem do celé rozsáhlé jeskynní soustavy prakticky přímo pod vznášedlem a z té nyní proudili domorodci ven, jako by její návrat k řízení vznášedla byl nějakým signálem!

A stříleli. Z mechu tryskaly obláčky kouře jako muchomůrky a splývaly v neuvěřitelný koberec šedobílé mlhy. Vznášedlo se otřásalo, jak se do jeho břicha zarývaly stovky osmnáctimilimetrových střel, a za Malcolmovou někdo zaječel.

Vznášedlo nebylo pancéřované. Kompozitové materiály byly pevné a pružné, ale nebyl to pancíř a potahem pronikaly další a další kulky. Zaslechla, jak Truman zaklel neuvěřitelným vysokým falzetem, ale jeho pulzerová věž už byla v činnosti a každá hlaveň vyplivovala patnáctimilimetrové výbušné šipky se segmentovaným keramickým pláštěm kadencí více než tisíc ran za minutu. Jeho palba se zařezávala do země jako zášleh plamene a trhala bez rozlišení na kusy mech i Medusany, ale mohl střílet v každém okamžiku jen jedním směrem a další díry v zemi chrlily další a další ozbrojené domorodce.

Turbíny zaječely, jak pilot dal plný plyn, ale už bylo příliš pozdě. Seržant Hajabaši bolestně zachroptěl a zazmítal sebou v křesle smrtelnou křečí, když jeho tělem svisle proletěla dávka olova. Vytryskla mezi jeho rameny, rozstříkla krev a tkáň po stropě kabiny a seržant se jakoby unaveně zhroutil dopředu na své displeje. Malcolmová ucítila krev a pach rozervaných orgánů a pak se v krytu turbíny na pravoboku objevily zubaté díry a motor za sebou začal táhnout vlečku jasného žhavého plamene hořícího vodíku.

To nemohla být pravda. Mozek jí ochromovala hrůza, avšak její ruce se pohybovaly jakoby vlastním životem. Když si přitáhla držák s mikrofonem blíž k ústům, ani se jí netřásly prsty a hlas měla velmi klidný.

„Středisko NPA, tady je sierra jedna jedna. Naše poloha tři nula nula kilometrů severně od Tříramenné řeky.“ Poškozená turbína vybuchla a celý bok trupu zahalil plamen, než zuřivě bojující pilot zavřel přívod vodíku. Malcolmová cítila, jak vznášedlo začíná vibrovat zvláštní divokou harmonií, když neuvěřitelné krupobití hrubých střel otloukalo jeho gravitační cívky. „Jsme pod palbou ozbrojených domorodců. Máme ztráty. Řítíme se dolů.“ Truman zaječel a s rukama přitisknutýma na ránu v břiše, ze které se řinula krev, vypadl z věže. Těžké pulzery zmlkly.

„Připravit na nouzové přistání!“ vykřikl pilot, ale dál zápasil se selhávajícím řízením. Každá sekunda, po kterou udrží padající plavidlo ve vzduchu, prodlouží o kousíček vzdálenost mezi nimi a Medusany, kteří se je snažili zabít.

„Opakuji, sierra jedna jedna jde k zemi, řídicí středisko NPA,“ hlásila Malcolmová stále týmž bezbarvým, nepřirozeně klidným hlasem. „Žádáme o pomoc. Opakuji, žádáme o pomoc.“

Strhla si komunikační náhlavní soupravu a přes sténajícího a svíjejícího se Trumana se vrhla do hřbetní věže. Vytáhla se do ní, vzpírala se přitom roztřesenému houpaní vznášedla a vrazila ramena do tlumícího postroje, jak to měl udělat Truman. Popruhy se spustily a zaklesly, její ruce nahmataly rukojeti zbraní a ty vychrlily smršť palby do davu ječících Medusanů, který se hnal k jedinému rovnému a volnému místu, kde je pilot mohl posadit na zem.

Dosedli s krkolomným otřesem a Malcolmová, která se držela zbraní jako klíště, zachrčela bolestí, když se do ni zařízly popruhy postroje. Uslyšela něčí výkřik, ale pilot věděl, co dělá. Vznášedlo na zemi několikrát poskočilo po vlně rozdrceného mechu a trousilo za sebou kousky a úlomky v oblaku zvedajícího se prachu, ale byli dole a celí.

A tisíce ječících medusanských kočovníků se řítily přímo k nim.

Malcolmová slyšela vzdechy, sténání a bublavé výkřiky své zraněné a umírající posádky, ale slyšela také, jak se otevírají střílny a vysoké, ječivé kvílení první pulzní pušky. Při tom divokém, házivém dopadu se navzdory tlumícímu postroji o něco uhodila do hlavy a levé oko jí oslepil proud krve, ale pravé bylo volné. Na zbraňovém dvojčeti ve věži stále plála kontrolka napájení, a když sešlápla pedál, odměrový převod hladce zabzučel.

Rozptylovala palbu, přejížděla jí ten neuvěřitelný příliv sem a tam. Zabíjela je po desítkách, po stovkách, a oni stále přicházeli. Na věži se objevovaly hvězdy prasklin, jak na vznášedlo dopadalo stále více kulek. Některé z nich přilétaly i zezadu a odletující plastové štěpiny, odprýsknuté z vnitřní strany kopule, jí roztínaly tvář, ale Malcolmová svírala rukojeti a chrlila střely do ječícího davu.

Střílela ještě ve chvíli, kdy kyje a pažby pušek rozbily věž a tucty medusanských rukou ji z ní vytáhly. A tam venku čekaly nože.

Terminál komunikátoru na Honořině stole tiše zabzučel.

Vyšla ze sprchy, zuřivě si přitom utírala ručníkem krátký porost vlasů, pak si na mokré tělo navlékla kimono a stiskla klávesu příjmu.

„Kapitáne?“ Byl to Webster a její nervy se napjaly, když zaslechla úzkost v jeho hlase. „Zpráva s vysokou prioritou od poručíka Stromboliho, madam.“

„Přepojte ho.“

„Rozkaz, madam.“ Webster zmizel z obrazovky a nahradila ho ustaraná tvář Maxe Stromboliho.

„Co se děje, poručíku?“ Honor úmyslné posadila hlas hlouběji než obvykle a mluvila pomalu a poručík polkl.

„Madam, myslel jsem, že byste to měla vědět – asi před patnácti minutami jsme zachytili zprávu ze vznášedla NPA. Oznamovali, že jsou pod palbou a jdou k zemi. Pak zmizeli ze vzdušného prostoru. Letové středisko se jich stále snaží dovolat, ale oni už neodpovídají.“

„Nebyla to hlídka majora Isvariana?“ Honor měla navzdory svému sebeovládání náhle ostřejší hlas.

„Ano, madam, myslím, že byla. A…“ Stromboli se zarazil, na okamžik se podíval stranou, kde někdo mimo záběr něco říkal, a pak se obrátil zpět k Honor. „Madam, nevím, jestli to má nějakou souvislost – nenapadá mě, jak by to mohlo souviset – ale ta havenská nákladní loď, Sirius, právě opouští oběžnou dráhu a určitě ne s naším vědomím.“

Stromboli se při své poslední informaci tvářil spíš zmateně než ustaraně, ale Honor cítila, jak jí po kůži proběhlo zamrazení. Tatáž přesvědčená jistota jakou cítila, když se vypořádávala se složitým taktickým manévrem, ji naplnila nyní, když všechny kousky skládačky okamžitě intuitivně zapadly na své místo. To není možné. Celý ten nápad je absurdní! Ale byla to zároveň jediná odpověď, která kdy vůbec začala odpovídat známým skutečnostem.

Stromboli ucukl od obrazovky, když jí oči ztvrdly náhlým pochopením. Všimla si jeho reakce a přiměla se na něj usmát.

„Děkuji, poručíku. Udělal jste dobře. Teď se toho ujmu já.“

Vypnula obvod a odklopila průzračný plastový kryt na boku svého terminálu. Takovým krytem byl opatřen jenom terminál v kapitánově kabině a ona zabořila palec do velkého červeného tlačítka, které předtím zakrýval.

Trupem lehkého křižníku se rozlehl skučivý jekot bojového poplachu. Členové posádky se skutáleli z paland, upustili šálky s kávou, vyskočili od stolů v jídelně, odhodili karty a knižní přehrávače a vyřítili se ke svým stanovištím. Ten ječivý elektrický zvuk byl krutý, navržený tak, aby člověku rezonoval až v morku kostí a nevadil snad jen mrtvému.

Honor nechala sirénu kvílet a naťukala na interkomu kód můstku. Důstojníkem hlídky byl Panowski. Když ji poznal, měl oči široce otevřené a překvapené.

„Spustit pohon – ihned, poručíku!“ vyštěkla.

„Rozkaz, madam!“ Panowski skutečně zasalutoval směrem na kameru a pak si olízl rty. „Co děláme, kapitáne?“ vyhrkl, ale ona ho odbyla mávnutím ruky.

„Vysvětlím to později. Ať mi spojovací zavolá dame Estelle. Promluvím si s ní, až přijdu na můstek. A teď si pospěšte s tím pohonem, poručíku!“

Zrušila spojení a vrhla se ke své skříňce. Trhnutím ji otevřela a jediným letmým pohybem z ní vytáhla svůj kosmický oblek a shodila ze sebe kimono. Pak se posadila na okraj lůžka a zasunula nohy do obleku. Pružné obleky námořnictva byly na rozdíl od těžkých obleků meteoroidových těžařů a stavebních dělníků jen o málo neohrabanější než potápěčská výstroj raně kosmického věku a Honor tomu byla jen ráda, když se zoufalým spěchem zapojovala trubice a natahovala si oblek přes kůži dosud mokrou ze sprchy. Nasoukala ruce do rukávů, pak oblek utěsnila, shrábla ze skříňky přilbu a rukavice a zároveň s tím očima přejela kontrolky obleku. Zjistila, že jsou všechny zelené.

Nimitz sklouzl ze svého hřadu při prvním zaječení poplachu. Prodělával tento výcvik stejně často jako ona a teď se prosmýkl kabinou do jakési bedny, kterou Honor připevnila k přepážce pod svou plaketou za bezmotorové létání hned poté, co přišla na palubu. Ta bedna nebyla inventářem Loďstva a stála Honor malé jmění, protože to byl na zakázku vyrobený modul podpory života, uzpůsobený Nimitzově postavě a opatřený stejným nouzovým majáčkem jako kosmický oblek Loďstva. Nimitz v něm mohl vydržet sto hodin, a když vběhl dovnitř, dvířka se za ním automaticky zavřela. Nemohl je zevnitř otevřít, ale pokud modul nedostal přímý zásah, mohl v něm přežít i v případě, že bojové poškození otevřelo kabinu do vesmírného prostoru.

Zastavila se, aby se o dvířka opřela rukou a ujistila se tak, že jsou řádně zavřená. Pak proběhla průchodem a během zamířila k výtahu.

Zatímco jela výtahem, přestala poplašná siréna kvílet, a když se dveře otevřely na můstek, přiměla se pohybovat rychle a přitom sebejistě. Všechna stanoviště byla obsazená a současně s tím, jak panel bojového stavu s potěšitelnou rychlostí postupně měnil barvu světel z jantarové na setrvalou šarlatovou zář, slyšela Honor mumlavou směsici hlasů, ohlašujících stav připravenosti.

McKeon ji předběhl. Stál vedle velitelského křesla s rukama za zády a klidnou tváří, ale podél linie vlasů se mu perlil pot. Kývnutím hlavy vzala jeho přítomnost na vědomí a proklouzla kolem něj do křesla. Když se usadila, začaly se kolem ní vysouvat displeje a monitory a obklopily ji proudem informací, který čekal na její sebemenší pohled, ale ona stále upírala zrak na McKeona.

„Stav?“

„Všechna stanoviště obsazená, kapitáne,“ odpověděl výkonný jasným tónem. „Gravitorový klín se vztyčuje – měli bychom být schopni dát se do pohybu za dalších deset minut. Sirius je na cestě šest celých osm minuty… se zrychlením čtyři sta deset g.“

Odmlčel se a Honor zaťala zuby. Na většinu válečných lodí to bylo málo, ale na nákladní loď to bylo nemožně rychlé, což potvrzovalo vývody Santosové. Jenom vojenské gravitory dokázaly dodat lodi velikosti Siria zrychlení tohoto řádu… a jenom kompenzátor setrvačnosti vojenské třídy mohl posádce umožnit je přežít.

„A kurýrní člun?“ Její hlas zněl ostře a McKeon svraštil čelo.

„Začal vztyčovat klín hned po nás, madam.“

„Rozumím.“ Honor se ohlédla přes rameno. „Máme spojení s vládní zmocněnkyní, pane Webstere?“

„Ano, madam.“

„Přepojte mi ji na obrazovku.“ Honor pohlédla dolů právě v okamžiku, kdy se objevila bledá dame Estelle. Zmocněnkyně otevřela ústa, ale Honor zdvihla ruku a promluvila první: „Promiňte, dame Estelle, ale máme málo času. Myslím, že už vím, co se tady děje. Ozvala se ještě vaše hlídka?“ Matsuko němě zavrtěla hlavou a Honořina tvář ještě víc nabyla výrazu masky.

„Dobrá. Posílám teď dolů výsadek námořní pěchoty.“ Střelila po straně pohledem po McKeonovi a ten přikývl a ťukl do klávesy interkomu, aby vydal povel. „Obávám se, že kromě toho pro vás můžeme udělal jen velmi málo. A pokud se nemýlím, budeme mít brzy sami problémy.“

„Rozumím,“ vpadla jí do řeči dame Estelle, „ale mám něco, co byste měla vědět, než se do čehokoliv pustíte, kapitáne.“ Honor naklonila hlavu ke straně a pokynula zmocněnkyni, aby pokračovala. „Zachytili jsme vysílání zhruba z oblasti, kde se zřítila naše hlídka poté, co jsme ztratili spojeni s poručíkem Malcolmovou,“ chrlila ze sebe Matsuko. „Bylo kódované, ale ne šifrované a nám se právě podařilo je odkódovat. Vysílající se neidentifikoval a pro příjemce použil kódové jméno, ale bezprostředně nato jsme odhalili vysílání z havenského konzulátu té nákladní lodi, takže mám za to, že víme, komu bylo určeno.“

„Co v něm bylo?“ otázala se Honor. Dame Estelle však neodpověděla, nýbrž prostě zprávu přehrála a Honořin pohled nabyl chladného a bezbarvého výrazu, když do komunikátoru zasípal mužský hlas: „Odysseus! Začíná Odysseus právě teď, sakra! Ti zatracení šamanovi zmetci se totálně zbláznili! Hrnou se ven z jeskyní a já je nedokážu zastavit! Ti zfetovaní parchanti se do toho právě pustili!“

Za těmi slovy zněl příboji podobný hukot medusanských hlasů a rány nesčetných pušek jako práskaní bičem a pak všechny ty zvuky ustaly, když dame Estelle přehrávání zastavila.

„Děkuji vám, dame Estelle,“ pravila Honor ploše. „Už chápu, co se to děje. Hodně štěstí.“

Vypnula obvod a nahnula se nad svůj manévrový displej. Nevšímala si McKeona, vyvolala si schéma parkovacích drah a prokládala jím vektory. Bude to těsné, ale teď je na oběžných drahách mnohem menší provoz než býval, a jestli se jí to podaří…

„Jak dlouho bude gravitor ještě nabíhat?“ otázala se, aniž vzhlédla.

„Čtyři minuty dvacet sekund,“ pravil McKeon stručně a Honor si pro sebe přikývla. To dokáže. Snad. Vložila McKeonova čísla do počítače a údaj odpočítávání do zahájení akce začal poblikávat neustále klesajícími hodnotami.

„Děkuji. Už je námořní pěchota pryč?“

„Ano, madam. I komandér-poručík Suchonová. Poručík Montoya dorazil na palubu před hodinou.“

Při těch slovech vzhlédla a její kamenná tvář zaplála krátkým, ale upřímným úsměvem, když postřehla v McKeonových očích výraz pobavení. Pak se její úsměv rozplynul a ona se nahnala zpět nad manévrový displej.

„Pustíme se do pronásledování Siria, pane McKeone. Musíme mu jednoznačné zabránit, aby opustil soustavu. Jaký má právě kurz?“

„Nabral dva sedm čtyři na nula devět tři od ústřední hvězdy, kapitáne,“ odpověděl místo výkonného pronikavý hlas poručíka Brighamové.

„Co tam venku je, Mercedes?“

„Při současném kurzu a zrychlení překročí hyperstěnu asi jednu světelnou minutu za místním okrajem Tellermanovy vlny, kapitáne,“ řekla Brighamová za okamžik a Honor polkla tiché zaklení. Něčeho takového se obávala.

„Gravitory za tři minuty, madam,“ ohlásil McKeon.

„Pane Webstere!“

„Ano, madam?“

„Připravte se nahrát zprávu pro poručíka Venizelose na bazilišské stanici řízení provozu určenou k okamžitému předání velitelství Loďstva. Kód Loďstva, nešifrovat. Priorita jedna.“

Hlavy se obracely a Websterovo polknutí bylo zřetelně slyšitelné.

„Rozkaz, madam. Připraven nahrávat.“

„ ‚Pane Venizelosi, zabavíte dočasně pro obranné účely první vhodnou loď prolétající křižovatkou, abyste předal velitelství Loďstva následující zprávu. Začátek zprávy: Ověřovací kód lima mike echo devět sedm jedna. Případ Zulu. Opakuji, Zulu, Zulu, Zulu. Konec zprávy‘“ Zaslechla, jak McKeon u jejího ramene nasál vzduch mezi zuby. „To je všechno, pane Webstere,“ řekla tiše. „Můžete vysílat.“ Webster chviličku neříkal nic, ale když odpověděl, měl hlas nepřirozeně vyrovnaný.

„Rozkaz, kapitáne. Vysílám Případ Zulu.“ Další krátká odmlka a potom: „Případ Zulu odvysílán, madam.“

„Děkuji.“ Honor se zachtělo opřít se a zhluboka se nadechnout, ale nebyl čas. Zpráva, kterou pravě nařídila Websterovi vyslat a Venizelosovi dopravit do Mantichory, se při cvičeních nikdy nevysílala, a to ani při těch nejdůkladnějších a nejrealističtějších. Případ Zulu měl jeden jediný význam: „Bezprostředně hrozící invaze.“

„Kapitáne, jste si jistá…“ spustil McKeon, ale její zdvižená ruka ho zarazila.

„Čas do gravitorů, výkonný?“

„Čtyřicet tři sekund.“

„Děkuji.“ Naťukala nový odhad a koutkem mysli si uvědomila, jak Dominica Santosová od svých původních čísel odkrajuje celé sekundy. Údaj odpočítávání přeskočil na novou hodnotu a pak se znovu dal do svého pravidelného klesání. „Seržante Killiane?“

„Ano, kapitáne?“ Člunmistr držel ramena ztuhle, ale jeho hlas zněl klidně.

„Nastavte tři pět sedm na jedna sedm jedna, seržante Killiane. Na můj povel v tomto kurzu nasadíte na deset sekund zrychlení tří set g, Pak přejdete přímo na kurz dva sedm čtyři na nula devět tři a na maximální bojový výkon.“

Cely můstek zachvátilo ohromené mlčení, ještě hlubší než to, které vyvolal její Kód Zulu, a pak se po ní seržant Killian přes rameno ohlédl.

„Kapitáne, ten kurz…“

„Já vím přesně, kam nás ten kurz zavede, seržante Killiane,“ přerušila ho Honor ostře.

„Kapitáne…“ tentokrát to byla Brighamová a její hlas zněl velmi formálně, „…řády mi přikazují připomenout vám, že tímto kurzem porušujete dopravní předpisy pro okolí planety.“

„Beru na vědomí. Seržante Braune…“ Honor se na poddůstojníka ani nepodívala a hlas měla téměř nepřítomný „…zaznamenejte, prosím, upozornění navigačního důstojníka a připojte, že přebírám plnou odpovědnost.“

„Rozkaz, madam.“ Braunův hlas byl zcela bezbarvý, ale muž se tvářil ostražitě, jako by čekal, že Honor začne každou chvíli neartikulovaně žvatlat.

„Gravitorový klín vztyčen a na jmenovité hodnotě, madam,“ zachraptěl McKeon a Honor s pohledem nalepeným na manévrový displej sledovala, jak odtikává čas.

„Kurz nastaven, seržante?“

„Ehm, ano, madam. Tři pět sedm na jedna sedm jedna. Zrychlení tři nula nula g po jedna nula sekund. Změna kurzu na dva sedm čtyři na nula devět tři také zadána, kapitáne.“

„Děkuji.“ Honor cítila, jak je McKeon u jejího ramene napjatý, ale nebyl čas se tím zabývat. „Kolik času zbývá kurýrnímu člunu do plné funkce gravitorů?“ štěkla.

„Třicet šest sekund, madam,“ pípl podporučík Cardones.

„Výborně.“ Na pouhý úder srdce se odmlčela a pak stopky přeskočily na nulu. „Proveďte, seržante Killiane!“

„Provádím,“ odpověděl kormidelník hlasem, téměř jako by se modlil. HMS Neohrožený okamžitě poskočil kupředu a ‚dolů‘ se zrychlením těsně přesahujícím 2 900 m/s2.

Honor sevřela ruce na opěrkách křesla, ale ani nezamrkala, když se osmaosmdesátitisícitunová loď pod jejím velením řítila přímo doprostřed provozu na oběžných drahách kolem Medusy. Určila ten vektor od oka, bez pečlivých výpočtů a kontrol, které vyžadovaly řády, ale na to nebyl čas a její mysl se stále nacházela v tom podivném stavu vybuzení. Věděla, že je správný s absolutní jistotou, která nepřipouštěla žádnou pochybnost, a Neohrožený jel po té neviditelné koleji, kterou položila v prostoru, a s každou sekundou jeho rychlost narůstala o téměř tři kilometry za sekundu.

Přímo před Honor se na vizuálním displeji vynořil havenský kurýrní člun; jeho gravitorové uzly začínaly žhnout, jak nabíhaly do činnosti, ale ještě nedosáhly plného provozního režimu. Z nouzových manévrovacích trysek člunu vytryskly páry, jak se jeho kapitán zuřivě snažil vyhnout šílenému náletu Neohroženého, ale reaktivní motory byly příliš slabé, než aby v čase, který zbýval, posunuly člun dál než o několik metrů a lehký křižník se snášel na skořápku člunu jako pomstychtivý dravec.

Ozvalo se několikeré nadechnutí, jak se její důstojníci napjali před nevyhnutelnou sebevražednou srážkou, avšak Honor měla tvář jako vytesanou z kamene, když se klín pohonu Neohroženého mihl necelé dva kilometry od kurýra, hluboko uvnitř bezpečného prostoru jeho pohonu. Ze zádě menšího plavidla vytryskla vypařená kovová slitina, jak indukční přetížení způsobené mnohem výkonnějším gravitorovým klínem křižníku proměnilo jeho zadní uzly v rozžhavený plyn; a pak už byl Neohrožený o kus dál a hvězdné pole na vizuálním displeji bláznivě zavířilo, jak loď vystřelila vzhůru a pryč od planety prudkou klopenou zatáčkou a okamžitě nasadila plný nouzový výkon, při kterém zrychlovala pěti sty dvaceti g.

„Panebože!“ zašeptal někdo, když Neohrožený prosvištěl kolem nákladní lodě o tonáži čtyři miliony tun ve vzdálenosti sotva deseti kilometrů. Honor ani neotočila hlavu. Její pohled se natahoval po červené světelné skvrnce prchajícího Siriu.

„Kapitáne?“ Webster mluvil stejné otřeseně, jak se všichni tvářili.

„Ano, Samueli?“ opáčila Honor nepřítomně.

„Kapitáne, přichází zpráva z toho kurýrního člunu. Jsou značně rozčilení, madam.“

„To bych řekla.“ Honor sama sebe překvapila úšklebkem a ucítila, jak okamžitě povoluje napětí posádky na můstku. „Přepněte mi to na obrazovku.“

„Ano, madam.“

Její obrazovka se rozsvítila obrazem mladičkého důstojníka v zelené a šedé barvě Lidové flotily. Měl hodnostní označení poručíka a ve tváři měl nezvyklou skvrnitou směs rozzuřené červeně a zděšené bledosti.

„Kapitáne Harringtonová, protestuji proti vašemu nedbalému a nezákonnému zacházení s lodí!“ křičel mladík. „Málem jste zničila moji loď! Náš celý záď…“

„Nesmírné se vám omlouvám, kapitáne,“ přerušila ho Honor tím nejkonejšivějším tónem. „Obávám se, že jsem se nedívala, kam letím.“

„Nedívala, ka…?!“ Havenský poručík se zarazil uprostřed výkřiku a zaskřípal zuby. „Žádám, abyste se vrátili a pomohli mé lodi zvládnout škody, které jste způsobili!“ zavrčel místo toho.

„Lituji, ale to nejde, kapitáne,“ odpověděla Honor.

„Podle mezihvězdné úmluvy z…“ začal znovu poručík, ale ona mu s příjemným úsměvem skočila do řeči.

„Uznávám, že se v tomto případě technicky vzato nechovám správně, kapitáne,“ řekla týmž chlácholivým tónem, „ale jsem si jistá, že vládní zmocněnkyně Jejího Veličenstva vám bude schopna poskytnout veškerou pomoc, kterou budete potřebovat. Zatím ale máme příliš mnoho práce, než abych se s vámi zdržovala. Sbohem, kapitáne.“

Vypnula komunikátor, čímž uťala poručíkovy protesty uprostřed prvního zajíknutí, a opřela se v křesle.

„Že to ode mne ale bylo nezodpovědné, že?“ zamumlala.

Její posádka na ni ještě okamžik civěla a pak se můstkem rozlehl chór úlevného smíchu. Usmála se, ale když vzhlédla k McKeonovi, jeho tvář byla zachmuřená a v očích neměl žádné veselí.

„Zastavila jste kurýra, skippere,“ řekl tiše do smíchu ostatních, „ale co ta nákladní loď?“

„Také ji zastavím,“ odpověděla Honor. „Všemi dostupnými prostředky.“

„Ale proč, madam? Říkala jste, že chápete, co se to tady děje, ale ať se propadnu, jestli to chápu já!“

„Odlet Siria byl ten poslední dílek skládačky, který jsem potřebovala.“ Honor mluvila tak tiše, že se musel naklonit k ní, aby ji slyšel. „Já totiž vím, kam letí.“

„Cože?!“ McKeon sebou trhl, pak posbíral své ztracené sebeovládání a rozhlédl se po můstku. Tucet párů očí viselo na něm a na kapitánovi, avšak pod tíhou jeho planoucího šedivého pohledu se vracely zpět ke svým přístrojům. Pak sám obrátil k Honor tázavý pohled.

„Tam někde venku, Alistaire, nejspíš jen několik hodin letu hyperprostorem daleko, čeká havenská válečná eskadra. Možná dokonce celý operační svaz. Sirius míří k nim, aby se s nimi setkal.“

McKeon zbledl a oči se mu doširoka otevřely.

„To je jediná odpověď, která dává smysl,“ pokračovala Honor. „Drogy a pušky na planetě měly podnítit domorodý útok na enklávy. Ten měl přijít jako naprosté překvapení a skončit krveprolitím, kdy měli Medusané pobíjet jinoplaneťany nalevo napravo – včetně, jak jste sám poukázal, jejich vlastních obchodních zástupců v severních enklávách. Vlastně bych se vsadila,“ řekla pomaleji a ústa se jí při tom náhlém nápadu sevřela, zatímco její pohled ztvrdl, „že havenská vláda Sirius oficiálně přidělila právě jedné z těch enkláv.“ Spokojeně kývla hlavou. „To by do sebe téměř dokonale zapadalo, ne?“

„Jak, madam?“ McKeon ztrácel půdu pod nohama a věděl to.

„Snaží se o překvapivý útok, aby se zmocnili planety,“ odpověděla Honor prostě. „Kapitán Siria ‚prchá v panice‘ před domorodým povstáním. Na odletovém kurzu ‚čirou náhodou‘ potká liďáckou eskadru nebo operační svaz na ‚běžném cvičení‘. Přirozeně celou historku vyklopí havenskému veliteli, který se ve zděšení a pohnut pocitem naléhavosti a potřeby zachránit životy jinoplaneťanů okamžité vydá s celým svazem k Meduse, aby domorodé povstání potlačil.“ Zahleděla se do McKeonových očí a spatřila v nich svítat poznání.

„A jakmile to udělá,“ dokončila velmi tiše, „prohlásí celou soustavu za majetek Havenu na základě toho, že Mantichora projevila naprostou neschopnost udržet na povrchu planety pořádek a bezpečnost.“

„To je šílené,“ zašeptal McKeon, ale jeho tón byl tónem člověka, který se pokouší přesvědčit sám sebe. „Přece vědí, že bychom se s tím nikdy nesmířili!“

„Opravdu?“

„Musí to vědět! A celá Domovská flotila je jen jeden průchod červí dírou daleko, skippere!“

„Možná věří, že s tím mohou uspět.“ Honor mluvila chladným a nevzrušeným hlasem; její myšlenky však takové rozhodně nebyly. „V parlamentu existovalo vždycky jisté hnutí proti anexi. Možná si myslí, že dostatečné krveprolití na Meduse spojené s jejich přítomností tady tomu hnutí konečně dodá sílu, aby uspělo.“

„Ani za milion let,“ zavrčel McKeon.

„Nejspíš ne. Ale oni se na to dívají zvenčí. Možná si neuvědomují, jak malá šance tu je. Možná si myslí, že to mohou dokázat bez ohledu na to, jak parlamentní xenofobové zareagují. Kdyby to proběhlo tak, jak plánovali – za předpokladu, že se v jejich záměrech nemýlím – neměli bychom žádný důvod podezřívat je z účasti. Za těch okolností by loď, která by tu zrovna byla na hlídce, nejspíš měla plné ruce práce, aby zareagovala na situaci na povrchu ze studeného startu, než aby se starala o odlet Siria. Ani bychom si toho nemuseli všimnout, a v tom případě by uklouzl, vzburcovat jejich operační svaz nebo co tam mají a přivedl je zpátky, aniž by někdo na naší straně měl vůbec podezření, že přilétají, dokud by nebyli tady. A kdyby došlo k tomuhle, byly by jejich síly na Bazilišku dříve, než by Domovská flotila vůbec začala nějak reagovat.“

Odmlčela se a s nezvyklou rychlostí a přesností, které McKeona udivily, začala vyťukávat čísla do svých manévrových systémů. Na obrazovce se rozsvítily výsledky a ona na ně ukázala.

„Podívejte se. Kdyby se vyloupli z hyperprostoru přímo na hranici hyperzakázaného pásma v kurzu opačném, než je Siriův, octli by se sotva dvanáct světelných minut od Medusy. Kdyby se odsud přesouvali nejvyšší bezpečnou rychlostí, mohli by být na oběžné dráze kolem planety za tři a půl hodiny i při hodnotě zrychlení superdreadnoughtu. Ocitli by se také o málo víc než jedenáct celých tři světelné hodiny od vyústění, kterého by tak dokázali dosáhnout za dvacet osm hodin a čtyřicet pět minut. Kdybychom nevěděli, že přilétají, dokud by nevystoupili z hyperprostoru, měli by spoustu času na to, aby měli vyústění pod kontrolou, až se jím pokusí projít Domovská flotila.“

McKeon zbledl. „To by byl válečný akt,“ namítl.

„To by byl.“ Honor bodla palcem do vzduchu zhruba směrem k Meduse. „Ale to, co se děje na povrchu, může být válečným aktem jenom tehdy, když víme, kdo to způsobil, a oni udělali, co mohli, aby nás přesvědčili, že pušky a drogy jsou dílem mantichorských zločinců. Stejně tak jejich uzávěra červí díry by se změnila ve válečný akt jen tehdy, kdybychom se pokusili o průlet a oni by po nás stříleli. Pokud jejich plán chápu dobře, nemůže tam venku čekat celá flotila. Kdyby tam totiž měli celou flotilu a byli skutečně připraveni k boji, nepotřebovali by žádné záminky. Prostě by sem vpadli, obsadili by vyústění a bylo by to. Ale jestli tam mají jen jednu nebo dvě bojové eskadry, pak bychom je vykopali ze soustavy, i kdyby na nás čekali. Odnesli bychom to sice krutými ztrátami, ale ty jejich by dosáhly prakticky sta procent a oni to musí vědět.“

„Tak o co se to proboha snaží?“

„Myslím, že blafují,“ odpověděla Honor klidně. „Doufají, že to nepoženeme do krajnosti a nebudeme riskovat střetnutí s nimi, když budou v takové pozici, kdy by nám mohli způsobit ošklivé ztráty – že se zastavíme, abychom vyjednávali, a zjistíme, že veřejné mínění u nás doma není nakloněno tomu zaplatit cenu spojenou s opětovným dobytím soustavy, kterou odpůrci anexe beztak nechtějí. Ale jestli skutečně blafují, je to další důvod pro nasazení poměrně malého svazu. Mohou se vždycky na místě zříci odpovědnosti za činy svého velitele a tvrdit, že ho k nim vedla pochopitelná starost o jinoplaneťany s ohledem na meduský masakr, ale že překročil své pravomoci. To jim nechává otevřená zadní dvířka, aby mohli couvnout a zachovat si přitom tvář, zejména když nikdo nebude vědět, že ty masakry způsobili oni. Ale přemýšlejte o tom, Alistaire. Události na Meduse jsou jen vedlejší představení. Záminka. Jim nejde o planetu; jde jim o ovládnutí druhého vyústění křižovatky. A i kdyby měli šanci jen jedna ku padesáti, že se jim to podaří, nestála by možná výhra z jejich hlediska za to riziko?“

„Ano.“ V McKeonově hlase se už neozývaly žádné pochyby a když přikyvoval, mračil se.

„Mohu se ovšem mýlit, pokud jde o velikost jejich svazu nebo o jejich ochotu bojovat,“ pokračovala Honor. „Konečně, jejich flotila je větší než naše. Mohou přestat ztrátu několika bojových eskader v úvodním kole války, zejména když se jim podaří dosáhnout pro ně příznivého poměru ztrát. A dostat sem něco z Mantichory včas, abychom je zastavili, bude i s naším kódem Zulu těsný závod. Naše zpráva se bude dostávat na velitelství flotily třináct a půl hodiny, ale Sirius může být v hyperprostoru za dvě hodiny a padesát minut – řekněme za tři. Předpokládejme, že na místo schůzky dorazí za další tři hodiny. Uvažujeme-li zrychlení flotily čtyři sta dvacet g, znamená to, že jejich jednotky mohou byt za dvanáct hodin tady a za jedenačtyřicet viset u vyústění, což dává našemu velitelství od přijetí kódu Zulu pouhých dvacet sedm a půl hodiny na obsazení vyústění. Za předpokladu, že admirál Webster zareaguje okamžitě a vypraví Domovskou flotilu z oběžné dráhy kolem Mantichory bez jakéhokoliv odkladu, bude jim to trvat…“ Ťukala do svého manévrového diagramu další čísla, ale to už ji McKeon předešel.

„Řekněme čtyřiatřicet hodin pro superdreadnoughty, anebo třicet celých pět, když nepošlou nic těžšího než křižník,“ zamumlal se zaťatými zuby a Honor přikývla.

„Takže jestli jsou připraveni bojovat, měli by více než tři hodiny na to, aby rozmístili u vyústění energetické miny a zaujali nejvýhodnější postavení, než by mohla dorazit Domovská flotila. Což znamená, že jediný způsob jak s jistotou předejít rozsáhlému střetu flotil je zabránil Siriu doletět na místo schůzky.“

„Jak jej máte v plánu zastavit, madam?“

„Jsme stále v mantichorském prostoru a to, co se odehrává na Meduse, rozhodně je ‚mimořádný stav‘. Za těchto okolností mám právo nařídit jakékoliv lodi zastavit kvůli kontrole.“

„Víte přece, že Haven tento výklad mezihvězdného práva neuznává, madam,“ řekl tiše McKeon a Honor přikývla. Haven po staletí hájil právní názor, že právo na kontrolu neznamená nic víc než právo dotazoval se lodi rádiem, pokud nemá v úmyslu fyzicky kontaktovat území v hvězdné soustavě, v níž se kontrola vyžaduje, nebo pokud toto území od poslední kontroly skutečně fyzicky nekontaktovala. Poté, co se Republika dala na expanzivní politiku, změnila (ve vlastním prostoru) postoj na takový, jaký se uznával ve větší části zbytku galaxie: že právo kontroly znamená právo fyzicky zastavit a prohledat podezřelou loď ve vesmírném prostoru kontrolujícího bez ohledu na její minulý nebo zamýšlený pohyb. Haven ovšem tento výklad neuznával, pokud šlo o prostor jiných hvězdných států. Postupem času mu sice nezbude, než jej uznat, protože tento dvojí metr byl pro zbytek galaxie silně urážlivý (včelně Solárního svazu, který měl mimo války po ruce ještě další všemožné způsoby odvety, ale dosud to neudělal). To znamenalo, že kapitán Siria docela dobře mohl uplatňoval starý, tradiční výklad Havenu a odmítnout zastavit, když k tomu bude vyzván.

„Když se nezastaví dobrovolně, zastavím ho násilím,“ řekla. McKeon na ni mlčky pohlédl a ona jeho pohled zpříma opětovala. „Jestli se Haven může zříci odpovědnosti za akce admirála nebo viceadmirála, Její Veličenstvo se může zříci odpovědnosti za činy komandéra,“ dodala stále týmž klidným hlasem.

McKeon chvíli stál a hleděl na ní a pak přikývl. Nemusela se už zmiňovat o tom, jaký by ten proces měl další logický krok, protože to věděl stejně dobře jako ona. Vlajkový důstojník mohl oficiální popření odpovědnosti za jeho činy přežít; komandér ne. Pokud Honor vystřelí na Siria a vyprovokuje mezihvězdný incident, po kterém královně Alžbětě nezbude než se od jejich akcí distancovat, má Honor po kariéře.

Otevřel ústa, aby jí to připomněl, ale její drobné zavrtění hlavou ho zastavilo. Obrátil se, zamířil k taktickému stanovišti a pak se zastavil. Okamžik stál a pak se vrátil k velitelskému křeslu.

„Kapitáne Harringtonová,“ pravil velmi formálně, „plně souhlasím s vašimi závěry. Jestli smím, rád bych svůj souhlas s vámi zaznamenal do deníku.“

Honor k němu vzhlédla, ohromená jeho nabídkou a její hnědé oči změkly. On sám sotva dokázal uvěřit, že právě něco takového řekl, protože zaznamenáním svého souhlasu do deníku by vyjádřil oficiální podporu jakýmkoliv činům, které by ona na základě svých závěrů podnikla. Sdílel by s ní odpovědnost za ně – i jakoukoliv hanbu, která by z nich pramenila. Ale to mu připadalo podivně bezvýznamné, když pohlédl do jejích očí, protože poprvé od chvíle, kdy Honor přišla na palubu Neohroženého, v těch temných hlubinách viděl úplnou a bezvýhradnou spokojenost s jeho osobou.

Ale pak mírně zavrtěla hlavou.

„Ne, pane McKeone. Za Neohroženého nesu odpovědnost já – a za své činy také. Ale děkuji vám. Nesmírně vám za tu nabídku děkuji.“

Napřáhla ruku a on ji stiskl.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

„Řídicí NPA, tady je Sokol. Blížíme se k cíli. Odhadovaný čas příletu na místo vyslání posledního signálu sierra jedna jedna za tři minuty. Máte pro nás nějaké další informace?“

Zatímco kapitán Nikos Papadapolus čekal na odpověď, ohlédl se přes rameno. Navzdory stísněným prostorům pinasy už měli hlavní seržant Jenkins a poručík Kilgore většinu tří družstev třetí čety v bojových pancířích. S každým z vojáků v bojovém pancíři byli ve dvojici vždy jeden ze zbylých námořních pěšáků, kterým osobní pancíř bez pohonu dodával zavalitého vzhledu. Všichni prováděli sledy předepsaných úkonů na vnějších monitorech a velký prostor mužstva naplňoval šum úsečných povelů a kovových zvuků výstroje.

Lodní lékařka komandér-poručík Suchonová seděla shrbená v sedadle hned za kapitánem. Snědou tvář měla nezdravě bledou a rukama zaťatýma jako pařáty tiskla ke svému náprsnímu pancíři pohotovostní zdravotní soupravu.

„Sokole, tady je řídicí NPA,“ ozval se náhle jakýsi hlas a Papadapolus se obrátil zpět ke svému panelu. „Žádné informace.“

„Řídicí NPA, Sokol rozumí. Žádné další informace. Ozveme se vám.“

„Díky, Sokole. A dobrý lov. Řídicí NPA konec.“

„Sokol konec,“ odpověděl Papadapolus a obrátil pozornost k mapovému displeji u svého lokte. Nemohli vědět přesně, kam sierra jedna jedna spadla, ale měli o tom docela dobrou představu. Naneštěstí vyhlížel terén mírně řečeno nepřívětivě. Někdo se zastavil vedle něj. Když vzhlédl, poznal podporučíka Tremaina.

„Naši lidé u snímačů zachytili tam dole dva zdroje energie, pane,“ řekl podporučík, „Údaje jsme už odvysílali řídicímu NPA.“

Tvář měl napjatou, ale téměř ostýchavě se naklonil, aby stiskl několik tlačítek na Papadapolově mapovém displeji. Objevily se na něm dvě světelné tečky, vzdálené od sebe o něco víc než pět kilometrů. Obě byly nevýrazné, avšak jedna blikala mnohem slaběji než druhá. Kapitán si je chviličku prohlížel se svraštěným obočím a pak poklepal na tu blikající.

„Tohle je sierra jedna jedna,“ řekl s pevným přesvědčením.

„Jak to můžete vědět jistě, pane?“

„Podívejte se na ten terén, pane Tremaine. Tahle…“ Papadapolus znovu poklepal na displej, „…je nejen slabší, ale také leží uprostřed údolí, které poskytuje jediné rovné místo na kilometry daleko, zatímco tahle…“, poklepal na druhou tečku, „…leží přímo na vrcholu kopce. Nebo pod ním,“ dodal zamyšleně.

„Pod ním?“

„Je to jen stopový zdroj, pane Tremaine, a pevná země je docela dobré stínění proti senzorům. Zakopat se s něčím takovým do země dává smysl, ale jestli to tak opravdu udělali, neodvedli moc dobrou práci. Je to vidět a něco sierru jedna jedna přivedlo do malé výšky, kde na ni Stiltové dosáhli. Mohlo to být tak, že zachytili ten druhý zdroj a slétli níž, aby si jej prohlédli.“

„Aha.“ Tremaine upřeně hleděl na podezřelé světélko a mladá tvář mu ztvrdla, když si vzpomněl na jinou přepadovou akci v Divočině. Poškrábal se na bradě a pak se ohlédl zase po námořním pěšákovi. „Myslíte, že to byla léčka? Že tam přilákali NPA schválně?“

„Je to možné,“ přisvědčil Papadapolus, „ale spíš si myslím, že to byla jen nedbalost. Nevidím žádný důvod, proč by měli chtít spouštět ‚povstání‘ takhle daleko v pustině. Vy ano?“

„Ne, pane. Ale s vaším dovolením pověřím jednu pinasu, aby ten zdroj hlídala. Na podporu vašich lidí zůstanou ještě dvě, ale jestli někdo tady dole schválně přilákal pozornost NPA a pokusí se vystrčit nos, sejmeme ho.“

„Myslím, že to je vynikající nápad, pane Tremaine,“ řekl Papadapolus. „Vlastně…“

„Sokole, tady je NPA dva.“ Hlas Barneyho Isvariana obrátil kapitánovu pozornost zpátky ke komunikátoru.

„NPA dva, tady je Sokol. Mluvte,“ vyzval jej.

„Nikosi, jsme ještě patnáct minut daleko, ale dívám se tu na údaje senzorů loďstva. Myslím, že zdroj na západě musejí být naši lidé. Souhlasíte?“

„Potvrzuji, majore.“

„Co máte v úmyslu?“

„Za…“ Papadapolus pohlédl na svůj chronometr a srovnal jej s ukazatelem stavu prvního družstva třetí čety, „…devadesát pět sekund vysazuji první průzkumné družstvo s cílem zajistit oblast kolem předpokládaného místa havárie a zjistit, jestli někdo přežil. Zbytek mých lidí se přesune dvacet kilometrů jihojihovýchodně podél hřebene jedna tři pět. Je tam dlouhé údolí ve směru sever jih a má strmé svahy. Pokusíme se je přehradit, zastavit v něm nepřítele a zlikvidovat ho tam.“

„Rozumím. Mám s sebou dvě roty. Jednu z nich vysadím u vašich hlavních sil a vznášedlem pak druhou dopravím na sever. Třeba se dostaneme za ně a sevřeme je mezi sebou, kdyby se pokusili o útěk.“ Následovala odmlka a Papadapolus se obrnil proti otázce, o které věděl, že přijde. Přišla velmi tiše. „Jsou tam dole nějaké známky, že by lidé poručíka Malcolmové mohli být ještě naživu, Nikosi?“

„Žádné známky života, majore.“ Papadapolův hlas zněl bezbarvě a Isvarian do komunikátoru vzdychl.

„Ať se vám daří, Nikosi.“

„Vynasnažíme se, pane.“ Zazněl drsný zvuk bzučáku a nad výsadkovým východem se rozblikalo ostré světlo. „Právě vysazujeme první družstvo, majore. Ozveme se vám. Sokol končí.“

+++

Seržant Tadeusz O’Brian vystoupil zejícím průchodem do tisíce metrů vzduchu pod sebou a pinasa se kolem něj mihla kamsi pryč. Chvíli se řítil k zemi se svým družstvem těsně v patách, pak rozevřel svůj gravitační vrchlík. Nebyla to řádná antigravitační jednotka – na tu nebylo místo. Místo toho vytvářel zápornou gravitační sílu na druhém konci závěsného postroje a O’Brian mimoděk vyhekl, když ho ráz zařízení kopl jako splašený mezek. Ale byl na to zvyklý. Ani nemrkl. Místo toho spustil reaktivní motory svého pancíře a obrátil se ve vzduchu pohybem, který se po nekonečných hodinách výcviku v pancíři změnil v instinktivní, aby své senzory a vestavěný elektronický dalekohled zaměřil na rozbité vznášedlo. Ani systémy průzkumného obleku nebyly dost účinné na to, aby prohlédly roztříštěným trupem, avšak seržantova tvář se stáhla, když zaregistroval těla rozházená všude kolem.

Na mechem porostlé zemi muselo ležet tři sta nebo čtyři sta mrtvých Stiltů, většina z nich roztrhaných těžkými pulzerovými šipkami z hřbetních zbraní vznášedla. Nebyli tam však jen oni a O’Brian potlačil záchvat zvracení, když spatřil první lidské tělo. Vypadalo to, jako by se přinejmenším jeden z příslušníků NPA pokusil o útěk a byl dostižen na otevřeném prostranství; jeho zbraně ležely nedaleko příšerné trosky, která kdysi bývala člověkem. O’Brian se modlil, aby ten člověk býval byl už mrtvý, když k němu Stiltové dorazili, avšak nože, které přibodávaly končetiny rozpáraného těla do mechu, nasvědčovaly tomu, že nebyl.

Vnější kostra jeho pancíře absorbovala náraz, když seržant přistál a zkontroloval svůj displej. Výsadek vypadal dobře – jako z učebnice. Majáčky družstva zářily v přesném kruhu kolem vznášedla a on nachystal svou pulzní pušku do pohotovostní polohy.

„Sharon, postarej se o zajištění obvodu. Já vezmu Billovy lidi na průzkum vznášedla.“

„Rozkaz, seržo,“ ozval se ze sluchátka hlas desátníka Sharon Hillyardové. Hillyardová byla tvrdá holka, mladá, ale měla už odslouženo sedm roků. Přesto v jejím hlase slyšel úlevu. „Stimsone, Hadley,“ zavolala na dva plazmové střelce svého oddílu, „vezměte si ten hřeben na severu a připravte se nás krýt. Ellen, chci, abys ty a…“

O’Brian přepnul kanál spojení, zamával na svého druhého desátníka a zatímco postupoval k vraku, pět příslušníků druhého oddílu družstva se rozmístilo po jeho bocích.

Bylo to ošklivé. Vlastně to bylo ještě horší, než se O’Brian bál. Střelce vznášedla vytáhli z rozmlácené věže a sotva se dalo poznat, že to rozsápané a z kůže staženě tělo patřilo ženě. Do prdele, těžko se dá poznat, že kdy bylo lidské, polkl, zatímco si razil cestu po krví nasáklé zemi. Identifikovat je budou muset až soudní patologové, pomyslel si. Až seberou všechny kousky.

Dospěl k díře zející v boku vznášedla. Rádiové senzory jeho pancíře zaznamenávaly syčení a prskání jiskřících zkratovaných obvodů, ale zevnitř nepřicházel ani jediný zvuk života a on se zhluboka nadechl. Pak protáhl horní část svého opancéřovaného těla dovnitř a spatřil něco příšerného.

Prudce se stáhl zpátky, ztěžka polkl a bledá tvář se mu náhle zalila stružkami potu. Ani samo peklo by nemohlo vypadat takhle, ozýval se skrz hrůzu v jeho mysli tenoučký hlásek. Zavřel oči, pak se znovu přiměl podívat a snažil se namluvit si, že to je jenom scéna z holovize, ne realita.

Nepomáhalo to. Vnitřek vznášedla byl zacákaný a zamazaný do šarlatova, jako by v něm řádili šílenci s kbelíky krve. Pulty byly rozmlácené a vytrhané a všude, kam se podíval, ležely kousky a útržky lidí. Směsice rozsekaných a zohavených končetin, trupů a uřezaných hlav s vypíchanýma očima ho naplňovala něčím horším než hrůzou, ale přiměl se prolézt dírou celý. Když procházel celým vznášedlem, potlačoval emoce, odmítal přemýšlet a spoléhal se na instinkt a výcvik. Nikdo nezůstal naživu, a jak se snažil tu ohavnou noční můru kolem sebe nebrat na vědomí, byl rád. Rád, že tuhle stiltskou řezničinu nikdo nepřežil. S kamennou tváří dokončil prohlídku, otočil se, aby prkenně vypochodoval z vraku a v jeho ochromené mysli se chvěla jediná zděšená myšlenka. Panebože. Panebože na nebesích, co mohlo kohokoliv vést k tomu, aby těm lidem udělal tohle?

Zastavil se před rozbitým trupem a zablokoval svůj pancíř. Opřel se ochable o jeho pevnou konstrukci, zavřel oči a potlačoval slzy. Dýchal zhluboka, vděčný za autonomní prostředí pancíře, které ho oddělovalo od pachu krve a smrti, jenž, jak věděl, se vznášel všude kolem, až zase dokázal oči otevřít. Pak si odkašlal.

„Nikdo nepřežil,“ oznámil svému družstvu. I jemu samému zněl vlastní hlas chraplavě a staře a byl rád, že se nikdo na nic neptal. Přepnul na kanál pro spojení s velením. „Sokole pět, tady Sokol tři tři,“ ohlásil se a čekal. „Sokole tři tři, tady Sokol pět,“ odpověděl hlavní seržant Jenkins. „Mluvte.“

„Sokole pět, nikdo nepřežil. Opakuju, nikdo nepřežil.“

„Sokol pět rozumí, Sokole tři tři. Vyčkejte na příjmu.“ O’Brian stál pevně obrácený zády k vznášedlu, zrak upřený do neurčita, zatímco Jenkins se o něčem domlouval s kapitánem Papadapolem. Pak se ozval sám kapitán.

„Sokole tři tři, tady hlavní Sokol. Potvrzuji příjem zprávy, že nikdo nepřežil. Jsou ve vaši oblasti dosud nějaké známky nepřátelských domorodců?“

„Nejsou, hlavní Sokole. Vidíme tu několik set mrtvých, ale žádné známky živých nepřátel.“ Chtěl ještě něco dodat, ale zarazil se, když na jeho displeji upozorňovacím kódem zablikal maják Hillyardové. „Vyčkejte na příjmu, hlavní Sokole.“ Opět přepnul kanály. „Jo, Sharon?“

„Jsem na příposlechu, seržo. Možná byste mohl veliteli říct, že nikde kolem nevidím ležet žádné pušky. Vypadá to, že než odtáhli, obrali vlastní mrtvé.“

„Rozumím, Sharon.“ Přepnul se zpátky na velitelskou síť. „Hlavní Sokole, tady Sokol tři tři. Oznamuji, že na místě nejsou žádné stiltské pušky. Vypadá to, že před odchodem obrali vlastní mrtvé.“

„Rozumím, na místě žádné pušky, Sokole tři tři. Možná bylo Stiltů víc, než kolik měli pušek. Nějaké stopy po tom, že by vzali i zbraně NPA?“

„Žádné stopy, hlavní Sokole. Oni… zdrželi se tu dost dlouho, než s tím byli hotoví, ale zahlédl jsem několik plazmových pušek a pobočních zbraní. Vypadá to, že asi nevědí, jak je používat.“

„Doufejme, Sokole tři tři. Dobrá. Mám pro vás nový úkol.“

Nad hlavou jim přeletěl první roj vznášedel NPA a zatočil zase na jih, aby dopravil své jednotky za vlny Medusanů, valící se k Tříramenné řece a k enklávám. O’Brian je pozoroval, zatímco naslouchal Papadapolovu hlasu. Všiml si, jak vznášedla ostře kloní, když míjejí znesvěcený vrak sierry jedna jedna, aby měla dobrý výhled na zem.

„Námořnictvo mi hlásí, že pět celých tři kilometrů od vás v azimutu nula tři devět leží další zdroj energie. Ten mohl přilákat NPA dost blízko na to, aby to koupili, takže prozkoumat jej může byt stejně důležité jako zastavit Stilty. Podporučík Tremaine nad nim parkuje s pinasou, ale vy jste nejbližší pozemní jednotka. Námořnictvo používá kanál čtyři, volací znak Jestřáb tři a je připravené ke vzdušné podpoře, jestli ji budete potřebovat. Prověřte to tam a podejte hlášení. Chceme každého, koho tam najdete. Rozumíte?“

„Rozkaz, hlavní Sokole. Sokol tři tři rozumí. Prověřit zdroj energie ve směru nula tři devět, zajistit místo a podat hlášení. Volací znak námořnictva Jestřáb tři. Jdeme na to, pane.“

„Dobrá, tři tři. Průběžně mě informujte. Hlavní Sokol konec.“

„Sokol tři tři konec.“

O’Brian přepnul zase na spojovací síť družstva a vyvolal si mapu. Pokud tam někde je zdroj energie, je určitě pod zemí, ale on a jeho lidé mají senzory, aby jej našli.

„Sharon, Bille. Slyšeli jste“

„Ano, seržo,“ odpověděla Hillyardová a desátník Levine jí přizvukoval.

„Oukej. Bille, tvůj oddíl půjde na špici. Měj oči otevřené a dávej na sebe pozor. Jestli tam padneme na jinoplaneťáky, můžeme proti sobě mít taky jejich zbraně, takže mějte na paměti, co se stalo, když NPA vlítla na tu laboratoř.“

„Rozumím, seržo.“

„Sharon, pošli Stimsona a Hadleye na křídla, aby kryli Billa, ale chci, aby zbytek tvého oddílu hlídal nás šest. Jasné?“

„Jasné, seržo,“ odpověděla Hillyardová a na chvilku se odmlčela. „Seržo, říkal velitel, že chce ty parchanty živé?“

„Neříkal a já jsem se ho neptal,“ opáčil O’Brian bezbarvě. Mlčení, které mu odpovědělo, bylo výmluvné. „Tak jo, lidi, jdeme na to.“

Družstvo obrněných námořních pěšáků se obrátilo zády k místu hrůzy a vyrazilo na východ.

„Hlavní Sokole, tady Sokol tři. Sokol tři dva hlásí pohyb, který se k němu blíží ze směru nula tři sedm.“

Hlas poručíka Kilgorea byl tichý, jako by jej tlumil, aby ho nezaslechly medusanské uši. Papadapolus pohlédl na displej na svém spěšně zřízeném velitelském stanovišti a přikývl. Zdálo se, že major Isvarian měl pravdu ohledné účinku, jaký má na Stilty mekoha. Ti parchanti se od místa přepadení hnali přímou čarou k enklávám a to nesvědčilo o příliš velké opatrnosti nebo plánovitosti. Což kapitánovi Nikosu Papadapolovi jen hrálo do ruky.

„Hlavní Sokol rozumí, Sokole tři. Ať se vaši lidé stáhnou a drží se mimo naše palebné pole.“

„Rozkaz, hlavní Sokole,“

„Hlavní Sokol všem Sokolům. Nepřítel se blíží ze směru nula tři sedm. Připravte se na můj rozkaz zahájit boj.“

Ohlédl se za sebe, kde se ozývalo cvakání kovu a plastu. Půl tuctu zdravotníků Isvarianovy NPA pilně stavělo a zařizovalo stanici první pomoci a Papadapolus se zamračil. Mávnutím ruky přivolal seržanta čtvrté čety, který se postavil vedle něj.

„Ano, pane?“

„Kde je doktorka Suchonová, Regiano?“

Seržant Regiano na okamžik pohlédl za sebe a pak se svému veliteli podíval zpříma do oči.

„Je tam vzadu, kde nás vyložil raketoplán, pane.“ Papadapolus naklonil hlavu, což věštilo nebezpečí, a seržant odpověděl na jeho nevyslovenou otázku. „Odmítá přijít blíž k frontě, veliteli.“

„Aha.“ Papadapolus se zhluboka nadechl a oči mu ztvrdly. „Seržante Regiano, vrátíte se k místu vysazení. Vyřídíte komandér-poručíku Suchonové s mou poklonou, že její přítomnosti je zapotřebí zde. Kdyby vás odmítla doprovodit ke stanici první pomoci, použijete veškeré nezbytné prostředky – včetně hrozby nebo použití násilí – abyste ji sem přivedl. Rozuměl jste, seržante?“

„Rozkaz, pane!“ V Regianových očích se objevilo neskrývané potěšení, když ostře zasalutoval a odpochodoval do týlu. Papadapolus spolkl jadrné zaklení, pak násilím potlačil vztek na Suchonovou a vrátit se k úkolu, který ležel před ním.

Obrátil se k vizuálnímu displeji u pravého kolena hlavního seržanta Jenkinse. Ten zachycoval pohled na údolí z ptačí perspektivy přenášeny z jedné pinasy, která se neviděná vznášela ve svém postavení kdesi vysoko nad ním. Kapitánovi naskočila husí kůže, protože se zdálo, že proti jeho pozicím se valí sama země. Stiltové k němu mířili v zástupu více než dva kilometry širokém a tři dlouhém. Valili se mechem jako rozeklaná vlna tsunami. Muselo jich tam být nejméně deset tisíc, a to bylo mnohem víc, než kolik předpokládal i ve svých nejpesimičtějších odhadech. I s posilami NPA budou jeho lidé přečísleni třicet ku jedné a díky Bohu, že je zachytili v otevřeném terénu a ne mezi enklávami!

Rozhodl se bojovat zde, protože tohle údolí bylo nejširší mezerou v nerovném hřebenu, probíhajícím od východu k západu. Vlna Medusanů se valila k němu, přesně jak doufal. Když se dostali na severní konec, začali se shlukovat jako do trychtýře a on naposledy zkontroloval rozmístění svých sil.

Značný díl jeho plánu byl postaven na bojových pancířích třetí čety a přál si, aby mohl stáhnout i O’Brianovo družstvo a posílit jím linie. Ale nemohl. Potřeboval prověřit ten zdroj energie dřív, než odtamtud bude moci zmizet někdo, kdo tam snad ještě je. Takže měl jen to co měl, což ovšem nechávalo Kilgoreovu četu rozestavenou velmi řídce. Jeho družstvo s těžkými pancíři vytvořilo přehradu na jižním konci údolí spolu s Papadapolovou jedinou jednotkou těžkých zbraní. Ti by se o sebe měli postarat, zejména s podporou oddílu těžkých zbraní seržanta Howella a střeleckých věži zaparkovaných Isvarianových vznášedel, jenže pak Kilgoreovi zůstávalo jediné průzkumné družstvo na to, aby sledovalo postup Stiltů a krylo obě křídla, a to kapitánovi nijak nepřidávalo na klidu.

Zaslechl za sebou rozčilené hlasy, z nichž jeden bylo ječivé kvílení vrchní lékařky Neohroženého, a pak cosi, co mohl být zvuk úderu, ale nevšímal si toho a soustředil se na důležitější věci. Průzkumníci se stahovali nahoru po svazích údolí, s pomocí skokových převodů přeskakovali od úkrytu k úkrytu a on, jak je tak pozoroval, si hryzal spodní ret.

Vojáci s bojovým pancířem mu starosti nedělali, ale zbytek jeho oddílů měl jen standardní tělový pancíř a rota NPA, kterou major Isvarian přivedl, aby podpořila jeho lidi, byla chráněná ještě méně. Nepochyboval sice, že jeho výzbroj dokáže tohle údolí proměnit v jatka, ale i když bude mít vzdušnou podporu, může se při takovém počtu nepřátel alespoň některým z nich podařit probít se ven z pásma. S ohledem na moderní zbraně mu to připadalo absurdní. Všechny příručky, které kdy četl, všechny přednášky, které kdy vyslechl, říkaly, že špatně vyzbrojení domorodci Nikdy nemohou dosáhnout průlomu proti takovéto moderní palebné síle. Jenže příručky a přednášky nikdy nepočítaly s takovouhle hordou, právě proto, že vzhledem k smrtonosnosti moderních zbraní bylo takové soustředění bojovníků sebevražedné. To znamenalo, že nijak nemohl odhadnout, kolik palby Medusané – zejména když jsou všichni nadopovaní mekohou – snesou, než to s nimi zamává, a měl na každém křídle jen jeden oddíl obrněných průzkumníků, aby je zastavili. Jestli jsou dost zfetovaní, aby nezastavili postup, jestli se v jakémkoliv počtu dostanou mezi jeho lehce opancéřované lidi…

„Hlídejte dobře křídla, kanóne,“ řekl tiše Jenkinsovi a přepnul na svůj spojovací kanál s námořnictvem. „Jestřábe jedna, tady hlavní Sokol. Pozorujte svahy. Jestli dojde k průlomu, chci, abyste spěšně zasáhli.“

„Jestřáb jedna rozumí, hlavni Sokole,“ odpověděl podporučík Tremaine. „Budeme vám hlídat křidla.“

„Díky, Jestřábe jedna.“ Obrátil pozornost opět ke svému mapovému displeji, protože světelné kódy nepřátel začaly proudit do údolí. Ještě patnáct minut, pomyslel si.

Poručík Liam Kilgore jedním okem sledoval displej svého pancíře, zatímco druhým si zkontroloval pulzní pušku. Jeho průzkumníci odvedli první práci, když vystopovali Stilty a pak se před nimi stáhli, aniž by byli sami zpozorováni. Teď se měli rychle stáhnout z cesty a připravit se nakopat někomu zadek a on souhlasně zamručel, když se nenápadně prosmýkli zpátky do postavení, jež v tom spěchu vybral. Jeho pancéřovaní vojáci měli zachytit stiltské výpady a zastavit je před méně chráněnými lidmi vzadu, ale tam vpředu bylo nepřátel strašlivé množství. Přál si, aby měl u sebe i O’Brianovo družstvo, aby mohl křídla posílit, ale i kdyby tu O’Brian byl, nemohl by křídla obsadit dostatečně hustě. Ale co, i když je Stiltů tolik, na straně jeho lidí je zase nesmírná palebná síla. Možná dokonce tak velká, aby to stačilo.

Ježíšikriste, těch parchantů ale je! Další a další se valili kupředu a on už ani nepotřeboval vestavěné senzory pancíře, aby je viděl. Prosté oko vzor jedna bohatě stačilo, protože kočovníci se ani nesnažili skrývat. Vypadalo to, jako by je jejich pověstná schopnost utajeného pohybu opustila. Jak se hnali kupředu svým podivným houpavým klusem, jeho audiosnímače zachycovaly vysoké ječivé zvuky nějakého barbarského chorálu. Snad polovinu z nich tvořila jízda na jehrnech, zvláštních vzpřímených jízdních zvířatech kočovníků severní polokoule. Ostatní byli pěšáci a všichni postupovali kupředu, mávali puškami, meči a oštěpy – dokonce kyji – a navzájem se povzbuzovali výkřiky. Většina těch pušek byla opatřena bajonety a na šílených zvucích Medusanů a očividném nezájmu o to do čeho mohou napochodovat, bylo něco děsivého, z čeho tuhla krev v žilách. Kilgore měl téměř dojem, že cítí, jak od nich vane čpavý pach mekohy, a představa boje s někým, kdo ani necítí bolest, natož pak strach, nepatřila mezi ty, na které byla námořní pěchota zvyklá.

Na druhou stranu, řekl si zachmuřeně, nejsou zase Stiltové zvyklí stát proti moderní palebné síle. Čeká je šok a…

„Hlavní Sokol všem Sokolům. Pal!“ štěkl hlas a Kilgoreova pulzní puška se vyhoupla vzhůru, aniž by o tom vědomě přemýšlel. Palcem přepnul volič na plně automatický režim místo normálního poloautomatického a malíčkem stiskl tlačítko, které přepínalo na zásobník s výbušným střelivem. Na dobu jediného úderu srdce se zastavil, pozoroval dav Medusanů nevzrušenýma, náhle chladnýma očima, a pak stiskl spoušť.

To nebyl masakr. To bylo něco horšího. Medusané nikdy neslyšeli o rozestupech, byli natlačení jeden na druhého, namačkaní v jeden velký cíl. Rána, která minula jednoho, prostě musela zasáhnout jiného.

Kilgoreova puška sebou škubla, ale její zpětný ráz, když malá, ale výkonná gravitační cívka plivala dolů proud čtyřmilimetrových šipek, nebyl přes pancíř téměř cítit. Výbuchy šipek nebyly ty čisté bílé záblesky, které znal z výcviku na střelnici, byly rudé a kouřilo se z nich, jak se medusanská těla trhala na kusy v gejzírech krve. Přejel palbou ječící domorodce a za necelých dvacet sekund do nich vyprázdnil celý rozšířený zásobník o čtyřech stech nábojích. A to byla jeho puška jen jednou z téměř tří set moderních pušek, které tím ječícím bičem šlehaly údolí.

Přes jeho hlavu svištěly šipky dolů z hřebene nad svahy údolí a z jihu se do Medusanů zakusovalo drtivé hromobití těžkých vícehlavňových pulzerů jeho třetího družstva. Když zahájila palbu baterie těžkých zbraní, žhnoucí výtrysky plazmatu sežehovaly Stilty po desítkách a někteří z Isvarianových příslušníků NPA byli vyzbrojeni raketomety a granátomety, které rozmetávaly utržené končetiny a kusy medusanského masa po mechu a po kamení. Skalnaté údolí se stalo peklem a ani mekoha nedokázala domorodce plně obrnit proti hrůze. Vyli v šoku a agonii a svíjeli se jako mravenci v ohni, ale zatímco jedni křičeli a umírali, další se vrhali kupředu, zlézali svahy s úžasnou rychlostí, kterou jim propůjčoval jejich třínohý způsob chůze, a vrhali se přímo do palby, která je trhala na kusy.

Bylo to neuvěřitelné. Kilgore zacvakl do své pušky nový zásobník a vyprázdnil jej. Zacvakl třetí, zahájil znovu palbu, uši mu zaléhaly divokým nesouzvukem výkřiků a výbuchů burácejících v jeho audiosnímačích. Nedokázal tomu uvěřit. Stiltové se hnali kupředu tak rychle a jejich dav byl tak hustý, že je nedokázal zabíjet dost rychle na to, aby je zastavil! Každý protivník se zdravým rozumem by zakolísal a prchal z té vražedné palby. Stiltové ne. Jejich živý příliv byl ochoten podstoupit jakékoliv ztráty, aby pronikl ke svému nepříteli. Řítili se přes své mrtvé a umírající, rozlévali se stále výš po obou úbočích a jeho průzkumníci byli příliš řídce rozestavení, než aby je dokázali zadržet.

„Sokole tři, tady hlavní Sokol! Ustupte, Sokole tři! Uvolněte svahy námořnictvu!“

„Rozkaz, hlavní Sokole.“ Přes ten hřmot a jatka připadal Kilgoreovi jeho vlastní hlas podivný. Byl vyrovnaný a klidný, oproštěný od veškeré hrůzy, kterou měl před očima. Slyšel sám sebe, jak předává rozkaz svým průzkumníkům. Pak opustil svůj úkryt. Cítil, jak se primitivní kulky odrážejí od jeho pancíře jako krupobití a hvízdají pryč, když ho Medusané konečně uviděli. Jeho lidé nahodili skokové převody a vyskakovali výš po strmých svazích. Námořní pěšáci a příslušníci NPA nad nimi zastavili palbu, když přes jejich palebná pole náhle začali poskakovat a přebíhat opancéřovaní průzkumníci. Stiltové vítězoslavně zařvali, neboť lavina smrti polevila. Hnali se za prchajícími nepřáteli, přestože jejich druhové na dně údolí dál hynuli a umírali ve smršti zkázy, která je smetala od jižního konce údolí, a Kilgoreovi zazvonilo v uších, když se o jeho přilbu z pancéřového plastu rozpleskla kulka v olověnou kaňku.

Ale pak už byli průzkumníci v bezpečí a dolů se snesly pinasy s lasery a autopulzery rozsévajícími smrt. Přelétly nad svahy údolí, pod nimi vybuchovaly kazetové pumy a napalm, lasery i střelné zbraně vyorávaly mezi vyjícími Medusany deset metrů širokou brázdu naprosté zkázy. Pak se obrátily zpátky, aby nálet opakovaly. A znovu.

A znovu a znovu a znovu… až tam mrtví leželi v pětinásobné nebo šestinásobné vrstvě a v celé té seškvařené noční můře onoho údolí smrti nezůstalo nic živého.

Seržant O’Brian uslyšel náhlý výbuch boje daleko za sebou, ale v tu chvíli soustředil pozornost na jiné věci. Jeho družstvo dřepělo a krčilo se v palebných pozicích pod nízkým hřebenem s ostrým vrcholem a přes strž, otevírající se pod ním, pozoroval dalekohledem ústí jeskyně naproti.

Vyčnívala z ní příď vznášedla a když uviděl po obou stranách příďové podvozkové šachty vyčnívat hlavně pulzerů jako kly, stiskl zuby. Štíhlé vozidlo neneslo žádné viditelné označení a přítomnost těžkých zbraní byla nezákonná i v případě, že by bylo řádně zaregistrované. Potíž byla v tom, co s nim má udělat. Nebyl polda a jelikož měl v čerstvé paměti jatka u vznášedla NPA, neměl ani náladu se jako polda chovat.

Rozhodnutě zamručel a ťukl do tlačítka, kterým se odsouval dalekohled z jeho zorného pole.

„Jestřábe tři, tady Sokol tři tři,“ ohlásil se do komunikátoru. „Jste připravení je sundat, kdyby vylítli?“

„Potvrzuji, Sokole tři tři,“ odpověděl velitel pinasy. „Ale když to uděláme, nezbude moc důkazů.“

„Rozumím, Jestřábe tři. Pokusíme se je udržet na zemi, ale mějte oči na stopkách.“

„Budeme, Sokole tři tři. Hodně štěstí.“

„Díky.“ O’Brian přepnul na komunikační síť svého družstva. „Vidíš ten převis nad vznášedlem, Stimsone?“

„Jo, seržo,“ zněla lakonická, téměř znuděná odpověď střelce z plazmové pušky, ale O’Briana to nezmátlo.

„Chci tu jeskyni zašpuntovat se vznášedlem uvnitř. Může posloužit jako důkaz, takže bych ho nechtěl zničit. Myslíš, že bys mu ten převis dokázal sestřelit na čumák?“

„Možná jo,“ usoudil Stimson po chvilce přemyšlení. „Ale je to pěknej kus šutru a kdybych to měl udělat odsud, nevsadil bych na to ani pěťák. Ta moje holka nemá takovou páru a odsud je to pod špatným úhlem. Ale možná bych to zvládl, kdybych se dostal trochu níž, seržo.“

„Dokážeš to tak, aby tě nezpozorovali?“

„Může to obejít po severním konci hřebene, seržo,“ navrhla Hillyardová. „Na té straně končí pahorkovitým terénem a balvany.“

„To zní dobře, seržo,“ souhlasil Stimson.

„Proveď, Stimsone.“

„Jdu na to.“

O’Brian spokojeně zabručel, ale senzory jeho pancíře už zachycovaly zvuky roztáčejících se turbín a jiné strojové zvuky z jeskyně i z dalšího, stejně velkého jeskynního ústí těsně pod ní. Mohlo tam byt víc vznášedel, nebo dokonce pozemní vozidla.

„Hadley, hlídej tu dolní jeskyni. Jestli z ní něco vystrčí nos, sejmi to, důkaz nedůkaz.“

„S radostí, seržo.“

„Sharon, až se Stimson postará o vznášedlo, vezmeš si se zbytkem svých lidí na starost tu menší jeskyni vlevo. Bille, ty povedeš Parkera a Lovejoye do té úplně vpravo. Turnerová a Frankowski, vy půjdete se mnou do té uprostřed. Hadley a Stimson zalehnou vzadu a budou nás krýt. Rozuměli všichni?“

Odpovědělo mu sborové přitakání a on se přiměl trpělivě čekat, než se Stimson opatrně doplíží do vhodného postavení. Zdálo se, že to trvá věčně, i když věděl, že se mu ta doba zdá delší, než ve skutečnosti je. Hřmot zbraní z jihu zesílil a když si uvědomil jeho intenzitu, kousl se do rtu. Těch parchantů tam musí být víc, než si mysleli. Snažil se nevzpomínat na to, co Stiltové udělali těm chudákům z NPA, snažil se nemyslet na to, že to mohou právě teď dělat jeho lidem, a soustředil se na úkol, který měl před sebou.

„Jsem na místě, seržo,“ ozval se Stimsonův hlas.

„Tak to odpal,“ odpověděl O’Brian chraptivě a vzápětí ho do očí bodl oslnivý, doběla rozžhavený záblesk.

Plazmový výboj uvolnil svou energii prakticky v jediném okamžiku na spodním okraji skalního výčnělku. Vypálený kráter vychrlil páry horniny a žhavý křemenný štěrk, ale výčnělek držel… okamžik. Pak do žhnoucího otvoru dopadl druhý výboj. Odpařil se další kus skály a zeminy, masivní kamenná římsa se utrhla a zřítila se napříč ústím jeskyně. Zakousla se do vznášedla, zatarasila jeskyni a prolomila trup těsně za přídí jako tupá gilotina. O’Brian vyskočil.

„Vpřed!“ zařval a jeho obrněné družstvo vyrazilo kupředu.

O’Brian překonal vzdálenost k ústí prostřední jeskyně za necelých třicet sekund a přitom ještě stačil kličkovat ze strany

na stranu, aby se kryl před zbraněmi, které mohly čekat za výběžky pevné skály a hlíny. Vrhl rychlý pohled na svůj displej a spokojeně zamručel. Všichni byli připraveni v blízkosti svých cílů. Teď musel někdo strčit hlavu dovnitř a doufat, že mu ji nikdo neustřelí.

„Kryj mě, Turnerová,“ zavrčel a obezřetně se prosmýkl kolem okraje otvoru.

Otevřel se před ním úzky průchod s hrubými stěnami, spíš štola než jeskyně. Pomalu postupoval dovnitř, pušku v pohotovosti, senzory v činnosti. Zavrčel znovu, když před sebou zjistil další zdroje energie. Tak. Tohle je základna, kterou hledali… a někde tam vevnitř jsou ti parchanti, kteří rozdali Stiltům ty zasrané bouchačky. Rty se mu při té myšlence ohrnuly v chtivém úsměvu, ale přiměl se udržovat pomalé, opatrné tempo.

Jeskynní chodba zahnula doleva a rozšířila se. Za ohybem zahlédl světlo. Opatrně se k němu bokem přisunul a oči se mu zúžily, když uviděl tucet kašlajících lidí, přikrčených za vyčnívajícími skalními výběžky a hromadami jinoplanetáních nákladních kontejnerů a zařízení pro manipulaci s náklady, uprostřed prachu a kouře, které Stimsonův výstřel vehnal do jeskyně. Vypadalo to, že nakládali vznášedlo pro bleskovou evakuaci, jenže, pomyslel si O’Brian chladně, holt přišla změna plánu. Teď už nepoletí nikam.

Většina z nich na sobě měla tělový pancíř bez pohonu a kromě pobočních zbraní a půl tuctu pulzních pušek zahlédl několik těžkých zbraní. Na druhou stranu jeho lidé byli v plném bojovém pancíři a nikdo z těch parchantů ještě nevěděl, že tady stojí nad nimi, tak co?

Chystal se stisknout spoušť, ale pak se zarazil. Není polda, ale dá se čekat, že lampasáci budou chtít zajatce. A hmotné důkazy.

„Střílejte jenom v nezbytným případě,“ zamumlal do komunikátoru. „Když už budete muset střílet, snažte se nic neroztrhat moc ošklivě – budou chtít důkazy – ale žádné hraní na hrdiny.“

Ostatní potvrdili příjem povelu a on malíčkem přepnul na záložní zásobník s nevýbušnými šipkami. Zhluboka se nadechl, posunul se ještě kousek kupředu, sehnutý jak to jen šlo, zatímco Turnerová vklouzla na pozici po jeho pravé straně. Pohybovala se stejně obezřetně a tiše jako on a zaujala postavení, ze kterého mu mohla krýt záda. On i vojín na sebe pohlédli a O’Brian přikývl.

„Zahoďte zbraně!“ vyštěkl nečekaně. Jeho hlas zaburácel a rozlehl se jeskyní, mohutně zesílený vnějším reproduktorem pancíře. Lidé před ním sebou překvapeně trhli. Jejich obličeje se obrátily k němu a dva nebo tři z nich čistě reflexivně upustili zbraně a zdvihli ruce.

„Ne, sakra!“ zaječel někdo. Hlavy se prudce otočily a z jeskynní stěny tři metry po O’Brianově pravici vyšlehlo oslnivé světlo a sžíravý žár, jak muž, který vykřikl, vypálil jeho směrem z plazmové karabiny. Seržant ani nemrkl, ale oči mu zaplály tvrdým, zlomyslným světlem. Neopakoval už svůj požadavek, aby se vzdali. Stočil hlaveň pušky lehce doprava, vycenil zuby a s chladnou rozvahou dvakrát stiskl spoušť.

Nevýbušné šipky zasvištěly jeskyní rychlostí dva tisíce metrů za sekundu a Tadeuz O’Brian měl odznak vynikajícího střelce z pulzní pušky. Tělový pancíř je zpomalil, ale na tak krátkou vzdálenost je v žádném případě nedokázal zastavit. Zasáhl přesně tam, kam mířil – centimetr pod pupek plukovníka Bryana Westerfeldta.

Seržant stál vzpřímeně a naslouchal řinčení zbraní dopadajících na kámen. Začal sestupovat do jeskyně a v hloubi duše, kde se skrývala chladná zahořklá nenávist, doufal, že duchové zmasakrované hlídky NPA slyší vysoký pištivý jekot toho parchanta, který dodělával na zemi před ním.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Komandér Honor Harringtonová seděla ve svém velitelském křesle a sledovala displeje, zatímco se HMS Neohrožený prodíral vesmírem na maximální nouzový výkon. Křižník zrychloval setrvalými pěti sty dvaceti g – více než pět kilometrů za sekundu na druhou – aby pronásledoval nákladní loď Sirius. Honořina tvář byla nehybná a chladná a jako maska zastírala její úzkost, zatímco její mysl tam kdesi za jejíma očima vřela.

Byla si téměř jistá, že to pochopila správné… ale jen téměř. A jestli se mýlila, jestli to nakonec nerozluštila správně, jestli…

Rázně přeťala tuto linii myšlenek a přiměla se uvolnit. Načasování odletu Siria mohlo znamenat jen jednu věc, řekla si, a Brighamové projekce kursu lodi ji potvrzovala. Sirius skutečně mířil k Tellermanově vlně a ta je jednou z ‚Burácejících hlubin‘, nejmohutnějších kdy zmapovaných gravitačních vln. A co víc, vede téměř přímo k Lidové republice Haven. Jestli tam skutečně někde je liďácká bojová eskadra, Tellerman k ní Siria zanese dvouapůl– nebo třítisícnásobnou rychlostí světla.

Kdysi za raných dní hyperprostorového letu by se vesmírní cestovatelé něčemu takovému jako Tellermanova vlna vyhýbali jako samé smrti, protože smrt by vlna přinesla každé lodi, která by do ní vlétla, ale to se změnilo.

Původní hyperpohon býval zabiják a lidem nějaký čas trvalo, než si přesně uvědomili, proč tomu tak je. Některá z nebezpečí bylo možné snadno rozpoznat a vyhnout se jim, jiná se však dala identifikovat a odstranit obtížněji – hlavně proto, že lidé, kteří se s nimi střetli, se nikdy nevrátili, aby své zkušenosti popsali.

Záhy se zjistilo, že přechod do pásma alfa, nejnižšího z pásem hyperprostoru, rychlostí větší než třicet procent rychlosti světla je sebevražda, nicméně lidé se dál celá staletí zabíjeli při pokusech o přechod vyšší rychlostí. Ne proto, že by měli sebevražedné sklony, nýbrž proto, že tak nízká rychlost výrazně omezovala výhody hyperprostorového cestování.

Přechod do kteréhokoliv daného hyperpásma nebo z něj s sebou přinášel složitý přenos energie, který plavidlo stál větší část jeho původní rychlosti – v případě pásma alfa celých dvaadevadesát procent. Ztráta energie s každým ‚vyšším‘ pásmem maličko klesala, ale s její přítomností se stále muselo počítat a po více než pět standardních století všechny hyperlodě spoléhaly na reaktivní pohony.

Množství pracovní látky, kterou mohla loď nést, však bylo omezené a pole lapačů vodíku v extrémních podmínkách hyperprostoru nefungovala. To ve svém důsledku omezovalo pohyb lodí na nejnižší (a ‚nejpomalejší‘) hyperpásma, protože žádná s sebou nemohla vézt dostatek pracovní látky na to, aby nabrala rychlost po několikanásobném přechodu. To také vysvětlovalo, proč tvrdohlavější vynálezci lpěli na svých nákladných snahách o přechody vyšší rychlostí, aby si v hyperprostoru uchovali rychlost co nejvyšší. Trvalo déle než dvě stě let, než bylo omezení 0,3 c plně uznáno, a ještě v současnosti se někteří hyperfyzikové zabývali hledáním způsobu, jak je obejít.

I poté, co lidé vyřešili problém bezpečné rychlosti přechodu, zůstávala zde otázka navigace. Hyperprostor nebyl jako normální prostor. V každém bodu hyperprostoru sice platily zákony relativistické fyziky, ale pokud hypotetický pozorovatel vyhlížel ven, jeho přístroje vykazovaly zkreslení, které se vzdáleností rychle rostlo. Za ideálních podmínek činil největší dosah pozorování sotva dvacet světelných minut, za touto mezí chaos gravitačních deformací hyperprostoru, vysoce nabitých částic a silného záření pozadí zapříčiňoval naprostou nespolehlivost přístrojů. Což samozřejmě znamenalo, že zaměření podle hvězd bylo nemožné a loď, která nevidí kam letí, se jen zřídkakdy vrací domů.

Odpovědí na tento problém byl hyperlog, mezihvězdný ekvivalent stařičkých inerčních navigačních systémů vyvinutých na Staré Zemi dávno před diasporou. Hyperlogy prvních generací nebyly až tak přesné, ale přinejmenším astrogátorům poskytly hrubou představu o tom, kde se nacházejí. To bylo mnohem lepší než cokoliv, co měli k dispozici dříve, ale i s hyperlogem se nevrátilo tolik lodí, že hyperprostor používaly jen průzkumné lodě. Jejich posádky byly malé, fantasticky dobře placené a nejspíš i trochu vyšinuté, ale udržovaly cestování hyperprostorem v používání až do doby, kdy se jedna nebo dvě z nich setkaly s tím, co zničilo tolik jiných hvězdoletů, a přežily, aby o tom mohly podat zprávu.

Na samotný hyperprostor bylo nejlépe nahlížet jako na smrštěný rozměr, jehož každý bod je vzájemně jednoznačně přiřazen jednomu bodu normálního prostoru, body jsou v něm ovšem umístěny ‚hustěji‘, čímž se mezi nimi ‚zkracuje‘ vzdálenost. Ve skutečnosti existovalo mnoho hyperprostorových ‚pásem‘, neboli souvisejících, avšak diskrétních rozměrů. Čím ‚vyšší‘ pásmo, tím kratší vzdálenost mezi danými body normálního prostoru a tím vyšší zdánlivá rychlost lodi, která jím cestuje… a tím vyšší souhrnné energetické výdaje vyžaduje vstup do něho.

Tohle první teoretikové chápali. Co tak docela nechápali, bylo, že hyperprostor, utvářený kombinovanou gravitační deformací vyvolanou veškerou hmotou vesmíru, je protkán stacionárními vlnami a proudy soustředěné gravitace. Tyto jevy se sice nacházely daleko od sebe, ale mohly mít šířku a délku několika desítek světelných roků a byly smrtelné pro každou loď, která se s některým střetla. Slapové síly působící na trup lodi roztrhaly nešťastné plavidlo na kusy dříve, než vůbec bylo možné uvažovat o úhybném manévru, pokud loď náhodou nenarazila pod přesně pravým úhlem přesně v tom správném vektoru a její posádka na můstku neměla dobré reflexy a dostatek pracovní látky, aby se včas vyprostila.

Jak ubíhal čas, průzkumné lodě, které přežily, zmapovaly přiměřeně bezpečné trasy nejhustěji procestovanými oblastmi hyperprostoru. Nedalo se na to ale stoprocentně spoléhat, protože gravitační vlny čas od času měnily polohu a držet se bezpečných uliček mezi vlnami často vyžadovalo takové změny vektorů, jakých lodě s reaktivním pohonem jednoduše nebyly schopné. To znamenalo, že hyperprostorové cesty bývaly nepříliš přímé a zdlouhavé, avšak míra přežití stoupla. A jak rostla a jak fyzikové zkoumali stále dokonalejšími přístroji gravitační vlny, o kterých nyní věděli, že existují, narůstal i objem údajů získaných pozorováním a byly předkládány stále propracovanější teorie gravitace.

Trvalo to déle než pět set let, avšak nakonec, v roce 1246 P.D. už bylo známo dost na to, aby vědci na planetě Beowulf dokázali zdokonalit gravitorový pohon, který prakticky využíval ‚zkrocené‘ gravitační vlny v normálním prostoru. Jakkoliv však byl gravitor v normálním prostoru užitečný, v hyperprostoru byl výjimečně nebezpečný. Pokud se střetl s některou o mnoho silnější přirozenou gravitační vlnou, mohlo to způsobit, že se celý hvězdolet vypařil, podobně jako sama Honor spálila gravitorovým klínem Neohroženého gravitorové uzly havenského kurýrního člunu.

Uplynulo více než třicet let, než dr. Adrienne Warszawská ze Staré Země našla způsob, jak toto nebezpečí obejít. Právě Warszawská nakonec zdokonalila gravitační detektor, který nyní dokázal varovat před gravitační vlnou předem na vzdálenost pěti světelných sekund. To byla neocenitelná výhoda, která umožnila užívaní gravitorového pohonu mezi gravitačními vlnami s mnohem větším bezpečím. Ještě dnes se všem gravitačním detektorům na její počest přezdívá ‚warszawáky‘, ovšem ona nezůstala jen u toho. V průběhu svého výzkumu pronikla do celého problému gravitačních vln hlouběji než kdokoliv před ní a náhle si uvědomila, že existuje způsob, jak

využít samotné gravitační vlny. Gravitorový pohon upravený tak, že nevytvářel šikmý deformační pás nad a pod lodí, nýbrž dva lehce zakřivené kotouče kolmé k jejímu trupu, mohl tyto kotouče využít jako obrovské nehmotné ‚plachty‘ k zachycení soustředěného záření hnaného podél gravitační vlny. A co víc, na rozhraní mezi plachtou Warszawské a gravitační vlnou vznikaly víry o nepředstavitelně vysoké energii, kterou bylo možno odčerpávat pro potřeby hvězdoletu. Jakmile loď ‚napjala plachty‘ v gravitační vlně, mohla vlastně úplně vypnout palubní zdroje energie.

A tak se gravitační vlna, kdysi hrozba téměř jisté smrti, stala tajemstvím rychlejších, levnějších a bezpečnějších cest hyperprostorem. Kapitáni, kteří se jim dosud vyhýbali jako moru, je nyní aktivně vyhledávali, kde to bylo nutné, přelétávali od jedné ke druhé na gravitorový pohon, a síť prozkoumaných gravitačních vln se rychle rozrůstala.

Stále ovšem zbývalo několik problémů. Nejtíživější byl ten, že gravitační vlny byly tvořeny vrstvami soustředěné gravitace a vyskytovaly se v nich oblasti zpětných proudů a nepředvídatelných ‚turbulencí‘ na styku protiběžných proudů nebo v místech, kde se srážely dvě vlny. Taková turbulence mohla loď zničit, ale snad ještě horší byla skutečnost, že nikdo nemohl plně využít potenciálu Warszawské plachet (a vlastně ani gravitorového pohonu), protože žádný člověk by nedokázal přežít teoreticky možná zrychlení.

Zdokonalené warszawáky vyvážily první obtíž tím, že se zvýšil jejich dosah a mohly loď před turbulencí varovat. Při výstraze v dostatečném předstihu mohla loď obvykle upravit hustotu plachet a jejich ‚činitel záchytu‘ tak, aby turbulencí prolétla, i když pokud se úprava nestihla včas, mělo to i nadále osudné následky. Což byl také důvod, proč tvrzení Siria o kolísání vylaďovačů bylo tak závažné. Kapitán stále musel o takových jevech vědět dopředu, ale detektory poslední generace dokázaly odhalit gravitační vlnu až na osm světelných minut a turbulenci ve vlně na poloviční vzdálenost. Problém, jak si poradit se zrychlením, však zůstal nevyřešen ještě déle než standardní století, dokud dr. Šigemacu Radhakrišnan, patrně největší hyperfyzik od dob Warszawské, nevynalezl kompenzátor setrvačnosti.

Radhakrišnan byl také první, kdo vyslovil hypotézu existence křižovatek červích děr, avšak jeho největším darem diaspoře lidstva byl pravě kompenzátor. Ten využíval gravitační vlnu (přirozenou nebo umělou) spojenou s plavidlem jako jímku, do které setrvačnost odváděl. Uvnitř lodi, pokud negenerovala vlastní gravitaci, panoval v bezpečných mezích jejího kompenzátoru stav beztíže, avšak účinnost kompenzátoru závisela na dvou faktorech: na prostoru uzavřeném v jeho poli a na síle gravitační vlny, kterou využíval jako jímku. Tudíž menší loď, jejíž pole kompenzátoru zaujímalo menší prostor, při dané síle vlny snesla větší zrychlení a převážně silné gravitační vlny hyperprostoru dovolovaly s Warszawské plachtami dosahovat mnohem vyšších zrychlení, než jakých se dalo dosáhnout s gravitorovým pohonem v normálním prostoru.

Ovšem ani s hodnotami zrychlení, jaké dovoloval kompenzátor, nemohlo žádné plavidlo s lidskou posádkou v normálním prostoru překročit rychlost osmdesáti procent rychlosti světla, protože stínění proti záření a částicím, které by umožňovalo takové rychlosti přežít, prostě neexistovalo. Nejvyšší bezpečná rychlost v hyperprostoru byla vzhledem k vyšší hustotě a větším nábojům částic, které se tam vyskytovaly, ještě nižší a jen o málo přesahovala 0,6 c, avšak větší blízkost bodů odpovídajících bodům normálního prostoru znamenala, že zdánlivá rychlost lodi mohla mnohokrát přesáhnout rychlost světla. Moderní válečná loď vybavená Warszawské plachtami, gravitačními detektory a kompenzátorem setrvačnosti mohla v hyperprostoru dosahovat zrychlení až 5500 g a ustálené rychlosti až 3000 c. Naproti tomu obchodním lodím, které nemohly obětovat tolik hmotnosti nejvýkonnějším možným plachtám a kompenzátorům, jež by do nich konstruktéři mohli naskládat,

zůstávala nedostupná nejvyšší hyperpásma a nejsilnější gravitační vlny, takže dosahovaly jen málokdy více než 1 200 c, třebaže některé osobní linkové lodě se přibližovaly až k 1 500 c.

A to přivádělo Honor zpátky k Siriu, protože loď před ní očividně měla pohon a kompenzátor vojenské třídy. Samotná její hmotnost znamenala, že pole jejího kompenzátoru je větší a tudíž i méně účinné než u Neohroženého, avšak žádná nákladní loď by nedokázala dosáhnout jejího zrychlení. I superdreadnought, jediný druh válečné lodi, který se její hmotnosti blížil, zvládal jen asi čtyři sta dvacet g a Sirius to pálil čtyřmi sty deseti. To skýtalo Neohroženému výhodu sotva sto deseti g, jen o málo víc než jeden kilometr za sekundu na druhou – a Sirius měl náskok téměř patnáct minut.

Bylo by to ještě horší, kdyby Neohrožený nebyl v pohotovosti, nebo kdyby Dominica Santosová nedokázala nemožné a nezkrátila čas potřebný k uvedení pohonu do plného provozu téměř o celou minutu. Takto mohla Honor Siria stále dostihnout dříve, než dosáhne hranice hyperzakázané meze, třebaže ne s takovou rezervou, jak by si bývala přála. Sirius dosáhne hranice meze za necelých sto sedmdesát tři minut od okamžiku, kdy opustil oběžnou dráhu. Honor jej pronásledovala už skoro deset minut. Když bude zrychlovat s nulovou bezpečnostní rezervou svého kompenzátoru, může dotáhnout rychlost nákladní lodě za dalších šestačtyřicet minut, ale déle než hodinu jí bude trvat, než dosáhne vzdálenosti účinného doletu střel. Úplně dostihnout nákladní loď bude trvat dalších asi sto sedm minut, což jí ponechávalo méně než dvacet minut, než Sirius dosáhne hranice meze. A i když nákladní loď dostihne, donutit ji k návratu rozhodně nebude snadné. Co však bylo ještě horší, samotná setrvačnost vynese Siria mimo zakázanou mez, i kdyby na Honořinu výzvu začal brzdit na nejvyšší výkon, pokud nezačne zpomalovat do příští hodiny a půl, a Honor nemohla nijak vědět, jak daleko za zakázanou mezí může havenská bojová eskadra číhat. Žádný senzor určený pro normální prostor nedokázal prohlédnout ‚stěnou‘ hyperprostoru. Celá havenská flotila mohla vyčkávat necelou světelnou sekundu před hranicí meze a nikdo v Bazilišku by o tom neměl ani tušení, takže bylo docela možné, že Siriu ke splnění úkolu stačí jen proniknout do hyperprostoru.

Což znamenalo, že Honor jej musela nějakým způsobem zastavit během příštích devadesáti sedmi minut. Pokud neposlechne, jediný způsob, jak mu mohla zabránit v přechodu do hyperprostoru, bude zničit jej.

Kapitán Johan Coglin seděl na můstku své lodi. Klít přestal už před deseti minutami, nyní už jen seděl a upřeně hleděl na displej, zatímco mu zlost kolotala myslí jako pomalý proud lávy.

Když byl poprvé zpraven o operaci Odysseus, připadalo mu to jako přiměřeně rozumný plán. Možná v něm bylo trochu moc ozdob a kliček, ale byl přiměřeně rozumný. Neexistoval žádný zvláštní důvod, proč by k němu měli použít jeho loď, ale když navrhoval, aby na to nasadili skutečnou nákladní loď, nikdo ho neposlouchal. Chtěli mít ‚pro všechny případy‘ k dispozici vyšší zrychlení a hyperrychlost Siria, a on měl příliš nízkou hodnost, než aby se s nimi o to mohl přít. A pokud by všechno šlo podle plánu, v dlouhodobém výhledu by na tom skutečně nezáleželo. Až na to, že ti idioti, kteří celou operaci řídili, si v okamžiku, kdy na stanici Bazilišek nahradil Warlocka Neohrožený, měli uvědomit, že už to nebude fungovat. Měli operaci odvolat už před několika týdny a on to také Canningovi řekl.

Odysseus byl od počátku založen na klamu, odvádění pozornosti a na polovičatém způsobu, jakým Královské mantichorské námořnictvo Bazilišek spravovalo. Teď se jim to všechno rozpadalo pod rukama. To, co zpočátku vypadalo jako šikovná bouda, se obrátilo ve fiasko, které teď mohlo vyústit ve vyloženou katastrofu, hlavně právě proto, že použili jeho loď, a Coglin věděl, že rozvědka, generální štáb i ministerstvo války budou dělat první poslední, aby to shodili na někoho jiného.

Vůbec nepochyboval o tom, že kapitán Neohroženého pochopila hlavní obrysy Odyssea a přes svůj vztek musel z profesionálního hlediska obdivovat její bleskovou reakci svědčící o železných nervech. Spálení pohonu kurýrního člunu konzulátu tak, jak to provedla, bylo neuvěřitelně riskantní, nicméně důvtipné, neboť to omezilo hráče na Sirius a Neohroženého, místo aby se musela rozhodovat mezi dvěma potenciálními cíli. Jeho senzory zaznamenaly oddělení tří pinas od Neohroženého. To musel být celý oddíl námořní pěchoty křižníku a rychlost, s jakou Harringtonová výsadek vyexpedovala, byla nad slunce jasnějším důkazem, že Canning a Westerfeldt hrubě podcenili tísňové plány, které musela spolu s NPA vypracovat. Když se vezme v úvahu počet pušek, které Westerfeldt předal šamanovi, nemusely tyto plány být mnoho platné, kdyby Stiltové enklávy překvapili, ale celá rota námořní pěchoty se vzdušnou podporou námořnictva domorodce při střetnuti v otevřeném terénu smete.

Což znamenalo, že Coglinova role v Odysseovi už byla nejspíš zbytečná. Když v enklávách nedojde k žádnému krveprolití, může Haven jen stěží tvrdit, že jeho kosmické síly zasáhly pouze proto, aby zachránily jinoplaneťanské životy.

Coglin zaskřípal zuby. Ten idiot Canning byl stejně pitomý jako slepý. Neměl dávat příkaz, aby Sirius opustil oběžnou dráhu, dříve, než Stiltové doopravdy dorazili k enklávám. Kdyby byl počkal jenom dvacet minut – blbých dvacet minut! – věděli by o námořní pěchotě a mohli by ještě celou vesmírnou část operace odvolat. Ale Canning zpanikařil a Coglin nevěděl dost o situaci na povrchu na to, aby se mohl přít, i kdyby měl takovou autoritu, aby mohl odmítnout konzulovy rozkazy.

A proto teď prchal před Neohroženým a samotný jeho odlet potvrzoval všechna podezření Harringtonové, zatímco veškeré naděje na úspěch Odyssea jim protékaly mezi prsty.

Jenže teď už neměl na vybranou. Canning nechal uvést operační svaz do pohotovosti s tím, že zahájení operace bylo plánováno za pouhých šest dní. Kdyby byl kurýrní člun stále schopen letu hyperprostorem, mohl by být vyslán, aby operační svaz potichu odvolal, ale kurýrní člun teď odletět nemohl. Což znamenalo, že pokud na místo srazu nedoletí Coglin se Siriem, může celý svaz vpadnout sem. Tomu bylo nutno zabránit, a i kdyby nebylo, nemohl Harringtonové rozhodné dovolit, aby vyslala výsadek na Siria, protože tím by se definitivně potvrdilo, že za stiltským povstáním stojí Haven. Před výsadkem námořnictva by se nedalo nijak utajit, co je jeho loď ve skutečnosti zač.

Vyvolal si ze souborů rozvědky flotily přehled výzbroje Neohroženého. Byla to jedna z posledních lodí stařičké třídy Chrabrý, stará téměř osmdesát standardních roků a na svou kategorii podle moderních měřítek malá. To však neznamenalo, že by trpěla stařeckou nemohoucností. Dochované jednotky její třídy během let procházely důkladnými generálními opravami a na svůj věk a velikost nesly ošklivě nebezpečnou výzbroj. Měly chabou obranu, prakticky neměly pancéřování a radiační štíty byly poměrně slabé (na válečnou loď), ale nesly dvojici graserů, dva třiceticentimetrové lasery a na každém boku sedm výmetnic střel. Neměly dostatečně velké zásobníky na nepřetržitý souboj vedený střelami, ale dokud měly munici, mohly pálit na svou velikost překvapivě mohutnými salvami – víc než dostatečnými na to, aby proměnily jakoukoliv nákladní loď ve žhnoucí páru. Nebo tomu tak aspoň bývalo.

Vzhlédl od přehledu a upřel pohled na manévrový displej. Světelná tečka Neohroženého se plížila za ním, dosud zaostávala, ale vytrvale zrychlovala a on při pohledu na ni zaťal pěsti. Zatracený Canning – a zatracená Harringtonová! Avšak ještě když proklínal její vytrvalost, cítil v hloubi duše vůči své pronásledovatelce jistou lítost. Tam za ním byla pozoruhodná důstojnice, dost bystrá a rychlá na to, aby za necelé dva mantichorské měsíce dokázala pečlivě splétané plány Havenu proměnit v potupné trosky.

A teď ji její úspěch bude stát život.

+++

„Padesát šest minut do dostižení, kapitáne. Rychlosti se vyrovnají za dvaatřicet sekund na hodnotě jedna sedm jedna nula šest kilometrů za sekundu.“

„Děkuji, pane McKeone.“ Honor se poškrábala prsty na stehně a přála si, aby přes rukavice kosmického obleku mohla skutečně cítit dotek. Ohlédla se po Websterovi.

„Poručíku, připravte se nahrát vysílaní pro Sirius.“

„Nahrávám, madam,“ odpověděl Webster.

„Kapitáne Cogline,“ řekla Honor zvolna a zřetelně, „tady je komandér Honor Harringtonová z hvězdoletu Jejího mantichorského Veličenstva Neohrožený. Žádám vás a nařizuji vám, abyste zastavil k prohlídce. Prosím, abyste vypnul pohon a připravil se k přijetí mého výsadku. Harringtonová konec.“

„Na záznamníku, madam,“ ohlásil Webster. „Připraven vysílat na váš rozkaz.“

„Děkuji.“ Opřela se v křesle, pohled upřený na manévrový displej a čekala, až se rychlost její lodi přesně srovná s rychlostí Siria, a pak přikývla. „Vyšlete zprávu teď.“

„Rozkaz, madam. Vysílám.“

Když se Honořina výzva vydala za Siriem, dělilo obě lodi sedm celých sedm milionu kilometrů. Vysílání překonalo tuto propast prostoru za více než dvacet pět sekund – a za tu dobu Sirius ulétl dalších čtyři sta jedenačtyřicet tisíc kilometrů. Celková doba přenosu činila více než dvacet sedm sekund a tvář Johana Coglina ztvrdla jako kámen, když mu spojovací důstojník výzvu přehrál. Jeho pohled poklesl ke světelné skvrnce za jeho zádí – světelné skvrnce, která už na něj přestala ztrácet a začala se velice zvolna zvětšovat – ale neřekl nic.

„Žádná odezva, madam,“ ohlásil Webster.

Honor se kousla do rtu, ale přiměla se přikývnout tak klidně, jako by to byla čekala. A snad tomu tak i bylo. Snad si jen nechtěla připustit, že celou dobu věděla, že Sirius odmítne zastavit. Byla si prakticky jistá, že Johan Coglin není důstojník obchodní flotily. Anebo pokud ano, je zároveň záložním námořním důstojníkem. Haven by takovou operaci obchodnímu kapitánovi nesvěřil a důstojník námořnictva bude mít své rozkazy. Nemohl zastavit o nic víc, než by na jeho místě mohla sama Honor. Ani kdyby chtěla.

Její mysl se štítila pomyšlení na střelbu do neozbrojené nákladní lodi, ale jestli Coglin odmítne zastavit, nebude mít na vybranou a v duchu si spílala, že pro bojový výsadek námořní pěchoty použila všechny tři pinasy. Měla výsadku přidělit jeden z naloďovacích raketoplánů, kdyby to bylo nutné posílit jej šalupami a nejméně jednu pinasu si ponechat na Neohroženém. Měla zrychlení i čas na to, aby Siria dohnala. A pinasy byly mimo jiné vysloveně zkonstruovány tak, aby mohly převážet výsadky mezi letícími loděmi. Až bude nákladní loď předhánět, bude její rychlost sotva o čtyři tisíce kilometrů za sekundu větší než rychlost její kořisti. Gravitorové pohonné jednotky pinas byly mnohem slabší než pohonné jednotky pravidelné válečné lodi, ale kdyby vyslala člun s nákladem námořní pěchoty, anebo i s ozbrojeným mužstvem námořnictva v okamžiku, kdy poletí kolem Siriu, jeho pohon by ke zbrzdění a přizpůsobení rychlosti pro spojení stačil.

Když zjistila, co se děje, neměla čas promyslet si to do všech důsledků, řekla si v duchu. Ne že by mohla měnit plány, jakmile se jednou Sirius dal do pohybu, i kdyby si to byla promyslela. Odepřít dame Estelle a Barneymu Isvarianovi třetinu Papadapolových námořních pěšáku, když mají na krku plnohodnotnou válku s domorodci, by byl zločin. Ale měla si tu možnost předem promyslet.

„Pane Webstere,“ ozvala se.

„Ano, kapitáne?“

„Nahrajte tohle. ‚Kapitáne Cogline, jestli odmítnete zastavit, nebudu mít jinou možnost, než dát do vaší lodě střílet. Opakuji. Žádám vás, abyste ihned vypnul svůj pohon.‘“

„Nahráno, kapitáne.“ Webster mluvil tiše, s potlačovaným napětím.

„Ihned to vyšlete.“

„Vysílám, kapitáne.“

„Pane Cardonesi,“

„Ano, madam?“

„Připravte se vypálit výstražný výstřel. Nastavte střelu na výbuch ve vzdálenosti nejméně pět tisíc kilometrů od Siria.“

„Rozkaz, madam. Nastavuji výbuch pět nula nula nula kilometrů od cíle.“

„Děkuji.“

Honor se v křesle opřela a modlila se, aby Coglin popřál sluchu zdravému rozumu.

„…dát do vaší lodě střílet. Opakuji. Žádám vás, abyste ihned vypnul svůj pohon.‘“

Coglin zabručel, když té výzvě naslouchal. Jeho první důstojník vzhlédl od svých přístrojů.

„Odpovíme, kapitáne?“

„Ne.“ Coglin se zamračil. „Nejdříve po nás vypálí nejméně jeden varovný výstřel a čím dál od soustavy budeme, až se rozhodne udělat něco drastičtějšího, tím lépe.“

„Máme se připravit na odvetný útok, pane?“

„Ne.“ Coglin chvilku uvažoval a pak si sám pro sebe přikývl. „Budeme dál prchat, ale odstřelte zadní panely,“ rozkázal.

„Rozkaz, pane. Odstřeluji zadní panely – teď.“

„Žádná odezva, kapitáne,“ řekl Webster velmi tiše.

„Děkuji, poručíku. Pane Cardonesi, chci…“ Honor se zarazila a zamračila se na svůj taktický displej. Od Siria se něco oddělilo.

„Kapitáne, zachycuji…“

„Vidím to, pane Cardonesi.“ Honor se přiměla vyhladit čelo a ohlédla se po McKeonovi. „Co vy na to, výkonný?“

„Nevím, madam. McKeon si přehrál znovu záznam taktického snímače a zavrtěl hlavou. „Vypadá to jako nějaké odpadky. Nenapadá mě ale, co by to mohlo být konkrétně.“

Honor přikývla. Ať už to bylo cokoliv, nemělo to pohon a bylo to příliš malé na jakýkoliv druh zbraně. Že by Sirius odhazoval nějaký kompromitující náklad?

„Zaznamenejte polohu, pane Panowski,“ řekla. „Možná to budeme chtít později prozkoumat.“

„Rozkaz, kapitáne.“ Panowski začal vyťukávat do pultu příkazy, kterými zanesl do počítače dráhu odpadnuvších předmětů.

„Pane Cardonesi. Vzdálenost a doba letu k cíli?“

„Dva pět celých šest dva světelné sekundy, madam. Doba letu jedna devět dva celých osm sekundy.“

„Dobře, pane Cardonesi. Vypalte výstražný výstřel.“

„Rozkaz, madam. Střela na cestě.“

Střela vyklouzla z výmetnice číslo dva Neohroženého a hnala se kupředu se zrychlením 417 km/s2, které se přičítalo k vlastní rychlosti Neohroženého, těsně přesahující osmnáct tisíc kilometrů za sekundu. Mohla sice zrychlovat dvojnásobnou měrou, ale snížení zrychlení na 42 500 g prodloužilo dobu chodu jejího malého gravitoru z jedné minuty na tři, čímž se nejen ztrojnásobila doba, po kterou mohla střela manévrovat, ale zvýšila se téměř o padesát procent (měřeno od klidového stavu) i její konečná rychlost.

Řítila se za Siriem a jak nákladní loď dál zrychlovala, zdálo se, že se střela sotva plazí. Po třech minutách, více než deset milionů kilometrů od místa vypuštění a při konečné rychlosti těsně přesahující devadesát tři tisíc kilometrů za sekundu, její gravitorový pohon vyčerpal zásobu energie, střela pokračovala po balistické dráze a doháněla svůj cíl výhradně setrvačností.

Kapitán Coglin sledoval, jak přilétá. Byl si jistý, že to nebude nic víc než výstražný výstřel, a její vektor mu to záhy potvrdil. I kdyby nešlo o varovný výstřel, měl po vyhoření jejího pohonu téměř třináct sekund na úhybnou akci, při níž by loď mohla uhnout už o dvě stě čtyřicet tisíc kilometrů. Jeho nejvyšší možná změna vektoru činila sotva čtyři km/s, ale střela už jeho manévrovaní nemohla sledovat a kumulativní efekt by ze Siria na takovou vzdálenost učinil nedosažitelný cíl.

Nebylo toho však zapotřebí. Sledoval, jak ho střela míjí ve vzdálenosti pět tisíc kilometrů. Vybuchla jako špendlíková hlavička divokého termonukleárního ohně a on zamručel.

„Rušení připraveno, Džamale?“

„Ano, pane,“ odpověděl jeho taktický důstojník.

„Zůstaňte v pohotovosti. Pochybuji, že by plýtvala dalším varovným výstřelem, ale máme ještě dvacet minul, než dosáhne účinného dostřelu.“

„Ano, pane. Zůstávám v pohotovosti.“

Coglin přikývl a obrátil pohled k chronometru.

„Nic, kapitáne,“ řekl McKeon klidně a Honor přikývla. Vlastně neočekávala, že by v Siriově kurzu došlo k nějaké změně. Zkontrolovala svůj manévrový displej. Ještě dalších devatenáct minut, než bude mít palba na největší vzdálenost nějakou rozumnou naději nákladní loď zasáhnout. Její nervy se stáhly napětím, když si uvědomila, k čemu se chystá, ale kdesi vzadu v jejím mozku hlodalo cosi jiného. Něco s tím, co Sirius odhodil. Jestli jeho kapitán nemá v úmyslu vůbec zastavovat, proč by odhazoval náklad tak brzy? Měl ještě téměř celou hodinu, než ho Neohrožený bude moci dostihnout a vyslat výsadek. To prostě nedává…

Ztuhla v křesle s očima dokořán. Panebože, možná to přece jen dává smysl!

„Pane McKeone.“ Výkonný vzhlédl a Honor mu pokynula, aby přistoupil k jejímu křeslu.

„Ano, madam?“

„Ten odpad ze Siria. Mohl by to být kus obšívky trupu?“

„Obšívky trupu?“ zamrkal McKeon překvapeně. „No, ano, předpokládám, že by to tak mohlo být, skippere. Ale proč?“

„Víme, že ta loď má pohon a kompenzátor vojenské třídy,“ řekla Honor velice tiše. „Co když má na palubě ještě něco jiného vojenské třídy? Něco ukrytého za falešnou obšívkou?“

McKeon na ni zíral a jeho tvář zvolna zbledla.

„Loď Q(Loď Q – kódové označení námořnictva pro jakoukoliv maskovanou loď.)?“ napůl zašeptal.

„Výzvědná služba tvrdí, že mají několik těžce vyzbrojených těžařských lodí,“ řekla Honor týmž tichým hlasem. „Mohla by to být jedna z nich, ale víme, že při tažení proti Trevorově hvězdě a Sheldonu používali maskovaná ozbrojená obchodní plavidla,“ Její oči zpříma hleděly do jeho. „A jestli to je loď Q, může mít silnější výzbroj, než jsme měli my před úpravami.“

„A je o hodně větší než my,“ přisvědčil McKeon zachmuřeně. „To znamená, že má také o hodně větší zásobníky než my.“

„Přesně tak.“ Honor se zhluboka nadechla a myšlenky ji prolétaly hlavou jako ostré střepiny ledu. „Varujte Rafa, pak si vyvolejte naši databázi a podívejte se, co máme v záznamech o lodích Q, o kterých víme, že je Haven v minulosti použil – pokud vůbec něco máme.“

„Ano, madam.“

„A varujte i Dominiku.“ Honor se usmála chladným, hořkým úsměvem. „Náš dispečer oprav bude mít zakrátko nejspíš plné ruce práce.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ

„Obávám se, že o jejich ozbrojených obchodních plavidlech toho mnoho nemáme, skippere.“ Na klimatizovaném můstku bylo chladno, nicméně Alistair McKeon si podrážděné setřel z čela krůpěj potu, když to, co našel, zasílal na Honořin záložní taktický displej.

„Nemáme vůbec nic, co by naznačovalo, že upravovali lodě třídy Astra, jako je Sirius, takže se nedá říci, co s ním provedli, ale někteří z uprchlíků z Trevorovy hvězdy dali výzvědné službě docela dobré údaje o lodi Q odvozené od trupu třídy Trumball. Byla o víc než jeden a půl milionu tun menší než Sirius, ale to je všechno, co máme.“

Honor přikývla, začala studovat výpis a snažila se nedávat najevo zděšení. Ať už byla loď Q třídy Trumball menší než Sirius nebo ne, nesla mohutnější výzbroj než většina moderních těžkých křižníků a ona listovala údaji, až dospěla k záznamům o její stíhací výzbroji. Tři výmetnice střel a dva hřbetní lasery na přídi i na zádi. Kdyby byla stíhací výzbroj Siria úměrně větší, byla by jeho palba dvakrát silnější než to, čím mohl odpovědět Neohrožený.

Opřela se v křesle a cítila napětí posádky na můstku. Tohle nebylo cvičení flotily, a i kdyby bylo, neměli připravenou žádnou skvělou léčku, která by jim umožnila napadnout Siria ze zálohy. Pronásledování zezadu omezovalo jejich možnosti a jedinou nepatrnou výhodou Neohroženého bylo, že představuje menší cíl. I tu však zastiňovala skutečnost, že otevřený přední úhel jeho gravitorového klínu byl dvakrát větší než zadní štěrbina klínu Siria a navzdory nižšímu zrychlení měla ‚nákladní‘ loď díky své větší hmotnosti silnější deformační gravitorové pásy a nejspíš i boční štíty.

Kousala se do rtu, zatímco jí mysl pracovala o překot, ale myšlenky jí klouzaly jako pozemní vůz na ledě. Až dosáhne dost vysoké vzájemné rychlosti, mohla by se pokusit křižovat. Když bude dál než dva nebo tři milióny kilometrů, nebude sice moci odbočil dost daleko na to, aby plně nastavila boční štíty – nemůže se příliš vzdávat své výhody většího zrychlení, pokud chce zastavit druhou loď ještě před hranicí zakázané meze – ale tím, že bude kličkovat za Siriem, jej alespoň zbaví možnosti střílet přímo do hrdla klínu. Nebylo to mnoho, ale v danou chvíli to bylo to jediné, co mohla dělat. Hořce se ušklíbla. Spousta chytře vymyšlených cvičení ve středisku pokročilého taktického výcviku, všechna ta zlomyslná prozíravost, kterou vložila do léčky na vlajkovou loď admirála D’Orvilla, a jediné, co dokázala vymyslet teď je svíjet se jako žížala v horkém popelu, aby uhnula před zničením.

Ohlédla se po McKeonovi, snažila se proniknout jeho očima a přečíst jeho myšlenky. Také prošel výcvikem taktického důstojníka, co si myslí on, že by měla dělat? Napadlo ho, že by úplně stačilo přerušit pronásledování? Neohrožený se nacházel v roli pronásledovatele, nikoliv pronásledovaného. Když Honor nechá Coglina běžet, Sirius prostě zmizí v hyperprostoru a Neohrožený přežije.

Ale to nebylo možné. Mohla se ohledně poslání Siria mýlit. Chystala se zahodit svou loď a životy své posádky při pronásledování nepřítele nejméně pětkrát silnějšího než oni, když přitom bylo zcela možné, že tento nepřítel vlastně nepředstavuje pro království žádnou hrozbu. Jenže to nemohla vědět, zato věděla, že pokud je Haven připraven riskovat otevřenou válku, aby se zmocnil Bazilišku, Coglinova nákladní loď může do soustavy přivést drtivou palebnou sílu dříve, než bude moci zasáhnout Domovská flotila.

Což znamená, že nemá na vybranou.

Opět zkontrolovala chronometr. Třiašedesát minut do dostižení. Urazila třicet šest a půl milionu kilometrů a vzdálenost lodí klesla na sedm celých šest milionu kilometrů. Ještě třináct minut, než její střely dokážou dolétnout k Siriovi, aniž by předtím vyčerpaly své zásoby energie. Pohlédla na světelnou skvrnku Haveňana a přemítala, na co teď asi tak myslí.

„Jaká je vzdálenost, Džamale?“

„Dva pět celých tři pět světelné sekundy, kapitáne.“

„Doba do hranice pro hyper?“

„Devadesát čtyři celých šest minuty.“

„Jejich přibližovací rychlost?“

„Čtyři pět osm kilometrů za sekundu, pane.“

„Doba letu střely?“

„Přibližně jedna osm devět sekund, pane.“

Coglin přikývl a poškrábal se na spodním rtu. Pohon jeho střel by stále dohořel devět sekund předtím, než by dosáhly Neohroženého a část jeho osobnosti chtěla ještě vyčkat. Zatajit skutečnost, že Sirius je ozbrojený, dokud Neohrožený nebude tak blízko, aby pohony jeho ptáčků vydržely po celou cestu k cíli. Pravděpodobnost zásahu bude o maličko větší, když budou moci manévrovat a sledovat úhybné manévry Neohroženého, ale na takovou vzdálenost skutečně jen o kousek. A po pravdě řečeno, vlastně by v tom nejspíš nebyl žádný znatelný rozdíl. Doba letu, ať už poháněného nebo balistického, by byla dost dlouhá na to, aby poskytla bodové obraně křižníku dostatek času na jejich napadení.

A kromě toho, pomyslel si kysele, je možné, že Harringtonová už má podezření, že Sirius je ozbrojený. Všechno ostatní si očividně spočítala! A pokud má to podezření, nemá smysl zadržovat palbu, aby se jí pokusil překvapit, ale i kdyby tušila pravdu, nebylo pravděpodobné, že by si uvědomila, jak těžce vyzbrojená velká loď Q skutečně je. Jak Coglin sledoval akce mantichorské důstojnice v Bazilišku, získala si její odvaha jeho živoucí úctu, ale tohle až příliš vypadalo, jako když myš honí kočku.

Pečlivě zvažoval své možné kroky. Nejchytřejší co by býval mohl udělat, připustil si mrzutě, bylo poslechnout příkaz Harringtonové k zastavení. Kdyby byl zastavil, nechal křižník přiblížit na dostřel energetických zbraní a potom odstřelil kryty, mohl ji vymazat z vesmíru dříve, než by si vůbec uvědomila, co se děje. Ale už to neudělal a tento omyl mu ponechával mnohem méně přitažlivé spektrum možností.

Neohrožený měl proti sobě desetinásobnou převahu zbraní, ať už to Harringtonová věděla nebo ne, jenže křižníky RMN byly tvrdší oříšek, než by snad čísla naznačovala. Když se obrátí proti ní, ona bude mít při přiblížení nejen větší základní rychlost, ale její vyšší zrychlení a menší hmotnost znamenaly, že bude v boji zblízka mnohem obratnější než Sirius. Způsob, jakým zničila pohon kurýrního člunu, napovídal, že Harringtonovou není možné brát na lehkou váhu, pokud jde o ovládání lodi. A třebaže jeho boční štíty jsou pevnější než její, její hlavní gravitorové pásy jsou stejně neproniknutelné jako jeho. Kdyby se nechal zatáhnout do souboje na krátkou vzdálenost s čilejším protivníkem, mohly by se jí podařit jeden nebo dva šťastné zásahy, než bude po ní. Kdyby například ochromila jeho Warszawské plachty, už by ani nezáleželo na tom, zda se dostane nebo nedostane do hyperprostoru. Nakonec by domů nepochybně doletěl, ale nedokázal by dorazit včas na místo setkání, aby operační svaz zastavil. Rozhodně ne na samotný gravitorový pohon a zejména pak ne, když bude muset Tellemanovu vlnu obletět, místo aby se svezl po ní.

Na druhou stranu, když bude udržovat svůj současný kurz, bude jí přímo nastavovat zranitelnou záď a vždycky tu byla možnost, že její střela proklouzne bodovou obranou a zadní štěrbinou klínu, aby zaznamenala šťastný zásah. Šance na něco takového byly malé, když se vezme v úvahu úhel, pod jakým by střela musela proniknout dovnitř, ale nebylo to vyloučeno. Nicméně jeho záďová palebná síla byla oproti přídové výzbroji Neohroženého trojnásobná a mohl vypálit mnoho střel, v počtu mnohokrát převyšujícím množství, jaké se snad dalo nacpat do zásobníků křižníku třídy Chrabrý. To znamenalo, že může začít střílet brzy a doufat, že bude mít štěstí, zatímco Harringtonovou omezené zásoby munice donutí střílet teprve až tehdy, když bude zásah rozumně pravděpodobný. A teoretická vyšší obratnost její lodi jí nepomůže, když on si bude udržovat odstup a chrlit po ní oheň.

Jediný háček spočíval v tom, že ona se může odpoutat, jakmile si uvědomí, proti čemu stojí, a pokud to udělá, on ji bude muset nechat jít. To se mu příčilo. V okamžiku, kdy zahájí palbu, bude mít Harringtonová důkaz, že je ozbrojený. To by bylo zlé. Nejenže by se prozradilo, že Haven vyzbrojil některé obchodní lodě třídy Astra, ale skutečnost, že se v soustavě nacházela loď Q, by byla přesvědčivým důkazem, že v podněcování domorodých nepokojů na Meduse hrál významnou roli Haven. A kdyby zahájil palbu dříve než ona, byl by Haven vinen spácháním prvního otevřeného válečného činu. Na druhou stranu by jejím jediným důkazem byly záznamy přístrojů a každý ví, že údaje se dají zfalšovat. V důsledku toho by stálo mantichorské slovo proti havenskému, a i když by to přineslo ostudu některým vysoce postaveným pitomcům, kteří tenhle celý potrat naplánovali, nemuselo by to nutné znamenat katastrofu pro Republiku. A co bylo ještě důležitější, neznamenalo by to katastrofu pro PMSS Sirius, čekající operační svaz nebo pro kapitána Johana Coglina.

Ne. Nejlepší možný výsledek by byl zlikvidovat Neohroženého, než bude moci sdělit Mantichoře – a celé galaxii – že Sirius byl ozbrojený. Pokud se Harringtonová nevzdá, nebo pokud se mu naskytne příležitost zničit ji, aniž by to ohrozilo jeho hlavní úkol, pak přesně to udělá. Zatím se soustředí na to, aby ji odradil, a pokud bude mít šanci ji zničit, pak i na to, aby jí zabránil podat hlášení, ale bude to muset udělat na útěku… a musel by, i kdyby měl výkonnější loď.

„Informujte mě, až doba letu střely klesne na jedna osm osm sekund, Džamale,“ řekl. „A buďte připraven zahájit rušení současně s mým povelem k odpálení.“

„Ano, pane.“

Jak větší zrychlení Neohroženého zvyšovalo jeho rychlost vůči Siriovi, vzdálenost lodí stále klesala. Ta výhoda zprvu nebyla nijak závratná, když se porovnaly jejich absolutní rychlosti, ale stále narůstala, a Honor se při tom zmocňoval podivný klid.

Byla odhodlána ke všemu. První ránu bylo třeba teprve vypálit – vlastně dosud neměla žádný skutečný důkaz, že Sirius je ozbrojený – ale věděla, co přijde. Nevěděla snad, jak to skončí, ale věděla, jak to začne… a co si s tím má počít.

„Pane Cardonesi,“ ozvala se klidně.

„Ano, madam?“ Cardonesův hlas zněl napjatě, možná i trochu jakoby bez dechu a velmi mladě a ona se na něj usmála.

„Mám za to, že budeme nějakou dobu pod palbou, než budeme moci sami odpovědět, palebňáku,“ řekla a postřehla, jak se při tom oslovení rychle zarděl a pak maličko uvolnil ramena. „Nechci podnikat nic, co by naznačovalo, že podezříváme Siria, že je ozbrojený, dokud opravdu nezahájí palbu – pokud si bude myslet, že nevíme o nebezpečí, může nás nechat přiblížit – ale buďte připraven spustit prostředky elektronického boje a bodovou obranu v okamžiku, kdy směrem k nám něco vyletí. Nečekejte na můj povel.“

„Rozkaz, kapitáne.“

„Pane Panowski.“

„Ano, kapitáne?“ Navigátor mluvil úzkostlivěji než Cardones, snad proto, že byl o něco starší a o něco víc si uvědomoval svou smrtelnost.

„Nezbývá nám, než se držet za jeho zádí. Ale jakmile se přiblížíme na dva miliony kilometrů, chci kličkovat náhodně

na obě strany kolem jeho základního kurzu, abychom mu pokud možno co nejvíc nastavovali boční štíty. Vypracujte podle toho projekci kurzu a průběžně předávejte aktuální hodnoty seržantu Killianovi.“

„Rozkaz, madam.“ Panowski se s novou energií obrátil ke svému pultu, jako by se mu ulevilo, že má co dělat. Anebo, pomyslela si Honor, to způsobila její zmínka o tom, že přežijí až do vzdálenosti dvou milionů kilometrů. Ucítila, že se znovu usmívá a k jejímu překvapení jí ten úsměv připadal naprosto upřímný. Vzhlédla, aby spatřila, jak se McKeon usmívá v odpověď a zavrtěla hlavou. Pokrčil rameny a jeho úsměv na okamžik podezřele připomínal úšklebek. Honor opět obrátila pozornost k chronometru. Šedesát šest minut do dostižení.

„Doba letu střely jedna osm osm sekund, pane.“

„Dobrá.“ Coglin se uvelebil v křesle pohodlněji a přehodil si jednu nohu přes druhou. „Začněte s rušením a zahajte palbu z výmetnic dvacet a dvacet jedna.“

Na palubě Neohroženého se rozezněly bzučáky.

Honor otevřela ústa, aby vyštěkla rozkazy, ale Rafael Cardones měl rychlé reflexy mládí. Už zareagoval. Taktický panel zazářil, jak prostředky elektronického boje přešly z pohotovostního do aktivního režimu, z bočních hangárů vylétly dva padesátitunové klamné cíle a proklouzly speciálně otevřenými okny v bočních štítech Neohroženého. Ke křižníku je poutaly tažné paprsky, které držely tyto vábničky bez vlastního pohonu po bocích křižníku, zatímco pasivní senzory odposlouchávaly přilétající střely a vyhledávaly kmitočty jejich aktivních naváděcích systémů, rušičky ve snaze oslepit je odpověděly vysíláním bílého šumu a systémy řízení palby ty malé křižující cíle zaměřily a sledovaly.

Cardones natáhl ruku po tlačítku protistřelové palby, pak zaváhal a ohlédl se po ní.

„Ještě ne, pane Cardonesi,“ řekla klidně. „Ať se schéma ustálí. Palte na půl milionu kilometrů, abyste je dostal, až jejich pohony vyhasnou.“

„Ano, madam.“

Mladičký taktický důstojník naťukal povel do svých počítačů a pak napjatě a tiše seděl a čekal a Honor pohlédla na Webstera právě v okamžiku, kdy se spojovací důstojník u svého panelu znechuceně napřímil. Tázavě zdvihla obočí a on přikývl.

„Jsme rušeni, madam. Jsme příliš daleko a na špatném vektoru, než abych se dokázal spojit s některou plechovkou na oběžné dráze kolem Medusy laserem, a všechno ostatní nám překrývají.“

„Rozumím, pane Webstere.“ Obrátila pozornost zpět k taktickému displeji, pozorovala, jak se střely řítí k ní, a odpočítávala vzdálenost. Teď! Cardonesovy protistřely vylétly se zrychlením více než devadesáti tisíc g a řítily se kupředu, aby se s nimi střetly. Pozorovala, jak pohony přilétajících střel vyhasínají. Pokračovaly kupředu setrvačností, náhle z nich byly snadné cíle neschopné manévrování, a protistřely přizpůsobily své vektory s vybíravou přesností. Nenesly žádné bojové hlavice, jejich zbraní byly malé, avšak výkonné gravitorové klíny, které zametaly prostor před sebou, a ona sledovala, jak střely Siria mizí z displeje.

Ale za nimi letěly dvě další a další pár vypálili, zatímco je pozorovala. Cardones ťukal do kláves, oživoval laserová hnízda bodové obrany a Honor se přiměla tvářit se nad svými taktickými odečty klidně a rozvážně.

Ještě deset minut než bude moci opětovat palbu s alespoň trochu reálnou nadějí na zásah. Její příďové zásobníky obsahovaly necelých šedesát střel. Nemohla jimi plýtvat a doufat ve šťastný zásah, jako to dělal Sirius. S chladnou a tichou záští proklínala lady Sonju Hemphillovou. Kdyby jí Hemphillka nevykuchala výstroj, mohla by se otočit na tak dlouho, aby mohla otevřít boční štít a napumpovat do Siria plnou salvu sedmi střel už jen proto, aby otestovala nedostatky jeho bodové obrany. Ale už neměla boční baterii sedmi výmetnic, a i kdyby ji byla měla, neměla by dost střel na to, aby mohla takovou palbu udržovat dlouho.

Opět vzhlédla, když Cardones zasáhl další dvě střely, zatímco třetí dvojici zmátl klamnými cíli.

Johan Coglin si odfrkl, když mu jeho senzory s přenosovou rychlostí světla ohlásily, co se odehrálo pětadvacet světelných sekund za ním. Rychlost, s jakou zahájily činnost klamné cíle a prostředky elektronického boje Neohroženého, s jistotou zodpověděla otázku, zda Harringtonová měla podezření, že je Sirius ozbrojený. A byly lepší než předpokládala rozvědka, všiml si. Velitelství flotily mu nedokázalo poskytnout podložené údaje o schopnostech mantichorských systémů a zdálo se, že odhady byly nízké.

Sledoval displej a zaznamenal klidnou profesionalitu, s níž Neohrožený vyčkal s obrannou palbou na chvíli, kdy měl cíle jisté. Přiřadil to ke všem ostatním poznatkům o schopnostech komandéra Harringtonové. Nebezpečná, nebezpečná žena, řekl si, když se další dvě z jeho střel nechaly odlákat klamnými cíli mimo svůj kurz a vybuchly neškodně vedle bočních štítů Neohroženého. Ale ne dost nebezpečná, aby to vyrovnalo rozdíl v palebné síle.

„Přejděte na dvacítce a dvacet jedničce na rychlou palbu, Džamale,“ řekl.

Honor sebou v duchu trhla, když loď Q před ní začala vyplivovat dvojice střel v patnáctisekundových intervalech. Řítily se z velkého nákladního plavidla dozadu a samotná marnotratnost takového proudu smrtících projektilů byla děsivá. Při takové kadenci vypálí Sirius za sotva sedm minut víc střel, než kolik obsahovaly její příďové zásobníky. Honor pochybovala, že by to byla panická reakce. Na to se Coglin po celou dobu choval příliš klidně a uvážlivě. Věděl přesně, co dělá, a to znamenalo, že má v zásobnících dost střeliva na to, aby jim mohl takhle plýtvat.

„Úhybný manévr echo sedm jedna, seržante Killiane,“ řekla.

„Rozkaz, madam. Provádím echo sedm jedna.“

Echo sedm jedna byl jedním z nejjednodušších úhybných manévrů, který Honor s Killianem nacvičovala, nic víc než nepravidelně přerušované výkruty podél jednoho vektoru. Obrátky je odváděly jen několik tuctů kilometrů od základního kurzu, ale Neohrožený neměl mnoho jiných možností jak uhýbat palbě Siria, pokud by Honor nechtěla odbočit v dostatečně velkém úhlu, aby palbě nastavila boční štít. Tím by se ovšem do značné míry vzdala své výhody většího zrychlení oproti lodi Q. Nebylo to ale tak neúčinné, jak by si člověk mohl myslet, protože do stejných cvičení zapojila i Cardonese a McKeona. Nyní si Cardones podržel kontrolu nad aktivní obranou, zatímco McKeon převzal pasivní systémy a začal podle vlastního uvážení přepínat mezi klamnými cíli po bocích křižníku. Ty při výkrutech Neohroženého opisovaly kolem křižníku úplný kruh a první důstojník měnil jejich výkon podle pečlivě načasovaného schématu, což vzbuzovalo dojem, že loď kromě toho také křižuje ze strany na stranu. Samozřejmě nekřižovala, ale jak doufali, taktický důstojník Siria bude muset vykrývat střelami změny kurzu, které by křižník snad mohl dělat, protože si nebude moci být jistý.

Honor v to určitě doufala. Střelám z lodě Q stále vyhasínal pohon dříve, než se dostaly k cíli, avšak doba na jejich záchyt mezi salvami byla příliš krátká, než aby na to Cardones čekal. Musel vypouštět protistřely dříve, v nevýhodnější poloze a s nižším zrychlením, aby měly gravitorové klíny k dispozici po delší dobu – a také na delší vzdálenost. Když hrstka Siriových střel pronikla mezi protistřelami, začala střílet laserová hnízda a Honor vzhlédla k hlavnímu vizuálnímu displeji, kde hvězdné pole před ní kropily oslnivé zášlehy záře. Pokud se nemýlí v odhadech ohledně bojových hlavic těch střel, musí je zastavit nejméně dvacet tisíc kilometrů od lodi a vypadalo to, že jsou děsivě blízko.

Ale žádná se nedostala blíž než na sto tisíc kilometrů… zatím.

„Přiblížili se na vzdálenost dvaceti čtyř světelných sekund, kapitáne,“ ohlásil komandér-poručík Džamal. „Máme je víc nakrátko, ale ty jejich klamné cíle jsou lepší, než co jsem kdy viděl předtím.“

Coglin souhlasně zamručel, aniž vzhlédl od svého taktického displeje. Džamal má pravdu. Jistě, v jeho poznámce se skrývala značná dávka alibismu, nicméně prostředky elektronického boje Neohroženého byly zatraceně lepší, než co pokládala za možné rozvědka flotily, a Džamala musel takový způsob práce notně nakrknout. Spotřebovávala se při něm také spousta střeliva a Coglin raději nechtěl myslet na to, kolik peněz každá z těch střel stojí. Věděl zatraceně dobře, že ho za ně nějaký lampasák s prázdnou lebkou seřve kvůli nákladům, ale střely pořád ješlě stály o hodně méně než Sirius.

Když Cardones konečné minul jednu přilétající střelu, Honor sebou škubla. Střela se přihnala na vzdálenost dvaadvaceti tisíc kilometrů, pak zmizela v oslnivém mrknutí a Honor se kousla do rtu, když se potvrdily její nejhorší obavy. Sirius používal laserové bojové hlavice a každá střela se nakonec rozpadla v dálkově naváděny svazek pum nesoucích rentgenové lasery.

Přibližovací rychlost přesahovala sedmadvacet tisíc kilometrů za sekundu, což systému řízení palby, jaký se dal vměstnat do bojové hlavice, neumožňovalo příliš velkou přesnost, zvlášť když jej rozptylovaly McKeonovy prostředky elektronického boje. Nicméně jeden z paprsků zničil klamný cíl na levoboku. McKeon bez rozkazů či poznámek vypustil další, ovšem žádných poznámek nebylo třeba. Neohrožený nesl už jen tři další klamné cíle; až budou pryč, účinnost prostředků elektronického boje klesne na méně než polovinu, a to se ještě nedostal na dostřel k nepříteli.

Kapitán Coglin se zlověstně usmál, když se jeho první bojová hlavice dostala dost blízko k cíli, aby explodovala. Nezpozorovali žádnou známku nějakých škod, ale to časem přijde.

„Vzdálenost klesla na dvacet tři celých čtyři světelné sekundy.“ Cardonesův chraplavý hlas vykazoval známky napětí třinácti minut pod palbou, na kterou nemohl odpovědět, ale zněl v něm i jásot.

„Výborně, palebňáku.“ Honor zaslechla ve vlastním hlase stín stejné dychtivosti. Ztratili další klamný cíl, ale zatím měli neuvěřitelné štěstí. Neohrožený zůstal nepoškozen – a konečně byl na dostřel.

„Palte na můj povel podle plánu Tango,“ řekla.

„Rozkaz, madam. Zavádím plán palby Tango.“ Poručík naťukal povely do svých systémů. „Plán palby Tango zaveden.“

„Můžete zahájit, palebňáku.“

„Zahajuji.“

„Střílejí po nás!“ oznámil úsečně Džamal a Coglin polkl kletbu. Krucinál, co má dělat, aby tu mizernou kocábku trefil? Už vypálil více než devadesát střel, šest z nich proniklo obrannou palbou Neohroženého, ale prostředky elektronického boje křižníku byly odporně účinné a ani jedna nezasáhla cíl! A teď Harringtonová palbu opětovala a on navzdory své palebné převaze pocítil záchvěv úzkosti. Ale pokud je vzdálenost dost malá na to, aby po něm mohla vysílat střely na plný výkon, platí pro něj totéž, řekl si pevné.

„Ježíšmarjá!“

Když Džamal vychrlil to nevěřícné zaklení, Coglin trhnutím zdvihl hlavu. Zaječel poplašný signál poškození, můstek se zatřásl a on se v panice prudce obrátil ke svému displeji. Silou vůle se přinutil ke klidu. Laserová bojová hlavice zle zřídila Siriův bok, jako obrovský pařát rozpárala nákladový prostor číslo čtyři a otevřela jej do prostoru. Čtyřka však byla prázdná a Sirius neutrpěl žádné ztráty. Jeho výkony zůstaly nedotčené a Coglin obrátil chladný pohled na taktického důstojníka. „No, Džamale?“ vyštěkl.

„Oklamali mě, pane,“ přiznal se Džamal. Na čele se mu perlil pot, ale jeho prsty už kmitaly po panelu. „Vypálili postupně dvojici laserových bojových hlavic.“ Stiskl potvrzovací klávesu, kterou zavedl do počítačů bodové obrany nové palebné pokyny, a obrátil se, aby pohlédl kapitánovi do očí. „Interval mezi nimi byl asi půl sekundy, ale první střela nesla nějaký klamavý vysílač, kapitáne. Nejsem si jistý, jak to funguje, ale zamaskovalo to rozdíl v časech vypuštění. Počítače měly zato, že střely přilétají současné. A našemu řízení palby uniklo, že od sebe mají odstup, takže jsme dostali prvního ptáčka, ale druhý prošel. Už se to nestane, pane.“

„To bych vám radil,“ zavrčel Coglin. „Domů je to sakra velký kus cesty.“ Pohlédl na svůj displej a vycenil zuby. Tak komandér Harringtonová mu chce ukázat pár překvapení, co? Nu, on pro ni také jedno má.

„Přejděte na rychlou palbu ze všech zadních výmetnic,“ zavelel chladně.

„Zásah, madam!“ zajásal Cardones. Výtrysk unikajícího vzduchu byl na jeho senzorech zřetelný jako krev na boku postřeleného zvířete a můstkem přeběhla tichá vlna uznalého šumu. Honor ji nesdílela. Sledovala ještě další displeje a v energetickém profilu Siria nedošlo k žádné změně. Dokonale chápala Cardonesův jásot – podobný zásah by Neohroženému způsobil vážné poškození – jenže on zapomněl, jak velký Sirius je. Dokázal snést mnohem rozsáhlejší poškození než Neohrožený a…

Taktický displej zamrkal a Honor se ostře nadechla. Sirius už nestřílel salvy po dvou střelách. Odpaloval jich najednou šest.

Obě lodi se řítily kupředu a Neohrožený se v neustálém krupobití ze strany protivníka zmítal ze strany na stranu. Honor ucítila, jak jí po spánku stéká pot, podrážděně jej setřela a doufala, že si toho nikdo nevšiml. Ztrácela sice zlomeček své výhody většího zrychlení, ale neměla na vybranou. Mírné esovité zatáčky, které přidala ke Killianovým divokým, nepravidelným výkrutům, už mnoho neznamenaly, ale ztratila další klamný cíl. Už měla v zásobě jen jeden náhradní a déšť střel, který na ni pršel ze Siria byl nepředstavitelný. Běžná těžká loď mohla sice vypálit ještě větší salvu, ale žádná válečná loď– dokonce ani superdreadnought – se nemohla chlubit dostatečným objemem zásobníků střeliva na to, aby udržela takhle hustou palbu tak dlouho! Ona sama byla schopná vypálit jednu salvu za necelou minutu. Jenže na každou střelu, kterou za Siriem poslala, jí loď Q odpověděla dvanácti.

Cardones měl vlasy přilepené potem k hlavě a McKeonova tvář byla zbrázděná vypětím, jak oba bojovali proti neuvěřitelnému přívalu palby a snažili se ten úder oplatit. Hráli proti přesile. Věděla to a všichni její důstojníci to věděli také, ale už ani neuvažovala o tom, že by se vzdala. Musí tu loď zastavit a nějak…

Neohrožený se zakymácel. Celá loď se vzepjala jako vylekané zvíře, zavyly poplašné signály a Killian trhnutím zdvihl hlavu.

„Příďové gravitory mimo provoz!“ štěkl.

Když se do přídě Neohroženého zaryl soustředěný výboj rentgenových paprsků, Dominica Santosová na dispečinku oprav zbledla do běla. Poplašné sirény na ni ječely a kvílely přitom

jako duše ve věčném zatracení, dokud poručík Manning nezmáčkl tlačítko, které je umlčelo.

„Přídový prostor otevřený do prostoru. Lože tažného jedna je pryč. Četné ztráty na fúzním jedna,“ chrlil ze sebe Manning úsečně. „Panebože! Ztratili jsme alfa dva, madam!“

„Do hajzlu!“ Santosová bušila do své klávesnice dotaz centrálním počítačům a pak zaklela znovu, když před ní zazářilo červeně kropenaté schéma předních gravitorových uzlů. Několik okamžiků s hořkým výrazem v tmavých očích studovala škody a pak bouchla do klávesy interkomu.

„Můstek. Kapitán,“ promluvil ji do ucha chladný soprán jen s nepatrným náznakem rozčilení.

„Skippere, tady Santosová. Celý příďový úsek pohonu se automaticky vypnul. Ztratili jsme uzel alfa dva a vypadá to, že beta tři odešel s ním.“

„Dokážete je znovu uvést do provozu?“ V kapitánově hlase se ozývala naléhavost a Santosová zavřela oči a zuřivě přemýšlela.

„Rozhodně ne, madam,“ procedila zaťatými zuby. Znovu otevřela oči, přejížděla prstem po blikajícím schématu a myšlenky se jí o překot řítily hlavou. Pak si pro sebe přikývla. „Hlavní prstenec je na alfa dva a beta tři přerušený. Myslím, že na beta čtyři budou nějaké další škody, ale zbytek prstence vypadá v pořádku,“ řekla. „Nejspíš dokážu přemostit zničené uzly a pak rozběhnout beta dva a čtyři – pokud čtyřka neodešla – aby vyrovnaly gravitorový klín, ale bude to chvíli trvat.“

„Jak dlouho?“

„Deset, možná patnáct minut, madam. V nejlepším případě.“

„Dobře, Dominiko. Pusťte se do toho co nejrychleji.“

„Už jsem tam, skippere!“ Santosová odemkla svůj tlumicí postroj a vyskočila z křesla. „Allene, běžím na příď. Dokud se nevrátím, jste dispečer oprav.“

„A co fúzní jedna?“ vyzvídal Manning. „Je otevřený do prostoru a ztratili jsme dvě třetiny příďové hlídky ve strojovně!“

„Ale do prdele! Santosová se nahnula nad Manningův panel, přejela očima číselníky a tvář se jí stáhla. Nejenže většina jejích lidí byla mrtvá, ale v teplotě fúzní komory se navíc objevila nerovnováha. Ťukla do kláves a s úlevou vydechla, když se číselné údaje změnily.

„Komora drží stabilní,“ řekla rychle. „Pro jistotu vypněte reaktor z rozvodu – fúzní dva to zatížení zvládne – a hlídejte teplotu. Jestli začne stoupat rychleji než teď, dejte mi vědět.“

„Ano, madam.“ Manning se zase nahnul nad pult a Santosová se rozběhla k průchodu.

„Přímý zásah, pane!“ ohlásil komandér-poručík Džamal a Coglin ostře přikývl na srozuměnou. Konečně! Také už bylo, sakra, na čase, vždyť na Neohroženého střílejí už déle než sedmnáct minut.

„Jejich zrychlení klesá, pane.“ Džamalův hlas zněl samým nadšením ostře a jeho majitel se široce zubil. „Museli jsme jim sebrat příďové gravitory!“

„Dobře, Džamale. Skvěle! A teď znovu,“ zavrčel Coglin.

„Rozkaz, pane!“

Honor se kousla do rtu tak prudce, že ucítila chuť krve, ale nějak se ji dařilo nedávat najevo nevolnost. Neohrožený právě ztratil polovinu výkonu, což bylo dost zlé, ale ztráta alfa uzlu mohla být katastrofální. Navzdory ztrátě zrychlení se Siriu stále blížila, třebaže pomaleji, neboť měla téměř o patnáct set kilometrů za sekundu vyšší rychlost než loď Q. Jenže Sirius měl nyní o téměř l,5 km/s2 vyšší zrychlení. Pokud Santosová nedokáže obnovit přídové uzly, začne se vzdálenost znovu zvětšovat ani ne za sedmnáct minut.

To však byla ta nejmenší z Honořiných starostí. Hleděla na vizuální displej a pozorovala jeho blýskání a jiskření, jak přetížená bodová obrana Neohroženého odrážela střely přilétající ve stále kratších intervalech. Bojovala se zoufalstvím.

Bez alfa uzlu Neohrožený nedokáže překonfigurovat přídové gravitory na Warszawské plachty. Jestli Sirius unikne do hyperprostoru a dosáhne Tellermana, bude se Neohroženému vzdalovat se zrychlením desetinásobně převyšujícím zrychleni křižníku… a Honor jej s pouhým gravitorem nebude moci do vlny následovat.

Měla třiačtyřicet minut na to, aby loď Q zničila, jinak to všechno nebylo k ničemu.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Když se průchod na ošetřovnu opět se syčením otevřel, poručík doktor Montoya ani nevzhlédl. Dovnitř vklopýtali tři členové posádky, bledí, se zcela bílými tvářemi. Nesli dalšího, jenž přežil u fúzního jedna. Snažili se uchránit své sténající břemeno před nárazy a prudkými pohyby, avšak náhlý prudký otřes druhého zásahu je zbavil rovnováhy právě v okamžiku, kdy vstoupili do ošetřovny. Zavrávorali, narazili do přepážky a žena, kterou nesli, zaječela v agonii, když otřes projel jejíma rozdrcenýma nohama.

Na to Montoya zdvihl zrak. Jeho tvář, otupělá hrůzou okolo, nedávala najevo žádný pocit a jeho oči byly prosté jakéhokoliv výrazu, když jimi přejel po zraněné ženě. Její výkřik přešel ve vzlykavý sípot bolesti a on zamručel, když její stav ohodnotil jako takový, který neohrožuje život bezprostředně. Znovu sklonil hlavu a pohodil jí, aby se mu lupa sklopila z čela zase před oči, zatímco jeho ruce v mokrých šarlatových rukavicích se pohybovaly v rozbité trosce, která kdysi bývala tělem technika strojovny.

Ustaraný zdravotník – jediný, kterého mohl vyčlenit od nouzových chirurgických zákroků k příjmu raněných – si pospíšil k příchozím a Montoyovy ruce kmitaly v boji o záchranu vyhasínajícího života před ním.

Neuspěl.

Monotónní bzučení monitorů promluvilo jasnou řečí a on ucouvl od mrtvého těla a svlékal si rukavice, aby si navlékl další. Na stůl mu vyzvedli nové ochablé tělo, ženu, která už ztratila jednu paži a o druhou měla co nevidět přijít. Montoya jako stroj vrazil ruce do čistých rukavic a znovu se sehnul nad stůl. S kamennou tváří se naklonil do jeho sterilního pole… a za ním opět zasyčel průchod.

„Ne tam – sem!“ štěkla Dominica Santosová. „Přesuňte se sem a zaberte, sakra!“

Kolem ní sršely a zářily velké modrobílé jiskry, které ve vakuu rozbité místnosti pohonu nevydávaly žádny zvuk. Hlavní loďmistr MacBrideová popadla jednoho člověka ze své v kosmických oblecích navlečené opravářské čety a doslova ho odtáhla na potřebné místo.

„Uhněte tím zadkem trochu, Portere!“ zavrčela bocman na elektronika a postavila se těsně za něj. Nebyl čas ani místo rozebírat vedení nástroji, a tak oba sevřeli ruce v rukavicích kolem napůl roztaveného a oheň chrlícího kabelového potrubí. Po jejich pažích se začaly plazit divoké a jasné výboje, které jim kolem ramen vytvářely aureolu, a v komunikátoru kosmického obleku Santosové se ozývalo jejich chraptivé, napjaté, namáhavé hekání. Jeden konec potrubí povolil, jiskry zhasly a Santosová přistoupila s laserovým nožem. Stála zabořená po kotníky v ohořelých destičkách s obvody a úlomcích přepážky rozházených bojovým poškozením nebo zuřivě odlámaných její opravářskou skupinou. Nohy se jí smekaly a ujížděly na troskách a ona vítězoslavné zafuněla, když se jí podařilo vsunout nůž dovnitř a odseknout konec poškozeného kabelu.

MacBrideová a Porter pozpátku zavrávorali, narazili do zadní přepážky místnosti a MacBrideová divoce zamávala na pracovní četu za sebou.

„Zapojte tam ten náhradní kabel. Hejbněte kostrou, sakra!“

Johan Coglin sebou mimoděk trhl, když se Džamalovou obranou prodrala další střela Neohroženého. Vybuchla a smrtící čepele shluku laserů se jako spár natáhly po jeho lodi. Jeden paprsek ji zasáhl, proťal radiační štít uvnitř klínu, jako by to byl hedvábný papír. Ze Siriova boku vytryskl nový gejzír vzduchu.

„Těžké ztráty na zadním řídicím stanovišti!“ vykřikl jakýsi hlas. „Ztratili jsme řízení oprav tři, pane!“

Coglin zaklel a pohlédl na svůj taktický displej. Krucinál, co tu zatracenou loď ještě drží při životě?! Zasáhl ji nejméně dvakrát, možná třikrát. A přesto tam vzadu dosud byla – možná ochromená, přečíslena ve zbraních i hmotnosti a chrlící vzduch, ale byla tam a stále zasahovala jeho. Její salvy byly mnohem slabší než jeho, nicméně dosahovala téměř stejného počtu zásahů jako on, protože její střely byly pro bodovou obranu neuvěřitelně těžkými cíli. Elektronické prostředky mantichorského námořnictva pro usnadnění průniku střel byly oproti odhadům nejméně tak dobré jako jejich obranné prostředky elektronického boje. Věděl to a nijak to nezlepšovalo jeho pocity z vlastních škod a ztrát. Ohnivýma očima střelil po Džamalovi a otevřel ústa – a pak ztuhl, když jedna z bojových hlavic taktického důstojníka vybuchla necelých tisíc kilometrů od přídě Neohroženého.

Vesmír zešílel. Dýky rentgenového záření se zabodly hluboko do lehce pancéřovaného trupu Neohroženého, páraly místnosti, zabíjely lidi v nich, sápaly se po přepážkách a prvcích nosné konstrukce a trhaly je. A o zlomek času později se lehký křižník zabořil do čela rázové vlny výbuchu samotné hlavice.

Vzhledem k orientaci lodi došlo k výbuchu pod ní, nešlo tedy o přímou srážku, při které by ji bylo nic nezachránilo, erupce plazmatu však vypěnila vesmírným vakuem pod břicho lodi. Generátory na protest zavyly, když jako kladivo udeřila do štítů rázová vlna záření a částic, ale vydržely – jen tak tak – a Neohrožený se při průletu oněch peřejí zkázy vzepjal jako ostruhami pobídnutý kůň.

Dominica Santosová zaječela, když ztratila půdu pod nohama. Nebyla sama a z jejího komunikátoru se linula kakofonie

dalších výkřiků a zaječení, jak otřes rozházel celou její pracovní četu po místnosti jako loutky. Naraz ji prohodil skříní napůl spečených jističů, jejichž úlomky se rozlétly kolem jako při explozi. Letěla pozpátku a mávala divoce rukama, aby se něčeho zachytila. Sluch jí naplnil strašlivý bublavý jekot. Chytila se žárem spečeného okraje otvoru, vyříznutého ve vzpříčeném panelu průchodu, s brutálním trhnutím se zastavila a polykáním potlačila zvracení, když spatřila elektronika 1. třídy Portera, jak rukama svírá hrot ostrého úlomku trupu, který trčel z břišní části jeho kosmického obleku. Nabodl se na velký odštěpek trčící z přepážky za ním a svíjel se na tom strašlivém bodci jako zavržená duše v pekle, zatímco jeho křik zněl stále dál, ještě když z rány začala vybublávat a vřít krev a vyhřezávaly z ní vnitřnosti. Do vakua se rozstříkly kapičky krve i strašlivější věci a pak příšerné zvuky, které elektronik vydával, milosrdně ustaly a ruce mu ochably. Visel na tom odštěpku s hledím přilby zevnitř zaslepeným krví, která mu vytryskla z úst a z nosu, a Santosová na něho zírala, zkamenělá šokem i nutkáním na zvracení, neschopná odvrátit pohled.

„Jdeme na to, lidi,“ práskl jako bič hlas Sally MacBrideové. „Hejbněte zadkem – hned!“

Dominica Santosová se vytáhla ven z jámy hrůzy a klopýtala zpět k vykuchaným obvodům pohonné soustavy.

Když Neohrožený poskočil, Honor se chytila velitelského křesla a hlava jí sebou navzdory tlumícímu postroji divoce trhla dozadu. Rozječely se nové signály škod a ona potřásla hlavou, aby se zbavila rozmazaného vidění a omámeni po nárazu.

Přiměla se pohlédnout na panel stavu boje. Nejméně tucet místností byl teď otevřený do vesmírného prostoru a poručík Webster udeřil oběma pěstmi do svého pultu.

„Přímý zásah do spojovacího úseku, madam,“ oznámil hlasem plným syrové, tupé bolesti. Obrátil se k ní, tvář otřesenou a bílou. Z očí mu tekly slzy. „Je pryč. Panebože, a polovička mých lidí s ním.“

„Rozumím, poručíku.“ Zvuk vlastního hlasu ji polekal. Zněl příliš klidně, příliš nezúčastněně. Přece tím, že se postavila Siriu, vraždí vlastní loď. Věděla to… právě tak jako věděla, že se z boje neodpoutá – že nemůže. Chtěla říci ještě něco jiného, podělit se s Websterem o jeho bolest a ztrátu, ale nenacházela slova a obrátila se zpět ke Cardonesovi právě v okamžiku, kdy opět stiskl odpalovací klávesu.

Neohrožený vyplivl střelu, ale jen jednu a zavrčel výstražný bzučák. Cardones sebou při tom zvuku trhl a uhodil do tlačítka systémových testů. Pak napjal ramena a obrátil se ke kapitánovi.

„Výmetnice číslo jedna nefunguje, madam. Zůstala nám jen jedna.“

Honor zabodla prst do klávesy interkomu. „Dispečinku oprav, tady kapitán. Jaký je stav výmetnice jedna?“ otázala se úsečně.

„Promiňte, madam.“ Hlas poručíka Manninga byl zastřený a nezřetelný. „Dva z mých lidi tady dole jsou mrtví. Máme hlášené škody z cele lodi a…“ Úřadující dispečer oprav se odmlčel a jeho hlas zazněl vyrovnaněji, jak se zase sebral. „Promiňte. Co jste říkala, madam?“

„Výmetnice střel číslo jedna. Jaký je její stav?“

„Je pryč, madam. Máme v přídi na pravoboku čtyřmetrovou díru. Celá místnost je pryč – i s posádkou.“

„Rozumím.“ Honor pustila klávesu a pohlédla zpět na Cardonese. „Pokračujte v palbě z výmetnice dva, palebňáku,“ řekla.

„Ta poslední ji musela ošklivě pocuchat, pane,“ prohlásil komandér-poručík Džamal a Coglin se na něj vítězoslavně zazubil. Vzdálenost klesla na necelých šest milionů kilometrů a vypařená slitina a atmosféra proudící z přídě Neohroženého byly na jejich senzorech zřetelně viditelné. A co víc, křižník pálil jen po jedné střele. Kdyby tak…

Sirius se zatřásl, když mu další mantichorská střela vybuchla těsně za zádí, a na Coglinově panelu karmínově zazářily signály škod.

„Hřbetní čtyři je pryč, pane!“ ohlásil kdosi. „Ztratili jsme také sekundární senzory řízení palby. Primární nedotčeny.“

Coglin sprostě zaklel. „Naper to do té mrchy znovu, Džamale!“ zavrčel.

Dominica Santosová posunkem odehnala MacBrideovou stranou a zarazila na místo poslední náhradní kazetu. Zelená kontrolka zaplála a ona přepojila komunikátor na síť dispečinku oprav. „Máme to, Ale!“ oznámila úsečné. „Rozumím, madam. Spouštím testy okru…“

„Kašlete na to!“ zaječela Santosová. „Na testy nemáme čas. Jenom řekněte kapitánovi, že ty gravitory máme zpátky. A dejte jim okamžitě šťávu!“

Když se zrychlení Neohroženého nečekaně začalo zase šplhat nahoru, Honor zaplály oči jako rozžhavená hnědá ocel. Zubožený křižník se zase sebral a hnal se kupředu a ona cítila odhodlání lodi jako své vlastní. Čísla na jejím manévrovém displeji se šplhala nahoru a když Killian odečítal hodnoty, Honor ohrnula rty v dychtivém zavrčení.

„Pět set… pět nula tři… pět nula šest… pět nula osm g, kapitáne!“ hlásil kormidelník. „Ustáleno na pět nula osm.“

„Skvěle, seržante Killiane! Přejděte na delta devět šest.“

„Rozkaz, madam. Přecházím na delta devět šest.“

„Zase nabírají zrychlení, kapitáne,“ ohlásil Džamal stísněně. „Nevypadá to… ne, pane, určitě nejde nahoru na plnou hodnotu. Ustaluje se.“

„Kolik to děla?“ otázal se Coglin úsečně.

„Vidím to přibližně na pět nula osm g, pane. Řekněme pět kilometrů za sekundu na druhou. A zahajují nějaké úhybné manévry.“

„Do prdele!“ Coglin se stihl zarazit, než praštil do boční opěrky křesla podruhé a pak se zahleděl na kolébavě se pohybující bod na svém displeji. Sakra, co ještě bude potřeba, aby tu loď zastavil?!

Komandér-poručík Santosová běžela směrem k zádi, zpátky do dispečinku oprav. Nevěděla, co se všechno stalo, zatímco byla na přídi, ale věděla, že to bylo zlé a…

Nový prudký úder ji podtrhl zemi pod nohama a ona projela kus chodby po břiše.

Bojová hlavice vybuchla patnáct set kilometrů daleko a z jejího srdce se vydralo pětadvacet samostatných paprsků energie.

Dva z nich zasáhly Neohroženého.

Jeden dopadl téměř uprostřed lodi a prořízl se půltuctem místností. Devatenáct mužů a žen, kteří mu stáli v cestě, zahynulo, když zničil příďový systém podpory života, prolétl příďovou jídelnou mužstva a proměnil v hromadu trosek dva vrhače torpéd na levoboku, ale tím ještě neskončil. Zařízl se hlouběji, těsně minul centrum bojových informací a prorazil si svou příšernou cestu až na samotný můstek.

Pancéřování se roztříštilo a zatímco vzduch s ječením unikal zející dírou, Honor zacvakla přilbu. Její kosmický oblek se utěsnil a chránil ji proti vakuu, ale někteří z jejích lidí to štěstí neměli. Poručík Panowski neměl ani čas vykřiknout, zásah přepážku roztrhal na kusy, letící ocelová čepel mu usekla hlavu za fontány krve a pak se zaryla do jeho panelu a roztříštila jej na hromadu jiskřících trosek. Dva z jeho podřízených zemřeli téměř stejně rychle a seržant Braun zmizel ze svého křesla, nechráněn tlumicím postrojem. Prolétl řídnoucím vzduchem, rozplácl se na přepážce a zůstal ležet, omráčený a neschopný se pohnout. Zemřel v záplavě vydechované krve dříve, než se k němu dostal někdo jiný, aby mu zavřel přilbu.

Mercedes Brighamová měla kosmicky oblek plný šarlatových skvrn a pruhů, jak ji postříkala krev Panowského. Když astrogátor zemřel, právě se dívala na něj a další jeho krev jí stékala po tváři, kam jí stříkla, než si stačila sama zavřít přilbu. Nemohla ji ani otřít, a když zapojovala vlastní počítače, aby nahradila ty Panowského, odplivovala si, aby ji dostala z úst.

Honor přejela pohledem po můstku. Do téměř úplného vakua sršely jiskry a proudil dým z doutnajícího stanoviště Panowského. Sevřela ústa, když spatřila, jak si Webster přes kosmicky oblek svírá hruď. Spojovací důstojník visel ve svém křesle nakloněný dopředu s šedivou tváři a u nosu mu bublala krev.

„Opraváři na můstek! Zdravotník na můstek!“ vyštěkla a přiměla se odvrátit pohled od zraněného důstojníka.

Druhy paprsek zasáhl loď dále na přídi a poručík Allen Manning s hrůzou zíral na svůj pult, kde začala blikat sinalá kontrolka. Odepjal si tlumicí postroj a z křesla vedle sebe shodil mrtvolu, která předtím bývala jeho přítelem, aby uvolnil nouzový panel. Jeho ruce se po něm rozběhly.

Nic se nestalo. Světlo dál blikalo a přidružil se k němu zlověstný zvukový signál. Naklepal na pultu jiný možný sled povelů, pak ještě třetí, ale světlo jen blikalo ještě silněji.

„Komandér-poručíku Santosová!“ zasípěl do interkomu. Žádná odpověď. „Komandér-poručíku Santosová! Tady Manning! Ozvěte se, prosím!“

„C… co je, Allene?“ Santosová mluvila otřesené a jako omámené, nicméně Manning se málem rozplakal, když uslyšel její hlas.

„Fúzní jedna, madam! V magnetické komoře se objevily fluktuace a nemohu ji odsud odstavit – něco přerušilo obvody!“

„Ježíšikriste!“ Hlas Santosové už nezněl omámeně. Byl ostrý a poděšeny. „Už tam běžím. Pojďte za mnou.“

„Ale, komandér-poručíku, já nemůžu odejít z disp…“

„Sakra, Allene, hněte sebou! Předejte to tam Stevensovi!“

„Nemůžu, madam,“ vyhrkl Manning divoce, ale pak zase nabyl sebeovládání. „Stevens je mrtvý a Riersonová nemůže odejít od fúzního dva. Jsem tu úplně sám – nezůstal nikdo, kdo by to tady dole mohl převzít!“

„Tak řekněte skipperovi, ať vám, do hajzlu, někoho přidělí,“ zavrčela Santosová. „Potřebuju vás tady teď hned!“

„Ano, madam!“

Když Honor vyslechla překotné Manningovo hlášení, zbledla. Neohrožený se mohl pohybovat a bojovat s pomocí jediného reaktoru. Druhý měl jen jako bezpečnostní zálohu, a proto se také oba nacházely na opačných koncích trupu. Ale kdyby magnetická komora selhala…

„Rozumím, Manningu. Jděte. Pošlu tam dolů někoho místo vás.“

Manning neztrácel čas odpovědí. Honor zdvihla hlavu, přejela očima můstek a snažila se přijít na to, koho by měla poslat. Existuje jen jedna možnost, uvědomila si s náhlým ledovým klidem.

„Pane McKeone!“

„Ano, skippere?“ Vyslovil to jako otázku, nicméně v jeho očích viděla, že už ví.

„Z lidí, které tu mám, jste jediný, kdo na to má zkušenosti. Podřiďte svůj panel elektronického boje mému dálkovému ovládání a jděte tam dolů.“

Chtěl se přít, něco namítat. Viděla mu to ve tváři, ale neudělal to.

„Rozkaz, madam.“ Odpoutal se z tlumícího postroje, rozběhl se k výtahu a Honor rychle překontrolovala stav prostředků elektronického boje. Zbývaly jí už jen dva poslední klamné cíle, ale program, který McKeon zavedl, podle všeho pracoval dobře. Začala vyťukávat malou úpravu, ale pak ustala, když Cardones promluvil, aniž by odvrátil hlavu od svého pultu.

„Skippere, pro výmětnici dva nám zbývá už jen dvanáct ptáčků a došly laserové hlavice.“

„A co skladiště výmetnice jedna?“

„Zbývá třiadvacet ran, včetně jedenácti s laserovými hlavicemi, ale potrubí pro přesun je přerušené.“

„Palte standardními jadernými,“ řekla mu a propojila komunikátor svého kosmického obleku se sítí dispečinku oprav.

„Bocmane, tady je kapitán. Kde jste?“

„Právě doděláváme záplatu na přepážce čtyřicet, madam,“ odpověděla MacBridcová okamžitě.

„Vezměte si pracovní četu a jděte na příď. Potřebuji přepravit střely od výmetnice jedna k výmětnici dvě a potrubí pro přesun je mimo provoz. Jako první vezměte laserové střely.“

„Rozkaz, madam. Už jdu na to,“ opáčila MacBrideová suše.

„Děkuji, bocmane,“ řekla Honor a MacBrideová zdvihla obočí. Ani neprotestovala proti nemožnosti takového úkolu, protože už na to neměla náladu. Byla profesionál a věděla, že už není reálná naděje přežít. Kapitánův hlas však navzdory napětí, které musela cítit, byl téměř nepřítomně zdvořilý.

Bocman se zhluboka nadechla a rozhlédla se po lidech kolem sebe. „Slyšeli jste starou!“ vyštěkla. „Harknessi, Lowelle – doneste mi tucet antigravitačních popruhů vzor devět. Yountzi, potřebuju tažný lana. Sežeňte mi cívku drátu dvojky a nůž. Jeffriesi, vy padejte s Mattisonem dopředu a zkontrolujte přepravní dráhu v chodbě devatenáct. Chci vědět, jestli…“

Chrlila povely, honila podřízené do práce a daleko za ní na můstku Neohroženého Honor Harringtonová soustředila pozornost zpět k prostředkům elektronického boje právě v okamžiku, kdy se blížila čerstvá salva střel.

Johan Coglin nevěřícně zíral na displej. Zasypával Neohroženého palbou už téměř třicet minut, zasáhl jej nejmíň šestkrát, ale křižník se stále držel za nim. A nejen to, dokonce opět nabíral výhodu rychlosti, kterou předtím ztratil, když vypadly jeho příďové gravitory! Krucinál, proč ho Harringtonová prostě nemůže nechat plavat? Vždyť on chce jenom vypadnout a říct operačnímu svazu, aby nikam neletěl!

Další střela vybuchla jen kousek od lodi a on sebou trhl, když za zádí vykvetla obrovská ohnivá koule. Musely jim dojít laserové hlavice. Tohle byla standardní bojová hlavice o ráži megatunového řádu, a to mohlo znamenat velmi, velmi špatné zprávy. Standardní nukleární hlavice nebyly zbraně, které by zasahovaly z odstupu, aby způsobily škodu, musely proniknout mnohem blíž k cíli, což laserovým hnízdům poskytovalo víc času na jejich likvidaci, ale i těsný zásah jednoho z takových monster mohl natropit nevýslovnou spoušť.

Na čele se mu zaperlil pot a on jej popuzeně setřel. Jeho loď je přece mnohem silnější než loď Harringtonové. Proměnil její křižník ve vrak – ona musí být doslova čarodějka, že jej ještě udrží pohromadě, natož aby po něm ještě dál střílela! Zatoužil obrátit loď, vyřídit ji a zmizet někam sakra daleko do bezpečí, ale staré argumenty proti takové akci stále platily.

Anebo ne?

Naklonil hlavu stranou, přimhouřil oči a přemítavě si zamnul bradu. Je stále v závěsu, to ano, ale odpaluje střely jen po jedné, i když střílí v kratších intervalech, a skutečnost, že používá standardní nukleárky, je jasnou známkou toho, že jí dochází munice v příďových zásobnících. Což vůbec nedávalo smysl. Loď třídy Chrabrý přece má boční baterii sedmi výmetnic a rychlost větší o více než jedenáct set kilometrů za sekundu. Proč nekřižuje, aby na něj zaměřila tyto výmetnice? Mohla mu kličkovat sem a tam za zádí, při každém průchodu odpálit boční salvu a zasáhnout ho více střelami, než kolik střílel on na ni, sakra!

Pokud… Pokud ji nepoškodil víc, než věděl? Možná právě proto se držela přímo v jeho brázdě. Mohly by jeho zásahy jít hlouběji do klínu, než si myslel? Rozložit se po celé délce lodi a zničit jí boční výzbroj nebo systém řízení palby? Bylo to možné. Snad dokonce pravděpodobné, když uváží, jak intenzita její dopředné palby poklesla. Kdyby neztratila většinu boční palebné síly, určitě by ji zatraceně dobře použila, místo aby se potácela mezi jeho střelami jako opilec.

A jestli to je pravda, pak by mohl…

Sirius se prudce naklonil jako ztroskotaná galeona.

Jo!“ zaječel Rafael Cardones a Honor cítila, jak i jí srdce poskočilo, když se ze zádě lodě Q na pravoboku vyřinul divoký výbuch světla.

„Těžké poškození na zádi. Čtrnáct mrtvých u výmetnice dva pět. S dva čtyři a dva šest nemáme spojení. Pane, ztratili jsme beta uzel, naše zrychlení klesá.“

Komandér-poručík Džamal byl ve tváři bílý, hlas měl bezbarvý, ozýval se v něm napjatý nepřirozený klid a Coglin na něj nevěřícně hleděl. Polovina záďových výmetnic pryč po jediném zásahu? Harringtonová není čarodějka – ona je sám ďábel.

Obě lodi se řítily kupředu, trhaly jedna druhou termonukleárním ohněm, ztrácely kusy trosek a unikající vzduch se za nimi táhl jako krvavá stopa. Velká nákladní loď se začala otáčet a svíjet v ještě divočejších únikových manévrech, zatímco její malý a rozbitý protivník se ji tvrdošíjně držel v patách. Salvy Siria nyní obsahovaly jen tři střely a Neohrožený jej stále rychleji doháněl.

Zatímco zdravotníci rozřezávali kosmicky oblek na poručíku Websterovi, poručík Montoya se přiměl nezúčastněně stát a nevnímat sténání a vzlyky kolem sebe. Nedokázal se díval na ty hromady raněných. Průchod zůstal otevřený a popálená a polámaná těla trčela ven z přeplněných paland ošetřovny. Už ležela i na chodbách, pokrývala podlahu a stále více z nich nebylo chráněno ani průhlednými povlaky nouzových stanů pro udržení prostředí. Se zachvěním odvedl myšlenky od představy, co by se asi tak stalo, kdyby teď ošetřovna ztratila tlak, a přistoupil ke stolu, protože Webster už byl z kosmického obleku venku. Jeden z asistentů přejel nad poručíkovou hrudí sterilizačním a depilačním přístrojem, zatímco druhý zvedl hlavu od monitorů, aby pohlédl Montoyovi do očí.

„Není to dobré, pane. Má nejmíň dvě žebra zaražená v levé plíci. Úplně zkolaboval a vypadá to, že by mohl mít také střepinou poškozené srdce.“

Montoya zachmuřeně přikývl a sáhl po skalpelu.

„Tak dobře – hej rup!“

Sally MacBrideová ohnula záda, aby zabrala, a sedmdesátitunová střela vyplula do chodby. Kolejnice přepravní dráhy u stropu byla zničená a chodba byla otevřená do vesmírného prostoru. Její lidé v kosmických oblecích chrčeli, napínali svaly, vlastní silou rozhýbávali střelu a opírali se o ni celou svou váhou, aby ji nasměrovali do šachty vedoucí k zásobníku výmetnice dva. Antigravitační popruhy snížily na nulu její tíhu, ale nepořídily nic s její hybností a setrvačností.

MacBrideové podkluzovaly nohy na podlaze, když se zapřela, aby zabrala za tažný drát a hrubou silou přitáhla špici střely k sobě, zatímco Horace Harkness se o střelu z druhé strany opřel a dlouhý vražedný předmět se začal stáčet k ní.

Lodí otřásl další divoký náraz, který proměnil vyloďovací dok v hromadu trosek, a střela vyhodila jako zlomyslné zvíře. Vytrhla se lidem z rukou, smýkla sebou jako obrovský, zuřivostí hnaný kel a MacBrideová se zoufale vrhla stranou.

Málem to stihla. Málem. Vrazilo do ní sedmdesát tun hmotnosti, rozdrtilo jí pravé stehno a pánev o přepážku jako perlík na kovadlině. V agonii křičela do komunikátoru, jak se střela pomalu valila po ní.

A pak už tam byl Harkness. Vyskočil na střelu, rameny se zapřel do přepážky, patami se opíral o zahloubeny přístupový panel a výbuchy jeho namáhavého chrčení byly slyšet i přes křik MacBrideové. Na spáncích mu vystupovaly žíly jako lana, když zvolna a křečovitě narovnával záda a odtlačoval volně se vznášející střelu od ní. Bocman klesla na podlahu jako zhroucená sténající hromádka.

Zbytek její pracovní čety se vrhl kupředu, sklonil se nad ni, ale Harkness je odháněl a odstrkoval pryč.

„Vraťte se k těm zasranejm lanům!“ ječel desátník. „Musíme toho ptáčka přestěhovat!“

Mužstvo odvrávoralo zpátky, otupěle se zapřáhlo do lan a zabralo a Harkness sám přiklekl k bocmanovi. Tvář měla bílou, lícní kosti jí vystupovaly jako slonovinové hrboly, ale oči měla otevřené a zuby zaťaté ve zmučeném úšklebku, aby nekřičela. Stiskl tlačítko na panelu první pomoci, aby jí vpravil do oběhu anestetika. Zachvěla se úlevou, zatímco jí po bradě stékala krev z prokousnutého rtu. Rozpačitě ji poklepal na rameno.

„Zdravotník k výmetnici dva!“ zachraptěl. Když se zase vrhl do zápasu se střelou, mrkal, aby zahnal neodbytné slzy.

Dominica Santosová se zastavila hned za vchodem do místnosti přídového reaktoru a oči se jí rozšířily. Poškození, které přerušilo spojení dispečinku oprav s fúzním jedna bylo patrné na první pohled. V primárních řídících systémech zela metrová díra od zásahu na protilehlé straně trupu, který rozpáral vnitřní přepážku tvořící stěnu místnosti jako zubatý nůž. Naživu zůstala jen jedna členka její technické party a ta byla v pasti. Žena chabé lomcovala ulomeným kusem nosníku, který ji tiskl k podlaze a hlavu v přilbě obrátila k Santosové.

„Jak moc jste zraněná, Earnhardtová?“ Santosová ještě mluvila a už sahala po záložních počítačích.

„Vůbec nejsem zraněná, sakra!“ odsekla Earnhardtová. Znělo to spíš vztekle než vyděšeně. „Jenom se nemůžu vyhrabat zpod toho krámu!“

„Tak ještě chvilku vydržte a já se za chvíli podívám, co pro vás můžu udělat,“ řekla Santosová nepřítomně a rukama v rukavicích už zadávala příkazy do počítačů. „ teď mám v hlavě jiné věci.“

„Jo, skvělé,“ přisvědčila Earnhardtová chraplavě a Santosové se podařilo vyloudit vyčerpaný úsměv.

Ten však odumřel hned na to, když se před ní rozsvítily červené kódy škod. Tvář se jí stáhla. To, co rozpáralo primární systémy, muselo do záložních systémů vyslat proudový náraz. Polovina ovládacích souborů obsahovala nesmyslnou změť bitů nebo byla vymazána úplně.

Někdo se zastavil vedle ní a ona otočila hlavu. Byl to Manning. Její asistent hleděl na displej a v tichém zděšení sešpulil rty.

„Ježíšmarjá, komandér-poručíku! Co budeme dělat?“

Santosová zamumlala zdušenou kletbu a přepla další spínač. Nic se nestalo a ona vrhla vylekaný pohled na samotný reaktor. Věděla, že to musí být její představivost, nicméně téměř měla za to, že cítí, jak zadržovací pole pulzuje.

„Ztratili jsme většinu softwaru komory – nevím, jakým zázrakem vůbec ještě drží pohromadě,“ řekla spěšně a ještě za řeči začala odtrhávat přístupové panely. „A ztratili jsme všechny soubory ovládání přívodu vodíku. Ten sajrajt nám teď volně uniká.“

Manning mlčky přikývl, zatímco odtrhával další panely vedle ní.

„Jestli plazma vyvolá přetížení v nestabilní komoře…“ Santosová zmlkla, vrhla se na břicho, zahleděla se do útrob pultu a zamručela.

„Máme tak pět minut než ten krám vybouchne, ale do magnetických regulátorů se neodvážím šťourat.“

„Přerušit přívod?“ ozval se Manning napjaté.

„To je to jediné, co můžeme udělat, ale budu to muset propojit ručně. Ztratila jsem nůž, když jsme dostali tenhle zásah. Najděte mi jiný a sežeňte čtyři – ne, pět skokových postrojů alfa sedm. Rychle!“

„Ano, madam.“ Manning odkvačil a Santosová otočila hlavu, aniž ji zdvihla. Její pohled jen na okamžik spočinul na velkém červeném spínači na přepážce vedle ní a pak jej zase odtrhla.

„Můstku, tady výmetnice dva.“ Hlas v interkomu chraptěl vyčerpáním. „Přestěhovali jsme dvě laserový střely. Máte je v podávací frontě jako číslo pět a šest. Teď jdeme stěhovat třetí.“

„Výmetnice dva, tady kapitán. Kde je bocman?“ otázala se Honor rychle.

„Na cestě na ošetřovnu, skippere. Tady Harkness. Hádám, že tady teď velím já.“

„Rozumím. Přestěhujte třetí střelu co nejrychleji, desátníku.“

„Už se na tom pracuje, madam.“

Ještě když Honor mluvila, Cardonesovy ruce se rozlétly po pultu, aby přehodily pořadí nabíjecího rozvrhu. O patnáct sekund později z jediné zbylé výmetnice vyletěla čerstvá laserová střela.

Můstek Siria připomínal scénu z pekla. Převaloval se tam dým, desky s obvody praskaly, syčely a prskaly nesčetnými zkraty a Johanu Coglinovi bylo na zvracení z kouře ze spálené izolace, který vdechl. Zaslechl, jak Džamal křečovité suše kašle, zatímco se snaží znovu nabýt kontroly nad taktickým úsekem, a kdosi křičí bolestí.

„Ztratili… ztratili jsme…“ Džamala přerušil další mučivý záchvat kašle a rychle zaklapl hledí přilby. Coglin následoval jeho příkladu a lapal po dechu, zatímco filtry jeho kosmického obleku bojovaly se zbytkem kouře, který mu trhal plíce. Z komunikátoru se ozval Džamalův hlas.

„Ztratili jsme další beta uzel, pane. A…“ Coglin mžoural skrz kouř a sledoval, jak taktický důstojník pracuje na svém pultu. Pak Džamal zaklel. „Bodová obrana je těžce poškozená, kapitáne. Ztratili jsme čtyři laserová hnízda a polovinu sfázované anténní soustavy.“

Coglin řízně zaklel. Se dvěma vyřazenými beta uzly se jeho maximální zrychlení sníží o víc než devět procent – bude rád, když vytáhne tři sta osm g. Alfa uzly dosud měl, což znamenalo, že má stale možnost přejit na Warszawské plachty, ale jak dlouho to ještě potrvá? Zvlášť když je pryč polovina laserových hnízd poslední linie obrany.

„Řízení palby střel?“ zeptal se úsečně.

„Zatím funkční. A moje souprava elektronického boje ještě funguje – aspoň tolik co zvládne,“ dodal Džamal hořce.

„Vzdálenost?“

„Blíží se jedna celí pěti milionu kilometrů, pane.“

Coglin přikývl s hořkým výrazem v očích. Když k němu je Neohrožený otočen otevřeným předkem klínu a nemá boční štíty, které by palbu zadržely, činí účinný dostřel laseru rovný milion kilometrů, jenže on ztratil jeden z hřbetních laserů a zadek jeho klínu je otevřený stejně jako předek klínu křižníku. Jestli se Neohrožený dostane na dostřel energetických zbraní…

Energetických zbraní, sakra! Účinnost jeho bodové obrany spadla na polovinu! Jestli to Harringtonová postřehne, odbočí stranou a zasype ho hromadnou salvou střel…

Spolkl další zaklení. Tohle nemůže být pravda! Není přece možné, aby mu tohle udělal jediný zastaralý mrňavý lehký křižník!

„Myslím, že má potíže, palebňáku,“ řekla Honor, zatímco hleděla na údaje pasivních senzorů své soupravy elektronického boje. „Myslím, že jste ho právě zbavil většiny jeho schopnosti sledování střel.“

„Doufám, skippere,“ řekl Cardones chraptivé, „protože mi zbývají už jen tři ptáčci a…“

+++

„Mám to!“ vykřikla Santosová, když přemostila poslední obvod a začala se vysouvat zpod pultu. Teď už jí zbývá jen odpojit přívod paliva a…

Neohrožený se naklonil a poskočil. Ten divoký pohyb techničku nadzvedl a udeřil s ní o zem. Bokem přilby narazila do podlahy a v šoku zachroptěla, omráčená na pouhý okamžik.

Ale ten okamžik neměla k dispozici. Zamrkala, aby opět zaostřila. V ústech měla sucho jako na poušti. Ve vakuu místnosti fúzního jedna nemohla slyšet poplašný signál, ale viděla čísla, která krvavě rudě blikala na panelu. Magnetická komora se rozpadala, odpočet spěl dolů rychlostí blesku a už nebyl čas zastavovat přívod plazmatu.

Převalila se po podlaze, snažila se na nic nemyslet, protože věděla, co musí udělat, a natáhla ruku k červenému spínači na přepážce.

„Ježíšikriste, doslali jsme ji!“ zaječel Džamal. „My jsme tu děvku sejmuli!“

Pyropatrony nouzového odhozu odpálily celou stěnu místnosti fúzního reaktoru jedna do vesmíru mikrosekundu předtím, než další nálože vystřelily reaktor ven za ní. Muselo mezi tím být zpoždění, byť i tak nepatrné, jinak by se selhávající magnetická komora roztříštila o neporušenou stěnu a plazma se uvolnilo uvnitř lodi. I když však toto zpoždění bylo nepatrné, bylo téměř příliš dlouhé.

Dominica Santosová, Allen Manning a Angela Earnhardtová zemřeli okamžitě. Rozpadávající se zadržovací pole selhalo definitivně těsně poté, co kryt reaktoru prolétl otvorem. Strašlivé peklo jako z hvězdného nitra se vevalilo zpátky do vnitř, stejné jako se valilo ven. Fúzní jedna zmizel spolu se sedmi sty čtverečními metry vnějšího trupu Neohroženého, výmetnicí střel dva, laserem tři, bodovou obranou jedna, radiačním štítem jedna, všemi příďovými senzory řízení palby a levými příďovými generátory bočního štítu a zahynulo zde dvaačtyřicet lidí ze zbývající posádky Neohroženého. Ze strašlivé rány tryskal gejzír zářivé energie a lehký křižník na to splašeně zareagoval mohutným náklonem na pravobok.

Honor se držela velitelského křesla a agonie její lodě projížděla jejím vlastním tělem. Její panel elektronického boje přestal fungovat. Hlavní taktický displej se zasekl, když odumřely příďové senzory. Tlumicí postroj seržanta Killiana se přetrhl a člunmistr přelétl přes pult. Narazil do přepážky, ochable se po mu svezl k zemi a snad každý senzor poškození teď před jejíma očima svítil červeně.

Uhodila do zámku svého tlumícího postroje a vrhla se ke kormidlu.

„Podívejte se na to,“ jásal Džamal.

„Vidím.“ Coglin potlačoval vlastní jásot, ale bylo to obtížné. Neohrožený se vrávoravé stáčel stranou a jeho palba náhle ustala. Nevěděl přesně, co Džamal zasáhl, ale ať už to bylo cokoliv, konečně to křižník rozpáralo.

Ale ještě nebyl mrtvý. Jeho klín slábl a kolísal, ale stále držel a bylo vidět, že se někdo ujal ovládání. Coglin se díval na zmrzačený křižník a hluboko uvnitř něho vřelo cosi prudkého a primitivního. Teď mohl utéci. Jenže Neohrožený dosud žil. A navíc z něho byl rozbitý zakrvácený vrak. Když jej tady tak nechá, Královské mantichorské námořnictvo bude mít víc než jen údaje přístrojů jako důkaz, že Sirius byl ozbrojený.

Vnímal nebezpečí vlastních emocí a snažil se vymanit se z jejich područí. To, co se tady stalo, byl válečný akt – na to se nedalo jinak pohlížel – a Haven vypálil první ránu. Ale to neví nikdo kromě Siria a Neohroženého a Neohrožený je za ním bezmocný.

A mrtví nemluví, řekl si.

Namlouval si, že musí zvážit všechny možnosti, zhodnotit je a chladně a klidně rozhodnout, a přitom věděl, že je to lež. Utrpěl toho od té lodi příliš mnoho, než aby přemýšlel klidně.

„Otočte nás, pane Džamale,“ řekl příkře.

„…na levoboku nic nezůstalo,“ oznamoval chraptivý hlas Alistaira McKeona z dispečinku oprav, „a levoboční štíty vypadly až po přepážku dvě stě. Ztratili jsme jeden vrhač energetických torpéd a laser číslo dva na pravoboku, ale aspoň pravoboční štíty zatím drží.“

„A pohon?“ vyzvídala Honor.

„Zatím běží, ale nevydrží dlouho, madam. Celý levoboční gravitorový prstenec na přídi je nevyvážený. Myslím, že jej nedokážu udržet déle než patnáct minut.“

Honor se rozhlédla po můstku, viděla vyčerpání a cítila kolem sebe strach. Její loď kolem ní umírala a byla to její chyba. Ona je k tomu všechny přivedla tím, že se odmítala odpoutat z boje, že nebyla chytřejší a rychlejší.

„Sirius obrací, skippere.“ Rafael Cardones seděl nepřirozeně nahrbený k jedné straně, očividně proto, aby ulevil zlomeným žebrům, ale stále sledoval to, co zbylo z jeho senzorových displejů. „Vrací se k nám!“

Honor sjela pohledem k manévrovému displeji kormidelníka před sebou. Nebyl sice tak podrobný jako náležitý taktický displej, ale stále fungoval a ona spatřila, jak hněvivě červený bod lodi Q opisuje křivku a divoce brzdí směrem k nim. Coglin se vrací, aby je vyřídíl najisto.

„Skippere, kdybyste nás obrátila ostře na levobok, mohl bych vypustit pár střel z výmetnice na pravoboku,“ ozval se naléhavě Cardones, ale Honor zavrtěla hlavou.

„Ne.“

„Ale, skippere…“

„Neuděláme nic, Rafe,“ řekla suše. Cardones se obrátil a hleděl na ni s nevírou v očích a ona se na něj usmála a oči měla jako hnědý křemen. „Neuděláme nic, dokud se nepřiblíží… a nachystejte gravitační beranidlo,“ řekla velmi, velmi tiše.

Johan Coglin naslouchal hřmění vlastního pulzu, zatímco jeho loď vší silou brzdila. Neohrožený se zvolna a namáhavě točil na levobok a obracel se k němu pravobokem, ale sotva se plazil. Siriovi i s poškozeným uzlem nebude trvat ani pět minut, než se přiblíží na bezpečný dostřel.

Džamal seděl na taktickém stanovišti ztuhle a mlčky, sehnutý nad svým panelem protistřelové obrany. Když obrátka Siria přivedla křižník do zorného pole nepoškozených příďových senzorů, unikl mu drobný vzdech úlevy, ale očividně se bál toho, co by mu mohla způsobit boční salva Neohroženého.

Až na to, že se žádná neobjevila, a Coglin cítil, jak se mu z hrdla dere záchvat pomstychtivého smíchu. Měl pravdu! Křižník musel přijít o výzbroj – žádný kapitán by si nenechal ujít příležitost vypálit plnou boční salvu do široce otevřeného hrdla gravitorového klínu!

Dokončil zatáčku a odklonil zranitelný předek klínu Siriu od Neohroženého, přibližoval se pod ostrým úhlem a nastavoval mu levobok. Vzdálenost klesala rychlostí blesku a on se ošklivě usmíval.

„Vzdálenost pět set tisíc,“ ohlásil Cardones napjatě. „Přibližovací rychlost tři tři devět dva kilometrů za sekundu.“

Honor přikývla a posunula kormidlo o další stupeň doleva, její loď se otáčela jako umírající žralok a Sirius se na ni vrhal střemhlav.

„Čtyři osm pět tisíc,“ Cardonesův hlas zněl chraptivé. „Čtyři sedm pět. Čtyři šest nula. Čtyři čtyři pět. Přibližovací rychlost čtyři nula dva jedna kilometrů za sekundu. Doba do dostřelu energetických jedna jedna celých devět sekundy. Doba do dostřelu beranidla osm dva celých šest pět sekundy.“

„Gravitační beranidlo pohotovost.“ Honor mluvila klidně, zatímco její mysl pracovala o překot. Přiletí až k nim? Nebo bude střílet z odstupu? Měl necelou minutu na rozhodnutí, a když ho nebude vítat žádná palba…

Seděla velmi tiše u kormidla, ruku v rukavici zlehka položenou na řídící páce a sledovala, jak vzdálenost klesá.

„Dejte jí plnou boční ze čtyř set tisíc,“ nařídil Coglin tiše. „Uvidíme, jak se ji to bude líbit.“

„Čtyři nula nula tis…“

Ještě než Cardones domluvil, Honor prudce obrátila Neohroženého na bok.

„Do prdele!“

Když se kulhající křižník náhle převrátil, Coglin praštil pěstí do boční opěrky křesla. Do hajzlu, cožpak Harringtonová neví, kdy má dost? Měla se už jen svíjet v agonii, ale vypadalo to, jako když to neví. Její obrátka mu nastavila neproniknutelný spodní pás deformované gravitace pravě v okamžiku, kdy vystřelil, jako by mu četla myšlenky. Více než napůl to očekával, ale když se toho dočkal, nebyl z toho o nic šťastnější.

Bok Siria zablýskal s intenzitou bitevního křižníku Loďstva a Honor svůj obrat provedla o zlomeček sekundy pozdě. Spodní pás Neohroženého se sice zdvihl včas na to, aby zadržel střely, ale dva z laserových paprsků loď zasáhly. Boční pancíř je ohnul a zeslabil, ale ne dost, a křižník se zakymácel, když se zařízly hluboko do trupu a zničily poslední výmetnici, ze které se dosud nestřílelo, a dva z vrhačů energetických torpéd. Ale loď přežila… a její gravitační beranidlo také.

„Tak dobře, sakra.“ zavrčel Coglin „Přiveďte nás až k ní, Džamale!“

„Rozkaz, pane.“

+++

Honor sledovala, jak chronometr odtikává čas, mysl měla chladnou a jasnou a nepřipouštěla si možnost chyby. Senzory, které ji zbyly, nedokázaly Siriu skrze spodní gravitační pas sledovat zřetelně a lodi Q poskytoval její současný vektor čtyři možnosti: ustoupit a odpoutat se z boje, naklonit se vůči Neohroženému na bok a vystřelit ‚dolů‘ skrz pravoboční štít, až bude křižník přelétat, překřížit příď nebo překřížit záď. Mohla udělat cokoliv z toho, ale Honor sázela svou loď – i svůj život – na to, že Coglin jim překříží příď. Byl to klasicky manévr, po kterém instinktivně sahal každý námořní důstojník – a navíc věděl, že její příďová vyzbroj je zničená.

Jestli to ovšem udělá, pak by se měl dostávat do pozice… asi tak… zhruba… teď!

Strhla kormidlo na doraz, páčila loď ještě dal dokola na levobok a převrátila loď na záda, aby s ohromivou rychlostí nastavila Siriu znovu pravobok.

Komandér-poručík Džamal zamrkal. Byl to jen okamžik, nejkratší možné zaváhaní. Neexistoval žádny logický důvod, proč by se Neohrožený měl náhle otáčet, a on na pouhý okamžik, ne delší než, úder srdce, nedokázal zcela uvěřit, že to udělal.

A během tohoto okamžiku Rafael Cardones zaměřil gravitační beranidlo a vypálil.

Sirius zakolísal. Když boční štít vysadil, kapitán Coglin se v křesle vypjal a vytřeštil oči s výrazem absolutní nevíry v obličeji. Čtyři zbylé vrhače energetických torpéd Neohroženého zahájily rychlou nepřetržitou palbu.

Ozbrojená obchodní loď Sirius navždy zmizela v ničivém kotli ohně a světla.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Kapitán Honor Harringtonová z Královského mantichorského námořnictva opět stála v galerii vesmírného doku na HMSS Héfaistos. Ruce měla založené za zády a na rameni jí velmi vzpřímeně seděl Nimitz. Jednu rukotlapku měl zlehka položenou na jejím baretu – obyčejném černém baretu pracovní uniformy RMN – a v jeho zelených očích se zrcadlily její pocity, které cítila, když se dívala skrze tlustý pancéřový plast.

Za oknem se vznášel HMS Neohrožený s polámaným a děravým trupem jako hračka, na kterou šláplo neopatrné dítě. Přímo proti oknu zela díra v místech, kde zahynula Dominica Santosová. Táhla se po boku křižníku jako dlouhá, inkoustově černá rána plná polámaných přepážek a roztavených nosníků. I jiné rány poskvrňovaly ten štíhlý a čistý trup. Některé z nich se zdály malé, což zakrývalo realitu trosek za nimi. Honor ucítila, jak jí zaštípalo v očích, když si opět připomněla lidi, kteří pod jejím velením zahynuli.

Zuřivě zamrkala, zhluboka se nadechla, napřímila se a vrátila se v mysli nazpátek – zpátky do toho otupělého okamžiku, kdy si ona i její zbylá posádka uvědomili, že vyhráli, zatímco strašlivé divadlo zkázy Siria doznívalo na vizuálním displeji jako kletba. Podle výkonů a předvedené výzbroje musela mít loď Q nejméně patnáctiset člennou posádku a nikdo z nich nepřežil. Ještě teď, když Honor zavřela oči, dokázala si představit každý ošklivý detail toho kotle světla a energie a cítit stejný ošklivý odpor k dílu svých rukou a hlavy… a povznášející jásot a vítězoslávu jako tehdy. Ale triumf za takovou cenu… Znovu se kousla do rtu, až ucítila bolest. Z její posádky zemřelo sto sedm lidí, více než třetina těch, kteří se nacházeli na palubě na začátku toho strašného stíhaní a masakru. Dalších padesát osm bylo zraněno, i když lékaři a týmy ošetřovatelů z nemocnice na základně nejspíš většinu z nich vrátí během několika příštích měsíců do služby.

Cena zaplacena v krvi a bolesti byla skutečně strašlivá a zahrnovala padesát devět procent celé její posádky, včetně Dominiky Santosové a dvou jejích důstojníků-techniků. Do opravářských čet jí zůstalo sotva sto dvacet nezraněných lidí a Neohrožený skýtal obraz zkázy. Jeho příďové gravitorové uzly úplně selhaly několik sekund po zkáze Siriu a tentokrát už je nebylo jak opravit. A co hůř, také záďový gravitorový prstenec na více než pětačtyřicet minut vysadil – tři čtvrtě hodiny, během kterých loď setrvačností urazila dalších čtyřiadevadesát milionů kilometrů ven ze soustavy, zatímco její vzduchoprázdný můstek zaplavovaly zprávy o škodách.

Nějaký čas měla Honor za to, že její posádku čeká smrt stejně jako posádku Siriu. Větší část životní podpory Neohroženého nefungovala, tři čtvrtiny počítačového vybavení byly nepoužitelné, gravitační beranidlo způsobilo vysazení tří záďových beta uzlů, kompenzátor setrvačnosti pracoval nepravidelně a sedmdesát procent obvyklého technického a opravářského personálu se nacházelo na seznamu ztrát. Někteří členové posádky, mnozí z nich zraněni, zůstali lapeni ve vzduchoprázdných prostorách po celé lodi. Její vlastní kajuta dostala přímý zásah, který ji zanechal bez tlaku déle než šest hodin. Nimitze zachránil jen jeho modul podpory života a její plaketa za plachtění byla pokroucená žárem a jeden roh jí chyběl úplně. Nimitz měl namále a ona teď vztáhla ruku, aby se znovu ujistila, že přežil.

Ale Alistair McKeon a Ilona Riersonová, jediný přeživší poručík Dominiky Santosové, dřeli mezi troskami jako nádeníci.

Desátník Harkness a jeho četa pro stěhování střel se právě nacházeli v zásobníku výmetnice jedna, když byla výmetnice dva vymazána ze světa. Přežili a Harkness nepotřeboval žádné rozkazy na to, aby si proklestil cestu dozadu, kde se setkal s McKeonem a Riersonovou. Společně pak nejen opět uvedli do provozu kompenzátor setrvačnosti, ale podařilo se jim také sdrátovat dva poškozené záďové uzly a tak dosáhnout zpomalení více než dva a půl km/s2

Honořina zmrzačená loď pak potřebovala ještě čtyři hodiny, než zpomalila do klidu vůči Bazilišku, ale její lidé ten čas využili dobře. McKeon a Riersonová pokračovali v opravách a zprovozňovali další a další systémy vnitřní kontroly a poručík Montoya (díky Bohu, že se zbavili Suchonové!) a jeho zdravotníci dřeli do úmoru, vyprošťovali zraněné a pracovali na jejich rozbitých tělech na ošetřovně. Příliš mnoho pacientů Montoya ztratil, příliš mnoho, než aby se s tím kdy v životě dokázal vyrovnat, ale díky němu přežili i lidé jako Samuel Webster nebo Sally MacBrideová.

A pak začala dlouhá cesta domů. Dlouhý, pomalý let, který jim připadal jako pouhé plazení, zvlášť když byl Neohrožený bez spojení. Nebylo jak dát vědět dame Estelle nebo admiralitě, co se stalo, kdo zvítězil, nebo jakou cenu za to její lidé zaplatili. Až do chvíle, kdy se Neohrožený po třinácti hodinách od svého odletu připotácel zpět na oběžnou dráhu kolem Medusy a křídově bledý Scotty Tremaine zakotvil pinasu u jeho vraku, ze kterého unikal vzduch.

Trvalo dva měsíce, než údržbářské lodě Loďstva opravily loď natolik, aby s ni Honor mohla odletět křižovatkou k Héfaistovi. Dva měsíce, během kterých celá Domovská flotila, vzburcována jejím zoufalým kódem Zulu, provedla ‚neplánované cvičení‘ v oblasti Bazilišku – a přivítala tři havenské bojové eskadry, které dorazily na ‚běžnou návštěvu‘ šest dní poté, co námořní pěchota kapitána Papadapola a NPA Barneyho Isvariana zlikvidovala puškami vyzbrojené medusanské kočovníky.

Honor věděla, že se nikdy úplně nezbaví zármutku pro své mrtvé, ale být svědkem tohoto dění stálo za každou chvíli té srdcervoucí práce, za každičký okamžik odhodlání i pochyb o sobě samé. Slyšet zastírané ohromení v hlase havenského admirála, když ho zdvořile vítal admirál D’Orville. Sledovat tváře havenských důstojníků, kteří museli snášet nemilosrdnou palbu zdvořilostních návštěv uspořádaných D’Orvillem na jejich počest – a aby jim vtloukl do hlavy výstrahu, že Bazilišek je mantichorským prostorem a také jim zůstane – než jim konečné dovolil odletět, obrazně řečeno, s ocasy staženými mezi nohama.

A pak konečně přišla cesta domů za doprovodu čestné stráže celé bojové eskadry superdreadnoughtů, zatímco se ve všech vysílačích námořnictva v soustavě hrála mantichorská hymna. Honor měla za to, že se jí rozskočí srdce, když D’Orvillův úžasný Král Roger zablikal návěstními světly formální pozdrav pro vlajkovou loď flotily v okamžiku, kdy Neohrožený vlétal do vyústění, aby se přepravil domů, ale pod její hrdostí a smíšenou radostí se skrývala obava, kterou se neodvažovala si připustit. Celou dobu, po kterou opravářské lodě pracovaly na jejím rozbitém plavidle, se nutila věřit, že se Neohrožený snad vrátí do služby, ale technici z doků ji tuto naději vzali.

Neohrožený byl příliš starý. Byl příliš malý a příliš poškozený. Příliš ze sebe vydal. Opravy by znamenaly prakticky loď přestavět za stejných nákladů, jaké by si vyžádala nová, větší loď, a to rozhodlo. Do týdne bude odvlečen z doku a předán jednomu ze šrotiště na oběžné dráze, kde jej dělníci, kteří nikdy nedokážou plně pochopit, čím byl, co znamenal a co udělal, rozmontují, rozřežou na rozeklané kusy slitin a roztaví, aby jej recyklovali.

Zasloužil si lepší osud, pomyslela si Honor a znovu zamrkala, aby zahnala slzy, ale když už nic jiného, aspoň skončil jako válečník. Skončil v boji a dovezl zbylé lidi domů, nezemřel ve spánku po desetiletích v konzervaci. A i když odešel, něco z něho přetrvá, protože HMS Neohrožený byl připsán do čestného seznamu RMN, seznamu jmen, která po vyřazení předchozích nositelů opakovaně přecházejí na nově postavené lodě, aby se tak zachovala památka bojových poct, jež si vysloužily.

Znovu se zhluboka nadechla, odvrátila se od okna a její melancholie polevila, když pohlédla na tři muže, kteří stáli vedle ní. Alislair McKeon vyhlížel velmi odlišně a přesto zcela patřičně se třemi zlatými pruhy komandéra na rukávu a v bílém baretu kapitána hvězdoletu a čekal na něj torpédoborec Trubadúr, který už měl příkaz připojit se k nové, velmi posílené hlídce na stanici Bazilišek. Ne jeden přestárlý lehký křižník, nýbrž operační svaz, který bude chránit vyústění, zatímco bude probíhat stavba tamní sítě pevností.

Usmála se na něj a on její úsměv opětoval. Pak obrátila pohled k dalším dvěma přítomným důstojníkům. Komandér-poručík Andreas Venizelos stal stejně úhledný, snědý a pohledný jako vždycky vedle námořního poručíka Rafaela Cardonese, který už nevyhlížel tak mladě. Ti neodejdou s McKeonem. Byli převeleni na novou loď, právě tak jako Honor. Bude trvat ještě několik dalších měsíců, než bude moci vyměnit černý baret zase za bílý, ale až se tak stane, bude mít s sebou Venizelose jako výkonného a Cardonese jako taktického důstojníka. Na tom Honor navzdory Cardonesově nízké hodnosti trvala a nikdo z osobní správy se neodvážil se s ní přít.

„Tak, Alistaire,“ podala mu ruku, „budete mi chybět. Ale Trubadúr má štěstí, že mu budete velet právě vy – a loďstvo potřebuje bazilišského mazáka, aby to tam udržel v pozoru. Dohlédněte, aby admirál Snag stál pěkně na špičkách.“

„Dohlédnu, madam.“ McKeonův úsměv přešel v ušklíbnutí, stiskl jí ruku a pak se rychle zamračil, když jeho náramkový komunikátor zapípal. „To je můj naloďovací raketoplán, madam. Musím běžet.“

„Já vím. Hodně štěstí, kapitáne McKeone.“

„Vám také, kapitáne Harringtonová.“ McKeon ustoupil, ostře zasalutoval a zmizel chodbou pryč. Honor ho vyprovázela úsměvem. Pak se obrátila zpátky k Venizelosovi.

„Už jste odstranil tu chybu v seznamu posádky, Andreasi?“

„Ano, skippere. Měla jste pravdu – osobní správa v tom měla zmatky jako obvykle, Slíbili mi, že to zítra ráno bude v pořádku.“

„Dobře.“ Zamyšleně na chviličku sklonila hlavu na stranu a pak pokrčila rameny. „Asi byste se raději měli vrátit do doku. Tyhle dokařské krysy potřebují, aby na ně dohlížel opravdový důstojník.“

„Ano, madam.“ Venizelos se zašklebil, kývl na Cardonese a oba odpochodovali ke stavebnímu doku na vzdáleném konci Héfaista, kde se blížila dokončení nová loď, které měla Honor velet, těžký křižník třídy Hvězdný rytíř HMS Neohrožený. Dívala se za nimi, jak odcházejí, a pak se s dalším povzdechem obrátila zpět ke starému Neohroženému.

Celkem vzato to skončilo dobře, pomyslela si trochu smutně. Příliš mnoho dobrých lidí zemřelo, aby napravilo chyby, hamižnost a hloupost jiných, ale dokázali to. Kartel Hauptman byl zbaven podezření z účasti na spiknutí v Bazilišku, nicméně Královský soud dospěl k rozhodnutí, že měli vědět o aktivitách svých zaměstnanců a plácl je docela citelně po ruce udělením pokuty ve výši několika milionů dolarů. Admiralitní soud zkonfiskoval Mondragona jako zákonnou náhradu za pašování – kteréžto rozhodnutí čirou náhodou učinilo z kapitána Honor Harringtonové milionáře. A co bylo nejdůležitější ze všeho, havenský pokus obsadit Medusu a vyústění křižovatky zapůsobil šokem na politickou situaci. Obavy, že by se o to Haven mohl pokusit znovu, obrátily členskou základnu konzervativců proti Janackově dlouhodobé snaze degradovat stanici Bazilišek a liberálové a pokrokáři byli zahnáni do kouta. Zákon o anexi byl skutečně novelizován takovým způsobem, jaký si ani hraběnka z Nového Kyjeva, ani baron High Ridge nepředstavovali ani ve svých nejhorších nočních můrách.

A pak tu byl Pavel Young.

Když si na něj Honor vzpomněla, dovolila si vzácně škodolibý úsměv a Nimitz ji k němu začal sekundovat předením. Jeho rodina a politické styky ho zachránily před vojenským nebo dokonce vyšetřovacím soudem, ale nic ho nemohlo uchránit před pohrdáním kolegů. Nebylo snad důstojníka, který by si nebyl přesně vědom, jak se Young snažil Honor namočit, a překvapivě málo z nich – s přihlédnutím k moci jeho rodiny – se obtěžovalo skrývat svůj názor na něj. Už to, že zneužil svého postavení, aby vrazil podřízenému nůž do zad, bylo dost zlé, ale navíc to byl právě lord Pavel Young, kdo zcela ignoroval situaci na samotné Meduse. To on se nikdy neobtěžoval vylodit se na Siriu, Nikdy ani neměl podezření, že ta loď je ozbrojená, osobně stvrdil falešnou zprávu o technickém stavu lodi Q a dovolil jí zůstat na oběžné dráze kolem Medusy na dobu neurčitou. A zdálo se, že nikdo ani v nejmenším nepochybuje o tom, jaký by byl výsledek havenských plánů, kdyby byl lord Pavel Young zůstal služebně nejstarším důstojníkem na stanici Bazilišek.

Byl s Warlockem odsouzen k doprovodným povinnostem a ploužil se hyperprostorem, aby hlídal trampové nákladní lodě létající sem a tam mezi Mantichorou a Slezskou konfederací. Ani první lord Janacek, ani jeho otec ho toho nedokázali uchránit. Měl štěstí, že ho vůbec dokázali udržel v aktivní službě.

A pokud šlo o Lidovou republiku Haven, královská vláda a námořnictvo nebyly ještě dost silné, aby se pustily do otevřené války, zejména když do kouta zahnaná opozice stále mohla – zcela přesně – poukazovat na to, že veškeré důkazy spojující Haven s mekohou a puškami na Meduse byly jen shodou okolností. Zjištění, že šamanovu armádu zásoboval člen personálu havenského konzulátu (a navíc dokonce plukovník armády této republiky), bylo sice nanejvýš podezřelé, ale on byl mrtvý a Haven trval na tom, že plukovník Westerfeldt byl kvůli defraudaci zbaven svého konzulárního postavení celé týdny před oním nešťastným incidentem – a ‚podložil‘ to dokonale úplnou oficiální dokumentací. Nepochybně se tedy také zapletl s mantichorskými zločinci, kteří domorodce ve skutečnosti zásobovali. Zmínění zločinci, pochytaní námořními pěšáky kapitána Papadapola, nemohli dokázat, že je platil Haven. A už nebudou moci prokázat nikdy nic. Poslední z nich stanul před popravčí četou před měsícem.

Ne že by někdo z těch, koho se to týkalo, pochyboval o úloze Havenu v celé záležitosti. Opoziční strany snad tvrdily to, co tvrdily, ve snaze vyhnout se válce, z níž měly hrůzu, ale znaly pravdu stejně dobře jako Honor. Právě tak nemohl zapomenout ani prominout nikdo, kdo byl na Meduse – kdo viděl, co Medusané udělali hlídce poručíka Malcolmové, kdo pamatoval výbuch drogové laboratoře nebo masakr, do kterého Haven vehnal medusanské kočovníky – a královna mezitím podnikla kroky, jimiž vyjádřila svou nelibost.

Podle výnosu Koruny se každá loď registrovaná v Havenu, která chtěla proletět křižovatkou, bez ohledu na své místo určení nebo obvyklou diplomatickou imunitu, musela předtím, než jí byl tranzit povolen, podrobit vylodění inspekční skupiny a prohlídce. Kromě toho neměl být za žádných okolností povolen tranzit žádné havenské válečné lodi. O těchto bodech neprobíhalo žádné vyjednávání. Haven mohl buď přijmout nebo odmítnout… a nechat své nákladní lodě při každé cestě plahočit o celé měsíce déle.

Republika to záměrné, promyšlené pokoření přijala, protože odmítnutí by její vlastní nákladní zásilky vehnalo na lodě, které směly používat křižovatku, což by pro její dopravce mělo katastrofální následky. Protože však neexistovaly žádné nezvratné důkazy, Haven byl schopen stále vyhlašovat svou nevinu a působit na galaktické veřejné mínění výkřiky o ‚zlovolné diskriminaci‘ a o tom, jak daleko Mantichora zašla, aby pošpinila své dobré jméno.

Žádný Mantichořan tomu samozřejmě nevěřil, stejně tak jako nikdo v království nebral vážně jejich divoké protesty o nevyprovokovaném útoku jistého komandéra Honor Harringtonové na neozbrojenou obchodní loď a bezcitnou vraždu celé i její posádky. Neměli ovšem příliš na vybranou než protestovat, pokud nechtěli přiznat, k čemu se skutečně chystali, ale oni zašli tak daleko, že požadovali, aby jim Honor byla vydána a stanula pro vraždu před havenským soudem. Udivovalo ji to, dokud jí jeden odborník na zahraniční politiku nevysvětlil propagandistickou teorii ‚velké lži‘.

Ještě teď pro ni bylo obtížné představit si, že by kdokoliv kdekoliv mohl věřit těm nesmyslům, které chrlilo havenské ministerstvo informací, ale onen odborník jen zavrtěl hlavou a povzdechl si. Čím větší lež, tím snadněji ji neinformovaní lidé přijmou prostě proto, že nejsou schopni uvěřit, že by nějaká vláda mohla vykládat tak absurdní historky, kdyby to nebyla pravda. A jak předpokládala, skutečnost, že ji Haven soudil v nepřítomnosti (podle havenského právního řádu to bylo legální, když ji Mantichora odmítla vydat), shledal ji vinnou a odsoudil ji k smrti, byla polevou na dortu.

Království však na havenská tvrzení odpovědělo nedvojsmyslně. Honor se usmála, narovnala si manžety a hnědé oči jí zazářily, když vychutnávala čtyři zlaté pruhy jmenovaného kapitána. Povýšili ji hned o dvě hodnosti. Přeskočili mladšího námořního kapitána a admirál Cortéz se téměř omlouval za to, že ji nepovýšili do rytířského stavu. Mluvil na tohle téma několik minut a soustředil se dost nepřesvědčivě na diplomatické ohlasy a na možný účinek na ‚neutrální mínění‘, kdyby Koruna udělala rytířem někoho, koho havenský soud odsoudil k smrti jako masového vraha, ale způsob, jakým to říkal, nesl zcela jinou informaci. Vládě nedělal starosti Haven nebo Solární svaz, nýbrž liberálové a Konzervativní sdružení. Ohledně Bazilišku utrpěli porážku, ale jejich moc zlomena nebyla a typickým způsobem politiků svalovali veškerou vinu na kapitána Harringtonovou, nikoliv na vlastní hloupost a krátkozrakost.

Honor to nevadilo. Podívala se na stužku Mantichorského kříže, druhého nejvyššího vyznamenání za odvahu v království, která krvavě rudě zářila na její blůze v barvě kosmické černi. Dostala ji na důkaz toho, jaký o ní námořnictvo a královna mají názor, stejně tak jako dostala loď a dostala se na seznam jmenovaných kapitánů. Nohama pevně stála na žebříku k vlajkové hodnosti a nikdo – ani Pavel Young, ani Haven, ani hraběnka z Nového Kyjeva nebo sir Edward Janacek – ji už z něho nemohli srazit.

Vzdychla, zvedla ruku a přitiskla ji na plast, jako by Neohroženému dávala sbohem. Obrátila se k odchodu, ale zastavila se, když na ni někdo zavolal jménem.

„Kapitán Harringtonová?“

Obrátila se a spatřila obtloustlého komodora, který supěl chodbou k ní. Nikdy dříve ho neviděla, ale on se zastavil před ní a zářil, jako by ji chtěl obejmout.

„Ano, pane?“ odpověděla zmateným hlasem.

„Ech, promiňte. Mě nemůžete znát. Jsem Andrej Jerenskij.“ Napřáhl ruku a Honor ji stiskla.

„Komodore Jerenský,“ přisvědčila, stále udivená, proč ji očividně hledal.

„Chtěl jsem s vámi mluvit o vaší akci v Bazilišku, kapitáne,“ vysvětloval Jerenskij. „Víte, já jsem členem rady pro vývoj zbraní dole na lodní správě.“

„Aha,“ přikývla Honor. Teď tomu rozuměla, už bylo na čase, aby někdo konečně oficiálně vzal na vědomí pitomost změn ve výzbroji Neohroženého.

„Opravdu,“ zářil Jerenskij. „Četl jsem vaše bojové hlášení. Úžasné, kapitáne! Prostě úžasné, jak jste vlákala Siria do pasti a vyřídila jej! Vlastně doufám, že budete ochotná vystoupit příští týden na formální schůzce rady s přednáškou o své akci a taktice. Admirál Hemphillová je naší předsedkyní, jak víte, a zařadila na pořad jednání prokázanou účinnost výzbrojní kombinace gravitační beranidlo/energetické torpédo.“

Honor zamrkala. Admirál Hemphillová? Snad nechce říci…!

„Výsledek vaší akce nás potěšil, kapitáne,“ žvanil Jerenskij dál. „Byla to skvělé potvrzení správnosti nové koncepce výzbroje! Jen si pomyslete – váš starý a malý křižníček porazí loď Q o osmi milionech tun a s výzbrojí bitevního křižníku! Víte, když si pomyslím, jak nemožné by to bylo se starým křižníky s tradiční vyzbrojí, sotva mohu…“

Honor na něho nevěřícné zírala, zatímco blábolil dál cosi o ‚novém myšlení‘ a ‚náležitých zbraňových systémech pro moderní válečné lodě‘ a ‚dali vám zbraň, jakou jste opravdu potřebovala, že?‘– a hluboko uvnitř ní vřelo něco divokého a primitivního. Oči jí ztvrdly a Nimitz se přikrčil a vycenil tesáky, zatímco se jí kroutily prsty fyzickou touhou toho samolibého blba přiškrtit. Jeho ‚nové myšlení‘ bylo příčinou smrti nebo zranění více než poloviny její posádky, protože ji donutilo přibližovat se k Siriovi přímo zezadu, a to co z Neohroženého zbylo, nezachránily ‚náležité zbraně‘. Byli to Honořini lidé, jejich odvaha, krev a bolest u nepochybný zásah všemohoucího Boha!

Chřípí se jí zachvělo, ale komodor si ničeho nevšímal. Jednoduše mlel dal a dál a poplácával sám sebe po zádech tak silně, že už jen čekala, kdy si vykloubí rameno. Začalo jí škubat koutkem úst.

Přednáška členům rady? On po ní chce, aby přednášela členům rady a řekla jim, jak geniální počin přestavba Neohroženého byla?! Zírala na něj a už nabírala dech, aby mu názorně řekla, kam si své pozvání může strčit, když tu ji napadla nová myšlenka. Zarazila se, aby to zvážila, a tik ustal. Oči se ji začaly místo zlověstného žhnutí potměšile lesknout a ona potlačila nutkání začít se před ním hihňat, když mu konečně došel dech.

„Promiňte, komodore,“ slyšela sama sebe, „ale ráda bych si byla jistá, že jsem to pochopila správně. Vy chcete, abych vystoupila na oficiální schůzi rady pro vývoj zbraní a přednesla jim své bojové hodnocení zbraňových systémů Neohroženého?“

„Přesně tak, kapitáne!“ zajásal Jerenskij. „Naši pokrokověji naladění členové – vlastně celé loďstvo – vám za to budou navěky zavázaní. Osobní svědectví důstojníka, který prokázal jejich účinnost ve skutečném boji bude mít obrovskou váhu u zpozdilejších a zkostnatělejších členů rady. Jsem si jistý a Bůh ví, že budeme potřebovat veškerou pomoc, které se nám může dostat. Představte si, někteří z těch paličáků skutečně odmítají uznat, že jste zvítězila díky svým zbraním – a samozřejmě i díky svým schopnostem!“

„Hrozné,“ zamumlala Honor. Naklonila hlavu na stranu a zářící hnědé oči jí přímo jásaly, zatímco na jejích pevných rtech vykvetl ohromný úsměv. „Víte, komodore Jerenský, nevidím žádný důvod, proč bych vaši žádost měla odmítnout. Náhodou ve mně nová výzbroj skutečně vzbuzuje silné pocity…“ její úsměv se ještě rozšířil, „…a bude mi potěšením se o ně podělit s admirálem Hemphillovou a jejími kolegy.“

PŘÍLOHA

Poznámka o čase

Původní investoři společnosti Mantichorská kolonizační, s.r.o., stejně jako všechny kolonie mimo Solární svaz, pokládali za nutné vytvořit nový kalendář, který by odrážel dobu rotace a oběhu jejich nového domova. V jejich případě však situaci zkomplikovala skutečnost, že zatímco jiné hvězdné soustavy mají to štěstí, že mají jen jeden obyvatelný svět, Mantichora, soustava vzdálené dvojhvězdy G0/G2, vlastní tři takové, každý s vlastním dnem a rokem.

Stejně jako zbytek lidstva používají Mantichořané standardní sekundy, minuty a hodiny a rok Staré Země o 365,26 dne slouží jako ‚rok standardního počítaní‘ neboli ‚standardní rok‘, společná základna pro přepočet místních dat v celém známém vesmíru pro účely mezihvězdného obchodu a komunikace. Stejné jako je tomu u většiny států mimo Solární svaz, drží se i historické texty Hvězdného království Mantichory konvence počítání roků ‚po diaspoře‘ (tj. v standardních rocích, počínaje rokem, v němž opustila Starou Zemi první kolonizační loď) i v termínech místního kalendáře.

Oficiální počítání data v království je odvozeno od rotační a oběhové periody Mantichory A III, neboli planety Mantichora. Tento kalendář se používá při všech oficiálních záznamech, udávání věku jedinců atd., ale na jiných planetách než na Mantichoře v praxi příliš nevyhovuje. V důsledku toho jak Sfinga (Mantichora A IV) i Gryf (Mantichora B IV) mají svoje vlastní lokální kalendáře, což znamená, že tato jediná hvězdná soustava používá běžně celé čtyři kalendáře (včetně standardního počítání.) Není snad nutné dodávat, že software pro přepočet dat je součásti prakticky každého mantichorského počítače.

Hodiny na všech planetách měří čas ve standardních 60ti-minutových hodinách s jednou kratší ‚hodinou‘, zvanou ‚vyrovnávací‘ (nebo obvykleji ‚kompenzačka‘), která vyrovnává rozdíl. Tudíž den planety Mantichora je dlouhý 22 standardních hodin a jednu 27minutovou kompenzačku, zatímco den na Sfinze má 25 hodin a 37minutovou kompenzačku. Den na Gryfu pak má jako mantichorský 22 hodin, avšak kompenzačku o délce asi 42,5 minuty.

Planetární týden je ve všech případech dlouhý7 dní a na palubě plavidel Královského námořnictva se používá mantichorský den.

Oficiální rok království je dlouhý 673 dnů, přičemž každý třetí rok je přestupný. Dělí se na 18 měsíců, 11 po 37 dnech a 7 po 38, které jsou zařazeny střídavě během prvních 6 a posledních 8 měsíců. Tyto měsíce se jmenují (prostě a bez velké fantazie) První měsíc, Druhý měsíc, Třetí měsíc atd. Také gryfský místní rok se dělí na18 měsíců (16 po 36 dnech a 2 po 37), přičemž více dní mají Devátý a Desátý a každý druhý rok se přidává jeden den k jedenáctému měsíci. Naproti tomu sfinžský rok se dělí na 46 měsíců, 35 po 39 dnech a 11 po 38 dnech (kratší měsíce připadají na stejným systémem pojmenované měsíce od Dvanáctého do Dvaatřicátého) s každým sedmým rokem přestupným. Všechny tyto kalendáře se počítají v ‚rocích po přistání‘ (Zkratka p. p. – ‚po přistání‘), přičemž výchozí bod tvoří den přistání prvního raketoplánu z kolonizační lodě Jáson na místě dnešního města Přistání (21.březen l416 p. d.). To zjevně znamená, že každá planeta udává jiný ‚rok po přistání‘ než ostatní. Tak například příkaz Honor Harringtonové k převzetí Neohroženého, datovaný 24.4.280 p.p. (podle oficiálního mantichorského počítání neboli kalendáře planety Mantichora) lze datovat také 3. března 1900 p. d. (standardní počítání) či 26.2.93 p. p. (podle sfinžského místního kalendáře). Tato přemíra dat je hlavním důvodem sklonu Mantichořanů převádět časové intervaly pro srovnávací účely do standardních roků.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai