CESTA STÍNŮ

BRENT WEEKS

1.

Azoth si v uličce dřepl, prsty bosých nohou se zabořily do studeného bahna. Zíral na úzký prostor pod zdía snažil se uklidnit. Slunce nevyjde ještě hodiny a hospoda zela prázdnotou. Zatímco většina hospod veměstě měla podlahu z udusané hlíny, tuhle část Doupat zbudovali nad bažinami a ani opilci nechtěli pít astát při tom po kotníky v bahně, takže místnost postavili na několik palců vysokých sloupech a podlahu udělali z tlustých bambusových prutů.

Mezerami mezi bambusem občas propadly mince a prostor pod ním byl pro většinu lidí malý na to, aby sipro ně mohli dojít. Výrostci v gildě byli příliš velcí a mrňata se příliš bála vplížit do dusivé temnotyobývané pavouky, šváby, krysami a hrozivým polodivokým jednookým kocourem, který patřil majiteli.

Nejhorší byl tlak bambusu na záda, prohýbal se pokaždé, když nad vámi prošel zákazník. Tenhle rok to

bylo Azothovo oblíbené místo, ale už nebyl tak malý jako dřív. Posledně se zasekl a hodiny panikařil, nežzapršelo a zem pod ním dostatečně změkla, aby se mohl vyhrabat ven.

Teď tam bylo bahno, žádní zákazníci a Azoth viděl kocoura odejít pryč. Mělo by to být v pořádku. Kromětoho Krysa bude zítra vybírat gildovní poplatky a Azoth čtyři měďáky neměl. Neměl ani jeden, takženebyla jiná možnost. Krysa neměl pochopení a neuvědomoval si svou sílu. Mrňata už po jeho výprasku iumřela.

Azoth odhrnul stranou hroudy bahna a lehl si na břicho. Vlhká hlína se mu lepila na tenkou špinavou

tuniku. Musel pracovat rychle. Byl hubený, a jestli nastydne, vyhlídky na uzdravení nebyly nejlepší.

Rychle se plazil temnotou a hledal zrádné kovové odlesky. Pár lamp v hospodě ještě hořelo, jejich světlopronikalo mezerami a vytvářelo na blátě a stojaté vodě podivné obdélníky. V paprscích světla stoupala zbahna mlha, jen aby znovu a znovu klesala zpátky k zemi. O Azothův obličej se otřela a zpřetrhalapavučina a on ucítil zašimrání vzadu na krku.

Ztuhnul. Ne, byla to jen jeho představivost. Pomalu vydechl. Něco se zalesklo a on chňapl po svémprvním měďáku. Odplazil se k nedokončenému borovému podpůrnému trámu, kde se minule zasekl amusel odhrnovat hlínu, dokud prohlubeň nezaplnila voda. Mezera byla stále natolik úzká, že musel otočithlavu do strany, aby se tudy protáhl. Zadržel dech, strčil obličej do slizké vody a pomalu se plazil dál.

Protáhl tudy hlavu a ramena, ale pak se tunikou zachytil o suk, který trhal látku a bodal ho do zad. Málem

vykřikl a byl neskonale šťastný, že to neudělal. Skrz širší mezeru mezi bambusovými tyčemi zahlédl mužeu baru, jak stále popíjí. V Doupatech bylo nutné lidi odhadnout rychle. I když jste měli ruce rychlé jako

Azoth, museli vás jednou chytit, pokud jste kradli každý den. Všichni obchodníci bili gildovní krysy, které

je okrádaly. Museli, pokud chtěli, aby jim zbylo nějaké zboží na prodej. Trik byl v tom vybrat si ty, co vám

jen dají facku, a vy to pak u jejich stánku příště nezkusíte. Byli však i tací, co vás zbili tak, že žádnépříště nebylo. Azothovi vychrtlý muž připadal laskavý, smutný a osamělý. Bylo mu asi třicet, měl řídkousvětlou bradku a u boku obrovský meč.

„Jak jsi mě mohla opustit?“ zašeptal muž tak tiše, že Azoth sotva rozeznával slova. V levé ruce drželdžbánek a v pravé něco svíral, Azoth neviděl co. „Po všech těch letech, co jsem ti sloužil, jak jsi mě teďmohla opustit? To kvůli Vondě?“

Azotha něco zasvědilo na lýtku. Nevšímal si toho. Byla to jen jeho představivost. Natáhl ruku k zádům,aby si uvolnil tuniku. Potřeboval najít mince a zmizet pryč.

Něco těžkého dopadlo na podlahu nad Azothem, zatlačilo mu obličej do vody a vyrazilo vzduch z plic.

Vyjekl a málem vdechl vodu.

„Proč mě nikdy nepřestaneš překvapovat, Durzo Blinte,“ promluvil ten nad Azothem. Kromě vytaženédýky z něj mezerami neviděl nic. Musel seskočit z trámoví. „Hele, já nemám nic proti blufování, ale měl jsi

vidět Vondu, když jí došlo, že ji nepřijdeš zachránit. Skoro jsem se z toho rozbrečel.“

Čahoun se otočil. Mluvil pomalu, zlomeně. „Dneska jsem zabil šest mužů. Jsi si jistý, že to chceš zvýšit na

sedm?“

Azothovi pomalu docházelo, co právě řekli. Čahoun byl wetboy Durzo Blint. Wetboy byl něco jakonájemný vrah, asi jako byl tygr něco jako kotě. Mezi wetboyi byl Durzo Blint bez debat nejlepší. Nebo,jak by řekla hlava Azothovy gildy, ty debaty by přinejmenším netrvaly moc dlouho. A já si myslel, žeDurzo Blint vypadá laskavě?

Další zasvědění na Azothově lýtku. Nebyla to jen jeho představivost. Něco se mu procházelo uvnitř kalhot.

Cítil, že je to velké, ale ne až tak velké jako šváb. Azoth to podle váhy poznal a dostal strach, bílý vlčípavouk. Jeho jed rozkládal maso v pozvolna se šířících kruzích. Když vás kousne, tak i s pomocí léčitele bylo to nejlepší, v co mohl dospělý doufat, ztráta končetiny. Gildovní krysy takové štěstí nemívaly.

„Blinte, po tom všem, co jsi už vypil, si se štěstím sám neusekneš hlavu. Zatímco jsem tě sledoval, měl

jsi…“

„Osm džbánků. A čtyři předtím.“

Azoth se nepohnul. Kdyby srazil nohy dohromady, aby pavouka zabil, mohla by vyšplouchnout voda a

muži by zjistili, že tady je. I když Durzo Blint nevypadal nebezpečně, jeho meč byl až příliš velký a Azothvěděl, že dospělým je lepší nevěřit.

„Blufuješ,“ řekl muž, ale v hlase mu zazněl strach.

„Neblufuji,“ řekl Durzo Blint. „Proč své přátele nepozveš dál?“

Pavouk vylezl na vnitřní stranu Azothova stehna. Otřásl se, vyhrnul si tuniku a nadzvedl opasek kalhot.Modlil se, aby pavouk vylezl vytvořenou škvírou.

Zabiják nad ním si strčil do pusy dva prsty a hvízdl. Azoth neviděl, že by se Durzo pohnul, ale hvízdnutí se

změnilo v zabublání a o chvíli později se zabijákovo tělo svalilo na podlahu. Ozval se křik, když rozrazilipřední i zadní dveře. Podlaha se prohýbala a poskakovala. Azoth se soustředil, aby do pavouka náhodounestrčil, nepohnul se, ani když další padající tělo na okamžik zatlačilo jeho obličej pod vodu.

Pavouk přelezl zadek a zamířil Azothovi na paži. Pomalu odtáhl ruku, aby na ni viděl. Jeho obavy bylyoprávněné. Byl to bílý vlčí pavouk, nohy dlouhé jako Azothův prst. Trhnutím ho odhodil stranou a pak si

promnul prsty na ruce, aby se ujistil, že ho nekousnul.

Natáhl se k naštípnutému suku, který držel jeho tuniku, a ulomil ho. Prasknutí v náhlém tichu zaznělopříliš hlasitě. Azoth škvírami nikoho neviděl. O stopu dál z podlahy něco kapalo do kaluže. Byla příliš tma,než aby viděl co, ale nebylo zapotřebí velké představivosti, aby to uhodl.

Ticho mu nahánělo hrůzu. Kdyby některý z mužů přešel po podlaze, sténající prkna a prohýbající sebambus by ho upozornily. Celý boj trval možná dvacet vteřin a Azoth si byl jistý, že z hospody nikdo

neodešel. To se pozabíjeli navzájem?

Zamrazilo ho, a nejen kvůli vodě. Smrt nebyla v Doupatech ničím zvláštním, ale Azoth nikdy nevidělzemřít tolik lidí tak rychle a tak snadno.

I když si dával velký pozor kvůli pavoukům, během několika minut získal dalších šest měďáků. Kdyby bylodvážnější, mohl by okrást těla v hospodě, ale Azoth nevěřil, že je Durzo Blint po smrti. Možná je todémon, jak tvrdily ostatní gildovní krysy. Možná čekal venku, aby Azotha zabil za to, že ho sledoval.

S hrudí sevřenou strachem se Azoth otočil a uháněl ke své díře. Šest měďáků bylo dobrých. Poplatek byljen čtyři, takže bude moct zítra koupit chleba, o který se pak rozdělí s Jarlem a Panenkou.

Od otvoru ho dělila jediná stopa, když mu něco lesklého prolétlo před nosem. Bylo to tak blízko, že muchvíli trvalo, než na to zaostřil. Byl to velký meč Durzo Blinta, projel podlahou a zarazil se do bahna, bránil

Azothovi v útěku.

Přímo nad Azothem na opačné straně podlahy Durzo Blint zašeptal: „Nikdy o tomhle nemluv, rozumíš? Užjsem dělal horší věci než zabíjení dětí.“

Meč zmizel a Azoth se vydrápal do tmy. Nezastavil se celé míle.

2.

„Čtyři měďáky! Čtyři! Tohle nejsou čtyři!“ Krysův obličej tak zrudl vzteky, že jeho uhry vypadaly jakorozptýlené bílé tečky. Chytil Jarla za rozedranou tuniku a zvedl ho ze země. Azoth sklonil hlavu. Nechtěl se

dívat.

„Tohle jsou čtyři!“ křičel Krysa a prskal sliny. Když Jarla udeřil přes tvář, Azoth si uvědomil, že se jenpředvádí. Bití nepředstíral, Krysa Jarla určitě udeřil, ale plácl ho otevřenou dlaní. Tak to bylo hlasitější.

Krysa si Jarla dokonce ani nevšímal. Pozoroval zbytek gildy, liboval si v jejich strachu.

„Kdo další?“ zeptal se Krysa a pustil Jarla. Azoth rychle předstoupil, aby Krysa do jeho přítele nekopnul. Všestnácti už byl Krysa velký jako dospělý muž a byl i tlustý, což jej mezi dětmi otroků činilo výjimečným.

Azoth mu podal své čtyři měďáky.

„Naval osm,“ řekl Krysa, když vzal ty čtyři z Azothovy dlaně.

„Osm?“

„Zaplatíš taky za Panenku.“

Azoth se rozhlédl, hledal pohledem pomoc. Několik výrostků zašoupalo nohama a navzájem se na sebepodívali, ale nikdo neřekl ani slovo. „Je moc malá,“ namítl Azoth. „Mrňata poplatky neplatí, dokud jim není

osm.“

Pozornost se přesunula na Panenku, která seděla ve špinavé uličce. Všimla si jejich pohledů a přikrčila se,

schoulila se do sebe. Panenka byla drobounká, s velkýma očima, a její rysy byly pod zachmuřenýmvýrazem krásné a dokonalé jako její přezdívka.

„Říkám, že je jí osm, pokud neřekne něco jiného,“ podíval se na ni škodolibě Krysa. „Řekni to, Panenko,řekni to, nebo ti zbiju kamaráda.“ Panenčiny oči se ještě víc rozšířily a Krysa se rozchechtal. Azothneprotestoval, neupozornil ho, že Panenka je němá. Krysa to věděl. Každý to věděl. Ale Krysa byl Pěst.Zodpovídal se jen Ja’lalielovi a Ja’laliel tu teď nebyl.

Krysa si Azotha přitáhl za šaty a ztlumil hlas. „Proč se nepřidáš k mým hošíkům, Azo? Už nikdy bys

nemusel platit poplatky.“

Azoth se pokoušel promluvit, ale hrdlo měl tak stažené, že jen vyjekl. Krysa se znovu zachechtal a všichnise k němu přidali, některým se líbilo Krysovo ponižování, někteří prostě doufali, že tím Krysu udrží vdobré náladě, než přijdou na řadu. Ucítil v nitru bodnutí ostnu nenávisti. Azoth Krysu nenáviděl, nenáviděl

gildu, nenáviděl sebe.

Odkašlal si a zkusil to znovu. Krysa si všiml jeho pohledu a zašklebil se. Krysa byl velký, ale ne hloupý.

Věděl, kam až Azotha zahnal. Věděl, že se Azoth jednou zlomí, vystrašený jako všichni ostatní.

Azoth vyplivl do Krysovy tváře chuchvalec slin. „Opíchej se sám, Krysí pupku.“

Ohromené ticho trvalo snad věčně. Drahocenný moment vítězství. Azoth si myslel, že zaslechl padajícíčelisti. Do reality ho však vrátila Krysova pěst dopadající na jeho ucho. Černé tečky mu zakryly svět, kdyžse svalil na zem. Zamrkal nahoru na Krysu, jeho černé vlasy svítily jako okraje měsíce, když zakryjepolední slunce, a věděl, že zemře.

„Kryso! Kryso, potřebuji tě.“

Azoth se převalil a uviděl Ja’laliela, jak vychází z gildovního domu. Jeho bledou kůži pokrýval pot, přestožednes nebylo teplo. Nezdravě pokašlával. „Kryso! Řekl jsem hned.“

Krysa si otřel obličej. Sledovat, jak se okamžitě uklidnil, bylo skoro děsivější než pozorovat jeho výbuchvzteku. Očistil si tvář a usmál se na Azotha. Jen se na něj usmál.

* „Hej-ho, Jay-Oh,“ pozdravil Azoth.

„Hej-ho, Azo,“ odpověděl Jarl a připojil se k Azothovi a Panence. „Víš, že máš míň rozumu než krabicechlupů? Teď mu budou za zády říkat Krysí pupku celé roky.“

„Chtěl ze mě udělat jednu ze svých holek,“ vysvětlil Azoth.

O několik bloků dál se opírali o zeď a dělili se o okoralý bochník chleba, který Azoth koupil. Vůně pečiva, ikdyž takhle pozdě už nebyla moc intenzivní, alespoň trochu překryla zápach splašků, hromad hnijícíchodpadků na říčním břehu a štiplavý pach moči a mozků od koželuhů.

Zatímco ceuranská architektura používala bambus a stěny z rýžového plátna, cenarianská architekturabyla hrubší a mohutnější, postrádala promyšlenou ceuranskou jednoduchost. Zatímco alitaeranskáarchitektura byla samá borovice a žula, cenarianská byla méně impozantní, postrádala záměrnou odolnost

alitaeranských budov. Zatímco osseiniští architekti si libovali ve vzdušných věžičkách a vysokýchobloucích, cenarianští architekti jen navýšili o jedno patro pár šlechtických rezidencí na východním břehu.Všechny cenarianské budovy byly zatuchlé, levné a nízké, zvláště tady v Doupatech. Dvakrát tak drahýmateriál by nepoužili, ani kdyby měl vydržet čtyřikrát déle. Cenariané nikdy nemysleli příliš dopředu,protože nežili dlouho. Ve svých stavbách často používali bambus a rýžové plátno, obojí rostlo poblíž, ažulu s borovicí, která se také nacházela nedaleko, ale neexistoval žádný cenarianský styl. Země byla vprůběhu staletí dobyta tolikrát, že se nepyšnili ničím jiným než tím, že přežili. V Doupatech nebyla ani tapýcha.

Azoth nepřítomně rozlomil bochánek na třetiny, pak se zamračil. Dva kusy byly skoro stejně velké, aletřetí byl menší. Jeden z větších si položil na nohu a druhý podal Panence, která ho sledovala jako stín.Chystal se podat menší Jarlovi, když uviděl, jak se její tvář nesouhlasně zamračila.

Azoth si povzdechl a nechal si menší kus. Jarl si toho ani nevšiml. „Lepší být jedna z jeho holek než

mrtvý,“ řekl Jarl.

„Já neskončím jako Bim.“

„Azo, až Ja’laliel dostane hodnocení, z Krysy bude hlava gildy. Tobě je jedenáct. To znamená pět let, než

dostaneš hodnocení. To nikdy nezvládneš. Krysa se postará, aby Bim v porovnání s tebou vypadal jako

šťastlivec.“

„Tak co mám dělat, Jarle?“ Tohle obvykle bývala chvíle, kdy se cítil spokojený. Byl se dvěma lidmi,kterých se nemusel bát, a tišil svůj neustálý hlad. Teď chleba chutnal jako prach. Zíral na tržiště, ani si

nevšiml obchodnice s rybami, jak bije manžela.

Jarl se usmál, jeho bílé zuby zářily v tmavé ladešianské tváři. „Když ti řeknu tajemství, necháš si ho pro

sebe?“

Azoth se rozhlédl ze strany na stranu a naklonil se k němu. Hlasité křupání chleba a mlaskání za ním ho

zastavily. „No, já ano. Ale s Panenkou si nejsem jistý.“

Oba se otočili k místu, kde seděla a okusovala okraje chleba. Kombinace drobky polepené tváře apobouřeného výrazu v nich vyvolala výbuch smíchu.

Azoth jí načechral světlé vlasy, a když se mračila dál, přitáhl si ji blíž. Bránila se, ale jakmile ruku spustildolů, neodtáhla se. Nedočkavě se na Jarla podívala.

Jarl si vykasal tuniku a sundal hadr, který používal místo opasku. „Já nebudu jako ostatní, Azo. Já se

nenechám vláčet životem. Já se odsud dostanu.“ Rozbalil opasek. V jeho záhybech se skrýval tucetměďáků, čtyři stříbrňáky a dva neuvěřitelné zlaté gundery.

„Čtyři roky. Čtyři roky jsem je střádal.“ Upustil do opasku další dva měďáky.

„Chceš říct, že pokaždé, když tě Krysa mlátil kvůli neplacení poplatků, jsi měl tohle?“

Jarl přikývl a Azoth pomalu pochopil. Výprasky byly malou cenou za naději. Časem se všechny gildovní krysy poddaly a nechaly život, ať s nimi zamete. Staly se zvířaty. Nebo se zbláznily jako Azoth dneska a

nechaly se zabít.

Když se na ten poklad díval, něco v Azothovi chtělo Jarla praštit, popadnout opasek a utéct. S tolikapenězi by se dostal pryč, vyměnil by svoje hadry za oblečení a zaplatil by někomu, aby ho vzal do učení.Možná i k Durzo Blintovi, jak mnohokrát říkal Jarlovi a Panence.

Pak se podíval na Panenku. Věděl, jak by se na něj dívala, kdyby ten opasek naplněný novým životemukradl. „Jestli se někdo z nás může z Doupat dostat, jsi to ty, Jarle. Zasloužíš si to. Máš plán?“

„To já vždycky,“ řekl Jarl. Vzhlédl a v hnědých očích mu jiskřilo. „Chci, aby sis je vzal, Azo. Jakmilezjistíme, kde Durzo Blint žije, dostaneme tě pryč. Souhlasíš?“

Azoth se podíval na hromádku mincí. Čtyři roky. Tucty výprasků. Nejen že nevěděl, jestli by to sám proJarla udělal, ale dokonce ho napadlo, že by ho mohl okrást. Nedokázal zadržet slzy. Tak se styděl. Tak sebál. Krysy. Durzo Blinta. Vždycky se bál. Ale pokud se dostane pryč, mohl by Jarlovi pomoct. A Blint by ho

mohl naučit zabíjet.

Azoth se na Jarla podíval, neodvažoval se pohlédnout na Panenku, bál se, co by mohl najít v jejích

velkých hnědých očích. „Vezmu si je.“

Věděl, koho zabije jako prvního.

3.

Durzo Blint se vytáhl na vršek nízké zdi obklopující malou usedlost a sledoval procházející stráž. Dokonalý

strážce, pomyslel si Durzo, trochu pomalý, předvídatelný a důkladný. Udělal svých třicet devět kroků,zastavil se na rohu, opřel se o halapartnu, podrbal se pod prošívanicí na břiše, rozhlédl se na všechnystrany a pokračoval dál.

Třicet pět. Třicet šest. Durzo zmizel z mužova stínu a sklouzl přes okraj ochozu. Držel se za něj jenkonečky prstů.

Teď. Pustil se a dopadl do trávy ve chvíli, kdy strážný praštil násadou halapartny o dřevěný ochoz. Mělpodezření, že ho strážný stejně zaslechl, ale paranoia byla součástí wetboyovy precizní práce. Dvůr bylmalý a dům nebyl o moc větší. Byl postaven v ceuranském stylu, s průsvitnými zdmi z rýžového papíru.Dveře a klenba z hladkého cypřiše a bílého cedru, na podlahy a rámy použili levnější místní borovici. Dům

byl spartánský jako všechny ceuranské domy, což se hodilo k vojenské minulosti a asketické osobnosti

generála Agona. Co víc, odpovídalo to i jeho finanční situaci. Navzdory generálovým četným úspěchům hokrál Davin neodměňoval dobře, to byl jeden z důvodů, proč za ním wetboy přišel.

Durzo našel nezamčené okno v prvním patře. Generálova žena spala v posteli, nebyli až tak ceuranští, aby

spali na rohožích. Byli však dost chudí, aby byla matrace vycpaná spíš slámou než peřím. Generálovamanželka byla prostá žena, trochu chrápala a roztahovala se spíš ve středu postele než na okraji.Pokrývky na straně, ke které byla obrácená, byly zmuchlané.

Wetboy vklouzl do místnosti a použil Talent, aby ztlumil zvuk svých kroků na podlaze z tvrdého dřeva.

Zajímavé. Rychlou prohlídkou si ověřil, že generál se jen nestavil na noční manželskou návštěvu. Oni

opravdu sdíleli stejnou místnost. Možná byli chudší, než si lidé mysleli.

Durzo se pod maskou zachmuřil. Tohle byl detail, který nepotřeboval znát. Vytáhl krátký travičský nůž apřistoupil k posteli. Nikdy nic necítil.

Zastavil se. Žena bylo obrácená směrem ke zmuchlaným přikrývkám. Než její manžel vstal, spala u něj.

Ne na opačné straně postele, jak to ženy často dělávaly, když si odbyly manželskou povinnost.

Byli zamilovaný pár. Aleine Gunder plánoval, že po její vraždě nabídne generálovi rychlý sňatek s bohatou

šlechtičnou. Ale tenhle generál, který si z lásky vzal ženu nízkého původu, bude na vraždu své ženyreagovat úplně jinak než někdo, kdo by se oženil z rozumu.

Ten idiot. Princ byl tak pohlcený vlastními ambicemi, až si myslel, že všichni ostatní jsou na tom stejně.Wetboy zastrčil nůž do pochvy a odešel do haly. Stále potřeboval zjistit, kde se generál nachází. Hned.

„Zatraceně! Král Davin umírá. Překvapilo by mě, kdyby mu zbýval ještě týden.“

Ať to řekl kdokoliv, měl pravdu. Wetboy dnes králi dal poslední dávku jedu. Do úsvitu bude mrtvý aosiřelý trůn se stane předmětem sporu mezi mužem, který byl silný a spravedlivý, a dalším, který bylzkorumpovaný slaboch. Sa’kagé měla na výsledku vlastní zájem.

Hlas vycházel z přijímacího pokoje pod schody. Wetboy rychle spěchal na druhou stranu haly. Dům byltak malý, že přijímací pokoj sloužil zároveň jako studovna. Na oba muže měl dokonalý výhled.

Generál Brant Agon měl šedivějící bradku, nakrátko střižené vlasy, které si nečesal, a neustále sebouškubal a nespouštěl oči z okolí. Byl hubený a šlachovitý, nohy měl trochu křivé kvůli životu v sedle.

Muž naproti němu byl vévoda Regnus Gyre. Křeslo zaskřípalo, když si poposedl. Byl to mohutný muž,vysoký i rozložitý zároveň, a jen malou část jeho objemu tvořil tuk. Ruce obsypané prsteny složil na břiše.

Při Andělech noci. Mohl bych je teď oba zabít a ušetřit Devítku starostí.

„Nenalháváme si to jen, Brante?“ zeptal se vévoda Gyre.

Generál neodpověděl hned. „Můj pane…“

„Ne, Brante. Já chci slyšet názor přítele, ne poddaného.“ Durzo se přikradl blíž. Vytáhl vrhací nože, dávalsi pozor na otrávená ostří.

„Když něco neuděláme,“ řekl generál, „Aleine Gunder se stane králem. Je to slabý, zkažený a bezbožnýmuž. Sa’kagé už ovládá Doupata, královské patroly ani neopouští hlavní ulice a vy víte, že pak se to určitě

ještě zhorší. To Sa’kagé zavedla Vražedné hry. Aleine nemá dost vůle ani snahy, aby se Sa’kagé postavilteď, když je ještě můžeme vykořenit. Nalháváme si snad, že byste nebyl lepší král? Ani v nejmenším. Atrůn vám po právu náleží.“

Blint se téměř usmál. Vládci podsvětí, Devítka Sa’kagé, by souhlasili s každým slovem, a proto měl Durzo

Blint zajistit, aby se Regnus Gyre králem nestal. „A takticky? Můžeme to zvládnout?“ „S minimálním krveprolitím. Vévoda Wesseron je v zahraničí. Ve městě se nachází můj vlastní regiment. Ti

muži ve vás věří, můj pane. Potřebujeme silného krále. Dobrého krále. Potřebujeme vás, Regne.“ Vévoda Gyre se podíval na své ruce. „A Aleinova rodina? Bude součástí toho ‚minimálního krveprolití‘?“ Generálův ztlumil hlas. „Chcete pravdu? Ano. I kdybychom to nenařídili, někdo z vašich mužů by je zabil,

aby vás ochránil, přestože by to pro něj znamenalo oprátku. Tak moc ve vás věří.“

Vévoda Gyre si povzdechl. „Otázkou tedy je, jestli větší budoucí dobro pro všechny vyváží těch pármrtvých teď.“ Jak je to dlouho, co jsem měl naposledy podobné pochybnosti? Durzo stěží přemáhal nezvladatelnou

touhu vrhnout dýky.

Náhlý nával hněvu s ním otřásl. Co se to právě stalo?

To Regnus. Ten muž mu připomněl jiného krále, kterému kdysi sloužil. Krále hodného svého titulu.

„Je na vás, abyste si ji zodpověděl, můj pane,“ řekl generál Agon. „Ale mohu-li to tak říct, je ta otázka

opravdu jen filozofická?“

„Co to má znamenat?“

„Vy stále milujete Nalii, že ano?“ Nalia byla žena Aleina Gundera.

Zdálo se, že jeho slova Regna zasáhla. „Byli jsme zasnoubení deset let, Brante. Byl jsem její první láska a

ona byla má.“

„Můj pane, to mě mrzí,“ omlouval se generál. „Nechtěl jsem…“

„Ne, Brante. Nikdy jsem o tom nemluvil. Rozhodnutí, jestli zůstanu mužem, nebo se stanu králem, nechna mně.“ Ztěžka si povzdechl. „Je to už patnáct let, co Naliin otec zrušil naše zasnoubení a provdal ji zatoho psa Aleina. Měl bych to nechat být. A také nechávám s výjimkou chvil, kdy ji vidím s jejími dětmi a

musím myslet na to, že sdílí lože s Aleinem Gunderem. Jedinou radostí, která z mého manželství vzešla, je

můj syn Logan, a stěží můžu doufat, že ona je na tom lépe.“ „Můj pane, s ohledem na nedobrovolnost obou manželství, nemohl byste se s Catrinnou rozvést a oženit

se…“

„Ne.“ Regnus zavrtěl hlavou. „Dokud budou královniny děti žít, budou pro mého syna hrozbou, i kdybychje vyhnal nebo adoptoval. Naliinu nejstaršímu je čtrnáct, příliš starý, aby zapomněl, že byl předurčenusednout na trůn.“

„Právo je na vaší straně, můj pane, a kdo ví, jaké nečekané otázky ještě vyvstanou, až usednete na trůn.“

Regnus nešťastně přikývl, očividně věděl, že v rukou drží životy stovek, ne-li tisíců lidí, a přitom netušil, žev nich drží i svůj. Jestli plánuje povstání, tak ho teď zabiji, to přísahám při Andělech noci. Teď sloužímjenom Sa’kagé. A sobě. Vždycky sobě.

„Ať mi budoucí generace odpustí,“ řekl Regnus Gyre, do očí se mu draly slzy, „ale nikomu nedám záminkuk vraždě kvůli něčemu, co by teprve mohlo být, Brante. Nemůžu. Odpřísáhnu mu věrnost.“

Wetboy zastrčil nože zpátky do pochev a ignoroval smíšený pocit úlevy a zoufalství, který cítil.

To ta zatracená žena. Zničila mě. Zničila všechno.

*

Blint poznal léčku na padesát kroků a vešel přímo do jejího chřtánu. Do východu slunce zbývala ještěhodina a jedinými lidmi na kroutících se ulicích Doupat byli obchodníci, co usnuli, kde neměli, a spěchalidomů za svými ženami.

Gilda, Černý drak podle gildovních glyphů, které minul, se ukrývala kolem zúžené části ulice, kdegildovní krysy mohly vyběhnout, aby zahradily oba konce ulice, a zároveň zaútočit z nízkých střech.

Předstíral, že má zchromlé pravé koleno, a přitáhl si plášť těsněji kolem ramen, kápi si stáhl do čela. Kdyžvkulhal do pasti, jedno ze starších dětí, výrostek, jak jim říkali, za ním vyskočilo z uličky a zahvízdalo,ohánělo se rezavou šavlí. Gildovní krysy wetboye obklíčily.

„Chytré,“ uznal Durzo, „držet hlídku před úsvitem, když většina ostatních gild ještě spí, abyste dostali párpytlů, co celou noc proháněly děvky. Těm se nebude chtít vysvětlovat manželkám, v jaké rvačce přišli kmodřinám, a raději vám dají peníze. To není špatné. Čí to byl nápad?“

„Azothův,“ řekl výrostek a ukázal za wetboye.

„Zmlkni, Rothe!“ okřikl ho vůdce gildy.

Wetboy se podíval na malého kluka na střeše. Nad hlavou držel kámen a připravený hodit na něj upíral

světle modré oči. Připadal mu povědomý. „Aha. No, teď byste to raději měli vzdát.“

„Ty taky sklapni!“ okřikl ho vůdce gildy a mával na něj šavlí. „Dej nám peněženku, nebo tě zabijeme.“

„Ja’lalieli,“ ozvala se snědá gildovní krysa, „on jim říkal ‚pytle‘. Obchodník by nevěděl, že jim tak říkáme.

On je ze Sa’kagé.“

„Zavři hubu, Jarle! Potřebujeme peníze.“ Ja’laliel zakašlal a vyprskl krev. „Prostě nám dej svoji…“ „Na tohle nemám čas,“ řekl Durzo.

„Dej nám…“

Wetboy vyrazil vpřed, levou rukou Ja’lalielovi zkroutil paži se zbraní a šavli mu vytrhl. Pravým loktemudeřil vůdce gildy do spánku, ránu ale zmírnil, aby ho nezabil.

Boj skončil a gildovní krysy se stáhly zpátky.

„Říkal jsem, že na tohle nemám čas,“ zopakoval Durzo. Shodil kápi.

Věděl, že při pohledu na něj neuvidí nic zvláštního. Byl vychrtlý a měl ostré rysy, špinavé blond vlasy ařídkou světlou bradku na tvářích lehce poďobaných neštovicemi. Ale podle toho, jak děcka uskočila pryč,by klidně mohl mít tři hlavy.

„Durzo Blint,“ zamumlal Roth.

Na zemi zarachotily upuštěné kameny.

„Durzo Blint.“ Jméno se ve vlnách šířilo mezi gildovními krysami. Viděl strach a úctu v jejich očích. Právěse pokusili přepadnout legendu.

Zlomyslně se usmál. „Naostři si to. Jen amatér nechá ostří zrezivět.“ Hodil šavli do škarpy plné splašků.Pak prošel davem a oni před ním uskakovali, jako by se je chystal všechny zabít.

Azoth ho sledoval, jak odchází do ranní mlhy, kde zmizel, jak mnozí doufali, v jednom z podniků vDoupatech. Durzo Blint byl vším, čím Azoth nebyl. Byl mocný, nebezpečný, sebejistý a nebojácný.Připadal mu jako bůh. Postavila se proti němu celá gilda, dokonce i výrostci jako Roth, Ja’laliel a Krysa –a jeho to pobavilo. Pobavilo! Jednoho dne, přísahal si Azoth. Neodvažoval se tu myšlenku ani dokončit pro

případ, že by Blint vycítil jeho opovážlivost, ale prahl po tom celým svým tělem. Jednoho dne.

Když byl Blint dost daleko, aby si ho nevšiml, Azoth se vydal za ním.

4.

Hromotluci střežící podzemní sál Devítky si Durza nevrle prohlíželi. Byla to dvojčata a zároveň dva největší

muži v Sa’kagé. Oba měli na čele vytetovaný blesk.

„Zbraně?“ zeptal se jeden.

„Lefty,“ řekl Durzo místo pozdravu a odložil svůj meč, tři dýky, šipky přivázané k zápěstí a z druhé paže

sundal několik malých skleněných koulí.

„Já jsem Lefty,“ opravil Durza důrazně ten druhý.

„Vadí ti to?“ popíchl ho Durzo. „Oba víme, že kdybych chtěl zabít někoho tam uvnitř, udělal bych to se

zbraněmi i bez.“

Lefty zrudnul. „Proč bych neměl zarazit tenhle pěkný meč…“

„Lefty tím chtěl říct, proč bys nemohl předstírat, že nejsi hrozbou, a my budeme předstírat, že si tonemyslíme,“ řekl Bernerd. „Je to jen formalita, Blinte. Jako když se někoho zeptáš, jak se má, i když ti to

je jedno.“

„Já se na to neptám.“

„Mrzí mě, co jsem slyšel o Vondě,“ řekl Bernerd. Durzo ztuhnul, jako by mu do břicha zarazili kopí.„Vážně,“ dodal obr. Podržel dveře otevřené a podíval se na bratra.

Něco v Durzovi vědělo, že by teď měl odseknout nebo říct něco výhružného či směšného, ale jazyk měl

jako z olova.

„Uhm, mistře Blinte?“ řekl Bernerd. Durzo se vzpamatoval a vešel do sněmovního sálu Devítky, aniž by

zvedl zrak.

To místo mělo nahánět strach. Místnosti dominovalo pódium z černého sopečného skla. Stálo na němdevět křesel. Desáté křeslo se tyčilo nad ostatními jako trůn. Naproti křeslům byla jen holá podlaha. Ti,

které si Devítka zavolala, museli stát.

Sál měl půdorys úzkého obdélníku, ale strop byl tak vysoko, že se ztrácel v temnotách. V těch, kterých seDevítka ptala, vzbuzoval dojem, že je vyslýchají v pekle. Do křesel, zdí, a dokonce i do podlahy byli vyrytímalí ďáblíci, draci a ječící lidé, kteří ten dojem ještě umocňovali.

Ale Durzo vešel s lehkou nenuceností. Pro něj noc žádné hrůzy neskrývala. Stíny vítaly jeho oči, nic předním neskrývaly. Alespoň tohle mi zůstalo.

Devítka měla nasazené kápě, kromě Mámy K., přestože většina z nich věděla, že před Durzem totožnostneskryjí. A nad nimi seděl na trůnu Shinga, Pon Dradin. Byl klidný a tichý jako obvykle.

„Je jeho šena mltvá?“ zeptal se Corbin Fishill. Byl to uhlazený a pohledný muž vyhlášený svou krutostí,

obzvláště vůči dětem v gildách, jež řídil. Smích, který by jeho šišlání mohlo vyvolat, odumíral při pohleduna vždy rozčílený obličej.

„Věci se nemají tak, jak jste předpokládali,“ řekl Durzo. Podal jim stručné hlášení. Král brzy zemře a muž,u kterého se Sa’kagé obávala, že by ho mohl nahradit, svůj nárok na trůn neuplatní. Trůn tak připadneAleinovi Gunderovi, který byl příliš slabý, aby se odvážil Sa’kagé postavit.

„Navrhoval bych,“ pokračoval Durzo, „abychom prince nechali povýšit generála Agona na lorda generála.Generál zabrání princi upevnit moc, a pokud si Khalidor něco zkusí…“

Drobný muž, bývalý mistr otrokář, ho přerušil. „I když uvážíme tvé… potíže s Khalidorem, mistře Blinte,nebudeme plýtvat naším politickým kapitálem na nějakého generála.“

„To nemusíme,“ ozvala se Máma K. Paní potěšení byla stále krásná, i když už uplynulo mnoho let oddoby, kdy bývala nejopěvovanější kurtizánou ve městě. „Můžeme dosáhnout toho, čeho chceme, kdyžpřesvědčíme někoho jiného, aby to navrhl.“ Všichni zmlkli a naslouchali. „Princ byl ochotný si generálakoupit politickým sňatkem. Takže mu řekneme, že Agonovou cenou je spíš politická funkce. Generál se toani nemusí dozvědět a princ se ho na to nebude chtít vyptávat.“

„A tím získáme páku na znovuotevření otázky otroctví,“ dodal mistr otrokář.

„Ať mě zatratí, jestli necháme znovu zavést otroctví,“ ozval se někdo další. Byl to mohutný muž se sklonyk tloušťce, s laloky pod bradou, malýma očima a zjizvenými pěstmi, které se hodily k mistru bojovníků

Sa’kagé.

„Tenhle lozhovol může poškat. U toho Blint být nemuší,“ upozornil ho Corbin Fishill a obrátil olovnaté oči

na Blinta. „Dneš jši nežabil.“ Prosté prohlášení se vznášelo ve vzduchu.

Durzo se na něj podíval, nenechal se od něj vyprovokovat.

„Dokážeš to ještě?“

U lidí jako Corbin Fishill byla slova zbytečná. On rozuměl jen řeči masa. Durzo k němu přistoupil. Corbinse ani nehnul, nepokusil se uhnout, jakmile Durzo zamířil k pódiu, i když několik členů Devítky to zjevněznervóznilo. Blint viděl svaly, jak se napínají pod Fishillovými hedvábnými kalhotami.

Corbin vykopl proti Durzovu obličeji, ale Durzo už byl v pohybu. Hluboko do Corbinova stehna zarazil jehlu

a ustoupil zpátky.

Zazněl zvon a o chvíli později do místnosti vrazili Bernerd a Lefty. Blint založil ruce, ani se nepohnul, aby

se bránil.

Blint byl vysoký, ale jeho tělo bylo samý sval a šlacha. Lefty vyrazil jako válečný kůň. Durzo jen natáhlruce, narovnal je, ale když do něj Lefty narazil, stalo se nemožné. Místo aby menšího muže srazil, Lefty se

na místě zastavil.

První to odnesl jeho obličej, když nos narazil do Durzovy otevřené dlaně. Zbytek Leftyho pokračoval dál.Jeho tělo se zvedlo rovnoběžně se zemí a pak narazilo na kamennou podlahu.

„Štop!“ vykřikl Corbin Fishill.

Bernerd se před Durzem zastavil a pak poklekl k bratrovi. Lefty sténal, krev z jeho nosu plnila tlamu krysy

vytesané do kamenné podlahy.

Corbin si vztekle vytáhl jehlu z lýtka. „Šo to je, Blinte?“

„Nechtěl jsi vědět, jestli ještě umím zabíjet?“ Durzo před hromotluka položil flakónek. „Pokud byla jehlaotrávená, je uvnitř protijed. Jestli ale otrávená nebyla, protilátka tě zabije. Vypij ji, nebo nech být.“

„Vypij to, Corbine,“ řekl Pon Dradin. Bylo to poprvé, co Shinga promluvil, od chvíle, kdy Blint vstoupil dosálu. „Víš, Blinte, byl bys mnohem lepší wetboy, kdybys nevěděl, že jsi nejlepší. To jsi, ale pořád přijímáš

rozkazy ode mě. A až se příště dotkneš někoho z Devítky, poneseš následky. Teď sakra táhni.“

*

Z tunelu měl špatný pocit. Azoth byl v jiných tunelech už dřív a dokázal se pohybovat neprodyšnou tmoupo hmatu, i když se mu to pranic nelíbilo. Tenhle tunel začínal jako každý jiný, hrubě vytesaný, klikatý asamozřejmě temný. Jak se ale nořil hlouběji do země, stěny se narovnávaly a podlaha byla uhlazenější.Ten tunel byl důležitý.

Tím byl ale jen jiný, ne špatný. To špatné bylo krok před Azothem. Dřepnul si, odpočíval, přemýšlel.Neposadil se. Sedal si jen tehdy, když věděl, že tu není nic, před čím by musel utíkat.

Necítil nic zvláštního, i když vzduch dole byl těžký a hustý jako ovesná kaše. Když přimhouřil oči, zdálo semu, že něco vidí, byl si ale docela jistý, že za to mohlo jen přimhouření očí. Znovu natáhl ruku. Nebyl tuvzduch trochu chladnější?

Pak si byl jistý, že ucítil závan vzduchu. Najednou Azothem projel strach. Blint tudy prošel před dvacetiminutami. Nenesl pochodeň. Azoth o tom nepřemýšlel. Teď si vzpomněl na některé historky.

Lehké vydechnutí kyselého vzduchu mu ovanulo tvář. Azoth se málem rozběhl, ale nevěděl, která cestavede do bezpečí. Nebyl způsob, jak by se mohl bránit. Krysa si nechal všechny zbraně. Další vydechnutímu ovanulo druhou tvář. Páchlo to. Česnekem?

„Tenhle svět má svá tajemství, chlapče,“ ozval se hlas. „Tajemství jako magické poplachy a identitu členůDevítky. Jestli uděláš ještě krok, jedno z těch tajemství odhalíš a pak si tě najdou dva milí ranaři srozkazem zabít vetřelce.“

„Mistře Blinte?“ Azoth pátral v temnotě.

„Až budeš příště někoho sledovat, nebuď tak tajnůstkářský. Činí tě to podezřelým.“

Ať už to znamenalo cokoliv, neznělo to dobře. „Mistře Blinte?“

Dál v tunelu zaslechl smích, vzdaloval se pryč.

Azoth vyskočil na nohy, měl pocit, jako by se jeho naděje vytrácela se slábnoucím smíchem. Běželtemným tunelem. „Počkejte!“

Žádná odpověď. Azoth zrychlil. Zavadil nohou o kámen, natáhl se na zem, kolena a dlaně si odřel okamennou podlahu. „Mistře Blinte, počkejte! Chci se stát vaším učedníkem! Mistře Blinte, prosím!“

Hlas se ozval za ním, ale když se po něm otočil, nic neviděl. „Já učedníky nepřijímám. Běž domů,chlapče.“

„Ale já jsem jiný! Udělám cokoliv. Mám peníze!“

Nikdo mu neodpověděl. Blint byl pryč.

To ticho bolelo, stejně jako pulzující bolest v rozedraných kolenech a dlaních. S tím mu ale nikdonepomůže. Chtělo se mu plakat, ale pláč byl dobrý jen pro děcka.

Když Azoth vstupoval zpátky na území Černého draka, obloha se začínala vyjasňovat. Některé částiDoupat se probíraly z opileckého spánku. Pekaři byli vzhůru, učedníci kovářů zažehávali ohně ve výhních,ale gildovní krysy, děvky, ranaři a lstiví zloději se ukládali ke spánku, zatímco kapsáři, šejdíři, hrdlořezovéa zbytek těch, kdo pracovali ve dne, ještě spali.

Pach Doupat ho obvykle uklidňoval. Byl tu pronikavý zápach dobytčích ohrad přehlušující ten, co pocházel

z lidských výkalů valících se v každé ulici širokými žumpami do stejně znečištěné řeky Plith, z vegetacehnijící na mělčině a ve stojaté vodě pomalé řeky, smrad z nikdy se nemyjících žebráků, kteří mohlinapadnout gildovní krysu jen proto, že nenáviděli svět. Dnes poprvé ten pach v Azothovi vzbuzoval spíšodpor než pocit domova. Opovržení a beznaděj stoupaly v Doupatech z každé rozpadající se ruiny ahromady hnoje.

Opuštěný mlýn, kdysi používaný k loupání rýže, nebyl jen prázdnou budovou, kde mohla gilda přespávat.Bylo to znamení. Mlýny na západním pobřeží by už dávno vyrabovali zoufalci bez ohledu na to, jaké stráže

by si mlynář najal. Všechno to byly jen odpadky a zmetky a Azoth toho byl součástí.

Když se dostal do gildovního domu, Azoth kývnul na hlídku a proklouzl dovnitř. Nesnažil se plížit. Gildabyla zvyklá na děti, co se v noci chodily vymočit, takže se nikdo nezamýšlel nad tím, že byl venku. Kdybyse dovnitř vplížil, přitáhl by na sebe pozornost.

Možná tajnůstkářský znamenalo právě tohle.

Lehl si na obvyklé místo u okna, vklouzl mezi Panenku a Jarla. Bylo tu chladno, ale podlaha byla rovná a

nebylo tu moc třísek. Šťouchnul loktem do přítele. „Jay-Oh, nevíš, co znamená tajnůstkářský?“

Jarl ale jen zabručel a odvalil se stranou. Azoth do něj šťouchnul znovu, ale Jarl se ani nehnul. Hádám, že

to byla dlouhá noc.

Jako všechny gildovní krysy, Azoth, Jarl a Panenka spali kvůli teplu blízko u sebe. Panenka byla většinouuprostřed, protože byla malá a snadno nastydla, ale dneska Panenka a Jarl neleželi dost blízko u sebe.

Panenka se k němu přitulila a objala ho rukama, pevně ho stiskla, a Azoth byl za její teplo vděčný. Vzaduv mysli ho jako krysy hryzaly obavy, byl však příliš unavený. Usnul.

5.

Noční můra začala, když se probudil.

„Dobré ráno,“ řekl Krysa. „Jak se má můj oblíbený posera?“ Radost v Krysově tváři Azothovi prozradila, žeje něco hodně špatně. Roth a Zaječí pysk mu stáli po boku, vypadali, jako by měli každou chvíli puknout

vzrušením.

Panenka byla pryč. Jarl byl pryč. Ja’laliela nikde neviděl. Azoth zamrkal ve slunečním světle pronikajícímděravou střechou gildovního domu, vstal a snažil se zorientovat. Zbytek gildy odešel, buď pracovali,hledali jídlo, nebo se prostě rozhodli, že teď bude lepší držet se venku. Viděli Krysu přicházet.

Roth hlídal u zadních dveří a Zaječí pysk stál za Krysou pro případ, že by se Azoth rozběhl k přednímdveřím nebo k oknu.

„Kde jsi byl včera v noci?“ zeptal se Krysa.

„Šel jsem se vymočit.“

„Dlouhý močení. Přišel jsi o zábavu.“ Když Krysa mluvil takhle na rovinu, Azoth cítil strach tak silný, že toani nedokázal vyjádřit. Azoth násilí znal. Viděl zabité námořníky, prostitutky s čerstvými jizvami, mělpřítele, který zemřel po výprasku od obchodníka. Krutost se procházela Doupaty ruku v ruce s chudoboua zuřivostí. Ale smrtící pohled v Krysových očích z něj dělal ještě větší zrůdu, než byl Zaječí pysk. Zaječípysk se narodil bez kusu rtu. Krysa se narodil bez svědomí.

„Co jsi udělal?“ zeptal se Azoth.

„Rothe?“ Krysa ukázal bradou na výrostka.

Roth otevřel dveře, řekl: „Hodný kluk,“ jako by mluvil ke psu, a po něčem hmátnul. Vtáhnul to dovnitř aAzoth uviděl, že je to Jarl. Jarl měl opuchlé rty, na obou očích tak velké monokly, že štěrbinami mohl stěžíněco vidět. Chyběl mu zub a na obličeji měl zaschlou krev v místě, kde mu vlasy trhli tak silně, že kůžezačala krvácet.

Měl na sobě ženské šaty.

Azoth cítil, jak ho střídavě polévá horko a chlad, do obličeje se mu nahrnula krev. Nesměl před Krysou

ukázat slabost. Nesměl hnout brvou. Otočil se, aby nezačal zvracet.

Jarl za ním tiše zakňoural: „Azo, prosím, neodvracej se ode mě. Nechtěl jsem…“

Krysa ho udeřil přes tvář. Jarl se zhroutil na zem a nehýbal se.

„Jarl je teď můj,“ řekl Krysa. „Myslel si, že bude každou noc vzdorovat, a taky vzdoroval. Chvilku.“ Krysa

se zasmál. „Já ho zlomím. Čas je na mojí straně.“

„Zabiju tě. To přísahám,“ zavrčel Azoth.

„Och, to jsi teď učedník mistra Blinta?“ zasmál se Krysa. Když Azoth střelil pohledem po Jarlovi, cítil se

zrazený. Jarl obrátil obličej k podlaze, ramena se mu otřásala tichým pláčem. „Jarl nám o všem řekl,

myslím, že to bylo někde mezi Rothem a Davim. Jsem ale zmatený. Jestli tě mistr Blint vzal za učedníka,

proč jsi tady, Azo? Vrátil ses, abys mě zabil?“

Pláč utichl a Jarl se otočil, ruce zaťaté do slámy.

Nebylo nic, co by mohl říct. „Nevezme mě k sobě,“ přiznal Azoth. Jarl se zhroutil.

„Každý ví, že on učedníky nebere, hlupáku,“ posmíval se mu Krysa. „Takže tady je můj návrh, Azo.

Nevím, co jsi pro něj udělal, ale Ja’laliel mi nařídil, že se tě nesmím ani dotknout, a já ho poslechnu. Aledřív nebo později tohle bude moje gilda.“

„Spíš dřív, řekl bych,“ prohlásil Roth a podíval se na Azotha s pozdviženým obočím.

„Mám s Černým drakem velké plány, Azo, a nenechám tě, aby ses mi pletl do cesty,“ řekl Krysa.

„Co ode mě chceš?“ Azothův hlas byl tichý, ale ostrý.

„Chci, abys byl hrdina. Chci, aby každý, kdo se mi neopováží sám postavit, k tobě vzhlížel a začal doufat.A pak zničím všechno, co jsi dokázal. Zničím všechno, co miluješ. Zametu s tebou tak strašně, že už se mi

nikdo neodváží vzepřít. Tak dělej, co uznáš za nejlepší nebo za nejhorší, nebo nedělej nic. Já stejněvyhraji. Jako vždycky.“

Příští den Azoth nezaplatil poplatek. Doufal, že ho Krysa praští. Jen jednou a srazí ho tím z piedestalu,bude zase obyčejnou gildovní krysou. Ale Krysa ho nepraštil. Zuřil a nadával, ale jeho oči se smály, kdyžAzothovi řekl, ať příště přinese dvojnásobek.

Samozřejmě nepřinesl nic. Jen natáhl prázdnou dlaň, za což by ho vždycky zbil. Nic to nezměnilo. Krysazuřil, obvinil ho, že jím pohrdá, ale nevztáhl na něj ruku. A tak to bylo každý den, kdy měl platit. Časemse Azoth vrátil do práce, sbíral měďáky a ukládal je do Jarlova opasku. Byly to strašné dny, Krysa Jarlovi

nedovolil mluvit s Azothem a za chvíli si Azoth začal myslet, že s ním Jarl ani mluvit nechce. Jarl, kteréhoznal, postupně mizel. Nepomohlo ani, když ho přestali nutit nosit šaty.

Noci byly ještě horší. Krysa si Jarla bral každou noc, zatímco zbytek gildy předstíral, že je neslyší. Azoth aPanenka se k sobě choulili a Azoth v tichu přerušovaném tichým kvílením dlouhé hodiny ležel na zádech a

plánoval komplikovanou pomstu, o které věděl, že ji nikdy nenaplní.

Stával se neopatrným, nadával Krysovi do tváře, zpochybňoval každý jeho rozkaz a zastával se každého,koho Krysa zbil. Krysa mu urážky vracel, ale pokaždé mu v očích viděl lehký úsměv. Mrňata a ztroskotanci

se začínali shlukovat kolem Azotha a s úctou v očích k němu vzhlíželi.

Azoth vycítil, že napětí v gildě dosahuje kritického bodu, v den, kdy mu dva výrostci přinesli oběd a sedlisi k němu na verandu. Bylo to jako zjevení. Nikdy by nevěřil, že by ho někdo z výrostků následoval. Pročby měli? Nebyl nic. A pak uviděl svůj omyl. Nikdy nepřemýšlel, co udělá, kdyby se k němu výrostci přidali.

Naproti přes dvůr seděl Ja’laliel, zbědovaný, kašlal krev a vypadal bezradně.

Jsem takový hlupák. Na tohle Krysa čeká. Zaranžoval to, aby se z Azotha stal hrdina. Dokonce mu to iřekl. Tohle neskončí jako převrat. Bude to čistka.

*

„Otče, prosím, nechoď.“ Logan Gyre zastavil otcova válečného koně, ignoroval chlad časného rána a

zadržoval slzy.

„Ne, to tu nechte,“ řekl vévoda Gyre Wendelu Northovi, svému správci, který přivedl služebnictvo sbednami plnými vévodova oblečení. „Budu ale chtít tisíc vlněných plášťů, do týdne je pošlete. Využijtenaše fondy a nežádejte o proplacení. Nemíním dát králi záminku, aby řekl ne.“ Ruce v železných

rukavicích sepnul za zády. „Netuším, v jakém stavu jsou pevnostní stáje, ale rád bych se poptal v

Havermere, kolik koní nám můžou do zimy poslat.“

„Už je to zařízené, mylorde.“

Ze všech směrů přicházeli a odcházeli sluhové, kteří nakládali povozy, co poputují na sever, zásobami aproviantem. Stovka Gyrových rytířů na poslední chvíli kontrolovala sedla, koně a zbraně. Sluhové, kteříopouštěli rodiny, se narychlo loučili.

Vévoda Gyre se otočil na Logana a pouhý pohled na otce v kroužkové zbroji do Loganových očí vehnal

slzy pýchy a strachu.

„Synu, je ti dvanáct let.“

„Já umím bojovat. Dokonce i mistr Vorden uznal, že to s mečem umím stejně dobře jako vojáci.“

„Logane, nenechal jsem tě tady, protože bych nevěřil tvým schopnostem. Zůstáváš, protože v tebe věřím.Ve skutečnosti tě tu matka potřebuje víc, než bych tě potřeboval já v horách.“

„Ale já chci jít s tebou.“

„A já tě nechci opustit. Tohle nemá nic společného s tím, co chceme.“

„Jasin říká, že se tě Devátý snaží znemožnit. Říká, že pro vévodu je urážka, když mu přidělí velení v takmalé pevnosti.“ Nezmínil další věci, které Jasin říkal. Logan si nemyslel, že má výbušnou povahu, ale vprůběhu tří měsíců, kdy král Davin zemřel a Aleine Gunder přijal jméno Aleine IX., a stal se známým jako

Devátý, se Logan zapletl do půl tuctu rvaček.

„A co si myslíš ty, synu?“

„Nemyslím si, že bys měl z někoho strach.“

„Takže Jasin říkal, že se ho bojím, co? Tak jsi přišel k těm modřinám na prstech?“

Logan se najednou pousmál. Byl vysoký jako otec a podle strážných pod velením Rena Vordena bylo jen

otázkou času, než ho přeroste, pokud už se tak nestalo. Když už se Logan zapletl do rvačky s jinými

kluky, neprohrál.

„Neudělej chybu, synu. Velení v pevnosti v Kvílivých větrech je sice ponižující, ale je to lepší než exil nebosmrt. Kdybych zůstal, tak se mi od krále jednoho z toho dostane. Každé léto si přijedeš zacvičit s mýmimuži, ale potřebuji tě tady. Půl roku budeš mýma očima a ušima v Cenarii. Tvá matka…“ Gyre se zarazil a

podíval se za Logana.

„Si myslí, že jsi blázen,“ dokončila Catrinna Gyrová, která k nim nečekaně přišla zezadu. Pocházela z jinévévodské rodiny, z Graesinů, a měla jejich zelené oči, jemné rysy a povahu. Navzdory časné hodině seoblékla do překrásné zelené róby lemované hermelínem, její učesané vlasy se leskly. „Regne, jestli natoho koně nasedneš, tak už se nemusíš vracet zpátky.“

„Catrinno, o tomhle už jsme spolu mluvili.“

„Ten šakal tě chce obrátit proti mé rodině a ty to víš. Zničí buď tebe, nebo je, a vyhraje tak jako tak.“

„Tohle je tvá rodina, Catrinno. A já už se rozhodl.“ V hlase vévody Gyra jako prásknutí bičem zazněl

rozkaz, s intenzitou, kvůli které se chtěl Logan přikrčit a stáhnout z dohledu.

„A kterou ze svých děvek si vezmeš s sebou?“

„Neberu s sebou žádnou z tvých služebnic, Catrinno, i když některé půjdou těžko nahradit. Nechávám je

tady z úcty ke tvému…“

„Jak moc si myslíš, že jsem hloupá? Prostě si nějakou běhnu najdeš tam.“

„Catrinno, běž dovnitř. Hned!“

Poslechla a vévoda Gyre ji sledoval, jak odchází. Aniž by se otočil k Loganovi, řekl: „Tvá matka… jsouvěci, které ti vysvětlím, až budeš starší. Očekávám, že se k ní budeš chovat s úctou, ale zatímco budupryč, bude z tebe lord Gyre.“

Logan na něj vytřeštil oči.

Otec ho poklepal po rameni. „To neznamená, že budeš zanedbávat své lekce. Wendel tě naučí vše, copotřebuješ vědět. Přísahal bych, že správě země rozumí mnohem lépe než já. Jsem odsud jen čtyři dnyjízdy. Máš bystrou mysl, synu, a proto tu musíš zůstat. Tohle město je hnízdo zmijí. Jsou tací, co by náschtěli zničit. Tvá matka už vidí náznaky, a to je jedna z věcí, které ji trápí. Vsadil jsem na tebe, Logane.

Přál bych si, abych nemusel, ale jsi jediná karta, s níž můžu hrát. Překvap je. Buď chytřejší, lepší,odvážnější a rychlejší, než by od tebe čekali. Není ode mě fér, že jsem na tebe naložil takové břemeno,

ale musím. Spoléhají na tebe naši spojenci a vazalové, možná i celé království.“

Vévoda Gyre se vyšvihl na svého mohutného bílého oře. „Miluji tě, synu. Ale nezklam mě.“

6.

Tma byla chladná a tísnivá jako objetí smrti. Azoth se v uličce tiskl ke zdi a doufal, že noční vítr přehlušíbušení jeho vlastního srdce. Pátý výrostek, který se k němu přidal, ukradl z Krysovy skrýše zbraní nůž, aAzoth teď tenký kov svíral tak pevně, až ho z toho bolela ruka.

V uličce se pořád nic nehýbalo. Azoth zarazil nůž do hlíny a strčil si ruce do podpaždí, aby je zahřál. Celéhodiny se nemuselo nic stát. Na tom ale nezáleželo. Docházelo mu štěstí. Už promarnil příliš mnoho času.

Krysa nebyl hloupý. Byl krutý, ale měl plán. Azoth ne. Tři měsíce byl ochromený strachem, tři měsíce, kdy

měl plánovat. Krysa mu řekl, co zamýšlí. Tím mu to dost usnadnil. Azoth o tom, co chystá, něco málověděl, jen si ty kousky potřeboval složit dohromady. Teď už byl přesvědčený, že se do něj dokáže vcítit,že dokáže odhadnout Krysovy myšlenky.

Čistka stačit nebude. Čistka mi zajistí bezpečí jen na pár let. Vůdcové ostatních gild zabíjí, aby si udrželimoc. Když budu zabíjet, nebudu jiný. Azoth se nad tou myšlenkou zamyslel. Krysa neměl malé ambice.Krysa v sobě dusil svou nenávist tři měsíce. Proč se Azotha celé tři měsíce ani nedotkl?

Zkáza. Takhle to skončí. Krysa ho zničí ve velkém stylu. Ukojí tak svou krutost a posílí moc. Udělá něcotak strašného, že se mezi gildami bude vyprávět příběh o Azothovi. Možná ho ani nezabije, ale jenzmrzačí tak strašným způsobem, že se každý, kdo Azotha potká, bude Krysy bát ještě víc.

Z uličky se ozval šouravý zvuk a Azoth se napjal. Pomalu, velice pomalu vytáhl nůž. Ulička byla úzká,budovy se tak nahýbaly, že by se vzrostlý muž mohl najednou dotknout obou zdí. Právě proto si ji Azothvybral. Jeho pronásledovatelé kolem něj nesměli proklouznout. Teď mu ale připadalo, že zdi k sobězlomyslně natahují své hladové prsty, zakrývají oblohu a snaží se ho chytit. Nad střechami kvílel vítr avyprávěl příběhy o vraždách.

Azoth znovu zaslechl zašramocení a uvolnil se. Zjizvená stará krysa vyběhla zpod hromady tlejících prkena začenichala. Azoth se ani nepohnul, když krysa cupitala dál. Začenichala u Azothových bosých nohou,šťouchla do nich vlhkým nosem, a když usoudila, že nepředstavují nebezpečí, chystala se nakrmit.

Právě když ho chtěla kousnout, Azoth zarazil nůž za její uši a do země pod ní. Trhla sebou, alenezakvičela. Vytrhl chladné železo, spokojený s tím, jak se mu to povedlo provést tiše. Znovu zkontroloval

uličku. Pořád nic.

Tak jaké mám slabiny? Být na Krysově místě, jak bych se zničil?

Něco ho zalechtalo na krku, smetl to pryč. Zatracení brouci.

Brouci? Vždyť tu mrzne. Jeho ruka se z krku vrátila teplá a lepkavá.

Azoth se otočil a švihl nožem, ale nůž mu vyletěl z dlaně, když ho něco praštilo do zápěstí.

Durzo Blint seděl na zemi ani ne stopu od něj. Nepromluvil. Jen na něj zíral, oči chladnější než noc.

Nastalo dlouhé ticho, kdy se prohlíželi navzájem, neřekli ani slovo. „Viděl jste tu krysu,“ řekl Azoth.

Zvednuté obočí.

„Bodnul jste mě tam, kam jsem já bodl ji. Ukázal jste mi, že jste lepší než já asi o tolik, jako jsem já lepší

než ta krysa.“

Náznak úsměvu. „Jaká zvláštní malá gildovní krysa jsi. Tak mazaná, tak hloupá.“

Azoth se podíval na nůž, který se záhadně objevil v Durzově ruce, a cítil se zahanbený. On byl hloupý.

Na co myslel? Chystal se vyhrožovat wetboyovi? Nahlas ale řekl: „Chci k vám do učení.“

Blint ho praštil otevřenou dlaní přes tvář a odhodil ho tak proti zdi. Azoth si o zeď poškrábal obličej a

těžce dopadl na zem.

Když se na zemi otočil, Blint stál nad ním. „Dej mi jeden dobrý důvod, proč bych tě teď neměl zabít,“

vyzval ho Blint.

Panenka. Nebyla jen odpovědí na Blintovu otázku, byla i Azothovou slabinou. To na ni mohl Krysa udeřit.Azothovi se zvedl žaludek. Nejdřív Jarl a teď Panenka.

„Měl byste,“ řekl Azoth.

Blint znovu povytáhl obočí.

„Jste nejlepší wetboy ve městě, ale nejste jediný. A když mě nevezmete do učení nebo nezabijete, buducvičit s Hu Gibbetem nebo se Zjizveným Wrablem. Strávím život přípravou na chvíli, kdy se vám budumoct postavit. Budu čekat, dokud si nebudete myslet, že jsem na dnešek zapomněl. Budu čekat, dokud si

nebudete myslet, že to byly jen výhrůžky ubohé gildovní krysy. Až se stanu mistrem, budete se chvílihonit za stíny. Ale až tucetkrát skočíte do stínů a já tam nebudu, jednou to neuděláte a právě tehdy tambudu. Nezáleží mi na tom, že se zabijeme navzájem. Vyměním svůj život za váš.“

Durzovy oči se postupně změnily z nebezpečně pobavených v jen nebezpečné. Azoth však jeho oči

neviděl přes slzy, co se draly do jeho vlastních. Viděl jen prázdný výraz v Jarlových očích a představil si hoi u Panenky. Představil si její křik, až bude Krysa každou noc přicházet, aby si ji vzal. Prvních pár týdnůbude křičet beze slov, možná bude bojovat, kousat a škrábat, a pak už nebude křičet nikdy, už nikdy se

nebude bránit. Pak bude jen sténání a zvuky pleskajícího masa a Krysovo potěšení. Jako u Jarla.

„To je tvůj život tak prázdný, chlapče?“

Bude, jestli řeknete ne. „Chci být jako vy.“

„Nikdo nechce být jako já.“ Blint tasil velký černý meč a dotkl se jeho ostřím Azothova hrdla. V tu chvíliAzothovi nezáleželo, jestli se čepel napije jeho životodárné krve. Smrt by byla milosrdnější než sledovatPanenku, jak se mu ztrácí před očima.

„Rád ubližuješ lidem?“ zeptal se Blint. „Ne, pane.“

„Zabil jsi už někoho?“

„Ne.“

„Tak proč mrháš mým časem?“

Co se mu nezdá? Myslel to vážně? Nemohl. „Slyšel jsem, že ani vám se to nelíbí. Takže to nemusím mít

rád, abych byl dobrý,“ namítl Azoth.

„Kdo ti to řekl?“

„Máma K. Říkala, že to je rozdíl mezi vámi a těmi ostatními.“

Blint se zamračil. Vytáhl z váčku stroužek česneku a hodil si ho do pusy. Zastrčil meč do pochvy,

přežvykoval.

„No dobře, chlapče. Chceš se stát boháčem?“ Azoth přikývl. „Jsi rychlý. Dokážeš ale říct, co si tvojemrtvola myslí, a zapamatovat si najednou padesát věcí? Máš hbité ruce?“ Přikývnutí. Přikývnutí.Přikývnutí.

„Staň se hazardním hráčem,“ zasmál se Durzo.

Azoth se nesmál. Podíval se na své nohy. „Už se nechci nikdy bát.“

„Ja’laliel tě bije?“

„Ja’laliel není nikdo.“

„Tak kdo je ten někdo?“ zajímal se Blint.

„Naše Pěst. Krysa.“ Proč bylo tak těžké vyslovit jeho jméno?

„Bije tě?“

„Dokud… dokud s ním neděláte věci.“ Znělo to slabošsky, ale Blint nic neřekl, tak pokračoval: „Už se od

nikoho zbít nenechám. Už nikdy.“

Blint se dál díval za Azotha, dopřával mu čas, aby si mohl utřít slzy. Měsíc v úplňku zaplavoval městozlatým světlem. „Stará děvka může být krásná,“ řekl. „I přes to všechno.“

Azoth sledoval Blintův pohled, ale v dohledu nikdo další nebyl. Stříbrná mlha stoupala z teplého hnoje vdobytčích ohradách a ovíjela se kolem rozbořeného akvaduktu. Ve tmě Azoth nemohl vidět znameníZkrvavence naškrábané přes Černého draka, ale věděl, že tam je. Jeho gilda neustále ztrácela území odté doby, co Ja’laliel onemocněl.

„Pane?“ zeptal se Azoth.

„Tohle město nemá žádnou kulturu kromě kultury ulice. V jedné ulici jsou budovy z cihel, v další z bláta a

proutí a pak z bambusu o kus dál. Alitaeranské tituly, callaeanské šaty, hudba hraná na sethijské harfy a

lodrikarské lyry, ta zatracená rýžová pole ukradená od Ceuranů. Ale dokud se jí nemůžeš dotknout anedíváš se moc zblízka, někdy je překrásná.“

Azoth si myslel, že chápe. Musíte být opatrní, na co saháte a kam v Doupatech zajdete. Louže zvratků aostatních tělesných tekutin šplouchaly v ulicích a mrvou přiživované ohně a hustá mlha z neustále sevařících kádí s lojem všechno zakrývaly mastným povlakem sazí. Neměl pro něj ale žádnou odpověď.Nebyl si ani jistý, jestli Blint mluvil k němu.

„Jsi blízko, chlapče, ale já neberu učedníky a nepřijmu ani tebe.“ Blint se odmlčel a nepřítomně protáčelnůž mezi prsty. „Nevezmu tě, dokud neuděláš něco, co je zcela nemožné.“

Poprvé za poslední měsíce v Azothově hrudi zaplála naděje. „Udělám cokoliv,“ vyhrkl.

„Musíš to udělat sám. Nikdo jiný o tom nebude vědět. Musíš přijít na to jak, kdy a kde. A všechno sám.“

„Co mám udělat?“ zeptal se Azoth. Cítil, jak mu Andělé noci ovinuli prsty kolem žaludku. Jak věděl, co seBlint chystá říct?

Blint zvedl mrtvou krysu a hodil ji Azothovi. „Jen tohle. Zabij svou Krysu a přines mi důkaz. Máš na to

týden.“

7.

Solon Tofusin vedl poníka po Sidlinské cestě mezi okázalými sídly velkých cenarijských rodin nahuštěnýmiu sebe. Mnoho z domů nebylo starších než jedno desetiletí. Ostatní byly starší, ale nedávno přestavěné.

Budovy v této jediné ulici se co do kvality dost lišily od zbytku cenarijské architektury. Tyhle nechali

postavit ti, co doufali, že si za peníze koupí kulturu. Všechny byly honosné, snažily se překonat své rivalyexotickým stylem, fantazie stavitelů si vypomáhala ladešianskými věžičkami, friaktijskými kupolemi nebopříhodnějšími členěnými alitaeranskými domy nebo dokonalými napodobeninami slavných ceuranskýchletních paláců. Dokonce tu bylo něco, co podle maleb považoval za baňaté ymmurijské chrámy, dokonce

tam byly i modlitební vlajky. Peníze z otroctví, pomyslel si.

Nebylo to otroctví, co ho děsilo. Na jeho ostrově bylo otroctví běžné. Ale nelíbilo se mu, jak hoprovozovali tady. Tahle sídla postavili na zápasnických jámách a dětských farmách. Sice to neměl pocestě, ale prošel si i Doupaty, aby se podíval, jaká je ta druhá, tichá polovina jeho nového domovskéhoměsta. Tamní bída činila zdejší bohatství odporným.

Byl unavený. Třebaže nebyl vysoký, byl silný. Silný kvůli lásce k jídlu, ale naštěstí i kolem hrudníku aramen. Poník byl dobrý kůň, ale žádný válečný oř, a musel jít vedle něj stejně často, jako na něm jel.

Před ním se vynořily větší usedlosti, které se od ostatních ani tak nelišily velikostí svých budov jakorozlohou půdy za zdmi. Zatímco sídla byla namačkaná jedno na druhém, usedlosti byly rozlehlé. Stráže tudohlížely spíš na brány z habrového dřeva než železné padací mříže, brány kdysi dávno postavili kvůliobraně, ne na okrasu.

Brána prvního panství nesla pstruha Jadwinů na zlatém listu. Skrz ni viděl přezdobenou zahradu plnousoch, některé z mramoru, jiné potažené oprýskaným zlatem. Není divu, že tu mají tucet strážných. Všichni

strážní byli profesionálové nevábného vzhledu, což odpovídalo historkám o vévodkyni, a on byl víc nežšťastný, že kolem Jadwinova panství jen prošel. On sám byl pohledný muž s olivovou pletí, černýmaočima a vlasy temnými jako noc nedotčená šedými stíny úsvitu. Sdílet dům s neukojenou vévodkyní, jejížmanžel často odjíždí na dlouhé cesty, o takové problémy on nestál.

Jako bych mohl najít něco jiného tam, kam jdu. Doriane, můj příteli, doufám, že jsi opravdu tak nadaný.Na tu druhou možnost raději ani nemyslel.

„Jsem Solon Tofusin. Přišel jsem za lordem Gyrem,“ řekl Solon, když dorazil před bránu panství Gyrů.

„Za vévodou?“ zeptal se strážný. Odsunul helmu a poškrábal se na čele.

Ten muž je prosťáček. „Ano, za vévodou Gyrem.“ Mluvil pomalu a trochu ostřeji, než bylo nutné, byl však

unavený.

„Tak to je strašná škoda,“ řekl strážný.

Solon čekal, ale strážný to neupřesnil. Žádný prosťáček, ale idiot. „Lord Gyre tu není?“

„Ano i ne.“

Tak o tohle tu jde. Ten zrzek se mě má zbavit. „Já vím, že za ty tisíce let nájezdů se chytřejší Ceuranépřestěhovali do vnitrozemí a nechali tvoje předky na pobřeží, uvědomuji si, že když sethijští piráti přepadli

tvou vesnici, tak odvezli všechny slušné ženy, a znovu tam nechali jen tvé předky, takže to není tvojevina, že jsi zároveň ošklivý i idiot. Mohl by ses alespoň pokusit mi vysvětlit, co znamená to tvé ano i ne?Můžeš používat krátká slova.“

Zdálo se, že to toho muže nějakým zvráceným způsobem potěšilo. „Žádné značky na kůži, žádné kroužkyv obličeji, a dokonce ani nemluvíš jako ryba. A na rybu jsi taky dost tlustý. Nech mě hádat, nabídli těmoři, ale mořští bohové tě nepřijali a vymetli tě na pláž, kde se o tebe postarala trolí samice v domnění,že patříš k nim.“

„Byla slepá,“ dodal Solon, a když se muž rozesmál, usoudil, že se mu líbí.

„Vévoda Gyre odjel dnes ráno. Zpátky se nevrátí,“ řekl strážný.

„Zpátky se nevrátí? To jako nikdy?“

„Nepřísluší mi o tom mluvit. Ale ne, jednou se vrátí, pokud se nepletu. Odjel převzít velení pevnosti veKvílivých větrech.“

„Ale řekl jsi, že lord Gyre pryč není,“ připomněl mu Solon.

„Vévoda jmenoval svého syna lordem Gyrem, dokud se nevrátí.“

„K čemuž nikdy nemusí dojít.“

„Na rybu ti to myslí. Jeho syn Logan je teď lord Gyre.“

To není dobré. Solon si za žádnou cenu nedokázal vzpomenout, jestli Dorian řekl vévoda Gyre nebo lord

Gyre. Pokud se proroctví týkalo vévody Gyra, musí hned odjet. Pokud ale jde o jeho syna, Solon opustí

svého svěřence ve chvíli, kdy ho potřebuje nejvíce.

„Mohu si promluvit s lordem Gyrem?“

„Umíš to s tím mečem?“ zeptal se strážný. „Jestli ne, doporučuji ti, abys ho schoval.“

„Prosím?“

„Neříkej, že jsem tě nevaroval. Jdeš se mnou?“ Strážný zavolal na dalšího na zdi, který podržel bránuotevřenou, dokud Ceuran neodvedl Solona do usedlosti. Stájník převzal poníka, Solon si meč ponechal.

Nemohl si pomoci, ale byl ohromen. Panství Gyrů se neměnilo, udržovalo si ducha starobylého rodu.Akanty rostly podél vnitřních zdí, vyrůstaly z rudé půdy, o které Solon věděl, že musela být pro tento účeldovezena. Trnité rostliny si nevybrali jen proto, aby za zdmi držely žebráky a zloděje, byly takédlouhodobě spojovány s alitaeranskou šlechtou. Samotná budova byla podobně hrozivá, samý kámen,široké oblouky a dveře tak pevné, že by odolaly obléhacímu stroji. Jediným kompromisem mezi silou akrásou byly popínavé krvavé růže, které lemovaly každé dveře a okno v přízemí. Dokonalá rudá barva sevyjímala na pozadí černého kamene a železem pobitých okenic.

Solon si nevšímal řinčení oceli, dokud neprošel kolem vchodu do domu a celou budovu neobešel. Na tommístě, kde se nabízel výhled na řeku Plith a hrad Cenarie, pár strážných sledovalo dva muže navlečené docvičné zbroje, jak do sebe navzájem buší. Menší muž ustupoval, couval v kruzích, jak údery většího muže

dopadaly na jeho štít. Ten menší pak klopýtl a jeho protivník vyrazil jako býk a narazil do něj štítem jakoberanidlem. Muž pozvedl meč, ale po soupeřově úderu mu vylétl z dlaně a další rána pak rozezněla jehohelmici jako zvon.

Logan Gyre si strhl helmu a smál se, když pomáhal strážnému na nohy. Solonovi poskočilo srdce. Tohlemá být lord Gyre? Vždyť je to dítě v těle obra, mléko mu teče po bradě. Nemohlo mu být víc než čtrnáct,pravděpodobně byl ještě mladší. Solon si dokázal představit, jak se mu Dorian směje. Dorian věděl, žeděti nesnáší.

Ceuranský strážný šel napřed a něco lordu Gyrovi tiše řekl.

„Ahoj,“ pozdravil dětský lord, když se otočil na Solona. „Marcus mi řekl, že jsi tvrdil, že to umíš s mečem.

Je to tak?“

Solon se podíval na Ceurana, který ho obdařil samolibým úsměvem. On se jmenuje Marcus? Dokonce ijména v téhle zemi smíchali dohromady. S minimálními ohledy na původ lidí se alitaeranská jména jakoMarcus nebo Lucienne volně míchala s lodrikarskými jmény jako Rodo nebo Daydra, ceuranskými jményjako Hideo nebo Shizumi a běžnými cenarianskými jmény jako Jizva nebo Zaječí Pysk. „Dokážu se o sebepostarat, lorde Gyre. Chtěl jsem s vámi ale vyměnit pár slov, ne úderů.“ Když teď odejdu, má kobylka to

se mnou do pevnosti zvládne za šest, možná za sedm dní.

„Promluvíme si po tom, co se utkáme. Marku, dej mu nějakou cvičnou zbroj.“ Muži se tvářili potěšeně a Solon na nich poznal, že milují mladého lorda, jako by to byl jejich vlastní syn. Smáli se ale přílišnenuceně a tím ho kazili. Muži se ještě zcela nevyrovnali s novou skutečností, že je z něj teď Gyre.

„Nepotřebuji ji,“ prohlásil Solon.

Smích ustal, muži se na něj zmateně podívali.

„Chceš se utkat bez zbroje?“ ujišťoval se Logan.

„Já se utkat vůbec nechci, ale je-li to vaše přání, podvolím se, nebudu ale bojovat s cvičným mečem.“Muži pobaveně hulákali při představě, že uvidí toho mrňavého Sethiho bojovat s obrem beze zbroje. Jen

Marka a jednoho nebo dva další to znepokojilo. V pevné zbroji, kterou Logan nosil, hrozilo jen malé

nebezpečí, že by ho zranili, třeba i ostrým mečem. Ale to nebezpečí tu bylo. Solon v jeho očích viděl, žeLogan si to uvědomuje také. Najednou měl pochybnosti, jestli se měl tak hrubě chovat k někomu, o komnic neví a kdo by mu možná chtěl i ublížit. Logan si znovu prohlédl Solonovu zavalitou postavu.

„Mylorde,“ ozval se Marcus, „možná by bylo lepší…“

„Souhlasím,“ řekl Logan směrem k Solonovi. Nasadil si helmu a stáhnul hledí. Cvičně mávnul mečem ařekl: „Jsem připravený.“

Než stačil Logan zareagovat, Solon vrazil prsty do chlapcova hledí a sevřel nos helmy. Trhnul Loganemdopředu a do strany. Chlapec s heknutím dopadl na zem. Solon vytáhl z Loganova opasku nůž a přiložilmu ho k oku, kolenem tlačil na bok Loganovy helmy a držel ji na místě.

„Vzdáváte se?“ zeptal se Solon.

Chlapec s námahou vydechl. „Vzdávám se.“

Solon ho pustil a postavil se, otíral si prach z jezdeckých kalhot. Pomoc při vstávání lordu Gyrovi nenabídl.

Muži ztichli. Několik jich vytáhlo meče, ale nikdo se nehnul z místa. Bylo zjevné, že kdyby chtěl SolonLogana zabít, už by to udělal. Nikdo nepochyboval o tom, co by jim vévoda Gyre udělal, kdyby k tomu

došlo.

„Jste bláhový chlapec, lorde Gyre,“ káral ho Solon. „Jako klaun se předvádíte před muži, které jednohodne možná budete žádat, aby pro vás zemřeli.“ Říkal vévoda Gyre, Dorian určitě říkal vévoda Gyre. Aleposlal mě sem. Určitě by mě poslal přímo do pevnosti, kdyby myslel vévodu. To proroctví není o mně.Dorian nemohl vědět, že se zdržím a že do města dorazím tak pozdě. Nebo mohl?

Logan si sundal helmu, v obličeji celý rudý, ale nenechal své ponížení přerůst ve vztek. „Já… zasloužiljsem si to,“ řekl. „A zasloužil jsem si hrubé zacházení, kterého se mi dostalo. Možná bych si zasloužil i

horší. Omlouvám se. Jen špatný hostitel napadá své hosty.“

„Ty víš, že s tebou prohrávají schválně, že ano?“

To Logana zaskočilo. Podíval se na muže, s kterým bojoval, než Solon přišel, pak sklopil zrak. Nakonec,jako by ho to stálo velkou námahu, zvedl oči a podíval se na Solona. „Vidím, že mluvíš pravdu. I když mězahanbuje, co jsi mě právě naučil, děkuji ti za to.“ A teď vypadali zahanbení jeho muži. Nechávali hovyhrávat, protože ho milovali, a teď tím svého lorda zostudili. Nedotklo se jich to, oni tím doslova trpěli.

Čím si ten hoch zasloužil takovou oddanost? Je to jen kvůli oddanosti jeho otci? Sledoval Logana, jak sepodíval na každého ze svých mužů, díval se na ně, dokud mu každý z nich pohled neoplatil a pak očimaneuhnul stranou, tak o tom začínal pochybovat. Logan nechal bolestné ticho, aby se usadilo a rostlo.

„Za šest měsíců,“ řekl Logan svým mužům, „budu sloužit v pevnosti svého otce. Nebudu sedět v bezpečíhradu. Ale pokud si myslíte, že zápasy jsou jen pro pobavení, no dobrá. Můžete se zápasy bavit až dopůlnoci. Vy všichni. Zítra začneme s tréninkem. A od každého z vás očekávám, že tu bude už hodinu předúsvitem. Rozuměli jste?“

„Ano, pane!“

Logan se obrátil na Solona. „Za tamto se omlouvám, mistře Tofusine. Za to všechno. Prosím, říkejte miLogane. Samozřejmě musíte zůstat na večeři, mám ale říct služebnictvu, aby vám připravilo pokoj?“

„Ano,“ řekl Solon. „Za to vám budu vděčný.“

8.

Pokaždé, když se vürdmeister Neph Dada s Krysou setkal, došlo k tomu na jiném místě. Pokoje vhostincích, sklepy v docích, pekárny, parky na východním břehu i slepé uličky v Doupatech. Od té doby,kdy Neph zjistil, že se Krysa bojí tmy, dával si záležet, aby se schůzky odehrávaly v noci.

Dnes Neph sledoval Krysu a jeho bodyguardy, jak vchází na starý přeplněný hřbitov. Nebyla taková tma, v

jakou Neph doufal; jen o třicet stop dál byly nahloučené hospody, herny a nevěstince. Krysa svébodyguardy neposlal pryč hned. Jako většina míst v Doupatech se i hřbitov nacházel jen necelou stopunad vodní hladinou. Králíci, jak se říkalo obyvatelům Doupat, pohřbívali své mrtvé přímo do bahna. Kdyžměli peníze, nechali zbudovat nadzemní sarkofág, ale neznalí přistěhovalci po nepokojích, které proběhlyasi před rokem, pohřbili své mrtvé v rakvích. Půda nad těmi hroby byla vyboulená, jak se rakve snažilyvyplavat na povrch. Některé se rozlámaly, jejich obsah ohlodali divocí psy.

Krysa a jeho bodyguardi vypadali bez sebe strachy. „Běžte,“ rozkázal konečně Krysa výrostkům,nonšalantně sebral ze země lebku a po jednom ji hodil. Kluk rychle ustoupil dozadu a lebka, oslabenávěkem nebo nemocí, se roztříštila o kámen.

„Zdravím tě, dítě,“ zaskřehotal Neph do Krysova ucha. Krysa sebou škubnul a Neph se usmál svýmchudozubým úsměvem, dlouhé řídnoucí bílé vlasy mu v mastných pramenech padaly na ramena. Neph

stál tak blízko, že kluk o krok ustoupil.

„Co chceš? Proč jsem tady?“ zeptal se Krysa.

„Ach, netrpělivost a filozofie skloubená v jedno,“ Neph se přišoural blíž. Vyrostl v Lodrikaru, východně odKhalidoru. Lodrikarci si mysleli, že když muž stojí tak daleko, že necítíte jeho dech, tak něco tají.Obchodníci v Cenarii, kteří s Lodrikarci obchodovali, si na to dost stěžovali, ale ochotně stáli dostatečně blízko, když byly v sázce lodrikarské peníze. Neph ale nestál tak blízko kvůli tradicím. V Lodrikaru nežil půl

století. Stál blízko, protože se vyžíval v Krysově nepohodlí.

„Ha!“ vybafl Neph, Krysův obličej ovanul jeho zahnívající dech.

„Cože?“ nechápal Krysa a snažil se dál neustupovat.

„Ještě jsem to s tebou nevzdal, ty přerostlý hlupáku. Někdy se ti podaří něco se naučit, i když to sámnechceš. Ale proto tady nejsem. Ani ty tady kvůli tomu nejsi. Nastal čas se pohnout. Srocují se proti toběnepřátelé, i když se zatím ještě nezorganizovali.“

„Jak tohle víš?“

„Vím toho víc, než si myslíš, Krysí pupku.“ Neph se znovu zasmál a prskal do Krysovy tváře sliny. Krysa ho

málem udeřil, Neph to poznal. Krysa se nestal v gildě Pěstí pro nic za nic. Nepha by ale samozřejmězasáhnout nedokázal. Starý muž věděl, že vypadá křehce, ale vürdmeister znal i jiné způsoby, jak sebránit.

„Víš, kolik chlapců tvůj otec zplodil?“ zeptal se Neph.

Krysa se rozhlédl po hřbitově, jestli je někdo neposlouchá. Jako by to tu Neph už nezkontroloval. Ten klukbyl beznadějný hlupák. Hloupý, ale dokázal být i úskočný a naprosto bezohledný. Kromě toho neměl Neph příliš na výběr. Když přišel do Cenarie, dostal na povel čtyři chlapce. Ten nejslibnější snědl v prvním

roce zkažené maso a zemřel dřív, než Neph vůbec zjistil, že je nemocný. Tenhle týden zemřel druhý,když se dvě gildy porvaly kvůli území. Tím Nephovi zůstali jen dva. „Jeho Svatost se stala otcem sto třiceti

dvou chlapců, co jsem počítal naposled. Většina z nich postrádala Talent a byla odstraněna. Jsi jedním ztřiačtyřiceti, kteří vzešli z jeho sémě. Už jsem ti to říkal. Neřekl jsem ti ale, že každý z vás dostal úkol, aby

prokázal svou užitečnost otci. Pokud ho zvládneš, možná se jednoho dne i ty staneš Bohokrálem.

Dokážeš uhodnout, jaký úkol to je?“

Krysovy oči se zaleskly, když si představil ty nádherné vyhlídky.

Neph mu vrazil facku. „Tvůj úkol, chlapče.“

Krysa si promnul tvář, otřásal se vzteky. „Stát se Shingou,“ řekl tiše.

No, ten chlapec míří výš, než by si kdy Neph pomyslel. Dobře. „Jeho Svatost vyhlásila, že Cenarie padne,stejně jako všechny jižní země. Sa’kagé je jedinou opravdovou silou v Cenarii, takže ano, staneš seShingou. Pak svému otci předáš Cenarii a všechno v ní, nebo spíš selžeš a zemřeš a o tohle se postarájeden z tvých bratrů.“

„Ve městě jsou další?“ zeptal se Krysa.

„Tvůj otec je bůh, ale jeho nástroje jsou lidé a ti selhávají. Jeho Svatost s tím ve svých plánech počítá.Teď, ty mé budoucí zklamání, jaký dokonalý plán máš, aby ses vypořádal s Azothem?“

Krysovy oči znovu zaplanuly hněvem, ale ovládnul se. Jedno Nephovo slovo a z Krysy bude ráno dalšímrtvola plavající v Plithu, to věděli oba. Ve skutečnosti ho Neph zkoušel. Krutost byla Krysovou největšívýhodou, Neph znal Krysovu touhu po krvi, která děsila i starší kluky, co by ho mohli zabít, byla by alek ničemu, kdyby ji nedokázal kontrolovat.

„Zabiju Azotha,“ řekl Krysa. „Bude krvácet jako…“

„To, co udělat nesmíš, je zabít ho. Jestli to uděláš, tak upadne v zapomnění a někdo další zaujme jehomísto. Musí žít, zlomený, aby to každý viděl.“

„Před všemi ho zmlátím. Zpřerážím mu ruce a…“

„Co se stane, když mu ty jeho ještěrky přijdou na pomoc?“

„To neudělají. Příliš se mě bojí.“

„Jako ostatní kluci, já vím,“ přerušil ho Neph. „Azoth není hloupý. Ví, co se děje, když k němu přešli tivýrostci. Mohl to celou dobu plánovat. První věc, kterou by předpokládal, je, že dostaneš strach a pokusíšse ho zabít. Takže se na to připraví.“

Neph sledoval, jak Krysovi pomalu dochází, že by mohl přijít o svou moc nad gildou. Jestli ztratí svou

gildu, ztratí i život.

„Ale ty máš plán,“ řekl Krysa. „Něco, čím ho můžu zničit, že ano?“

„A dokonce se o něj s tebou podělím,“ řekl Neph.

*

Blížilo se to. Azoth to mohl cítit, zatímco ležel na podlaze, obklopený svými ještěrkami, svou gildou. Svougildou. Patnáct mrňat a pět výrostků. Polovina mrňat a čtvrtina výrostků z Černého draka teď patřila kněmu. Klidně spali kolem něj, pravděpodobně i Jezevec, který jediný měl spánek předstírat.

Azoth nespal už čtyři dny. Tu noc, kdy se po rozhovoru s Blintem vrátil domů, a každou další noc vležeprobděl, plánoval, pochyboval, třásl se nadšením při představě života bez Krysy. A vycházející sluncenového dne rozptýlilo jeho plány jako mlhu. Těm, co s ním zůstávali, říkal z legrace ještěrky, protože dodraků měli daleko, ale děti to jméno nosily s pýchou, hluché k beznaději, která z něj plynula.

V průběhu těch dní jednal, vydával rozkazy, formoval své ještěrky v armádu, dělal cokoliv, aby se vyhnulmyšlence na zabití Krysy. Jak dlouho mohl Krysa vyčkávat? Čas na čistku už nastal. Každý čekal, co Krysaudělá. Každý si byl jistý, že něco udělá. Jestli brzy něco neudělá, jeho věrní stoupenci začnou pochybovata on svou gildu ztratí úplně.

Azoth dal třem mrňatům, kterým věřil nejvíce, rozkaz, aby neustále chránila Panenku. Pak už si tímrozkazem tak jistý nebyl. To nebylo dobré využití pro sílu, kterou měl. Potřeboval mrňata, aby hozásobovala informacemi, poslouchala ostatní v gildě a zjišťovala v jiných gildách, jestli by některá zesousedních nechtěla ještěrky přijmout. Kromě toho, co by si tři mrňata počala proti všem Krysovýmvýrostkům? Děcka, kterým bylo osm, deset a jedenáct, nemohla zastavit Krysovy patnáctileté ašestnáctileté. Skončilo to tím, že dohledem nad ní pověřil dva výrostky, kteří se k němu přidali jako první,a držel se poblíž v době, když se budila.

Přesto však pomalu scházel. Noci beze spánku se na něm podepisovaly. V hlavě měl zmatek. Bylo jenotázkou času, než udělá nějakou hloupou chybu. A to vše jen proto, že neměl žaludek na zabití Krysy.

Mohl by to udělat dnes. Bylo by to jednoduché, opravdu. Krysa spolu se dvěma výrostky před půlnocíodešel, ale až se vrátí, tak hned usne. Azoth měl nůž. Měl dokonce i opravdovou dýku, kterou ukradljeden výrostek. Všechno, co musel udělat, bylo přijít ke Krysovi a zarazit ji do něj. Postačí, když ho bodne

blízko žaludku. I kdyby Krysovi Draci byl natolik loajální, že by ho vzali k léčiteli, určitě ho před tímoberou o všechny peníze. Jaký léčitel by se zadarmo namáhal s gildovní krysou? Azoth jen musel poKrysově návratu pět minut počkat a pak se jít vymočit. Cestou zpátky ho zabije.

Byl to jediný způsob, jak Panence zajistit bezpečí.

Věděl, co znamená stát se wetboyem. Všechno se změní. Wetboyové byli dýkami v temnotách. Azoth senaučí, jak bojovat, jak zabíjet. Nebude se tomu jen učit, bude to i dělat. Blint od něj očekává vraždu.Zneklidňovalo ho to jako Panenčin pohled, kterým se moc nezabýval, dokud se nepotkal s jejíma očima.Nepřemýšlel však o určité vraždě. Vyvolával si obraz Durzo Blinta, jak se směje tváří v tvář celé gildě.Blint, který se vysmíval Krysovi a jeho malé armádě. Neohrožený Durzo Blint. Durzo Blint, kterým se

Azoth mohl stát.

Blint ho odvede pryč. Azoth by nevedl Černého draka. Nevedl by ani své ještěrky. To stejně nechtěl.Nestál o mrňata, jež by k němu vzhlížela jako k otci, a o výrostky, kteří by ho obklopovali a sledovali ho,jako by věděl, co dělá, jako by jim mohl zajistit bezpečí. Vždyť nedokáže zajistit bezpečí ani sám sobě.Tohle všechno byl podvod. Bylo to do očí bijící, ale oni to neviděli.

Nezaměnitelný zvuk otvírajících se předních dveří ohlašoval Krysův návrat. Azoth byl tak vyděšený, že byse rozplakal, kdyby neřekl Jezevci, aby zůstal vzhůru. Před svými výrostky plakat nesmí. Byl si jistý, že kněmu Krysa přijde, podporován vlastními výrostky, a že ho odtáhne pryč kvůli trestu tak strašnému, žeten Jarlův pak bude v porovnání s ním ničím. Ve skutečnosti se ale Krysa nacpal do svého harému, svalilse na zem a během vteřiny usnul.

Wetboy by neplakal. Azoth se pokoušel zklidnit dech, zkoušel zaslechnout Krysovy bodyguardy, jestli takyusnuli.

Pokud tu zůstanu ležet a znovu se pokusím usnout, můžu tu taky spát a nic nedělat další noc nebo celýtýden, ale Krysa mě nakonec dostane. Zničí úplně všechno. Azoth viděl pohled v jeho očích. Věřil Krysovi,že ho zničí, ale nevěřil, že by to trvalo ještě týden. Bude to tak, jestli ho nezabiji první. Ve svýchpředstavách se Azoth viděl jako hrdina, jako někdo z bardských příběhů, vrátí Jarlovi jeho peníze,Ja’lalielovi dá dost peněz, aby si mohl koupit své hodnocení, všichni v gildě ho budou za zabití Krysymilovat a Panenka poprvé promluví, řekne mu, jak statečný byl.

Byla to hloupost a hlouposti si teď nemohl dovolit.

Potřeboval se vymočit. Azoth naštvaně vstal a vyšel ven zadními dveřmi. Krysovi bodyguardi se na svých

místech ani nehnuli, když za nimi prošel.

Noční vzduch byl chladný a páchl. Azoth utratil většinu ušetřených peněz, aby nakrmil své ještěrky. Dnesjim koupil rybu. Neustále hladová mrňata snědla i její vnitřnosti a udělalo se jim zle. Jejich moč v

obloucích skrápěla uličku a jeho napadlo, že bude muset někoho určit, aby na ně dohlédl. Další věc, kterámu bude chybět.

Uvnitř domu zaslechl zašoupání nohou. Otočil se a zavázal si kalhoty. Zíral do tmy, ale nic tam neviděl.Musel se přeslechnout, děsily ho zvuky, i když tu měl tři výrostky, kteří ve spánku sténali s prázdnýmbřichem a strkali jeden do druhého.

Najednou se usmál a dotkl se nože. Mohla tu být stovka věcí, o kterých nevěděl, a tisíc dalších, kterénemohl kontrolovat, ale věděl, co musí udělat teď.

Krysa musí zemřít. Bylo to prosté. Azothovi nezáleželo na tom, co se s ním stane, až to udělá. Ať mu zato poděkují, nebo ho zabijí, musí Krysu zabít. Musí ho zabít dřív, než se Krysa dostane k Panence. Musí ho

zabít teď.

A s tím se rozhodl. Azoth držel nůž přiložený k zápěstí, když vešel dovnitř. Krysa bude spát, vmáčknutý dosvého harému. Byl jen dva kroky stranou od místa, kudy Azoth projde. Azoth bude předstírat, že zakopl,pro případ, že by ho sledovali Krysovi výrostci, a pak zaboří nůž do Krysova žaludku. Bude ho bodat znovu

a znovu, dokud Krysa nebo on nezemře.

Azotha dělily jen čtyři kroky od jeho cíle, když přišel na dohled svého vlastního místa na spaní.

Ve tmě tam na zádech ležel Jezevec, přes jeho krk se táhla tenká linka, černá na bledé kůži. Oči mělotevřené, ale nehybné.

Panenčino místo na spaní bylo prázdné. Byla pryč a stejně tak Krysa.

9.

Ležel ve tmě, příliš otřesený na to, aby se rozplakal. I když ho nečekaný zvrat událostí šokoval, Azothvěděl, že Krysovi výrostci spánek nepředstírají. Tak na tohle čekali. Azoth byl pryč pouhou minutu a oniodvlekli Panenku. I kdyby teď vzbudil celou gildu, nijak by si tím nepomohl. Ve tmě a zmatku by nezjistil,který z Krysových výrostků tu není. A i kdyby to zjistil, nevěděl, kam ji vzal. A i kdyby zjistil, kam jiodvlekli, co by mohl udělat?

Ležel ve tmě, nebyl se schopen soustředit, zíral na rozpadající se strop. On je slyšel. Ať ho navěky zatratí.

Zaslechl zvuk, ale nešel se tam podívat.

Ležel ve tmě, zlomený. Výhled se změnil. Vyšlo slunce. Gildovní krysy se budily a on zíral na bortící sestrop, čekal, jestli se na něj zhroutí jako všechno ostatní. Nedokázal by se pohnout, i kdyby chtěl.

Ležel na světle. Děti ječely, mrňata do něj šťouchala, něco křičela. Něco o Jezevci. Otázky. Byla to jenslova. Slova byla jako vítr. Někdo s ním zatřásl, ale on byl příliš daleko.

Netrvalo to dlouho, než se probral. Byl jen jeden zvuk, který ho mohl vytrhnout z transu, Krysův smích.

Celé jeho tělo se napjalo, když se posadil. Pořád měl nůž. Na podlaze byla zaschlá krev, ale on ji téměřnevnímal. Vstal a šel směrem ke dveřím.

Ten strašný smích zazněl znovu a on se rozběhl.

Ve chvíli, kdy vstupoval do dveří, koutkem oka zahlédl, jak se stín na zárubni prodloužil a natáhl sekupředu. Byl rychlý jako sklípkan a stejně úspěšný. Azoth do stínu vrazil, ale bylo to jako narazit do zdi. Vhlavě mu zvonilo, když ho stín zatáhnul do prostoru mezi gildovním domem a vedle stojící ruinou.

„To tak dychtíš po smrti, maličký?“

Azoth nemohl zavrtěl hlavou, nemohl se uvolnit. Ruka stínu, která sevřela jeho obličej, byla jako zeželeza. Pomalu si uvědomoval, že je to Durzo Blint.

„Pět dní, chlapče. Pět dní jsi měl, abys ho zabil,“ šeptal Azothovi do ucha, dech byl cítit česnekem a cibulí.

Před nimi mluvil Krysa ke gildě, smál se a rozesmíval i ostatní. Pár Azothových ještěrek tam bylo taky asmálo v naději, že uniknou Krysově pozornosti.

Tak už to začalo. Vše, čeho Azoth dosáhl, se rozpadalo. Zbytek ještěrek zmizel. Nepochybně se pozdějipřiplazí zpátky, aby zjistily, co se stalo. Azoth se na ně za to ani nedokázal zlobit. V Doupatech děláte, comusíte, abyste přežili. Nebyla to jejich chyba, to jeho. Blint měl pravdu, výrostci po Krysově boku bylipřipravení. Kdyby Azoth zaútočil teď, nepřežil by. Takovou dobu to plánoval a neudělal nic. Zasloužil by si

zemřít.

„Už ses uklidnil, hochu?“ zeptal se Blint. „Dobře. Protože já se ti teď chystám ukázat, co tě nerozhodnost

stála.“

*

Solona k večeři uvedl starý muž se shrbenými zády a v dokonale vyžehleném stejnokroji se zlatýmlemováním ozdobeném letícím bílým sokolem Gyrů na černém poli, v kterém po staletích jen málokdorozeznával původního raroha. Severského sokola. A ne khalidorského nebo lodrikarského, rarohové žili jen

v Mrazu. Takže Gyrové jsou cenarijští domorodci asi tak jako já.

Oběd se podával ve velkém sále, podle Solonova názoru podivná volba. Ne že by velký sál nebyl působivý

, byl působivý až příliš. Musel být téměř stejně velký jako hodovní sál na hradě Cenarie, vyzdobenýtapiseriemi, standartami, štíty dávno mrtvých nepřátel, obrovskými plátny, sousošími z mramorupotaženými zlatem a freskou na stropě zobrazující scénu z Alkestie. Uprostřed takového majestátuvypadal stůl jako bezvýznamný trpaslík, přestože byl patnáct stop dlouhý.

„Lord Solon Tofusin z rodu Tofusinů, Lovců větrů královského rodu Bra’den ostrovního impéria Sethi,“uvedl ho starý muž. Solona potěšilo, že muž buď znal, nebo si zjistil příslušné tituly, přestože Sethi v

dnešních dnech sotva platilo za impérium. Solon šel pozdravit lady Gyrovou.

Byla to atraktivní žena, půvabná, s tmavě zelenýma očima, snědou pletí a jemnými rysy rodu Graesin.Přestože měla nádhernou postavu, oblékala se na cenarijská měřítka skromně, téměř žádný výstřih,dolní lem šatů jí sahal až k útlým kotníkům, šedé šaty jí seděly, nebyly však příliš těsné.

„Žehnám vám, má paní,“ řekl Solon a podle sethijských tradic jí pokynul otevřenou dlaní, „nechť slunce se

nad vámi usmívá a všechny bouře zastihnou vás v přístavu.“ Bylo to trochu přehnané, ale to bylo ipořádání večeře v sále tak rozlehlém, že by mohl mít vlastní počasí.

Odpověděla mu pouhým hmm, ani se neobtěžovala promluvit. Usadili se a služebnictvo přineslo prvníchod, kachní polévku s fenyklem. „Můj syn mě varoval, co jste zač, ale mluvíte docela dobře a navíc jstenepovažoval za vhodné propíchat si obličej kovem. A jste oblečen. Docela mě to potěšilo.“ Vévodkyně sezjevně doslechla o tom, jak se synovi vedlo v souboji se Solonem, a nechtěla přiznat, jak ji tím ponížil.

„Pak je to tedy pravda?“ zeptal se Logan. Seděl na jednom konci stolu, jeho matka na druhém a Solonnaneštěstí uprostřed. „Opravdu se Sethiové na svých lodích plaví nazí?“

„Logane,“ napomenula ho ostře Catrinna Gyrová.

„Ne. Mohu-li to říct, lady Gyrová, jde o běžný omyl. Naše ostrovy se rozprostírají v nejteplejší oblastiVelkého moře, takže je tam poměrně horko i v zimě. V létě je to téměř nesnesitelné. Přestože nenosímetolik oblečení jako lidé zde, máme svá vlastní pravidla slušného odívání.“

„Slušného? Vy nazýváte ženy, které pobíhají po lodích polonahé, za slušné?“ nevěřila lady Gyrová svým

uším. Logan tou myšlenkou vypadal unešen.

„Ne všechny jsou tak slušné, to ne. Ale pro nás je hruď asi tak erotická jako krk. Může být příjemné jipolíbit, není ale žádný důvod…“

„Zašel jste příliš daleko!“ pohoršila se lady Gyrová.

„Na druhou stranu žena, která by u nás odhalila kotníky, by určitě doufala, že do podpalubí neodejde

sama. Vážně, lady Gyrová.“ Povytáhl obočí a předstíral pohled na její kotníky, přestože byly příliš daleko a

zakryté nohami stolu. „Sethijské ženy by si mohly myslet, že jste poněkud nestydatá.“

Obličej Cathrinny Gyrové zesinal.

Než stačila něco říct, Logan se rozesmál. „Kotníky? Kotníky? To je tak… hloupé!“ Obdivně zahvízdal.

„Pěkné kotníky, matko.“ Znovu se rozesmál.

Dorazil sluha s druhým chodem, ale Solon si ani nevšiml, když ho položil na stůl. Proč tohle dělám?

Nebylo by to poprvé, kdy by mu ostrý jazyk mohl proříznout hrdlo.

„Vidím, že váš nedostatek respektu se neomezuje jen na lorda Gyra,“ řekla vévodkyně.

Teď je to lord Gyre. Takže ti muži, co Logana rozmazlovali, nebyli žádní hlupáci, ona jim pravděpodobně

nakázala, aby Logana při tréninku nezranili. „Matko, ke mně se nikdy neuctivě nechoval. A nechtěl urazit ani tebe.“ Logan přeskočil pohledem z matkyna Solona a zjistil, že mají stejný kamenný výraz. „Nebo snad ano, mistře Tofusine?“ „Má paní,“ řekl Solon, „otec mi jednou řekl, že na cvičišti není lordů, protože žádní lordi nejsou ani na

bojišti.“

„Nesmysl,“ nesouhlasila. „Pravý lord zůstává lordem. V Cenarii to chápeme.“

„Matko, on tím myslí, že meče nepřátel probodnou šlechtice stejně jistě jako rolníka.“

Lady Gyrová si syna nevšímala a zeptala se: „Co od nás chcete, pane Tofusine?“

Bylo nezdvořilé vyptávat se hosta a o to víc oslovovat ho jako plebejce. Solon se spoléhal na laskavostGyrů, která by mu dala dostatek času, aby přišel na odpověď. Myslel si, že bude moct pozorovat a čekat,sedět s Gyry u každého jídla a přijmout nabídku přespání na noc nebo dvě, než bude muset prozradit svéplány. Myslel si, že by toho chlapce mohl mít rád, ale ta žena, bohové! Možná by dopadl lépe u svůdkyněod Jadwinů.

„Matko, nemyslíš si, že jsi byla trochu…“

Ani se na syna nepodívala, jen zvedla jeho směrem otevřenou dlaň a dál bez mrknutí zírala na Solona.

Tak o tohle tady jde.

Logan neměl být jen jejím synem. Přestože byl pouhý chlapec, Logan měl být pro Catrinnu Gyrovoulordem. V tom pohrdavém gestu mohl Solon číst celou rodinnou historii. Zvedla ruku a její syn byl stálepříliš mladý, příliš nezkušený, takže poslušně ztichl jako hodný syn a neztrestal ji jako pravý lord. Z jejíhodespektu a opovržení, s jakým ho přivítala, Solon pochopil, proč vévoda Gyre jmenoval po dobu svénepřítomnosti syna lordem Gyrem. Vévoda své ženě nevěřil, a proto jí nesvěřil ani panství.

„Já čekám,“ řekla lady Gyrová. Chlad v jejím hlase mu pomohl se rozhodnout.

Solon neměl rád děti, ale nesnášel tyrany. Buď zatracen, Doriane. „Přišel jsem, abych se stal poradcemlorda Gyra,“ řekl a mile se usmál.

„Ha! Absolutně vyloučeno!“

„Matko,“ ozval se Logan, do hlasu se mu vplížil náznak oceli.

„Ne. Nikdy,“ odsekla. „Ve skutečnosti si, mistře Tofusine, přeji, abyste odešel.“

„Matko.“

„Okamžitě,“ dodala.

Solon se ani nepohnul, jen zvedl nůž a vidličku se dvěma hroty, byl rád, že si pamatuje, jak Cenarianétyhle věci používají, nad talíř, rozhodnutý zůstat.

„Kdy necháte lorda Gyra, aby se jako lord Gyre choval?“ zeptal se jí.

„Až bude připraven. Až bude starší. A nebudu se zpovídat nějakému sethijskému divochovi, který…“

„Tohle vám vévoda nařídil, když po dobu své nepřítomnosti jmenoval syna lordem? Ať se chová jako lord,

až bude připraven? Můj otec mi jednou řekl, že oddalování poslušnosti je tou pravou neposlušností.“

„Stráže!“ zaječela.

„Zatraceně, matko! Nech toho!“ Logan vstal tak prudce, až židle za ním zarachotila o zem.

Strážní byli napůl cesty k Solonově židli. Najednou vypadali zaskočeně. Podívali se na sebe a zpomalili,

marně se pokoušeli pokračovat tiše dál, jejich kroužkové zbroje cinkaly při každém kroku.

„Logane, o tomhle si promluvíme jindy,“ řekla Catrinna Gyrová. „Tallane, Brane, vyprovoďte toho muže

ven. Hned.“

„To já jsem Gyre! Ani se ho nedotknete,“ vykřikl Logan.

Strážní se zastavili. Catrinniny oči vzplály hněvem. „Jak se opovažuješ zpochybňovat mou autoritu?Ponižuješ svou matku před cizincem? Jsou s tebou jen potíže, Logane Gyre. Zostudil jsi svou rodinu. Tvůjotec se hrozně zmýlil, když ti důvěřoval.“

Solonovi se udělalo zle a Logan na tom nebyl lépe. Byl otřesený, náhle zakolísal, málem se složil. Tazmije. Ničí to, co by měla chránit. Ničí jeho sebedůvěru.

Logan se podíval na Tallana a Brana. Muži vypadali znepokojení z toho, že se stali svědky tak zjevnéhoLoganova ponížení. Logan se scvrkl, jako by z něj vypustili vzduch.

Musím něco udělat.

„Můj lorde Gyre,“ ozval se Solon a vstal, čímž na sebe strhl pozornost. „Hrozně se vám omlouvám.

Nechtěl jsem zneužívat vaší pohostinnosti. Poslední věc, kterou bych si přál, by bylo stát se příčinou sporů

v rodině a vskutku, trochu jsem se zapomněl a mluvil s vaší matkou příliš otevřeně. Ne vždy se mi podaří

mírnit můj… temperament, zvlášť když se střetává s cenarijským jemnocitem. Lady Gyrová, omlouvámse vám za jakoukoliv urážku, které jsem se vůči vám nebo vašemu lordu mohl dopustit. Lorde Gyre,omlouvám se vám, pokud jste nabyl dojmu, že si nevážím vaší pohostinnosti, a samozřejmě odejdu,pokud si to budete přát.“ S malým důrazem na pokud si to budete přát.

Logan se narovnal. „To si nepřeji.“

„Můj pane?“ Solon vykouzlil na tváři zmatený výraz.

„Zjistil jsem, že v tomto domě je příliš mnoho jemnocitu a příliš málo pravdy, lorde Tofusine,“ prohlásilLogan. „Neudělal jste nic, čím byste mě urazil. Budu rád, když zůstanete. A jsem si jistý, že má matkaudělá vše pro to, abyste se tady cítil vítaný.“

„Logane Gyre, ty ne…“ začala Catrinna.

„Muži!“ zavolal Logan hlasitě na strážné, aby ji přerušil. „Lady Gyrová je unavená. Doprovoďte ji do jejíchkomnat. Ocenil bych, kdyby jeden z vás zůstal na stráži u jejích dveří pro případ, že by něco potřebovala.Ráno se najíme na obvyklém místě.“

Tak se to Solonovi líbilo. Logan právě uvěznil svou matku v jejím pokoji a postavil k ní stráž, aby ji tam udržel až do rána, a to všechno tak, aby si nemohla stěžovat. Ten chlapec jednou dokáže vzbudit úctu.

Jednou? Už ji má. A já se k němu právě připoutal. To nebyla příjemná myšlenka. Ještě se ani nerozhodl,jestli zůstane. Vlastně se před hodinou a půl rozhodl, že se pár týdnů rozhodovat nebude. A teď bylLoganův.

Věděl jsi, že se to stane, Doriane? Dorian na náhody nevěřil, ale Solon postrádal přítelovu víru. Teď, víra,nebo ne, mu byl zavázán. Hrdlo měl stažené, jako by nosil o dvě čísla menší obojek otroků.

Zbytek výtečné večeře proběhl v tichosti. Solon požádal svého lorda, jestli může odejít, a pak si šel najít

nejbližší hospodu, kde by podávali sethijské víno.

10.

Její tvář byla zmrzačená. Azoth jednou viděl muže, kterého přímo do obličeje kopl kůň. Chvíli pak sípalskrz polámané zuby a krev a zemřel. Obličej Panenky na tom byl hůř.

Azoth se odvrátil, ale Durzo ho chytil za vlasy a otočil mu hlavu zpátky. „Podívej se, tak se sakra podívej.Tohle jsi, chlapče, způsobil. Tohle vzešlo z tvého váhání. Když řeknu zabij, tak zabiješ. Ne zítra, ne za pětdní. Zabiješ v tu chvíli. Bez zaváhání. Bez pochyb. Bez vlastního názoru na věc. Poslušnost. Víš, co toslovo znamená? Vím to lépe než ty. Ty nevíš nic. Nejsi nic. Jsi tím, čím jsi. Jsi slabý. Jsi špína. Jsi krev,

která té malé dívce bublá z nosu.“

Z Azothova hrdla se draly vzlyky. Házel sebou, snažil se odvrátit, ale Durzo ho držel v ocelovém sevření.„Ne! Dívej se! Tohle jsi způsobil. Tohle je tvoje chyba! Tvoje selhání! Tohle udělala tvoje mrtvola. A tvámrtvola by neměla dělat nic. Mrtvola má být mrtvá. Ne za pět dní ode dneška, tvá mrtvola je mrtvá vechvíli, kdy zakázku přijmeš. Rozumíš tomu?“

Azoth začal zvracet a Durzo, který stále držel jeho vlasy, ho otočil stranou, takže jeho zvratky neskončilyna Panence. Když přestal, Durzo ho otočil a nechal jít. Azoth se však obrátil zpátky, ani si neotřel zvratkyze rtů. Díval se na Panenku. Nemohla to vydržet dlouho. Každý nádech ji vysiloval. Krev z ní tryskala,

proudila, kapala, stékala na listí, na podlahu.

Díval se, dokud její obličej nezmizel a neviděl jen rudé obrysy a křivky tam, kde býval obličej krásný jakopanenka. Rudé rány se rozžhavovaly do běla a vpalovaly se do jeho vzpomínek. Stál naprosto klidně,dokud jizvy v jeho mysli nedostaly dokonalou podobu toho, co udělal, dokud zcela nesouhlasily s jejírozedranou tváří.

Durzo neřekl ani slovo. Nezáleželo na tom. Na něm nezáleželo. Na Azothovi nezáleželo. Jediné, na čemzáleželo, byla malá zkrvavená dívka ležící na zakrváceném listí. Cítil, jak se něco v něm hroutí, jak mu tovymačkává dech z těla. Něco v něm to potěšilo, něco v něm se radovalo z toho, jak se cítí zlomený,bezvýznamný a zatlačený do zapomnění. Tohle si zasloužil.

Ale pak to přestalo. Zamrkal a uvědomil si, že už v očích nemá žádné slzy. Nemohl být zlomený. Něco vněm se zlomit odmítalo. Otočil se na Durza.

„Jestli ji zachráníte, jsem váš. Navždy.“

„Chlapče, ty to nechápeš. Ty už jsi selhal. Kromě toho umírá. Nemůžeš s tím nic udělat. Teď je bezcenná.

Děvče na ulici má cenu, jen když se stane šlapkou. Zachránit jí život není laskavost. Nepoděkuje ti zaněj.“

„Jestli zemře, tak si vás najdu,“ řekl Azoth.

„Už jsi selhal.“

„Dal jste mi týden. Uběhlo jen pět dní.“

Durzo zavrtěl hlavou. „Při Andělech noci, ať je tedy po tvém. Jestli se ale vrátíš bez důkazu, tak to stebou skončím.“

Azoth neodpověděl. Už odcházel.

*

Neumírala rychle, ale určitě zemře. Durzo jí nemohl pomoci, vyvolalo to v něm však profesionální vztek.Byla to nedbalá, krutá práce. Vzhledem k hrozivým zraněním v jejím obličeji bylo zjevné, že měla žít, žítse strašnými jizvami, které ji navždy zohaví. Místo toho ale umírala, vydechovala svůj život zlomeným

zkrvaveným nosem.

Nemohl pro ni nic udělat. To mu bylo jasné hned. Zabil oba výrostky, kteří ji po té řezničině hlídali, alepochyboval, že by ji pořezal někdo z nich. Oba vypadali příliš vyděšení ze zla, kterého se právě zúčastnili.Kousek slušnosti, jenž v Durzovi ještě zůstal, ho nutil, aby okamžitě zabil zvrhlíka, co jí to udělal, alenejdřív se musel postarat o dívku.

Ležela na nízkém lůžku v jednom menším bezpečném domě, který v Doupatech vlastnil. Omyl ji, jaknejlépe mohl. O zachraňování životů toho věděl dost, naučil se to, když se učil zabíjet. Byla to pouzeotázka překročení hranice mezi životem a smrtí, jen z opačné strany. Proto mu hned došlo, že tahlezranění jsou nad jeho schopnosti. Zkopali ji, vnitřně krvácela. To ji zabije, jestli se to dřív nepodaří ztrátěkrve ze zranění v obličeji.

„Život je prázdný,“ řekl jí pevným hlasem. „Život je bezcenný, bezvýznamný. Život je bolest a utrpení.Ušetřím tě ho, když tě zabiji. Odteď budeš ošklivá. Budou se ti posmívat. Zírat na tebe. Ukazovat na tebe.

Bude je z tebe mrazit. Zahrnou tě otázkami. Poznáš jejich vypočítavou lítost. Budeš kuriozitou, hroznoukuriozitou. Tvůj život už nemá cenu.“

Neměl na výběr. Měl by ji nechat zemřít. Udělá jí tím jen laskavost. Asi to nebude správné, ale laskavéano. Správné ne. Ta myšlenka ho užírala, její ošklivost a krev a hvízdání se do něj zažíralo.

Možná by ji zachránit měl. Kvůli chlapci. Možná se stane ostruhou, která ho bude pohánět. Máma K.říkala, že Azoth je příliš hodný. Možná se díky tomuhle Azoth naučí jednat jako první, jednat rychle, zabítkaždého, kdo ho ohrozí. Chlapec už čekal příliš dlouho. Byl to riskantní způsob. Azoth se Durzovi zavázalpřísahou, jestli ji zachrání, ale jak mu prospěje, když si tu mrzačku bude držet u sebe? Stane se živoucípřipomínkou jeho selhání.

Durzo nemohl Azothovi dovolit, aby se kvůli té dívce zničil. Nesměl to dovolit.

Zasípání rozhodlo. On ji nezabije a ani se nezachová jako zbabělec, neuteče pryč a nenechají zemřítsamotnou. Dobře. Udělá, co bude moct, aby ji zachránil. Jestli zemře, nebude to jeho chyba. Jestlipřežije, má s Azothem dohodu.

Zatraceně, kdo by ji ale mohl zachránit?

*

Solon zíral na usazeninu v šesté sklenici, když bude milosrdný, hnusného sethijského červeného. Každýpoctivý obchodník s vínem na ostrovech by se styděl podávat takovou břečku i na narozeninové oslavěsvého nejméně oblíbeného synovce. A ta usazenina? Polovinu sklenice tvořila usazenina. Někdo by mělhostinskému říct, že tohle víno ještě nedozrálo. Měl by ho servírovat tak za rok. Kaede by to

neschvalovala.

Řekl to hostinskému. A z výrazu jeho tváře si uvědomil, že ne poprvé. Řekl mu to nejméně dvakrát.

Dobrá, do pekel s ním. Zaplatil poctivé peníze za mizerné víno a dál doufal, že po pár sklenicích přestanevnímat, jak špatné víno to je. Mýlil se. Každá další sklenice ho svou mizernou kvalitou dráždila ještě víc.Proč by někdo vozil tak špatné víno přes celé Velké moře? To na tom vážně něco vydělal?

Když vytahoval další stříbrňák, došlo mu, že vydělává právě kvůli po domově tesknícím hlupákům, jako jeon sám. Z té představy se mu udělalo zle. Nebo to možná bylo tím vínem. Jednoho dne lorda Gyrapřesvědčí, aby investoval do sethijských vín.

Svalil se zpátky na židli a mávnul rukou pro další sklenici, ostatních zákazníků a znuděného hostinského sinevšímal. Tohle bylo opravdu neomluvitelné cvičení v sebelítosti, kdyby něco podobného viděl u LoganaGyra, asi by od něj utekl. On ale cestoval tak daleko, a kvůli čemu? Pamatoval si Dorianův úsměv, ten

škodolibý úšklebek, nad kterým se dívky tolik rozplývaly.

„Osud království spočívá v tvých rukou, Solone.“

„Co je mi do Cenarie? Je to na druhé straně světa!“

„Řekl jsem snad, že je tím královstvím Cenarie?“ Zase ten zatracený úšklebek. Pak zmizel. „Solone, ty víš,

že bych tě o to nežádal, kdyby existoval jiný způsob…“

„Ty nevidíš všechno. Může být jiná možnost. Alespoň mi řekni, co mám udělat. Doriane, ty víš, co

opouštím. Víš, co mě to bude stát.“

„Já vím,“ řekl Dorian a v aristokratické tváři měl výraz bolesti, jakou cítí velký lord, když posílá své muže

na smrt při plnění nějakého nezbytného úkolu. „On tě potřebuje, Solone…“

Solonovy vzpomínky přetrhlo píchnutí dýky na páteři. Narovnal se rychle jako blesk, usazeninu ze sedmé

sklenice rozlil po stole.

„To stačilo, příteli,“ zašeptal mu do ucha tlumený hlas. „Vím, kdo jsi, a potřebuji, abys šel se mnou.“ „Nebo?“ zeptal se zmateně Solon. Kdo mohl vědět, že je tady?

„Ano. Nebo.“ Pobavený tón.

„Nebo co? Chystáš se mě zabít před pěti svědky?“ zeptal se Solon. Jen výjimečně vypil víc než dvě

sklenice vína najednou. Na tohle byl příliš opilý. Co je to sakra za chlapa?

„A to bys měl být chytrý,“ řekl muž. „Když vím, kdo jsi, a přesto ti hrozím, myslíš, že nejsem dost

odhodlaný, abych tě zabil?“

„A co mi zabrání…“ začal Solon.

Další bodnutí dýky do zad. „Dost řečí. Byl jsi otráven. Uděláš, co ti řeknu, a já ti dám protijed. Stačí ti

tahle odpověď na zbytek tvých otázek?“

„Vlastně…“

„Poznáš, že jsi opravdu otrávený, protože někdy teď tě začne svědit krk a podpaždí.“

„Uh-huh. Kořen ariamu?“ zeptal se Solon, snažil se přemýšlet. Neblufuje? Proč by blufoval?

„Spolu s dalšími věcmi. Poslední varování.“

Začala ho svědit ramena. Zatraceně. S kořenem ariamu by si poradil sám, ale tohle… „Co chceš?“

„Jdeme ven. Neotáčej se, nic neříkej.“

Solon šel ke dveřím, téměř se třásl. Ten muž řekl „co jsi“, ne „kdo jsi“. To by mohlo souviset s tím, že je

Sethi, ale další poznámky už jistě ne. Sethiové byli známí nebo nechvalně proslulí mnoha věcmi, ale

inteligence mezi nimi nebyla, ať už po právu, nebo ne.

Sotva se nohou dotkl ulice, znovu ucítil rýpnutí dýky do páteře. Ruka mu vytáhla meč z pochvy. „To

nebude nutné,“ řekl Solon. Byla to jeho představivost, nebo ho začal svědit krk? „Řekni mi, co

potřebuješ.“

Travič ho zavedl za budovu, kde čekali dva koně. Spolu vyjeli na jih a pak přes Vandenský most. Pohltilaje Doupata, a přestože si Solon nemyslel, že muž záměrně mění směr, aby Solon ztratil přehled, stejně se

nakonec ztratil. Zatracené víno.

Konečně zastavili před jednou z mnoha malých chatrčí. Vrávoravě sesedl a následoval muže dovnitř.Travič nosil tmavé oblečení a velký šedočerný plášť s kápí. Solon na něm jen viděl, že je vysoký, určitěsilný a pravděpodobně hubený. Muž kývnul směrem ke dveřím a Solon vešel dovnitř.

Okamžitě ho zasáhl pach krve. Na nízké posteli ležela malá dívka, skoro nedýchala, krvácela, její tvář bylaumazaná krví. Solon se otočil. „Ona umírá. Tady nic nezmůžu.“

„Udělal jsem, co jsem mohl,“ řekl muž. „Teď to samé uděláš ty. Nechal jsem ti tu všechny nástroje, kterébys mohl potřebovat.“

„Nevím, za koho mě považuješ, ale mýlíš se. Já nejsem léčitel!“

„Zemře ona, zemřeš i ty.“ Solon na sobě cítil tíhu mužových očí. Pak se travič otočil a odešel.

Solon se podíval na zavřené dveře a cítil zoufalství, jak se na něj valí jako dvě protichůdné vlny temnoty.Pak se oklepal. Dost. Byl unavený, opilý, otrávený, všechno ho svrbělo a léčení mu nikdy nešlo, takže sním ani nezačínal. Neříkal Dorian, že někdo bude potřebovat jeho pomoc? Solon ještě zemřít neměl.

Pokud však pomoc Loganovi postavit se matce nebylo to, co od něj Dorian potřeboval.

Dobrá. To jsou ty potíže s proroctvími, co? Nikdy nevíš. Solon si klekl k dívce a dal se do práce.

11.

Máma K. nevědomky zkřížila nohy tak provokativním způsobem, jak to dokáže jen vysloužilá kurtizána.Někteří lidé se museli neustále škrábat. Máma K. neustále sváděla. S postavou, kterou by jí většina jejíchdívek mohla závidět, by jí mohli hádat třicet, ale Máma K. se za svůj věk nestyděla. Na čtyřicetinyuspořádala velkolepou oslavu. Jen někteří z těch, co o ní říkali, že zastiňuje vlastní kurtizány, lhali, protože

Gwinvere Kirena byla kurtizánou své doby. Durzo věděl, že kvůli ní proběhly tucty duelů a nejméněstejný počet lordů jí nabídl sňatek, ale Gwinvere Kirena se nepřipoutala k žádnému muži. Všechny muže,co znala, znala příliš dobře.

„On tě vážně znervózňuje, tenhle Azoth. Že ano?“ zeptala se ho Máma K.

„Ne.“

„Lháři.“ Máma K. se usmála, plné rudé rty odhalily dokonalé zuby.

„Co mě prozradilo?“ zeptal se Durzo, přestože ho to příliš nezajímalo. On byl nervózní. Věci se najednou

vymykaly jeho kontrole.

„Zíral jsi mi na prsa. Jako na ženu se na mě díváš jen tehdy, když jsi tak moc rozrušený, že se přestanešhlídat.“ Znovu se usmála. „Žádný strach, připadá mi to roztomilé.“

„To nikdy nepřestaneš?“

„Jsi mnohem jednodušší muž, než si myslíš, Durzo Blinte. Máš jen tři opravdová útočiště, když se ti hroutísvět. Mám ti říct, kde jsou, můj velký silný wetboyi?“

„Takhle mluvíš se svými klienty?“ Byla to mizerná obrana. Navíc to bylo něco, čím děvky uráželi tak často,

že se proti tomu dokázaly obrnit.

Ani nemrkla. „Ne,“ řekla. „Byl tu ale jeden nepříliš obdařený baron, kterému se líbilo, když jsem sevydávala za ošetřovatelku, a když zlobil, tak jsem mu…“

„Ušetři mě toho.“ Byla to marná snaha, protože ona pokračovala ještě deset minut a nevynechala jediný

detail.

„Tak co tedy chceš, Durzo? Teď se zase díváš na své ruce.“

Díval se na své ruce. S Gwinvere bývala spousta problémů, ale vždycky mu dávala dobré rady. Bylanejchytřejší osobou, jakou znal, mnohem chytřejší než on. „Potřeboval bych poradit, co mám dělat,

Gwinvere.“ Po dlouhé chvíli ticha vzhlédl od svých rukou.

„Ohledně chlapce?“ zeptala se. „Nemyslím si, že to v sobě má.“

*

Když Azoth vyšel zpoza rohu, Krysa seděl na zadní verandě ruiny, které gilda říkala domov. Při pohledu na

tu malou stvůru se Azothovi sevřelo srdce. Krysa byl sám, čekal na něj. Mávnul jeho směrem krátkýmmečem. Když se čepel otáčela, rezavé skvrny se proplétaly s odlesky ubývajícího měsíce na vyleštěnéoceli.

V jednu nestřeženou chvíli se v Krysově obličeji jako na té lesklé oceli střídaly dva výrazy, nejdřív to bylnetvor, kterého Azoth znal, v příští chvíli přerostlé vyděšené dítě. Azoth se k němu šoural, spíš zmatenýnež vyděšený kvůli tomu záblesku lidskosti, pak se zklidnil. Už toho viděl příliš.

Prošel zapáchající uličkou, kterou gilda používala jako latrínu. Ani mu nezáleželo na tom, kam šlape.Uvnitř byl prázdný.

Když vzhlédl, Krysa vstával, na rtech ten známý krutý úšklebek, zrezlý meč namířený na Azothovo hrdlo.

„Dál už ne,“ řekl Krysa.

Azoth ucouvnul. „Kryso,“ hlesl a pak polkl.

„Blíž ne,“ varoval ho Krysa. „Máš nůž. Dej mi ho.“

Azoth měl slzy na krajíčku. Vytáhl z opasku nůž a podal mu ho, rukojetí napřed. „Prosím,“ řekl. „Já nechci

zemřít. Je mi to líto. Udělám, co budeš chtít. Jen mi neubližuj.“

Krysa si nůž vzal.

*

„Musím mu nechat, že je chytrý,“ řekl Durzo. „Ale tohle vyžaduje víc než inteligenci. Vídáš ho tady s

ostatními gildovními krysami. Má…?“ Zapraskal prsty, nemohl najít to správné slovo.

„Většinu z nich vídám jen v zimě. Zbytek roku spí na ulici. Já jim poskytuji přístřeší, ne domov.“

„Ale viděla jsi ho.“

„Viděla.“ Nikdy na něj nezapomene.

„Gwinvere, umí být lstivý?“ *

Krysa zastrčil nůž za opasek a Azotha prohledal. Další zbraň nenašel. Jeho strach se vytratil a zůstal jenpocit triumfu. „Neublížit ti?“ zeptal se. Udeřil Azotha hřbetem ruky.

Bylo to skoro k smíchu. Azoth silou úderu prakticky odletěl stranou. Natáhl se ve špíně a pomalu vstával,

ruce a kolena mu krvácely. To je tak malý?

Jak jsem se ho mohl bát? Azothovy oči přetékaly strachem. Brečel, trhavě ve tmě vzlykal. „Já se tě zranitchystám, Azothe. Donutil jsi mě k tomu. Takhle jsem to nechtěl. Chtěl jsem tě u sebe.“

Všechno to bylo příliš snadné. Když se teď Azoth do gildy vrátil, byl už zlomený. Krysovi se to nelíbilo.Chtěl něčím zpečetit Azothovo ponížení.

Udělal krok vpřed a chytil Azotha za vlasy. Vytáhl ho na nohy, užíval si jeho tichý, bolestivý pláč.

Za to, co mělo následovat, vděčil Nephovi. Krysa vlastně kluky víc než holky rád neměl. Neviděl v tomvelký rozdíl. Ale Krysa o tom nikdy neuvažoval jako o zbrani, dokud mu Neph neřekl, jak moc to zlomí

lidského ducha, když je k tomu donucen.

Stalo se to jednou z Krysových oblíbených zbraní. Každý dokázal vyděsit holku, ale kluci v gildě se ho bálivíc než kohokoliv jiného. Zahleděli se na Bima, Weese, Poda nebo Jarla a změkli. A čím déle to dělal, tímvíc ho to bavilo. Jen se teď na Azotha podíval, na jeho kolena a oči rozšířené strachem, a cítil veslabinách vzrušení. Nic se nevyrovnalo sledování plamene vzdoru, jak zuřivě vzplane a pak rychle uhasne,

nebo jak po mnoha nocích odumře, znovu vzplane a poté uhasne napořád.

*

„Wetboy musí sám sebe ztratit,“ řekl Durzo. „Ne, musí sám sebe opustit. Aby byl dokonalým zabijákem,musí si na každou vraždu obléct dokonalou kůži. Gwinvere, ty to chápeš, že ano?“

Překřížila dlouhé nohy. „Je to porozumění, co odlišuje kurtizány od šlapek. Dostanu se pod kůži každéhomuže, který projde těmito dveřmi. Když muže poznám, vím, jak ho potěšit. Vím, jak s ním manipulovat,takže se bude pokoušet koupit mou lásku a bude soutěžit s ostatními, co se pokouší o totéž, ale nezačnena ně žárlit.“

„Wetboy musí takhle poznat své mrtvoly,“ souhlasil Durzo. „A ty si nemyslíš, že to Azoth dokáže?“

„To ne. Já věřím, že to zvládne,“ řekl Durzo. „Když ale muže nebo ženu takhle poznáš, když vklouznešdo jejich kůže a projdeš se v ní pár mil, nedokážeš si pomoct a začneš je milovat…“

„Není to ale opravdová láska,“ dodala Gwinvere tiše. „…a když je miluješ, tak to je ta chvíle, kdy wetboy zabíjí.“ „A tohle Azoth nedokáže.“

„Je příliš měkký.“

„I teď, po tom, co se stalo jeho malé přítelkyni?“

„I teď.“

*

„Máš pravdu,“ řekl Azoth a podíval se přes slzy na Krysu, jak nad ním stojí, měsíc na Azotha vrhal jeho

stín. „Já vím, co chceš, a já to chci taky. Já jen… já nemohl. Ale teď jsem připravený.“

Krysa se na něj podíval, v očích se mu objevilo slabé světlo pochyb.

„Našel jsem pro nás zvláštní místo…“ Azoth se zarazil. „Ale na tom nezáleží, můžeme to udělat tady.“

Krysovy oči ztvrdly, ale zůstávaly nečitelné. Azoth pomalu vstal, držel se Krysových kyčlí. „Udělejme totady. Ať nás celá gilda slyší. Ať to každý ví.“

Celé jeho tělo se třáslo a nebyl způsob, jak to skrýt. Pocit hnusu jím projel jako blesk, udržel však ve tvářivýraz naděje, třas byl pouhou nestrojenou nejistotou. Nemůžu. Nemůžu. Ať mě zabije. Všechno, jen ne…Jestli na to začne myslet, jestli o tom začne uvažovat, je ztracen.

Azoth zvedl třesoucí se ruku ke Krysově tváři a postavil se, stoupnul si na špičky a políbil ho.

„Ne,“ řekl Krysa a vrazil mu facku. „Uděláme to po mém.“

*

„Jestli chce dělat tuhle práci, tak si nesmí ničeho vážit, musí obětovat…“ Durzo se odmlčel.

„Všechno?“ zeptala se Gwinvere. „Jako jsi to udělal ty? Má sestra by k tomu měla své připomínky.“

„Vonda je mrtvá, protože jsem se tím neřídil,“ řekl Durzo. Nedokázal se podíval Gwinvere do očí. Venku za

oknem noc ztrácela vládu nad městem.

Když se na Durza dívala, na jeho tvrdou poďobanou tvář, ze které ve světle lamp vyzařoval smutek,

Gwinvere změkla. „Takže ses zamiloval, Durzo. Ani wetboyové nejsou imunní. Láska je šílenství.“

„Láska je selhání. Všechno jsem ztratil, protože jsem selhal.“

„A co uděláš, jestli selže Azoth?“ zeptala se Gwinvere.

„Nechám ho zemřít. Nebo ho zabiji.“

„Potřebuješ ho,“ upozornila ho jemně. „Řekl jsi mi, že k tobě přivolá ka’kari.“

Než mohl Durzo něco říct, někdo zaklepal na dveře.

„Vstupte,“ řekla Máma K.

Jedna z Gwinveřiných služebných, očividně bývalá kurtizána, teď už pro nevěstinec příliš stará, strčila

hlavu do dveří. „Chce vás vidět nějaký chlapec, má paní. Jmenuje se Azoth.“

„Pošli ho dovnitř,“ nakázala jí Gwinvere.

Durzo se na ni podíval. „Co tady sakra dělá?“

„Nevím.“ Gwinvere to pobavilo. „Předpokládám, že pokud je to ten typ chlapce, ze kterého můžeš udělat

wetboye, tak není bez určitých zdrojů.“

„Zatraceně, opustil jsem ho ani ne před třemi hodinami,“ zaklel Durzo.

„Takže?“

„Řekl jsem mu, že ho zabiji, když ho uvidím bez důkazu. Víš, že si nemůžu dovolit plané výhružky,“

povzdechl si Durzo. „Možná máš pravdu, ale teď už to jde mimo mě.“

„Nepřišel za tebou, Durzo. Přišel za mnou. Tak proč neuděláš ten svůj malý trik se stíny a nezmizíš?“

„Můj malý trik se stíny?“

„Hned, Durzo.“

Dveře se otevřely a v nich se ukázal zakrvácený, zbědovaný chlapec. A přestože byl takhle zbitý,Gwinvere by si z tisíce gildovních krys vybrala jeho. Tahle gildovní krysa měla v očích oheň. Stálvzpřímeně, přestože měl odřený obličej a z úst a nosu mu tekla krev. Bez rozpaků se na ni podíval, ale byl příliš mladý nebo příliš chytrý, takže se jí díval do očí a ne do výstřihu.

„Už jsi toho viděl víc než dost, že,“ řekla Máma K. Nebyla to otázka.

Ani nepřikývl. Byl příliš mladý, než aby pochopil uštěpačnost jejích oznamovacích vět, takže za tímnepřítomným pohledem, kterým ji častoval, muselo být víc.

No jistě. „A viděl jsi něco strašlivého, že ano?“

Azoth se na ni jen podíval velkýma očima, třásl se. Byl obrázkem čisté nevinnosti, která každý den vDoupatech umírala. Probudil v ní něco, o čem si myslela, že dávno zemřelo. Nepotřeboval k tomu žádnáslova, ale ona věděla, že by mu teď mohla nabídnout mateřskou náruč, mateřské objetí, bezpečí. Nabídlaby mu útočiště, i když byl dítě Doupat, které v životě nikdo neobjal. Milý pohled, pohlazení po tváři, jedno

slovo a on by se jí zhroutil do náručí a rozplakal by se.

A co by udělal Durzo? Vonda byla po smrti necelé tři měsíce. Ztratil víc než milenku, když zemřela, aGwinvere si nebyla jistá, jestli se z toho někdy vzpamatuje. Pochopí, že ho Azothovy slzy neoslabují?

Musela k sobě být upřímná, neobjala by Azotha jen kvůli němu. Nedokázala si vzpomenout, kdynaposledy objala někoho, kdo za to privilegium nezaplatil.

A co by Durzo udělal, kdyby teď viděl opravdovou lásku? Udělá to z něj člověka, nebo si řekne, že jeAzoth příliš slabý, a raději ho zabije, než by si přiznal, že ho potřebuje?

Stačila jí jen vteřina, aby chlapce přečetla a zvážila své možnosti. V sázce bylo příliš mnoho. Nemohla toudělat.

„No, Azothe,“ zeptala se a složila ruce pod hrudí, „koho jsi zabil?“

Z Azothova obličeje se vytratila barva. Zamrkal, když strach náhle vytlačil slzy, co se mu draly do očí.

„První zabití,“ pochopila Máma K. „Dobře.“

„Nechápu, o čem to mluvíte,“ řekl Azoth. Příliš rychle.

„Já vím, jak vypadá vrah.“ Její hlas byl ostrý. „Tak koho jsi zabil?“

„Potřebuji mluvit s Durzo Blintem. Kde je?“

„Právě tady,“ ozval se za ním Blint. Azoth sebou trhnul. „A protože jsi mě vyhledal,“ pokračoval Blint,

„někdo by měl být raději po smrti.“

„On…“ Azoth se podíval na Mámu K., jistě váhal, jestli před ní může mluvit. „Je mrtvý,“

„Kde je tělo?“ chtěl vědět Blint.

„Je… je v řece.“

„Takže nemáš důkaz. Jak příhodné.“

„Tady máte důkaz!“ křikl Azoth, nečekaně se rozčílil. Hodil po Durzovi něco, co držel. Durzo to chytil ve

vzduchu.

„Tomuhle říkáš důkaz?“ zeptal se Durzo. Otevřel dlaň a Máma K. uviděla, že v ní drží zkrvavené ucho. „Já

tomu říkám ucho. Znáš někoho, kdo by zemřel po ztrátě ucha, Gwinvere?“

„Do toho mě netahej, Durzo Blinte,“ varovala ho Máma K.

„Můžu vám ukázat tělo,“ ozval se Azoth.

„Říkal jsi, že je v řece.“

„To je.“

Durzo zaváhal,

„Zatraceně, Durzo, jdi,“ nevydržela to Máma K. „Aspoň to mu dlužíš.“

*

Slunce se už celé nacházelo nad horizontem, když dorazili do opravny pramic. Durzo šel dovnitř sám.Vyšel o deset minut později a stahoval si mokré vyhrnuté rukávy. Na Azotha se ani nepodíval, když se

zeptal: „Synu, on byl nahý. On snad…“

„Omotal jsem mu smyčku kolem nohou, než mohl… zabil jsem ho dřív.“ Chladným a nepřítomným hlasem

mu Azoth všechno řekl. Noc zmizela jako zlý sen a to, co si pamatoval, že udělal, nemohl uvěřit, že toudělal. Musel to být někdo jiný. Jak vyprávěl svůj příběh, Blint se na něj díval jako nikdo před ním. Mohlato být lítost. Azoth to nevěděl. Nikdy dřív lítost neviděl.

„Zvládla to Panenka?“ zeptal se Azoth.

Durzo položil Azothovi ruce na ramena a podíval se mu do očí. „Nevím. Vypadalo to s ní zle. Přivedl jsemtoho nejlepšího, kterého jsem mohl sehnat, aby se ji pokusil zachránit. Chlapče,“ Blint uhnul pohledem,mrkal, „dávám ti ještě jednu šanci.“

„Další zkouška?“ Azothovi poklesla ramena. Jeho hlas byl prázdný. Neměl v sobě ani tu jiskru energie, abyse mohl rozčílit. „To nemůžete. Udělal jsem všechno, co jste chtěl.“

„Žádné další testy. Dávám ti poslední šanci si to rozmyslet. Udělal jsi všechno, co jsem po tobě chtěl. Aletohle není život, jaký chceš. Chceš pryč z ulice? Dám ti měšec stříbrňáků a pošlu tě do učení k šípaři nebo

bylinkáři na východním břehu. Když ale půjdeš se mnou, zaplatíš za to vším. Jakmile s touhle pracíjednou začneš, už nebudeš jako dřív. Budeš sám. Budeš jiný. Navždy.

A tohle není to nejhorší. Já se tě nesnažím vyděsit. Dobře, možná ano. Ale nepřeháním. Nelžu ti. Nejhoršína tom je, chlapče, že vztahy jsou lana. Láska je oprátkou. Když půjdeš se mnou, musíš se zříct lásky.

Chápeš, co to znamená?“

Azoth zavrtěl hlavou.

„Znamená to, že se můžeš vyspat s tolika ženami, kolik jich jen budeš chtít, ale nikdy nesmíš žádnou znich milovat. Nedovolím ti, aby ses zničil kvůli holce.“ Durzův hlas byl plný vzteku. Ruce na Azothovýchpažích byly jako spáry, jeho oči byly očima dravce. „Chápeš to?“

„A co Panenka?“ zeptal se Azoth. Musel být unavený. Věděl, že zmiňovat ji je chyba, dřív než větudokončil.

„Tobě je deset, jedenáct? Myslíš si, že ji miluješ?“

„Ne.“ Příliš pozdě.

„Řeknu ti, jestli přežije, ale pokud půjdeš se mnou, Azothe, už nikdy s ní nepromluvíš. Chápeš to? Dej sedo učení k šípaři nebo bylinkáři a můžeš ji vidět tak často, jak budeš chtít. Prosím tě, chlapče, přijmi to.Možná je to tvá poslední šance na štěstí.“

Štěstí? Já už se jen nikdy nechci bát. Blint se nebál. Lidé se báli jeho. Jeho jméno šeptali s úctou.

„Půjdeš teď za mnou,“ řekl Blint, „a při Andělech noci, budeš mi patřit. Jakmile začneme, staneš sewetboyem, nebo zemřeš. Sa’kagé si to jinak dovolit nemůže. Nebo tu zůstaň a já si tě za pár dní najdu aodvedu tě k tvému novému mistrovi.“

Blint stál a otíral si vlhké ruce, jako by si je myl. Náhle se otočil a vkročil do stínů v uličce.

Azoth vyšel z výklenku, kde stál, a podíval se ulicí směrem ke gildovnímu domu, asi sto krokůvzdálenému. Možná není nutné jít teď s Blintem. Zabil Krysu. Možná by se mohl vrátit a všechno bude vpořádku.

Vrátit se k čemu? Jsem ještě příliš malý, abych se stal hlavou gilay. Ja’laliel pořád umírá. Jarl a Panenkabudou dál zmrzačení. Na Azotha nebude čekat žádné hrdinské přivítání. Roth nebo jiný výrostekpřevezme gildu a Azoth se bude znovu bát, jako by se nic nestalo.

Ale on mi slíbil učednictví! Ano, slíbil ti ho, ale všichni ví, že dospělým se nedá věřit.

Blint ho pořád mátl. Neznělo to hezky, když mluvil o Panence, ale teď Azoth ve wetboyovi něco viděl.Něco v něm si o Azotha dělalo starost. Něco v legendárním zabijákovi chtělo pro Azotha to nejlepší.

Azoth nevěřil, že by Panenka byla bezcenná jen proto, že už není hezká. Nevěděl, jestli by dokázal znovuzabít. Netušil, co s ním Durzo udělal a jak. Ale ať už v Azothovi viděl cokoliv, pro Azotha to mělo mnohem

větší cenu než všechny jeho pochyby.

Dál v ulici vyšel před gildovní dům Jarl. Spatřil Azotha a ten i na tuhle vzdálenost viděl, že se usmál, bílézuby zářily ve snědé ladešianské tváři. Kvůli krvi na verandě a Krysově zmizení si museli domyslet, že jemrtvý. Jarl mu zamával a rozběhl se oslňujícím sluncem k Azothovi.

Azoth se otočil ke svému nejlepšímu příteli zády a vkročil do objetí stínů.

12.

„Vítej doma.“ V hlase mistra Blinta zazněl sarkasmus, ale Azoth ho neslyšel. Slovo domov mu připadalokouzelné. Nikdy domov neměl.

Dům Durzo Blinta se krčil hluboko v Doupatech pod troskami starého chrámu. Azothovi z něj přecházelzrak. Zvenku vypadal, jako by v něm nic nebylo, ale Blint tu měl několik místností, a žádná nebyla malá.

„Tady se naučíš bojovat,“ řekl Blint, když zamkl, odemkl a pak znovu zamkl každou závoru na dveřích.Místnost byla rozlehlá, s vysokým stropem a přecpaná vybavením, různé terče, slámou vycpané pytle,každá myslitelná cvičební zbraň, trámy zavěšené nad podlahou, podivné trojnožky s dřevěnými doplňky,kabely, lana, háky a žebříky.

„A naučíš se používat tohle.“ Blint ukázal na zbraně lemující zdi, každá byla úhledně obkreslena bíloubarvou. Byly tu zbraně všech velikostí a barev, od jednobřitých dýk po obrovské sekáčky. Čepele rovné izahnuté, jedno i dvoubřité, jedno i obouruční, různě zbarvené a každá z jiného druhu oceli. Meče s háky,vruby a háčky. Měl tu palcáty, řemdihy, sekery, praky, šipky, garoty, krátké luky, dlouhé luky i kuše.

Další místnost byla stejně úžasná. U stěn stály převleky a různé doplňky, každý pečlivě obkreslený. Bylytu však i stoly pokryté knihami a baňkami. Knihy se ježily záložkami. Na jednom stole byly naskládanésklenice naplněné semeny, květy, listy, houbami, tekutinami a prášky.

„Tohle jsou základní ingredience pro většinu jedů, které svět zná. Jakmile tě Máma K. naučí číst, přečtešsi a naučíš se většinu těchto knih. Travičské umění je umění. A ty se v něm staneš mistrem.“

„Ano, pane.“

„Za pár let, až se tvůj Talent rozvine, tě naučím používat magii.“

„Magii?“ Azoth se v tu chvíli cítil ještě unavenější.

„Myslíš si snad, že jsem tě přijal kvůli tvému vzhledu? Magie je pro naši práci nezbytná. Žádný Talent,

žádný wetboy.“

Azoth se zapotácel, ale než se mohl zhroutit, mistr Blint ho zezadu chytil za potrhanou tuniku a odvedl do

další místnosti. Byl tam jen jeden slamník, ale Blint ho na něj neuložil, místo toho ho zavedl k malému

krbu.

„První zabití je těžké,“ řekl Blint. Vypadalo to, jako by na něj mluvil z velké dálky. „Někdy v průběhutohohle týdne budeš brečet. Udělej to, až budu pryč.“

„Nebudu plakat,“ slíbil Azoth.

„Jistě. A teď spi.“

*

„Život je prázdný. Když vezmeme život, nebereme si nic cenného. Wetboyové jsou zabijáci. To je vše, co

děláme. To je vše, co jsme. Není žádná poezie v tomhle hořkém podnikání,“ řekl Blint.

Musel odejít, když Azoth spal, protože Azoth teď svíral v dlani meč dostatečně malý pro jedenáctiletého

kluka. Připadal si neohrabaně.

„Teď na mě zaútoč,“ vyzval ho Blint.

„Cože?“

Blintův meč naplocho plesknul o Azothovu hlavu.

„Dostal jsi rozkaz. Poslechni. Bez zaváhání. Chápeš to?“

„Ano, pane.“ Azoth vstal a zvedl meč. Třel si hlavu.

„Zaútoč,“ zopakoval Blint.

Azoth ho napadl, divoce. Blint odrážel jeho údery nebo ustupoval stranou, takže Azoth kvůli síle vlastního

úderu končil na zemi. Po chvíli Blint promluvil.

„Ty nevytváříš umění, vytváříš mrtvoly. Mrtvý je mrtvý.“ Rychle seknul mečem a Azothův meč zarachotil

na podlaze. „Zvedni ho.“ Blint šel za Azothem a znovu ho vyzval. „Nehraj si se svou mrtvolou. Nesnaž se

o dokonalé zakončení. Dvacetkrát do někoho sekni a nech ho, ať se zhroutí, protože ztratil hodně krve –pak ho doraž. Nesnaž se o krásu. Ty nevytváříš umění, vytváříš mrtvoly.“

A tak lekce pokračovaly, fyzická akce a neustálé monology, shrnutí každé lekce, demonstrace a další

shrnutí.

Ve studovně: „Nikdy neochutnávej smrt. Každý flakón, každá sklenice tady je smrt. Když chceš pracovatse smrtí, na ruce se ti dostanou pasty, prášky a masti. Nikdy neolizuj smrt ze svých prstů. Nikdy se smrtínedotýkej svých očí. Omyješ si ruce tímhle roztokem a pak touhle vodou, vždycky v nádržce, která se kničemu jinému nepoužívá, a vylévá se jen tam, kam ti ukážu. Nikdy neochutnávej smrt.“

Na ulici: „Obejmi stíny… nadechni se ticha… buď obyčejný, buď neviditelný… označ svého muže… znej

každý jeho pohyb…“

Když udělal chybu, Blint nikdy nezvedal hlas. Když se pořádně nekryl, jen přenesl váhu, jakmile hodřevěný cvičební meč praštil do holeně. Když nedokázal odříkat denní lekci a odpovědět na to, na co seBlint zeptal, uhodil ho wetboy za všechno, na co zapomněl.

Byly to jen rány rukou. Všechny byly zasloužené, ale Azoth nikdy nepolevil. Jestli ho zklame příliš, můžeho Blint zabít stejně snadno jako udeřit. Azoth ani nebude vědět, že selhal, dokud nezjistí, že umírá.

Nejednou chtěl skončit. Ale tady žádný konec nebyl. Nejednou chtěl Blinta zabít. Ale pokus by skončilsmrtí. Nejednou chtěl plakat. Ale on přísahal, že nebude, a také neplakal.

*

„Mámo K., kdo je Vonda?“ zeptal se Azoth. Po lekci čtení si udělala šálek ootai, než začnou s politikou,

historií a dvorskou etiketou. Zatímco celé ráno trénoval s Blintem, odpoledne studoval s ní. Byl unavený a

všechno ho bolelo, pak ale prospal večer a probouzel se v teple, netřásl se zimou. Hryzavý hlad a vysilující

slabost hladu byly jen vzpomínkou.

Nikdy si nestěžoval. Kdyby to udělal, mohli by ho poslat zpátky.

Máma K. neodpověděla hned. „To je velmi delikátní otázka.“

„Znamená to, že mi neodpovíte?“

„To znamená, že se mi nechce. Ale udělám to, protože to potřebuješ vědět a ten, kdo by ti to mohl říct,to neudělá.“ Na okamžik zavřela oči a pak pokračovala bezvýrazným hlasem. „Vonda byla Durzovoumilenkou. Durzo měl poklad a khalidorský Bohokrál ho chtěl. Pamatuješ, co jsem tě učila o Khalidoru?“

Azoth přikývl.

Máma K. otevřela oči a povytáhla obočí.

Zašklebil se a odrecitoval: „Khalidor je náš severní soused. Vždycky tvrdil, že mu Cenarie a většinaMidcyru patří, ale nemůže si je vzít, protože vévoda Gyre a jeho muži brání Kvílivé větry.“

„Průsmyk v Kvílivých větrech má skvělou obranu,“ podotkla Máma K. „Jenže co by tím Khalidor získal?“Když se na ni Azoth nechápavě podíval, napověděla mu: „Mohl by jít delší cestou, obejít hory, aleneudělají to, protože…“

„Protože jim za to vlastně nestojíme a všechno tu řídí Sa’kagé.“

„Cenarie je zkorumpovaná, pokladnice prázdná a z jihu na nás Ceurané pořádají nájezdy a Khalidořanynenávidí ještě víc než většinu mágů. Takže ano, nestojíme jim za to, aby si pro nás přišli.“

„Neříkal jsem to?“

„Měl jsi pravdu, ale to nejsou všechny důvody,“ řekla. Znovu usrkla ootai a Azotha napadlo, jestlinezapomněla na jeho původní otázku nebo jestli nedoufá, že zapomněl on. „Aby dostal Durzův poklad,Bohokrál unesl Vondu a navrhl obchod, poklad za Vondin život. Durzo usoudil, že poklad je důležitější, anechal ji zemřít. Něco se ale stalo a Durzo přišel i o svůj poklad. Vonda proto zemřela úplně zbytečně.“

„Vy ho nenávidíte,“ pochopil Azoth.

Hlas Mámy K. se ani trochu nezměnil, ale její oči byly mrtvé. „Byl to velkolepý poklad, Azothe. BýtDurzem, možná bych se zachovala stejně, až na jednu věc…“ Odvrátila zrak. „Vonda byla má mladší

sestra.“

13.

Solon zachytil hlavici halapartny dlouhým mečem a strhl ji stranou, udělal krok vpřed a kopnul jednoho zLoganových mužů do žaludku. Před pár lety by kopnutí zasáhlo helmu. Předpokládal, že by měl býtvděčný, že vůbec dokáže nad strážnými Gyrů zvítězit, ale tohle se z vás stane, když máte za nejlepšípřátele proroka a mistra meče druhého stupně. Feird bude mít řeči, že jsem ztloustnul. A jsem pomalejší.

„Můj lorde,“ oslovil ho Wendel North, když přistoupil k bojujícím mužům.

Logan ustoupil z boje, který prohrával, a Solon ho následoval. Správce počastoval Solona bezvýraznýmpohledem, ale proti jeho přítomnosti neprotestoval. „Mylorde, vaše matka se právě vrátila.“

„Ano? Kde byla, Wendele, ehm, chtěl jsem říct pane Northe?“ zeptal se Logan. S mužstvem už si vedllépe, ale chovat se jako lord k muži, který měl ještě nedávno na starosti jeho výprask, to zatím bylo nadjeho síly. Solon si však nedovolil rozesmát se. Ať Loganovu autoritu podrývá lady Gyrová. Na tom se podílet nebude. „Mluvila s královnou.“

„Proč?“ zeptal se Solon.

„Žádala korunu, aby ji ustanovili vévodkyní, než se vévoda vrátí, nebo do doby, kdy můj lord dosáhnezletilosti, což v naší zemi znamená dosáhnout jednadvaceti let, mistře Tofusine.“

„My ale máme dopis mého otce, kde mě jím ustanovil,“ namítl Logan. „Král nemůže narušovat rodovánařízení, pokud se rod nedopustil zrady.“

Wendel North si na nose nervózně posunul brýle. „To není tak úplně pravda, mylorde.“

Solon se ohlédl po strážných, kteří přestávali bojovat a shlukovali se poblíž. „Zpátky do práce, vy psi!“Okamžitě ho poslechli.

„Král může nezletilému lordovi ustanovit opatrovníka, pokud nebyla učiněna nezbytná opatření,“ řeklWendel. „A k tomu může dojít. Váš otec zanechal dva dopisy, kterými vás ve své nepřítomnostiustanovuje lordem. Jeden dal vaší matce a druhý mně. Když jsem se doslechl, že vaše matka odešla,zkontroloval jsem svou kopii, kterou mám schovanou pod zámkem. Je pryč. Odpusťte mi, lorde Gyre.“Správce zrudnul hanbou. „Přísahám, že jsem se toho neúčastnil. Myslel jsem, že mám jediný klíč.“

„Co na to královna řekla?“ zeptal se Solon.

Wendel zamrkal. Solon předpokládal, že to Wendel ví, ale nechce před Solonem prozradit, jak rozsáhlousíť očí a uší má. Po chvíli váhání správce řekl: „Záležitost by mohla být vyřešena snadno, ale králnenechává královnu nic rozhodnout bez toho, aby se s ním poradila. Vyrušil je, když spolu mluvily. Řekl, že si tu záležitost musí promyslet. Je mi to líto. Nevím, co to pro vás znamená.“

„Obávám se, že já ano,“ povzdechl si Solon.

„Co?“ zeptal se Logan.

„Kdo je vaším rodinným právníkem?“

„Já se zeptal první,“ odsekl Logan.

„Chlapče!“

„Hrabě Rimbold Drake,“ řekl trochu nazlobeně Logan.

„Tak to znamená, že si potřebujeme promluvit s hrabětem Drakem. Okamžitě.“

*

„Musím nosit boty?“ zeptal se Azoth. Neměl boty rád. Necítil v nich zem, nevěděl, jak moc je hladká, a navíc ho tlačily.

„Ne, zajdeme za hrabětem Drakem v obleku šlechtice a bosi,“ řekl Durzo.

„Vážně?“

„Ne.“

Za celou tu dobu, kdy na tržištích záviděl synům obchodníků a šlechticů, by ho nenapadlo, jaknepohodlné jejich oblečení je. Ale Durzo byl teď jeho mistr a už teď byl nespokojený s tím, jak dlouhoAzothovi trvá se připravit. Proto Azoth raději zmlknul. Byl Durzovým učedníkem krátce a stále se bál, že by ho mohl zabít.

Přešli přes Vandenský most na východní břeh. Pro Azotha to bylo něco úplně nového. Nikdy se Vandenský most přejít nepokusil a nikdy nevěřil gildovním krysám, které tvrdily, že se proplížily přes strážné. Navýchodním břehu řeky nebyly žádné ruiny ani prázdné domy. V ulicích nežebrali chudáci. Páchlo to tujinak, divně, cize. Azoth tu nikde necítil hnůj z dobytčích ohrad. Dokonce i žumpy tu byly jiné. Táhly sejen každou třetí ulicí a žádná z nich nebyla hlavní. Lidé tu na ulici nevyhazovali splašky a odpadky z oken,aby se tam hromadily a postupně se odplavily pryč. Tady je nosili do třetích ulic, kde je vysypávali dokamenných kanálů vedle dlážděných ulic, takže dokonce i po nich bylo bezpečné chodit. Nejvíc ho alezneklidňovalo, že i lidé byli cítit špatně. Muži nepáchli potem a svou prací. Když prošel kolem ženy, cítiljen lehký závan parfému místo silného odéru zakrývajícího pach potu a sexu. Když se na to Azoth Blintazeptal, wetboy jen řekl: „S tebou ještě bude spousta práce, co?“

Prošli kolem velké budovy, ze které se valila pára. Vycházeli z ní vymydlení muži a ženy s dokonalými účesy. Azoth se ani nemusel ptát. „To jsou lázně,“ řekl Blint. „Další ceuranský dovoz. Jediný rozdíl je vtom, že tady se muži a ženy koupou odděleně, samozřejmě s výjimkou Mámy K.“

Majitel Ožralý děvky přivítal Blinta jako mistra Tuliiho. Ten mu odpověděl s přízvukem a tradičnímzpůsobem a přikázal mu, ať přistaví bryčku.

Když vyjeli na cestu, Azoth se zeptal: „Kam jedeme? Kdo je hrabě Drake?“

„Je to starý přítel, šlechtic, co si musí vydělávat na živobytí. Je to advokát.“ Když se na něj Azoth zmateně podíval, mistr Blint mu to vysvětlil. „Advokát je člověk, který dělá v hranicích práva horší věci nežlumpové za jeho hranicemi. Ale je to dobrý člověk. Pomůže mi z tebe udělat něco užitečného.“

„Mistře?“ zeptal se Azoth. „Jak se má Panenka?“

„To už není tvůj problém. Už se na ni nikdy nezeptáš.“ Uběhla minuta, ulice kolem nich ubíhaly, kdyžDurzo konečně řekl: „Je na tom špatně, ale bude žít.“

Nic víc neřekl, dokud je nevysadili u malé hraběcí usedlosti.

Hrabě Drake byl příjemný muž kolem čtyřicítky. V kapce vesty měl zastrčený cvikr a kulhal, když za nimizavíral dveře. Pak se posadil za stůl, na kterém se do výšky kupily papíry.

„Nikdy bych si nepomyslel, že si vezmeš učedníka, Durzo. Vlastně si vzpomínám, že jsi to přísahal, apřísahal jsi dost dlouze,“ řekl hrabě.

„A stále věřím každému slovu, které jsem tehdy řekl,“ zavrčel Durzo.

„Ale, můj příteli, buď jsi příšerně mazaný, nebo nic nedává smysl.“ Hrabě Drake se usmál a Azoth poznal,že je to opravdový úsměv, bez zlomyslnosti a vypočítavosti.

Durzo se nechtěně usmál také. „Chybíš jim, Rimbolde.“

„Vážně? Už delší dobu jsem si nevšiml, že by po mně někdo střílel.“ Durzo se rozesmál a Azoth málem spadnul ze židle. Nikdy by si nepomyslel, že se wetboy dokáže smát.

„Potřebuji tvou pomoc,“ řekl Durzo.

„Vše, co mám, ti je k dispozici, Durzo.“

„Chci z toho kluka udělat někoho nového.“

„Co by sis tak představoval?“ zeptal se hrabě Drake a zvědavě si Azotha prohlížel.

„Nějakého šlechtice, spíš chudšího. Ten typ, co se zve na společenské události, ale nepřitahuje pozornost.“

„Hmm,“ zabručel hrabě Drake. „Pak tedy třetí syn barona. Bude z vyšší šlechty, ale nikdo důležitý. Nebopočkej. Východní baron. Můj druhý bratranec žije dva dny cesty za Havermere a většinu tamní zeměobsadil Lae’knaught, takže pokud chceš neprůstřelnou identitu, uděláme z něj Sterna.“

„To půjde.“

„Křestní jméno?“ zeptal se hrabě Drake Azotha.

„Azoth,“ řekl Azoth.

„Ne tvé pravé jméno, synu,“ opravil ho hrabě. „Tvé nové jméno.“

„Kylar,“ řekl Durzo.

Hrabě si připravil prázdný list papíru a nasadil si cvikr. „Můžeš mi to vyhláskovat? K-Y-L-E-R? K-I-L-E-R?“

Durzo ho vyhláskoval a advokát to zapsal. Hrabě se pousmál. „Stará jaeranská slovní hříčka?“

„Znáš mě,“ řekl Durzo.

„Ne, Durzo, nemyslím si, že tě někdo zná. Dost zlověstné, nemyslíš?“

„Pro život se to hodí.“

Snad posté měl Azoth pocit, že není jen obyčejné dítě, ale vyvrženec. Vypadalo to, že všude jsoutajemství, která nezná, záhady, do kterých nepronikne. Teď už to nebyl jen tlumený rozhovor s Mámou K.

o něčem jménem ka’kari, politice Sa’kagé, intrikách u dvora, magii, o příšerách z Mrazu, které byly vymyšlené, ale Durzo trval na tom, že existují, a o dalších, o nichž to netvrdil, nebo zmínky o bozích a andělech, které Blint nevysvětlil, i když se ho ptal. Teď to bylo i jeho jméno. Azoth se chystal požadovat vysvětlení, ale oni už postoupili dál.

„Jak brzo to potřebuješ a jak solidní to má být?“ zeptal se hrabě.

„Solidní. Čím dřív, tím lépe.“

„Myslel jsem si to,“ řekl hrabě. „Udělám to tak dobré, že dokud sem nepřijede pravý Stern, nikdo nic nepozná. Na tobě ale samozřejmě zůstává jeden velký problém. Musíš z něj vycvičit šlechtice.“

„Ale ne, já ne.“

„Ale jistěže…“ hrabě se zarazil. Mlasknul jazykem. „Chápu.“ Narovnal si cvikr a podíval se na Azotha. „Kdysi ho mám převzít?“

„Za pár měsíců, pokud se toho dožije. Jsou věci, které ho předtím musím naučit.“ Durzo se podíval z okna. „Kdo je to?“

„Ach,“ řekl hrabě Drake. „To je mladý lord Logan Gyre. Mladík, ze kterého jednou bude skvělý vévoda.“

„Ne, ten Sethi.“

„To nevím. Nikdy dřív jsem ho neviděl. Vypadá jako poradce.“

Durzo zaklel. Chytil Azotha za ruku a prakticky ho vyvlekl ze dveří.

„Jsi připravený mě poslechnout?“ chtěl vědět Durzo.

Azoth rychle přikývl.

„Vidíš toho kluka?“

„Tomuhle říkáte kluk?“ vydechl Azoth. Mladík, kterému hrabě říkal Logan Gyre, nosil zelený plášť sčerným lemováním, pevné boty z vyleštěné černé kůže, vlněnou tuniku a meč. Byl dvacet kroků od dveřía portýr ho pouštěl dovnitř. Jeho obličej působil mladě, ale podle postavy vypadal o celé roky starší nežAzoth. Byl obrovský, vyšší než kdy Azoth asi bude, a silnější a mohutnější než kdokoliv, koho znal, alenevypadal tlustý. Zatímco se Azoth v šatech cítil neohrabaně a nemotorně, Logan v nich vypadalspokojeně, sebejistě, slušely mu, vypadal jako lord. Jen při pohledu na něj si Azoth připadal jako šupák.

„Začni se s ním prát. Odlákej Sethiho, než se dostanu pryč.“

„Logane!“ vykřikla dívka v prvním poschodí.

„Serah!“ zavolal na ni Logan a podíval se nahoru.

Azoth se obrátil na mistra Blinta, ale ten už byl pryč. Nebyl čas cokoliv říct. Nezáleželo na tom, jestli tomurozuměl, nebo ne. Mohl jen konat nebo čekat, poslechnout, nebo neposlechnout.

Portýr otevřel dveře a Azoth ustoupil za roh, pryč z dohledu. Když Logan vešel dovnitř a podíval se keschodišti, s úsměvem na rtech, Azoth vyšel zpoza rohu.

Srazili se a Azoth padl na záda. Logan o něj málem zakopnul, když se Azoth odkulil stranou, jak ho Loganova noha zasáhla do žaludku. „Oof!“

Logan se zachytil zábradlí. „Já se vám strašně omlouvám…“

„Ty tlustá opice!“ Azoth se vyškrábal na nohy a držel se za břicho. „Ty nablýskaný hovno ze žumpy…“

zmlkl, když si uvědomil, že všechny nadávky, co zná, by prozradily, že pochází z Doupat.

„Já nechtěl…“ omlouval se Logan.

„Co se tady děje?“ zeptala se dívka z vrcholu schodiště. Logan se na ni podíval, v obličeji provinilý výraz.

Azoth ho praštil do nosu. Loganova hlava poskočila dozadu.

„Logane!“ vykřikl Sethi.

Ale Loganova uhlazenost už byla pryč. Jeho obličej se změnil ve vášnivou, i když ne přímo zuřivou masku.

Čapnul Azotha za plášť a zvedl ho ze země.

Azoth zpanikařil. Naslepo kolem sebe mlátil, ječel, jeho pěsti narážely do Loganových tváří a brady.

„Logane!“

„Nech toho!“ zakřičel Logan Azothovi do tváře. „Nech toho!“ Azoth začal bláznit a Loganova vášnivost přerostla ve vztek. Zvedl ruce, Azotha teď ve vzduchu držel jen jednou a pěst druhé mu zabořil do žaludku. Jednou, dvakrát. Vyrazil tím Azothovi vzduch z plic. Pak mu pěst jako kladivo rozplácla nos a

jeho oslepily slzy a bolest.

Nakonec, uprostřed vzdáleného křiku, cítil, že se točí, a pak, krátce, letěl. Azothova hlava narazila do tvrdého dřeva a v jasném záblesku mu zčernal svět.

14.

Logan trval na tom, že půjde nahoru a pomůže hraběnce postarat se o mladého Kylara Sterna. Připadal si ponížený a zjevně nejen kvůli tomu, že se přestal ovládat před půvabnou dcerou hraběte Sterna. PodleSolona to bylo deset velmi poučných vteřin.

Hrabě Drake a Solon zůstali sami. Hrabě ho odvedl do své pracovny. „Proč se neposadíte?“ zeptal sehrabě Solona, když si sám sedl do křesla za stolem. „Odkud jste, mistře Solone?“

Mohla to být jen zdvořilost, nebo past. Solon se rozchechtal. „To je poprvé, co mi někdo tuhle otázkupoložil.“ Ukázal na sebe, jako by tím říkal podívejte se na mou kůži.

„Nevidím žádné klanové kroužky nebo jizvy po jejich odstranění,“ vysvětloval hrabě.

„No, ne všichni Sethiové nosí kroužky.“

„Byl jsem přesvědčen, že tomu tak je,“ podivil se hrabě Drake.

„Co to má být? O co vám jde?“

„Jsem zvědavý, kdo opravdu jste, mistře Tofusine. Logan Gyre není jen skvělý mladý muž, kterého mámrád jako vlastního syna, náhle se také stal lordem jednoho z nejmocnějších rodů v zemi. Nikdy jsem vásneviděl ani o vás neslyšel, a najednou jste jeho poradcem? To mi přijde dosti zvláštní. Nezáleží na tom, že jste Sethi, pokud jím jste, já jsem však strávil nějaký čas na Hokkai a Tawgattu a jediní Sethiové, kteřísi nepropichují tváře, jsou vyhnanci zavržení svým rodem nebo rodinou. Pokud ale jste vyhnancem, mělbyste mít jizvy v místech, kde vám kroužky vytrhli, a vy žádné nemáte.“

„Vaše znalost naší kultury je pozoruhodná, není však úplná. Pocházím z rodu Tofusinů, Lovců větrůkrálovského rodu. Můj otec zastával úřad Sho’cendi.“

„Velvyslanec rudých mágů?“

„Ano. Sho’cendi přijímá studenty z celého světa. Protože já žádný magický talent nemám, dostalo se mivzdělání mezi obchodníky a šlechtici, kteří nejsou zrovna tolerantní. Nemít kroužky mi trochu ulehčiloživot. Je za tím ještě víc, ale myslím si, že do zbytku mého příběhu vám nic není.“

„Budiž.“

„Co vás zavedlo na Seth?“ zeptal se Solon.

„Otroctví,“ řekl hrabě. „Než jsem se plně zapojil do hnutí, které tady před sedmi lety otroctví zrušilo,myslel jsem si, že by mohla fungovat zlatá střední cesta. Odplul jsem na Hokkai, abych se podíval, jestlise u vás nemůžu naučit něco, čím bych život otroků zlepšil.“

S ohledem na jeho malý dům, který byl velmi malý i na šlechtice, dokonce i pro tak nízkého jako hrabě –se Solon dovtípil, že hrabě Drake není jedním z těch otrokářů, co cítili vinu kvůli nově nabytému bohatství. Musel to být opravdový idealista.

„Na Sethu je to úplně jiné,“ souhlasil Solon. „Všechno tam změnil Rok radosti.“

„Ano, pokoušel jsem se to zavést i tady, dokonce se mi podařilo navrhnout zákon, ale Sa’kagé jehoschválení zmařila. Místo toho, aby byl každý otrok po sedmi letech propuštěn, měli být otroci propouštěnipo sedmi letech od jejich pořízení. Sa’kagé prohlašovala, že je to jednodušší, protože by bylo absurdníkupovat si ‚šestiletého‘ otroka a vlastnit ho pouze měsíc nebo týden. V praxi to samozřejmě znamenalo, že lidé ze Sa’kagé si ponechali obchodní záznamy, a zatímco u vás je sedmý rok plný oslav a každý otrok je osvobozen, u nás roky ubíhaly a otroci žádnou svobodu nedostali. Otroci zůstávali otroky po celý život.Bili je, bičovali, posílali je do Vražedných her a jejich děti končily na dětských farmách.“

„Slyšel jsem, že to byla obzvláště hrozná místa,“ řekl Solon.

„Zřídila je Sa’kagé, tvrdili, že na těch místech budou napravovat děti prostitutek. Otroci, pravda, ale napravení. Znělo to dobře, ale přineslo nám to místa jako Dům milosrdenství. Omlouvám se, neměl jsems tím začínat. Byly to temné časy. Vrátí se ten chlapec někdy dolů?“

„Možná bychom měli začít,“ navrhl Solon. „Myslím, že tohle nepočká, a podle toho, jak se Logan díval na vaši dceru, by to mohlo chvíli trvat.“

Hrabě se zasmál. „Teď mě zkoušíte?“

„Ví o tom vévoda Gyre?“

„Ano. On a já jsme přátelé. Regnovi se protiví vměšovat se do Loganových flirtů vzhledem k okolnostem, které vedly k jeho vlastnímu sňatku.“

„O tom nic nevím. Mohl byste mě poučit?“ zajímal se Solon.

„Tohle mi nepřísluší. Kromě toho Logan a Serah z toho vyrostou. V čem spočívá váš problém?“

„Catrinna Gyrová.“

„Opatrně,“ varoval ho hrabě.

„Dal vám vévoda dopisy s prohlášením, že se jeho syn po dobu jeho nepřítomnosti stává lordem Gyrem?“

„Mluvil o nich, ale odjel dost narychlo. Řekl, že je donese jeho správce.“

„Lady Gyrová je ukradla a zničila. Pak šla za královnou.“

„Šla za kým?“ Hrabě byl ohromen.

„Je to nezvyklé?“

„Ty dvě se vůbec nemají v lásce. Co se stalo?“ zeptal se hrabě Drake.

„Lady Gyrová také požádala, aby se stala Loganovou opatrovnicí. Král je zaslechl. Vložil se do toho a řekl,

že to uváží. Co to pro nás znamená?“

Hrabě si sundal cvikr a zmáčkl si kořen nosu. „Znamená to, že pokud bude jednat rychle, může Loganoviurčit opatrovníka.“

„Catrinna Gyrová bude mít tak nízké postavení?“ zeptal se Solon.

Hrabě Drake si povzdechl. „Král může podle zákona na Loganovo místo dosadit, koho bude chtít, pokud jes ním spřízněn, což znamená skoro všechny šlechtice. A jakmile opatrovníka ustanoví, ani Regnusnebude moct jeho rozhodnutí anulovat. Catrinna právě králi naservírovala rod Gyrů.“

„Ale vy jste advokát vévody Gyra, a on vám své přání řekl. To nic neznamená?“ zeptal se Solon.

„Pokud by králi záleželo na pravdě, tak ano. A proto budu potřebovat, pokud chceme Gyry zachránit,pergamen rodiny Gyrů a vévodovu Velkou pečeť a někoho, kdo je ochoten padělat státní listinu.Královský soud zasedá za hodinu a půl. Hádám, že tohle bude prvním bodem jeho programu. Nemámemoc času.“

Solon si odkašlal a vyndal roli silného papíru a velkou pečeť.

Hrabě Drake se usmál a chňapl po pergamenu. „Myslím, že se mi najednou začínáte líbit, mistře Tofusine.“

„Wendel North mi pomohl se slovy,“ řekl Solon. „Myslím, že podpis a pečeť nechám na vás.“

Hrabě Drake prohledal stůl, našel dopis od vévody a položil ho na horní okraj příkazu o opatrovnictví.Rychlým a jistým tahem bezchybně napodobil vévodův podpis. Hrabě Drake provinile vzhlédl a řekl: „Říkejme tomu dědictví promarněného mládí.“

Solon ukápnul na pergamen pečetní vosk. „Pak díkybohu za vaše promarněné mládí.“

*

„Příště se musíš víc hýbat,“ řekl Blint, když se Azoth prosténal zpátky k vědomí.

„Nemyslím, že se ještě někdy pohnu. Mám pocit, jako by mi hlavou praštili o zeď.“

Blint se v krátké době už podruhé zasmál. Seděl na okraji Azothovy postele. „Vedl sis dobře. Oni si myslí,že ses cítil trapně, když tě srazil na zem před dcerou hraběte, a usoudili, že to byla jen neškodná dětskástrkanice. Mladý lord Gyre se stydí, že tě praštil, podle všeho je to vážně jen přátelský obr, který nikdyneztrácí sebekontrolu. Skutečnost, že jsi proti němu jen čtvrtinový a že tím Serah rozčílil, ti také pomohly.

Na všechny to dost zapůsobilo.“

„Zapůsobilo? Byla to pitomost.“

„V jejich světě má boj pravidla, takže souboj pro ně znamená riskovat znemožnění a bolest, v nejhoršímpřípadě i tvář, když si zlomíš nos nebo když náhodou přijdeš k jizvě. Neznamená to smrt a zabíjení. Vjejich světě se můžeš s někým poprat a pak se stát jeho přítelem. Vlastně to budeš na Logana hrát tak,aby se tvým přítelem stal, protože z muže jako on se může stát tvůj velký přítel nebo strašný nepřítel.Rozumíš tomu, Kylare? Už brzy spolu zapracujeme na tvé nové identitě.“

„Ano, pane. Pane, proč jste nechtěl, aby vás mistr Tofusin viděl? To proto jste mě nechal poprat se sLoganem, že ano? Měl jsem odvést pozornost?“

„Solon Tofusin je magus. Většina magi, mágů mužského pohlaví, nepozná, jestli máš Talent, když se na tebe podívá. Na druhou stranou většina magae, mágů ženského pohlaví, to dokáže. Jsou způsoby, jakto před jejich pohledem skrýt, ty tě naučím později, ale teď jsem na ně neměl čas a nechtělo se mi kvůliútěku vyběhnout do patra a vyskakovat z okna.“

Azotha to zmátlo. „Ale on se nechová jako mág.“

„A jak tohle víš?“ zajímal se Durzo.

„No…“ Azoth si nemyslel, že by Durza vysvětlení, že Solon nevypadá jako mág z pověstí, příliš potěšilo.

„Pravdou je,“ řekl Durzo, „že Solon Loganovi a ani nikomu jinému neřekl, že je mág, a ty to také nikomunepovíš. Když znáš něčí tajemství, máš nad ním moc. Jeho tajemství je jeho slabinou. Každý má slabinu,bez ohledu na…“ Hlas mistra Blinta se vytratil do prázdna, v očích měl najednou vzdálený pohled, bez života. Vstal a beze slova odešel.

Zmatený Azoth zavřel oči. Přemýšlel o svém novém mistrovi. Přemýšlel o gildě. Zajímalo ho, jestli siJa’laliel koupil své hodnocení. Chtěl vědět, co dělá Jarl. A ze všeho nejvíc chtěl vědět, co dělá Panenka.

*

„Hej-ho, Azo.“

„Hej-ho, Jay-Oh,“ odpověděl Azoth. I když ta slova vyslovil stejně rázně jako vždy, Azoth cítil, že něco vněm zemřelo. Tohle měla být jedna z jeho posledních vycházek, kterou dostal jako Azoth. Brzy se staneKylarem. Bude jinak chodit, jinak mluvit. Už nebude navštěvovat svou starou čtvrť v Doupatech. Ale teďviděl, že Azothův svět už umírá, že se s Jarlem už nikdy nespojí. Nemělo to nic společného se lžemi, které bude Kylar říkat, nebo s Krysou. Bylo to teď jiné. A vždycky bude.

Azoth a Jarl si ve společenské místnosti v domě Mámy K. dlouho prohlíželi jeden druhého. Byla skoropůlnoc a gildovní krysy z domu brzy vyženou. Ve společenské místnosti byly vítány celý den, ale spát tumohly jen v zimě a jen když dodržovaly pravidla, neprat se, nekrást, nechodit nikam mimo společenskou místnost a kuchyň a neotravovat dospělé, kteří dům navštěvovali. Když některá krysa pravidla porušila,Máma K. vyloučila gildu na celou zimu z domu. Obvykle to byl pro provinilce rozsudek smrti, protože gilda bude muset kvůli teplu spát v kanálech a zabije ho za to.

Přesto bylo místo neustále plné lidí. Byl tu krb a podlaha pokrytá měkkými pokrývkami, na kterých mohlispát. Ty pokrývky kdysi bývaly čisté, ale teď je zašpinila nemytá těla. Navzdory vzniklé škodě se na něMáma K. nikdy nezlobila, a každých pár měsíců se objevily nové přikrývky. Byly tam pevné židle, nakterých směly gildovní krysy sedět, hračky, panenky a hromádky her, které mohly hrát. Někdy jim Máma K. dokonce nosila pohoštění. Tady si gildovní krysy hrály, vychloubaly se a svobodně se bavily s každým,kdo tu byl, dokonce i s dětmi mimo jejich gildu. Bylo to jediné místo, kde se mohly chovat jako děti. Byloto jediné bezpečné místo, jaké znaly.

Když se vrátil, vypadalo to tu jinak. Co dřív považoval za přepychové místo, teď bylo jen prostoumístností, s obyčejným nábytkem a jednoduchými hračkami, protože gildovní krysy by všechno lepšízničily. Všechno by ušpinily a jemné věci i rozbily, ne ze zlomyslnosti, ale z pouhé neznalosti. To místobylo stejné, změnil se Azoth. Azoth, nebo Kylar, ať to byl kdokoliv, se podivoval nad zápachemgildovních krys. To se navzájem necítí? To se nestydí, a nebo to byl jen on, kdo se styděl za to, čím byl?

Jako po každé lekci čtení u Mámy K. hledal Jarla. Ale teď, když si stáli tváří v tvář, ani jeden nevěděl, coříct.

„Potřebuji tvou pomoc,“ řekl konečně Azoth. Neexistoval způsob, jak zamaskovat, co chtěl. Nepřišelnavštívit přítele. Přišel sem kvůli práci.

„Moji pomoc?“

„Potřebuji zjistit, co se stalo s Panenkou. Kde je? A potřebuji zjistit, co se stalo s gildou.“

„Hádám, že jsi to ještě neslyšel.“

„Ne.“ Gildy už nebyly součástí jeho života. Nic nebylo tak, jak by mělo být.

„Tvůj mistr tě bije?“ zeptal se Jarl a díval se na Azothův monokl.

„Přišel jsem k tomu ve rvačce. On mě bije, ale ne jako…“ Azoth se odmlčel.

„Ne jako Krysa?“

„Jak se má?“ snažil se mlžit Azoth.

„Proč mi to neřekneš ty? To ty jsi ho zabil.“

Azoth otevřel ústa, ale uviděl dvě mrňata ve vstupní hale Mámy K. a zarazil se.

„Blint tě přiměl zabít Krysu, aby si ověřil, že to dokážeš, že jo?“ zeptal se Jarl tlumeným hlasem.

„Ne. Zbláznil ses?“ V hlavě mohl slyšet ozvěnu hlasu mistra Blinta z výcviku: „Slova utíkají. Slova vždycky

uniknou.“

Jarlovy oči se naplnily bolestí a dlouho nic neříkal. „Neměl bych vyzvídat, Azothe. Omlouvám se. Měl bychti jen poděkovat. Krysa… on se mnou zacházel hrozně. Celou dobu v tom mám zmatek. Nenáviděl jsemho, ale někdy… když Krysa zmizel a já tě viděl odcházet s Blintem…“ Jarl rychle zamrkal a uhnulpohledem. „Někdy jsem nenáviděl tebe. Nechal jsi mě samotného. Ale to není správné. Neudělal jsi nic špatného. Jen Krysa… a já.“

Azoth nevěděl, co říct.

Jarl znovu zuřivě zamrkal. „Sklapni, Jarle. Sklapni.“ Pěstí si z očí vytřel slzy. „Co potřebuješ?“

Azoth by měl něco říct, věděl to. Nějaké ujištění, které mu mohl dát, ale nevěděl, co by to mělo být. Jarlbyl jeho přítel, byl jeho přítel, ne?, ale změnil se. Azoth se změnil. Teď by měl být Kylar, ale místo tohobyl jen podvodník rozkročený mezi dvěma světy, kterých se snažil držet, zatímco ho trhaly vedví. Ať už za sebou potopa jménem Krysa zanechala Azothovi cokoliv, jedna věc byla jistá. Mezi ním a Jarlem se otevřela propast, a Azoth se k ní bál jen přiblížit, nerozuměl tomu, nechápal proč, kromě toho, že se kvůlitomu cítil špinavý a vystrašený. Jarl ho nechal, ať ty zdi strhne zodpovězením jedné prosté otázky –prosté otázky, na kterou byla prostá odpověď, byl to problém, který mohli vyřešit.

„Panenka,“ řekl Azoth. Cítil úlevu, když se odtáhl od svého bývalého přítele, a vinu, že cítí úlevu.

„Och,“ řekl Jarl. „Ty víš, že je…?“

„Je už v pořádku?“

„Je naživu. Nevím ale, jestli to zvládne. Dělají si z ní legraci. Bez tebe poblíž už není taková jako dřív.

Dělím se s ní o své jídlo, ale gilda se rozpadá. Věci se nevyvíjí dobře. Nemáme dost jídla.“

Gilda, ne naše gilda. Azoth nehnul brvou, odmítal ukázat, jak moc ho to bolí. Nemělo by to bolet. To on chtěl pryč, to on odešel, přesto v sobě potom cítil prázdnotu.

Budeš sám. Budeš jiný. Navždy.

„Ja’laliel je prakticky mrtvý, ukázalo se, že Krysa ukradl peníze na jeho hodnocení. A teď kvůli Ohnivcůmztratili nábřeží a další se přibližují.“

„Oni?“

Jarl zkřivil tvář. „Jestli to musíš vědět, tak z Černého draka mě vyhodili. Vyhodili nás všechny. Nestojí prý o buzeranty a krysomilce, říkali.“

„Ty nemáš gildu?“ zděsil se Azoth. To byla katastrofa. Gildovní krysa bez gildy byla pro všechny snadnákořist. Bylo překvapující, že Jarl přežívá, i když ho vyloučili z gildy, že má jídlo, o které dělil s Panenkou.Bylo to neuvěřitelné, a navíc se choval tak skromně.

„Několik z nás se na chvíli dalo dohromady. Říkají nám Buzeranti. Rád bych se přidal ke Dvěma pěstím naseverní straně. Šušká se, že brzo převezmou tržiště v Durdunu,“ řekl Jarl.

To byl Jarl. Vždycky měl plán.

„Jsou ochotní vzít i Panenku?“

Odpovědělo mu provinilé ticho.

„Ptal jsem se. Udělal jsem to, Azothe. Ale oni ji prostě nechtějí. Kdybys…“ Jarl otevřel pusu, aby toho řeklještě víc, pak ji ale zavřel. „Nenechám tě, aby ses musel zeptat, Jarle. Hledal jsem tě, abych ti to vrátil.“ Azoth si nadzvedl tuniku a odepnul opasek plný mincí. Podal ho Jarlovi.

„Azothe, ten, ten je dvakrát tak těžký než předtím.“

„Já se o Panenku postarám, dej mi pár týdnů. Dokážeš ji tak dlouho chránit?“

Jarlovy oči se naplnily slzami a Azoth se bál, že jeho taky. Teď si říkali Jarl a Azoth, ne Jay-Oh a Azo.

Azoth řekl: „Chystám se Mámě K. říct, jak jsi chytrý, a zjistit, jestli by pro tebe neměla práci. Víš, kdyby ti

to nevyšlo s těmi Dvěma pěstmi.“

„Ty to pro mě uděláš?“

„Jistě, Jay-Oh.“

„Azo?“ zeptal se Jarl. „Jo?“

Jarl zaváhal, polkl. „Jen si přeji…“

„Já taky, Jarle. Já taky.“

15.

Cenou za neposlušnost je smrt. Ta slova Azothovi běžela hlavou každý den, když plánoval tu svou

neposlušnost.

Azothův trénink byl krutě náročný, ale ne krutý. V gildách vás Pěst mohl zbít, a když si nedal pozor,doživotně vás zmrzačit. Mistr Blint chyby nikdy nedělal. Azotha Blint zranil vždycky jen tak moc, jak chtěl.A většinou si to zasloužil.

Ale co za to? Azoth dostával dvě jídla denně. Mohl toho sníst, kolik chtěl, a Blint mu při každodenních

bolestivých trénincích pomáhal vypracovat si svaly.

Ze začátku to byly samé kletby a výprask. Azoth nedělal nic správně. Ale kletby byly jen vzduch a výprask

pomíjivá bolest. Blint by Azotha nikdy nezmrzačil, a kdyby se ho rozhodl zabít, Azoth by nemohl udělatnic, čím by mu v tom zabránil.

Nikdy se pocitu bezpečí nepřiblížil víc.

V průběhu týdnů si uvědomil, že se mu trénink líbí. Zápasy, otupené cvičební zbraně, překážkový běh,dokonce i bylinkářství. Lekce čtení s Mámou K. byly těžké. Ale co? Dvě frustrující hodiny denněneznamenaly nic. Azoth měl dobrý život.

V průběhu měsíce si uvědomil, že má talent. Nebylo to příliš zjevné, a kdyby neustále nesledoval náladu a

reakce mistra Blinta, nikdy by si toho nevšiml, ale teď i později u něj vídal letmý výraz překvapení, kdyžsi nějakou novou dovednost osvojil mnohem rychleji, než by mistr Blint čekal.

To ho povzbudilo, aby dřel ještě tvrději, doufal, že ten výraz neuvidí jen jednou týdně, ale jednou denně.Máma K. ho zase nutila luštit čmáranice delší, než si kdy dokázal představit. Měla zvláštní úsměv a znalasprávná slova, která stačilo vyslovit, aby to při hodinách čtení zabralo. Slova mají moc, řekla mu. Slovajsou jako druhý meč pro muže, který s nimi umí dobře zacházet. A on je bude potřebovat, pokud má světuvěřit, že je Kylar Stern. Máma K. s ním pracovala na jeho nové identitě, kladla mu otázky, které by mumohli položit jiní šlechtici, pomáhala mu vymýšlet neškodné historky o tom, jaké to je vyrůstat vevýchodní Cenarii, a učila ho základům etikety. Řekla mu, že hrabě Drake ho naučí zbytek, až jednou budebydlet u Drakeů. Až projde u Drakeů dveřmi, řekla mu, bude už napořád Kylarem. Blint ho bude cvičit vesvém úkrytu na východním břehu. Máma K. se s ním bude potkávat tamtéž v jednom ze svých domů. DoDoupat se vrátí jen tehdy, když bude doprovázet Blinta při jeho zakázkách.

Azoth kvůli ní pracoval tvrdě a bez stěžování, jen jednou, když ho znechutila jeho vlastní hloupost, hodilknihou přes pokoj. Mámu K. to zrovna nepotěšilo a celý příští týden mu ze studia dělala peklo, než jípřinesl květiny, které ukradl. Pak mu odpustila.

Dával Jarlovi spoustu peněz, aby se postaral o Panenku, ale Jarl jí je nemohl prostě dát, protože by jí jemohl někdo ukrást. Ale nejhorší na tom bylo, že zůstala sama. Němá a s ošklivě pořezanou tváří si přátele

už nikdy nezíská.

Cenou za neposlušnost je smrt, říkal mistr Blint. A zakázal mu znovu vidět Panenku. Už nikdy.

Máma K. Azothovi řekla, že mistr Blint si ho časem možná oblíbí a začne mu věřit, ale teď by měla býtjeho slova pro Azotha zákonem. To Azothovi dávalo naději, než si ujasnil, že myslí zákony ulice, kterébyly neměnné a všemocné, a ne ubohé zákony královské. To bylo nepříjemné, protože Azoth musel Panenku ještě jednou vidět.

Když se mu ta příležitost náhodou naskytla, nebyl to z jeho strany žádný podvod. Mistr Blint měl práci,takže Azotha prostě zanechal jeho vlastním plánům. Byl tu sice seznam věcí, které musel udělat, aleAzoth věděl, že když si pospíší, stihne všechnu práci a ještě mu zůstane pár volných hodin, než budemuset zajít za Mámou K. kvůli lekci čtení.

Okamžitě se vrhl do práce. Utřel prach v sále zbraní, po žebříku se vyšplhal k horním policím se zbraněmia vybavením, na které nedosáhl. Zkontroloval a očistil dřevěné cvičné zbraně. Naolejoval a vyčistil zbraněmistra Blinta, ty, které nedávno použil. Jiný olej vetřel do kožených terčů a figurín, na které ho mistr Blintnutil před hodinou útočit. Zkontroloval švy na jedné, do níž mistr Blint kopl, a když našel pár prasklých,

znovu je sešil. S jehlou mu to moc nešlo, ale tady mistr Blint toleroval i ne zcela dokonalou práci, jinde

ne. Zametl podlahu a jako vždy smetí nevyhodil na ulici, ale uložil do malého koše. Mistr Blint nechtěl, abyúkryt opouštěl. Nikdy, pokud mu to výslovně nedovolí.

Uvědomil si, že jednu Blintovu dýku cídí už podruhé. Byla to dlouhá úzká dýka s malým zlatým filigránem.

Náhodou nebo kvůli stáří bylo zlato v rýhách slabé a poškrábané, takže se krev usazovala v každé úzkéškvíře ve filigránu, Blint tuhle dýku použil nedávno a musel spěchat, když ji zastrkával do pochvy. Azothvěděl, že musí použít špičku jiné dýky, aby krev vyškrábnul.

Dýku by správně měl namočit ve vodě a pak pořádně vydrhnout, ale byl to jeho poslední úkol. Zbývalyještě tři hodiny, než se měl dostavit k Mámě K. Pokud by i potom musel pracovat na svých úkolech,nebyla by to jeho chyba. Jen nesměl odejít.

„Co se stane, když nic neděláš?“ zeptal se ho Blint. „Nic. Má to svou cenu a pojí se s tím obrovskásvoboda, chlapče. Zapamatuj si to.“ Mistr Blint mluvil o promýšlení si dalšího tahu proti mrtvole, kdyžsituace vypadá nebezpečně, ale Azoth až teď pocítil váhu těch slov.

Jestli něco udělám, co nejhoršího se může stát? Mistr Blint mě zabije. To by bylo hodně špatné. Byla byale dost velká náhoda potkat ho. Na rozdíl od ostatních wetboyů, kteří strávili v Doupatech celý život,

mistr Blint bral zakázky jen od lidí, co si mohli dovolit mu zaplatit. To obvykle znamenalo šlechtu. To

vždycky znamenalo východní břeh. Takže by měl být na opačné straně města než Azoth.

Co opravdu nejhoršího se může stát, když nebude dělat nic? Panenka zemře.

S úšklebkem odložil dýku.

Najít Panenku se snadno řeklo, ale hůř udělalo. Gilda Černý drak přestala existovat. Prostě zmizela. Kylarzašel na její území, jen aby zjistil, že ji pohltily gildy Rudá ruka, Ohnivec a Rezavý nůž. Stará znameníČerného draka na budovách a akvaduktech už bledla. Vzal si pár dýk, ale nemusel je použít. Jednou hozastavili Ohnivci, ale jeden výrostek patřil k jeho ještěrkám. Kluk řekl ostatním pár slov, zrovna když sechystali Azotha okrást, a oni mu uvolnili cestu. Ještěrka mu ale neřekl jediné slovo.

Přes jejich staré území prošel snad tucetkrát, ale Panenku nikdy nenašel. Jednou si myslel, že zahlédlCorbina Fishilla, o kterém vždycky tušil, že je důležitý, ale teprve teď věděl, mistr Blint mu to řekl, že je

jedním z Devítky. Ale všechny gildovní krysy, které viděl, si udržovaly odstup.

Docházel mu čas, když si Azoth konečně vzpomněl na staré pekařství. Panenka tam byla, sama. Seděla kněmu zády a on se na okamžik zarazil, bál se ji na sebe upozornit. Pak se otočila.

Krysův sadismus byl stále patrný. Měsíc na zhojení jejích zranění nestačil. Uběhlo právě tolik času, abyviděl, jak její tvář musela vypadat několik posledních týdnů a jak bude vypadat po zbytek života. Krysa jinejdřív musel zbít, prostě ji tloukl, dokud nerezignovala nebo neomdlela. Pak si na ni vzal nůž.

Jeden hluboký řez se táhnul od levého oka ke koutku rtů. Byl sešitý tucty drobných stehů, ale výslednájizva bude zvedat koutek Panenčiných úst do nepřirozeného věčného úsměvu. Druhá tvář nesla řez vetvaru širokého X, které odpovídalo menšímu X přes její rty. Jídlo, úsměv, zamračení, každý pohyb jejíchúst musel být utrpením. Jedno její oko bylo stále nateklé a Azoth si nebyl jistý, jestli na ně ještě někdyuvidí. Zbytek zranění vypadal, že by se mohla úplně uzdravit. Škrábanec na čele, světle žlutý, jak čerň

ustupovala, kruh kolem druhého oka a nos, který jí museli znovu srovnat, protože Azoth si byl jistý, že jího Krysa zlomil.

Její obličej byl a bude svědectvím krutosti. Krysa chtěl, aby každý, kdo se na Panenku podívá, věděl, že se

jí to nestalo náhodou. Chtěl, aby každý poznal, že to bylo úmyslné. V tu chvíli si Azoth přál, aby Krysovasmrt byla ještě strašlivější.

Pak jako by se čas znovu rozběhl. Zíral na Panenku, zíral na obličej své kamarádky s neskrývanou hrůzou.

Její oči byly plné překvapení a náhlé naděje, přetékaly slzami. Zakryla si obličej a odvrátila se, tišeplakala, její drobná ramínka se otřásala.

Posadil se vedle ní. „Přišel jsem hned, jak to šlo. Mám teď mistra a tím, že jsem tady, porušuji jeho zákaz,ale já tě tu nemohl nechat. Muselo to být zlé, co?“ Začala popotahovat.

Mohl si jen představovat jména, jaká jí museli dát. Někdy chtěl všechny v Doupatech zabít. Jak si mohlidělat z Panenky legraci? Jak jí mohli ubližovat? Byl zázrak, že to přežila. Zázrak a Jarl. Jarl pro ni muselnejméně tucetkrát riskovat život.

Azoth se naklonil a přitáhl si ji blíž. Otočila se a přitiskla se k němu, jako by její slzy mohly vše zlé odplavitpryč. Držel se jí a plakal.

Čas běžel. Azoth měl pocit, jako by ho vymačkali do sucha. Nebyl si jistý, jak dlouho ji držel, věděl však,že to bylo příliš dlouho. „Mám pro tebe dobré zprávy,“ řekl jí.

Podívala se na něj velkýma hnědýma očima.

„Pojď se mnou.“

Panenka ho následovala ven z Doupat, přes Vandenský most až k hraběti Drakeovi. Oči se jí rozšířily, když

si to zamířil k hraběcímu domu, a pak ještě víc, když Azothovi starý portýr otevřel dveře a pustil jedovnitř.

Hrabě Drake byl ve své kanceláři. Vstal a uvedl je, nějak na sobě nedal znát překvapení, jak ošklivěPanenčin obličej vypadá. Byl lepší člověk než Azoth.

„Řekl ti Azoth, proč jsi tady, mladá dámo?“ zeptal se hrabě. To jméno si vybral schválně, to Azoth věděl.Panenka byla součástí Azothova života, nebude ale součástí Kylarova. Nikdy se nedozví jeho nové

jméno.

Panenka nesměle zavrtěla hlavou, tiskla se k Azothovi.

„Našli jsme ti rodinu, Panenko,“ řekl hrabě Drake. „Chtějí, abys k nim přišla a stala se jejich dcerou.Postarají se o tebe. Už nikdy nebudeš muset spát na ulici. Slouží v domě tady na východním břehu.

Zpátky do Doupat se nikdy nevrátíš, pokud nebudeš chtít.“

Samozřejmě to všechno bylo trochu komplikovanější. Hrabě Drake tu rodinu znal delší dobu. Už k soběvzali i jiné děti otroků, ale nemohli si dovolit živit další. Takže Azoth přísahal, že ji bude podporovat ze své

mzdy, která byla dost štědrá a o které mu mistr Blint řekl, že poroste, čím víc mu bude užitečný. HraběDrake nebyl nadšený, že bude mít před mistrem Blintem tajemství, když mu ale Azoth vysvětlil, co sestalo, uvolil se pomoci.

Panenka se tiskla k Azothovi, buď nerozuměla, nebo nevěřila tomu, co hrabě právě řekl.

Hrabě Drake vstal. „No, jsem si jistý, že je tu něco, co bys jí rád řekl, a já musím připravit kočár, mohlibyste mě tedy omluvit?“ Nechal je o samotě a Panenka se na Azotha podívala obviňujícíma očima.

„Nikdy jsi nebyla hloupá,“ řekl.

Stiskla mu ruku, pevně.

„Můj mistr mi nařídil, že se s tebou už nesmím vídat. Dnes je to naposled, co se setkáváme.“ Škubla murukou, ve tváři vzdorný výraz. „Ano, už nikdy,“ potvrdil. „Nechtěl jsem, aby to dopadlo takhle, ale on mězabije, jestli zjistí, jak moc jsem se mu vzepřel. Je mi to líto. Prosím, nezlob se na mě.“

Znovu se rozplakala a nebylo nic, co by pro ni mohl udělat.

„Já musím odejít. On se může kdykoliv vrátit. Je mi to líto.“ Odtrhl od ní pohled a odcházel ke dveřím.

„Neopouštěj mě.“

Hlas ho bodl do páteře jako ledové kopí. Nevěřícně se otočil. Byl to hlas malého děvčete, přesně takový,jaký by čekal, kdyby nevěděl, že je Panenka němá.

„Prosím,“ řekla Panenka. Byl to půvabný hlas, vůbec se nehodilo, aby vycházel z té potlučené masky,

kterou jí Krysa zanechal.

Azothovy oči se znovu zaplnily slzami, když se rozběhl ke dveřím…

A narazil přímo do někoho vysokého, hubeného a tak tvrdého, jako by ho vytesali z kamene. Azoth padlna zadek a s hrůzou vzhlédl.

Obličej mistra Blinta byl rudý vzteky. „Jak ses opovážil?“ křičel. „Po tom všem, co jsem pro tebe udělal, se

mi vzpíráš? Právě jsem zabil jednoho z Devítky, a co jsi udělal ty? Dvě hodiny se procházíš lovištěm,takže každý ví, že tam Blintův učedník byl. Můžeš mě o všechno připravit!“

Zvedl Azotha ze země, jako by byl pouhé kotě, a udeřil ho. Azothova tunika se v Blintově ruce přetrhla,když ho síla úderu znovu srazila k zemi. Ale Blint k němu přišel a tentokrát na Azothovu bradu dopadlasevřená pěst.

Azothův obličej narazil na podlahu hraběcího domu, a chlapec proto Panenku téměř neviděl, když sevyřítila na Blinta. Obrovský černý meč opustil pochvu.

„Jí neubližuj!“ vykřikl Azoth. Jako šílenec se na Blinta vrhl a chytil čepel Odplaty, ale Blint byl jako živelnápohroma. Ani nezpomalil, když sebral Panenku a vystrčil ji do haly. Zamknul dveře, znovu je odemkl a pak

znovu rychle zamkl. Obrátil se zpátky k Azothovi, ale ať už mu chtěl říct cokoliv, neudělal to. Obrovskýčerný meč stále vězel v Azothových dlaních, zařízlý až do kosti. Teď už ale nebyl černý. Čepel modřezářila.

Žhnoucí modrý oheň obklopoval Azothovy ruce, mráz ho pálil v pořezaných prstech, šířil se čepelí…

„Ne, takhle ne! Je moje!“ zaječel Blint. Odhodil meč stranou, jako by to byla zmije, pryč od nich obou.Pokud měl předtím v očích hněv, teď se změnil v absolutní šílenou zuřivost. Azoth první ránu ani neviděl.Dokonce ani nevěděl, jak skončil na podlaze. Něco vlhkého a lepkavého mu zakrylo výhled.

Pak svět zmizel v opakovaných těžkých úderech, v explozích světla a bolesti, ostrém česnekovém dechumistra Blinta a nakonec slyšel jen vzdálený křik a bušení na dveře, které jako by se víc a víc vzdalovalo.

16.

Durzo zíral do pěnícího tmavého piva, jako by tam mohl najít odpovědi. Nebyly tam a on se muselrozhodnout. Kolem něj v nevěstinci vřelo obvyklé nucené veselí, ale žádný muž ani žena ho neobtěžovali.Možná to bylo Odplatou, která bez pochvy ležela na stole před ním. Možná na to stačil jen výraz v jehotváři.

Jí neubližuj! křičel Azoth. Jako by Durzo mohl zabít sedmiletou dívku. Za jaké monstrum mě ten klukpovažuje? Pak si vzpomněl, jak z chlapce málem vytloukl duši, jak ho zbil do bezvědomí, než hrabě Drakevylomil dveře a odtáhl ho pryč. Málem za to hraběte Drakea zabil, tak moc zuřil. Hrabě na Blinta vrhltakový pohled, zatracený hrabě Drake a jeho zatracené svatouškovské oči.

Žhnoucí modř. Zatraceně. Zatracená magie. V tom modrém záblesku Odplaty viděl umírat své naděje.Naděje umírala od chvíle, kdy Vonda zemřela, ale ta modř, to byly dveře, které se zavíraly navěky.

Znamenalo to, že Azoth byl hoden, zatímco Durzo ne, že dlouhá léta služby nic neznamenala. Chlapec mu

bral to, co ho činilo výjimečným. Co by zůstalo pro Durzo Blinta?

Popel. Popel a krev, nic víc.

Najednou to vypadalo, že se mu Odplata vysmívá. Odplata? Dávat lidem to, co si zaslouží? Jestli tohle

opravdu dělá, tak bych si tu proklatou čepel měl prohnat hrdlem.

Naposled se tak přiblížil šílenství, když Vonda zemřela, před čtyřmi měsíci a šesti dny. Povzdechl si, zavířilpivem ve sklenici, ale nenapil se. Na to bude dost času později. Později, až se rozhodne, bude drinkpotřebovat. Bude jich potřebovat dvanáct, ať se rozhodne jakkoliv.

S Vondou toho vypil hodně. Její sestru to dohánělo k šílenství. Mámu K. samozřejmě doháněl k šílenstvícelý jejich vztah. Zakázala Durzovi vídat se se svou nevinnou mladší sestrou. Zakázala Vondě vídat se swetboyem. Máma K., v mnoha ohledech tak chytrá, vlastně udržovala jejich vztah víc než cokoliv jiného.Obklopená snadno dostupnými těly, ať už za to zaplatila, nebo ne, začala Gwinveřina malá sestraintrikovat. Chtěl vědět, jestli ztrátu panenství nepředstírala.

Předstírala. Zklamalo ho to, ale nedal to na sobě znát. Bylo to pokrytecké a ona kromě toho měla spoustu

jiných tajemství. I když se k němu Vonda nechovala vždy dobře, alespoň se ho nebála. Nemyslel si, že by

ho znala dost, aby se ho bála. Vypadalo to, že klouže po hladině života, zatímco ostatní se potápěli dovody ze stok. Durzo jí nerozuměl a tím ho fascinovala.

Když jejich aférka začala, měl ji udržet v tajnosti. Dokázal by to, Gwinveřin rozvrh znal dostatečně dobře,aby to před ní mohl tajit celé roky. I kdyby to Gwinvere zjistila, Durzo věděl, jak vše utajit. Ale to senestalo. Vonda jí to řekla. Jak Durzo Vondu znal, pravděpodobně jí to oznámila hned. Na první pohled tovypadalo trochu bezcitně, ale Vonda nevěděla, co dělá.

„Skonči to, Durzo,“ řekla mu Gwinvere docela klidným tónem. „Ona tě zničí. Miluji svoji sestru, ale onabude tvou zkázou.“ Byla to jen slova. Slova, to byl vždycky Gwinveřin způsob. Se vší její mocí jirozčilovalo, že nedokáže řídit životy těch, u kterých by to opravdu chtěla.

Samozřejmě měla pravdu. Možná ne tak, jak zamýšlela, ale měla pravdu. Gwinvere mu vždycky rozumělalépe než kdokoliv jiný a on rozuměl jí. Byli jako zrcadlové obrazy. Gwinvere Kirena by se k němuperfektně hodila, kdyby mohl milovat to, co viděl v zrcadle.

Proč na to myslím? Je to jen stará záležitost. Už to skončilo. Bylo tu rozhodnutí, které musel udělat –ušetřit chlapce a doufat, nebo ho hned zabít?

Naděje. Správně. Naděje je lež, kterou si namlouváme o budoucnosti. Doufal i předtím. Odvážil se snít ojiném životě, když ale nadešel čas…

„Vypadáš zamyšleně, Gaelane Plameni hvězd,“ řekl ladešianský bard, nečekal na pozvání a posadil se

naproti Durzovi.

„Přemýšlím, koho zabít. Nazvi mě tak ještě jednou a poskočíš na vrchol seznamu, Aristarchu.“

Bard se usmál se sebevědomím muže, který dobře ví, jaké má dokonale bílé zuby, které ještě zvýrazníjeho pohledný obličej. Při Andělech noci.

„Byli jsme strašně zvědaví, co se tady za posledních pár měsíců stalo.“

„Ty a Společnost můžete klidně odtáhnout do pekel,“ zavrčel Durzo.

„Myslím, že ti pozornost svědčí, Durzo Blinte. Jestli nás chceš mrtvé, tak jsme mrtví. Nebo jsi opravdu taksvázán kodexem odvety? Ve Společnosti o tom často diskutujeme.“

„Pořád bojujete s tou samou otázkou, co? To nemáte na práci nic lepšího? Mluvit, mluvit, mluvit. Proč jednou neuděláte něco užitečného?“

„Snažíme se, Durzo. Vlastně právě proto jsem tady. Chci ti pomoci.“

„Jak milé.“

„Ty jsi to ztratil, že ano?“ řekl Aristarchos. „Ztratil jsi to, nebo tě to opustilo? Opravdu si kameny dokáží

vybírat své pány?“

Durzo si uvědomil, že znovu přetáčí nůž mezi prsty. Nebyla to Ladešianova urážka, budiž mu přičteno kdobru, že přitom ani nemrkl, jen tím zaměstnával ruce. Nic to nebylo. Nechal toho. „Právě proto se nikdy

nespřátelím s nikým z vás, Aristarchu. Nevím, jestli se váš malý kroužek zajímá o mě, nebo jen o mojimoc. Jednou jsem se skoro nechal přesvědčit, abych se podělil o své tajemství, ale pak jsem si uvědomil,že o co se podělím s jedním z vás, o to se podělím se všemi. Takže mi řekni, proč bych měl svýmnepřátelům vydat takovou moc?“

„Tímhle jsme se stali?“ zeptal se Aristarchos. „Nepřáteli? Tak proč nás nevymažeš z povrchu zemského?Pro takový úkol jsi výjimečně vybavený.“

„Já nezabíjím bezdůvodně. Strach pro mě není dostatečnou motivací. Může to být nad tvé chápání, ale já

dokážu vládnout mocí, aniž bych ji použil.“

Aristarchos se podrbal na tváři. „Pak jsi lepším mužem, než se mnozí báli. Teď chápu, proč jsi bylvybrán.“ Aristarchos vstal. „Věz tohle, Durzo Blinte. Jsem daleko od domova a nemám prostředky, jakébych si přál, ale když mě zavoláš, pomohu ti, jak jen budu moct. A vědomí, že si tuto nabídku promyslíš,je pro mě dostačující. Přeji dobrý den.“

Muž odešel z nevěstince, usmíval se a mrkal na nevěstky, které vypadaly zklamané, že přichází ozákazníka. Durzo věděl, že svůj šarm nosí jako masku.

Masky se mění, ale herci zůstávají stejní. Durzo žil mezi nejhorším lidským odpadem příliš dlouho, vidělšpínu v každém srdci. Věděl, že tam je, v tom se nemýlil. Špína a temnota byla i v srdci Rimbolda Drakea.

Ale on se temnotou neřídil, že ne? Ne. Tenhle herec, ten jediný, se změnil.

Strach pro mě není dostatečnou motivací, řekl, zatímco plánoval vraždu dítěte. Co jsem to za monstrum?

Byl v pasti. V opravdové pasti a byl z toho zoufalý. Právě zabil Corbina Fishilla. Jeho smrt byla schválenaShingou a zbytkem Devítky. Corbin vedl gildy, jako by byli v Khalidoru, štval gildu proti gildě, pobízel je kvzájemné otevřené válce a nedělal vůbec nic, aby omezil brutalitu uvnitř gild. Khalidořané takové věcidělali, protože věřili, že z toho přirozeně vzejdou ti nejsilnější. Ale Sa’kagé chtěla lidi, ne monstra.

Co hůř, byly tu náznaky, že Corbin dokonce pro Khalidor pracoval. To bylo neomluvitelné. Ne vzít práci,ale vzít práci bez vědomí Devítky. Loajalita byla u Sa’kagé na prvním místě.

Zabití bylo schválené a oprávněné. To však neznamenalo, že to Corbinovi přátelé přijmou. Durzo zabilčleny Devítky už dřív, ale vždycky si dával zvlášť záležet, aby zamaskoval, čí práce to byla. A teď se Azoth

celé hodiny potloukal v jeho lovišti, krátce před tím, než práci odvedl, a dlouho potom. Dost lidí vědělonebo si domyslelo, že vzal Azotha do učení, a určitě si je dokáží spojit. Byla to špinavá, krvavá práce,řeknou. Možná Durzo Blint začíná dělat chyby.

Být nejlepší z něj udělalo terč. Když ukáže slabost, každý druhořadý wetboy ve městě si pomyslí, že by simohl polepšit. Azoth to samozřejmě nemohl vědět. Stále nevěděl spoustu věcí. Ale ve světle modré zářeOdplaty Durzo spatřil svou smrt. Když nechá chlapce žít, Durzo zemře. Dříve nebo později.

A bylo to tady. Božská ekonomika. Aby jeden žil, musí druhý zemřít.

Durzo Blint se rozhodl a začal pít.

*

„Mistr Blint se na mě nepřišel podívat.“

„Ne,“ řekla Máma K.

„Jsou to čtyři dny. Říkala jste, že už se nezlobí,“ řekl Azoth a zatínal při tom pěsti. Myslel si, že si dlaně

pořezal, ale ony byly v pořádku. Spousta dalších míst na těle ho však bolela, takže se mu to jen nezdálo,

že ho předtím zbil, ale jeho ruce byly v pořádku.

„Tři dny. A nezlobí se. Tohle vypij.“

„Ne. Už žádné další svinstvo nechci. Je mi potom ještě hůř.“ Těch slov litoval hned, jak je vyslovil. Obočí

Mámy K. poskočilo a její oči ochladly. I když byl zachumlaný v teplých pokrývkách v posteli pro hosty v

jejím domě, nic ho nemohlo zahřát, když na něj upřela ten ledový pohled.

„Chlapče, povím ti příběh. Slyšel jsi někdy o Hadu z Haranu?“

Azoth zavrtěl hlavou.

„Ten had měl sedm hlav, když jsi mu ale jednu usekl, na jejím místě vyrostly další dvě.“

„Vážně? Opravdu něco takového existuje?“

„Ne. V Haranu tomu říkají Had z Ladeše. Je vymyšlený.“

„Tak proč mi o něm vyprávíte?“ nechápal Azoth.

„To jsi opravdu tak hloupý?“ Když jí neodpověděl, pokračovala: „Když mě to necháš dokončit, poznáš, že

ten příběh je podobenství. Podobenství jsou lži plynoucí z příběhů.“

„Proč?“ Upoutaný na lůžko začínal být Azoth dost nevrlý.

„Proč někdo říká lži? Protože jsou užitečné. Teď vypij svoji medicínu a sklapni,“ nakázala Máma K.

Azoth poznal, že to přehnal, a tak se dál neptal. Vypil hustou tekutinu chutnající po mentolu a anýzu.

„Právě teď má Sa’kagé vlastního Hada z Haranu, Azothe… Kylare. Znáš Corbina Fishilla?“

Azoth přikývl. Corbin byl pohledný, impozantní muž, který občas přišel, aby si promluvil s Ja’lalielem.

„Corbin byl jedním z Devítky. Zodpovídal za dětské gildy.“

„Cože?“ Azoth téměř vypískl. On by neměl vědět, že byl Corbin tak důležitý, zvlášť když byl až tak

důležitý.

„Durzo ho před třemi dny zabil. Když zavřeli dětské farmy, Sa’kagé dostala příležitost doslova si

vybudovat svou vlastní armádu. Ale Corbin dovoloval nebo podporoval gildovní války, které málem

vyhladily děti otroků. A byl to špion. Sa’kagé se domnívala, že pracoval pro Ceurany, ale teď si myslí, žedostával peníze z Khalidoru. Khalidořané ho vypláceli v ceuranském zlatě, pravděpodobně pro případ, že

by byl odhalen, a také proto, aby nemohl své peníze hned utrácet a upoutat tak na sebe pozornost.

Teď je Corbin po smrti, jeho záležitosti byly přezkoumány a naneštěstí se nepodařilo získat jasnéodpovědi. Jestli byl Khalidořan, tak byl mnohem nebezpečnější, než jsme se domnívali, a Sa’kagé ho mělaraději chytit a mučit, abychom měli jistotu. Tehdy si ale mysleli, že je důležitější předvést názorně, co sestane těm, kdo budou špatně spravovat záležitosti Sa’kagé. Problém je teď mnohem větší.

Nemyslíme si, že by byl Corbin na svém postu dostatečně dlouho, aby mohl mezi gildami vypěstovatnáklonnost ke Khalidoru, pouličním krysám je jedno, odkud pochází jejich jídlo, ale skutečnost, žeKhalidor pracoval na převzetí gild, nám napovídá, že plánují dlouhodobě.“

„Jak víte, že nebyl jen někým, koho mohli do Sa’kagé dostat nejsnáze?“

Máma K. se usmála. „To nevíme. Khalidor právě potlačuje nějaké povstání a nevypadá to pro ně dobře.

Ale Bohokrál si vysloužil pověst muže, který dokáže naplánovat vítězství, a já se domnívám, že za pár let

chce táhnout na jih. Když však bude chtít, aby Cenarie padla, musí se tak stát s minimálním úsilím. Kdyby

kontroloval Sa’kagé, převzetí města by bylo snadné. Naším problémem je, že když získal tak vysocepostaveného muže jako Corbin, můžou tu být tucty dalších. Kdykoliv se můžou objevit další hadí hlavy.Každý, komu důvěřujeme, může pracovat pro Khalidor.“

„Proč je to váš problém?“ zeptal se Azoth.

„Je to můj problém, protože také patřím k Devítce, Kylare. Já jsem Paní potěšení.“

Azothova ústa zformovala malé O. Kdysi byla Sa’kagé jen něco nebezpečného, obrovského a vzdáleného.Musel připustit, že to sedí, každý věděl, že Máma K. bývala prostitutka a je bohatá, ale nikdy o tomnepřemýšlel. Být Paní potěšení znamenalo, že Máma K. kontroluje všechny prostitutky v Cenarii. Každý,kdo pracoval v obchodě s potěšením, se jí bezpodmínečně zodpovídal.

Usmála se. „Kromě toho, že mé dívky mají dosti… aktivní povinnosti, mají také nastražené uši. Ohromiloby tě, jak upovídaní můžou být muži před někým, o kom si myslí, že je tupá děvka. Stojím v čele zvědůSa’kagé. Musím vědět, co Khalidor chystá. Když to nevím já, neví to ani Sa’kagé, a když to nevíme my,království může padnout. Věř mi, že Garotha Ursuula za krále nechceme.“

„Proč mi to všechno říkáte?“ nechápal Azoth. „Nejsem nikdo.“

„Azoth nebyl nikdo. Ty se staneš Kylarem Sternem,“ řekla. „A já si myslím, že jsi chytřejší, než kdy Durzouzná. Říkám ti to, protože tě potřebujeme mít na své straně. Azoth byl hloupý, když se ten den toulalvenku, a to mohlo tebe i Durza stát život. Kdybys ale věděl, co se stalo, nikdy bys tam nešel. Udělal jsichybu, ale Durzo tě neměl zbít jen proto, že jsi projevil iniciativu. Ve skutečnosti jsem si jistá, že tohovýprasku lituje, přestože se ti nikdy neomluví. Nejsi jen učedník, Kylare. Potřebujeme v tobě spojence. Jsina to připravený?“

Azoth, Kylar, pomalu přikývl. „Co chcete, abych udělal?“

17.

Kylar se snažil dívat na správné věci, když ho prováděli po panství Gyrů. Azoth, jak mu řekla Máma K., byzíral na věci velké a zlaté. Baronet Kylar Stern bude sledovat věci, které budou obojím, a na umění.Logan ho pozval na návštěvu, aby se tak omluvil za to, že ho udeřil, a Kylarovou první prací pro Sa’kagébylo zajistit, aby se s Loganem stali přáteli.

Portýr ho odvedl k jinému, lépe oblečenému muži, Kylar ho málem pozdravil jako vévodu Gyra, než siuvědomil, že to musí být správce Gyrů. Správce ho provedl obrovskou vstupní halou s dvojitýmschodištěm, které stoupalo do třetího poschodí a po stranách je lemovalo mramorové sousoší dvou mužů,

dvojčat, která si navzájem čelila v bitvě. Oba si všimli té samé mezery v soupeřové obraně, oba bodalimečem. Bylo to jedno z nejslavnějších sousoší na světě, řekla Kylarovi Máma K, Zkáza dvojčat Grasqů.Podle historických záznamů, vyprávěla mu Máma K, byla dvojčata Grasqové těžce obrněna a v průběhudlouhé bitvy oba muži ztratili tenké kytlice, které tehdy všichni nosili přes zbroj, aby se podle nich v bitvěpoznali, kdyby se oddělili od svých vlajkonošů. Opravdu se zabili navzájem, přestože se v předchozíchbitvách jeden druhému vyhýbali. Tady byli oba muži nazí, měli jen štíty a meče. Kvůli pozici štítu sidvojčata poprvé pohlédla do obličeje až ve chvíli, kdy zasadila smrtící úder.

Správce vedl Kylara po schodech a dál do dlouhého křídla panství. Chodba byla širší než většina uliček vDoupatech. Po obou stranách ji lemovaly mramorové busty a obrazy mluvících mužů, bojujících mužů,mužů zmocňujících se žen, prchající rodiny, truchlící ženy, bitevní scenérie a strašlivá monstra vynořujícíse z puklin v zemi. Každý obraz byl zasazen do masivního zlatého rámu. Většinou byly velké. Kylar šel zasprávcem, mohl je proto obdivovat podle libosti, a to také dělal. Zastavili se před mohutnými dveřmi.Správce zaklepal na dveře holí, kterou nesl, a otevřel do knihovny se stovkami polic uspořádaných do řad, kde stěny lemovaly knihy a svitky do výšky dvou podlaží.

„Můj lorde, baronet Kylar Stern.“

Logan Gyre vstal od stolu, přes který ležel rozvinutý svitek. „Kylare! Právě jsem dokončoval, půjčil jsem

si svitek od, och, na tom nezáleží. Vítejte!“

„Děkuji vám za pozvání, vévodo Gyre. Vaše panství je překrásné. A to dechberoucí sousoší Grasqskýchdvojčat.“ Pronesl to tak, jak ho to učila Máma K., ale tentokrát si to i myslel.

„Prosím, Logane. Jste příliš laskavý. Opravdu se vám líbí?“

To ‚jste příliš laskavý‘ ho prozradilo. Logan se usilovně snažil být tak dospělý jako Kylar. Kylar bylnervózní, protože byl podvodník, ale „vévoda“ Gyre se jako podvodník cítil také. Titul pro něj byl přílišvýznamný a příliš nový, aby přesvědčivě předstíral, že ho rád slyší. Proto Kylar odpověděl upřímně:„Vlastně si myslím, že je úžasné. Jen bych si přál, aby nebyli nazí.“

Logan vyprskl smíchy. „To chápu! Většinu času to nevnímám, pak ale někdy vejdu do dveří a, v mémdomě jsou dva nazí chlapi. Kvůli svým novým povinnostem se musím setkávat s otcovými spojenci apřáteli. To je ta správná příležitost pro dámy představit mi jejich dcery v naději, že se do nich zoufalezamiluji. Vítal jsem jednu lady a její dceru, nebudu je jmenovat, ale byly to půvabné ženy a dosti upjaté,velmi cudné. A já jsem hodně vysoký, že? No a ony se mi dívaly do očí, a jak tak mluvím, jsem uprostředhistorky, matka se chichotá, dcera vypadá naprosto unešená, a já si začínal myslet, že mám něco vevlasech, na uchu nebo tam někde, protože obě upíraly pohled trošku do strany.“

„Ale ne,“ zasmál se Kylar.

„Ohlédl jsem se přes rameno a tam jsou… no, asi tak třikrát větší než ve skutečnosti, mramorové…genitálie. A to byla chvíle, kdy si uvědomily, že mi došlo, na co se celou dobu dívaly přes mé rameno, a já

si uvědomil, že to bylo poprvé, kdy její dcera viděla nahého muže, a dočista jsem zapomněl, o čemjsem jim vlastně vyprávěl.“

Oba se rozesmáli, Kylar byl nesmírně vděčný, že mu Logan poskytl dost informací, aby z kontextupochopil, co slovo „genitálie“ znamená. To takhle mluví všichni šlechtici? Co když ho příště Logan

popíchne a jemu kontext unikne? Logan ukázal na portrét holohlavého muže s hranatou bradou v

nezvyklém oděvu, který visel na zdi knihovny. „Za to můžu poděkovat jemu. Můj pra-pra-pra-pradědeček,milovník umění.“

Kylar se afektovaně usmál, ale měl pocit, jako by mu vlepili facku. Logan znal svého pra-pra-prapradědečka. Kylar neznal ani svého otce. Nastalo ticho a Kylar si uvědomil, že je řada na něm, aby hovyplnil. „Já, ehm, slyšel jsem, že Grasqská dvojčata proti sobě stanula v šesti bitvách.“

„Vy znáte jejich příběh?“ zeptal se Logan. „To málokdo vašeho věku.“

Pozdě si Kylar uvědomil rizika toho předstírat milovníka příběhů před mužem, co miluje knihy, a určitě je

i čte. „Já mám staré příběhy vážně rád,“ řekl Kylar. „Ale mí rodiče nemají pochopení pro ‚mé marněníčasu, kdy si plním hlavu příběhy‘.“

„Vy máte vážně rád staré příběhy? Aleine vždycky začne předstírat chrápání, když mluvím o historii.“Aleine? Och, Aleine Gunder, princ Aleine Gunder X. Loganův svět byl hodně odlišný. „Podívejte se natohle,“ řekl Logan a lákal Kylara ke stolku. „Tady, přečtěte si tuhle část.“

Budu šťastný, jestli to vůbec dokážu přečíst. Kylarovi poskočilo srdce. Jeho převlek byl stále příliš křehký.„Připomínáte mi mé vychovatele,“ řekl a mávl rukou. „Nemíním tady hodinu číst, zatímco vy si budetetočit palci. Proč mi raději nepovíte ty nejlepší části?“

„Mám pocit, že mluvím jenom já,“ řekl Logan, najednou zněl mrzutě. „Je to poněkud nezdvořilé.“

Kylar pokrčil rameny. „Nemyslím, že byste byl nezdvořilý. Je to nějaký nový příběh, nebo co?“

Loganovi zaplálo v očích a Kylar věděl, že je za vodou. „Ne, pochází z konce Alkestianského cyklu, krátce před pádem Sedmi království. Můj otec si přál, abych studoval velké vůdce minulosti. V tomto případě tobyl samozřejmě Jorsin Alkestes. Když byli obleženi na Černé mohyle, jeho pravá ruka, Ezra Šílený, no,tehdy to ještě nebyla černá mohyla a Ezra se ještě neodešel ukrýt do Ezrova lesa na dalších padesát letnebo tak nějak, v každém případě byl Ezra možná největším mágem všech dob, hned po samotnémcísaři Jorsinu Alkestovi. Byli v obležení na dnešní Černé mohyle a Ezra začal vytvářet svá nejúžasnější díla

– válečná kladiva pro Orena Razina; ohnivé a bleskové pasti, které mohli používat i vojáci bez Talentu;Curoch, Meč moci; Iures, hůl práva a pak šest magických artefaktů, ka’kari. Každý vypadal jako zářícíkoule, ale Šest vyvolených je dokázalo rozmáčknout a ony změkly a pokryly jejich celá těla jako druhákůže a obdařily je mocí svých elementů. Arikus Daadrul získal kůži z tekutého stříbra, která odráželačepele mečů. Corvaer Černá tůň se stal Corvaerem Rudým, ohnivým mágem. Trace Arvagulania se zestrašné ohyzdy stala tou nejkrásnější ženou svého věku. Oren Razin získal zemi, váhu tisíce liber a jehokůže se změnila v kámen. Irenaea Blochwei obdržela sílu všeho, co se zelená a roste. Shrad Marden

dostal vodu a dokázal vysát i tu její nejmenší kapku z lidské krve.

Vždycky mě ale zaráželo jedno. Jorsin Alkestes byl velký vůdce. Svedl dohromady spoustu talentovanýchlidí, většina z nich byla komplikovaná a egoistická, ale on je dokázal spojit dohromady a ono to vyšlo. Alena konci urazil jednoho ze svých nejlepších přátel, Acaela Thorna, když dal ka’kari Shradu Mardenovi,kterého ani neměl rád, místo aby ho dal Thornovi. Znáte Acaela Thorna?“

„To jméno jsem už slyšel,“ potvrdil Kylar. Alespoň to byla pravda. Gildovní krysy se někdy shlukovaly podokny hostinců, které navštívili bardi, ale dokázali zaslechnout jen útržky příběhů.

„Acaelus byl úžasný bojovník, ale vznešený hlupák. Nebyl příliš bystrý. Nesnášel lži, politiku a magii, alebyl takový ten typ dej mu do ruky meč, a když bude muset, poradí si s celou armádou. Byl tak šílený atak dobrý, že by ho jeho muži následovali kamkoliv. Ale pro něj bylo vše otázkou cti, a když viděl, žeméně významní lidé jsou odměňováni před ním, považoval to za obrovskou urážku. Právě ta urážkadovedla Acaela ke zradě Jorsina. Jak ho mohl Jorsin přehlížet? Musel vědět, že ho tím uráží.“

„Tak proč to udělal?“ zeptal se Kylar.

Logan mávnul rukou. „Možná šlo o něco obyčejného, jako že se schylovalo k válce, všichni byli vyčerpanía hladoví a nemyslelo jim to jasně a Jorsin prostě udělal chybu.“

„A co vás to naučilo o tom, jaké to je být vůdcem?“ zeptal se Kylar.

Logana to uvedlo do rozpaků. „Znamená to jíst zeleninu a dostatečně spát?“

„A co takhle být milý na své podřízené, jinak by vám mohli nakopat zadek?“ navrhl Kylar.

„Vyzýváte mne snad k souboji, baronete Sterne?“

„Můj vznešený vévodo, bude mi potěšením srazit vás k zemi.“

18.

Kylar vstoupil do bezpečného domu, pyšný na své vítězství. Tři jeho zásahy proti dvěma Loganovým.Logan bojoval lépe, ale jak mu prozradila Máma K, v loňském roce o stopu vyrostl a ještě se nepřizpůsobil

nové výšce. „Nejen že jsem si z Logana Gyra udělal přítele,“ chlubil se Kylar, „dokonce jsem ho porazil v

souboji.“

Durzo ani nevzhlédl od kalcinátoru. Zesílil plamen pod bronzovým talířem. „Dobře. A odteď už s ním nikdy

nebojuj. Podej mi to.“

Dotčený Kylar vzal láhev zpod bublajících trubic alembiku a podal mu ji. Durzo hustou modrou směs vylildo kalcinátoru. Chvíli v něm klidně stála. Pak se vytvořily drobné bublinky a během chvíle směs začala rychle vřít.

„Proč ne?“ zeptal se Kylar.

„Dej si kaši, chlapče.“ Kylar zvedl misku s vepřovou kaší a odnesl si ji ke stolu.

„My bojujeme jinak, než by tě naučil kterýkoliv mistr meče ve městě. Když budeš s Loganem bojovat,osvojíš si jeho předpisový boj a staneš se horším bojovníkem, nebo se prozradíš, že jsi se učil něco

naprosto odlišného, nebo obojí.“

Kylar se na kalcinátor zamračil. Jeho mistr měl samozřejmě pravdu, a i kdyby neměl, jeho slovo bylozákon. Z modré směsi teď zbyl tmavě modrý prášek. Durzo tlustou vlněnou rukavicí zvedl bronzový talíř zkahanu a seškrábal prášek do nádobky. Vzal další talířek, nalil na něj ještě víc modré směsi, ten prvníodsunul silnou rukavicí stranou, aby vychladl. „Mistře, nevíte, proč Jorsin Alkestes urazil svého nejlepšíhopřítele, když mu nedal ka’kari?“

„Možná mu pokládal příliš otázek.“

„Logan tvrdil, že Acaelus Thome byl Jorsinův nejváženější přítel, ale on Jorsina zradil a to vedlo k páduSedmi království,“ řekl Kylar.

„Většina lidí nemá tak silné přesvědčení jako my, Kylare, takže věří pohodlným iluzím, jako jsou bohové,spravedlnost, vrozená dobrota člověka. Tyhle iluze ve válce mizí. Muže to pak zničí. To se asi stalo

Acaelovi.“

„Jste si jistý?“ zeptal se Kylar. Logan tvrdil něco úplně jiného.

„Jistý?“ zeptal se opovržlivě Durzo. „Nejsem si jistý, co místní šlechtici dělali před sedmi lety, kdyžskončilo otroctví. Jak by si mohl být někdo jistý, co se stalo před stovkami let? Dej tohle praseti.“ Kylarvzal nádobku a odnesl ji prasatům, která si nedávno pořídili kvůli experimentům mistra Blinta.

Když se vracel, přistihl Blinta, jak se na něj dívá, jako by se chystal něco říct. Pak se ozvalo tiché vhúúš,když na bronzovém talířku za mistrem Blintem vyšlehl plamen. Než mohl Kylar mrknout, Blint se rychleotočil. Přízračná ruka se natáhla, vytáhla talířek přímo z ohně a položila ho na stůl. Pak ruka zmizela.Stalo se to tak rychle, že si nebyl jistý, jestli si to jen nepředstavoval.

Z talířku se kouřilo a po tom, co mělo být modrým práškem, zůstala jen černá krusta. Kylar nepochyboval,že tu černou krustu bude muset brzy seškrábávat, dokud se talířek nebude zase lesknout.

Blint zaklel. „Vidíš, necháš se lapit minulostí a staneš se nepoužitelným v současnosti. Pojď, podíváme se,jestli to smrduté prase ještě žije. Pak něco uděláme s tvými vlasy.“

Prase už naživu nebylo a vzhledem k množství jedu, které požilo, ho nebylo bezpečné jíst, takže Kylarstrávil půl dne jeho rozřezáváním na kousky, které pak zahrabal. Potom mu mistr Blint nařídil svléknout se

do půli těla a vetřel mu do vlasů štiplavou pastu. Spalovala mu kůži a Blint ho donutil nechat si ji nahlavě hodinu a půl. Když si mohl vlasy konečně opláchnout, Blint mu ukázal jeho odraz ve skle a on semálem nepoznal. Vlasy teď byly světle blond.

„Buď vděčný, že jsi mladý, jinak bych ti to musel vetřít i do obočí,“ řekl Blint. „Teď se obleč. Azothovy

šaty. Azothovu osobnost.“

„Mám jít s vámi? Pracovat?“

„Obleč se.“

*

„Chápu, proč ‚Náhodná smrt‘ stojí devět set gunderů. Jsem si jistý, že ho budete muset otrávit několikrát,abyste to maskoval jako nemoc,“ řekl šlechtic. „Ale patnáct set za zdánlivou sebevraždu? Absurdní.Bodněte svého muže a dejte mu do ruky nůž.“

„Co kdybychom začali znovu?“ navrhl tiše mistr Blint. „Vy se mnou budete mluvit jako s nejlepšímwetboyem ve městě a já s vámi budu mluvit, jako by na této straně pekla existovala šance, že zakázku

vezmu.“

Napětí v pokoji v patře hostince houstlo. Lorda generála Branta Agona to netěšilo, nadechl se však,prohrábl si rukou šedivé vlasy a řekl: „Proč stojí falešná sebevražda patnáct set gunderů?“

„Řádně zinscenovaná sebevražda se chystá měsíce,“ vysvětloval mistr Blint. „Závisí to na minulostimrtvoly. Když půjde o všeobecně známého melancholika, můžu to zkrátit na šest týdnů. Jestli se osebevraždu pokusil už dřív, může to být méně než týden. Tak jako tak k němu budu muset získat přístupa namíchat speciální směs.“

Azoth se snažil udržet pozornost, ale to, že se navlékl do starých šatů, jako by rozbilo iluzi posledníchtýdnů. Kylar byl pryč, a ne kvůli tomu, že Azoth poslechl rozkaz, aby se stal Azothem. Kylar bylpřesvědčivou maskou. Zmátl Logana a na chvíli zmátl i Azotha, ale maska spadla. Byl Azoth. Byl slabý.Nechápal, co tady dělá a proč, děsilo ho to.

Blint pokračoval a jen občas na něj letmo pohlédl. „Mrtvola se stane skleslou, uzavřenou a podezřívavou.Příznaky se postupně zhoršují. Pak možná zemře její oblíbený mazlíček. Mrtvola už je podrážděná aparanoidní a brzy se pustí do svých přátel. Přátelé, kteří ji navštíví, alespoň ti, co ji přijdou povzbudit –začnou být podráždění, když budou s mrtvolou pohromadě. Budou se hádat. Přestanou ji navštěvovat.Někdy sama mrtvola napíše dopis. Někdy se sama rozhodne vzít si život, a protože ji pečlivě sleduji,zajistím, že zvolí vhodný způsob kvůli zamýšlenému efektu. Když budu mít dostatek času, nikdo tonebude považovat za nic jiného než sebevraždu. Rodina se pak často pídí po detailech, jejich podezřeníale rozptýlí nedostatek důkazů.“

„U plnovousu Nejvyššího krále, je tohle vůbec možné?“ divil se generál.

„Možné? Ano. Obtížné? Velmi. Vyžaduje to značné množství pečlivě namíchaných jedů, věděl jste, žekaždý na jed reaguje jinak?, a spoustu času. Je-li vyžadován zfalšovaný dopis, zanalyzuji korespondenci

a deníky mrtvoly, abych napodobil nejen její rukopis, ale i styl psaní, a dokonce bude odpovídat i volba

jistých slov.“ Durzo předvedl vlčí úsměv. „Politická vražda je umění, mylorde, a já jsem nejúspěšnějšíumělec ve městě.“

„Kolik lidí už jste zabil?“ zeptal se lord generál.

„Musí postačit, že jsem nikdy příliš nezahálel.“

Muž si nervózně pohrával s vousy a pokračoval ve zkoumání seznamu, který mu mistr Blint dal, očividněvyvedený z míry. „Mohu se zeptat na další zakázky, mistře Durzo?“

„Dávám přednost dotazům na ta úmrtí, o kterých uvažujete jen vážně,“ upozornil mistr Blint.

„Proč?“

„Já si svá tajemství musím hlídat. Proto nerad diskutuji o svých metodách. A mám-li být upřímný, tak ti,co se mě chystají najmout, mívají sklon se vyděsit, když jim řeknu příliš mnoho. Kdysi jsem měl klienta,co byl velmi hrdý na své ochrany. Zeptal se mě, jak bych splnil na něj uzavřený kontrakt. Vyprovokovalmě, tak jsem mu to řekl.

Později se pokusil najmout jiného wetboye, aby mě zabil. Odmítl ho každý profesionál v Cenarii. Skončilo

to tak, že si najal amatéra.“

„Přemýšlíte o sobě jako o legendě,“ podotkl lord generál, jeho hubený obličej vypadal sklíčeně.

Durzo Blint samozřejmě legendou byl! Kdo by si ho chtěl najmout, aniž by to věděl? Poslouchat mistraBlinta, jak probírá svůj kontrakt se šlechticem, někým jako hrabě Drake, bylo zvláštní. Jako by se obaAzothovy světy najednou nepříjemně spojily dohromady. Dokonce i on dokázal vycítit šlechticovu

nejistotu.

V gildě byl Durzo Blint legendou kvůli své moci, protože lidé se ho báli a on se nebál nikoho. Právě to k němu Azotha dovedlo. Ale šlechtic k němu cítil úctu z jiného důvodu. Pro něj byl Durzo Blint nočnímtvorem. Byl to muž, který mohl přijít a zničit vše, co mu bylo drahé. Ohrožoval to, co lord generálpovažoval za bezpečné. Muž nevypadal vystrašeně, spíš znechuceně.

„Nechci tím naznačovat, že se mě děsí každý wetboy ve městě,“ usmál se mistr Blint. „My jsmeprofesionálové, snad i uzavřená společnost, i když jen malá. Jsme kolegové, někteří z nás jsou dokonce ipřátelé. Druhý wetboy, za kterým zašel, byl Zjizvený Wrable…“

„Slyšel jsem o něm,“ řekl Brant Agon. „Podle všeho druhý nejlepší zabiják ve městě.“

„Wetboy,“ opravil ho Blint. „A můj přítel. Řekl mi, na co se můj klient chystá. Potom, no, vojensképřirovnání pro vás asi bude vhodnější, to bylo jako vést útok na připravené město v domnění, že vásnikdo nečeká. V prvním případě by to mohlo vyjít, ale v tom druhém to byla sebevražda.“

„Chápu,“ řekl lord generál. Na chvíli se odmlčel, zjevně překvapený, že mistr Blint ví, kdo je, pak senečekaně ušklíbl. „A jste také taktik.“

„Jak to?“

„Moc kontraktů na vás asi neuzavřeli od doby, kdy jste tenhle příběh začal vyprávět, že ano?“

Mistr Blint se zasmál. Azoth pochopil, že tihle dva muži si navzájem rozumí. „Ani jeden. Nakonec

diplomacie je jen prodloužením války,“ řekl Blint.

„My obvykle říkáme, válka je pokračováním diplomacie,“ řekl Brant Agon. „Myslím si ale, že s vámisouhlasím. Jednou jsem stál proti přesile a byl donucen držet pozice proti Lae’knaughtu a celé dva dnyjsem čekal na posily. Měl jsem pár zajatců, tak jsem je umístil na zranitelné pozice a řekl jejich strážím, že

za úsvitu dorazí posily. V průběhu bojů bylo vězňům umožněno se osvobodit a oni hned svýmnadřízeným tu novinu sdělili. Armádu Lae’knaughtu to tak demoralizovalo, že jsme se dokázali udržet, než

posily opravdu dorazily. Diplomacie zachránila naše životy. Což nás přivádí zpátky k naší záležitosti,“ řekllord generál. „Potřebuji trochu diplomacie, která na vašem seznamu není. Obávám se, že jsem k vámnebyl zcela upřímný, mistře Blinte,“ přiznal generál. „Zastupuji tu krále.“

Tvář mistra Blinta najednou postrádala jakýkoliv výraz.

„Ano, vím, tím, že jsem vám to řekl, jsem zabil muže, který mi poskytl vaše jméno. Ale král usoudil, že to

riziko vyváží životy nás dvou a jednoho ministra, jméno si doplníte sám.“

„Neudělal jste nic tak hloupého, jako že jste nechal obklíčit budovu vojáky, že ne?“ zeptal se mistr Blint.

„Nic takového. Jsem tu sám.“

„Tak to jste dnes učinil jednu moudrou volbu.“

„Víc než jednu. My si vás vybrali, mistře Blinte. A já se rozhodl být k vám upřímný a doufám, že to

oceníte.

Jak víte, král je bohatý, není však politicky nebo vojensky silný. Je to pro něj hořká pilulka, ale žádnánovinka. Naši králové nejsou silní už celá staletí. Aleine Gunder si to přeje změnit. Kromě vnitřních svárů,

o kterých jistě víte víc, než já kdy zjistím, se král navíc nedávno dozvěděl o několika dosti pochybnýchzáměrech odčerpat značné sumy peněz nejen z pokladny, ale i, díky velkému množství intrik, od

každého šlechtice v zemi. Domníváme se, že cílem bylo oslabit Cenarii natolik, aby nebyla schopnázbudovat armádu.“

„Vypadá to, že bylo ukradeno značné množství peněz, aniž by si toho někdo všiml,“ řekl mistr Blint.

„Správce státní pokladny si toho všiml, to on tohle zorganizoval. Nikdo další ale zatím ne. Ten tajný plán

neměl daleko k dokonalosti. Jejich záměry by nedošly naplnění dalších šest nebo deset let. Lidé bylidosazeni na klíčové pozice, ale nikdo z nich zatím nic špatného neudělal. Je toho víc, mnohem víc, ale tonemusíte vědět.“

„A co bych vědět měl?“ zeptal se Blint, oči měl jak z olova.

„Nechal jsem si vás prověřit, mistře Blinte,“ řekl lord generál. „Přestože bylo obtížné sehnat o vás nějakéinformace. Každý ví, že Sa’kagé tady má značnou moc. Lidé mimo naši zemi to vědí. Khalidor to ví.

Král vás potřebuje na víc než tucet zakázek rozložených do několika let. Některé budou zahrnovat prostézabití, některé nastrčené informace a některé nebudou zahrnovat zabití vůbec, jen se o nich bude vědět.Bohokrál Ursuul musí uvěřit, že Sa’kagé a celé jejich jmění je nám k dispozici.“

„Chcete po mně, abych se stal vládním agentem.“

„Ne… tak docela.“

„Předpokládám správně, že pak dostanu milost za všechno, co jsem udělal?“ zeptal se mistr Blint.

„Jsem oprávněn vám ji nabídnout.“

Mistr Blint se smíchem vstal. „Ne, lorde generále. Přeji dobrý den.“

„Obávám se, že nemohu přijmout ne jako odpověď. Král to zakázal.“

„Doufám, že se mi nechystáte vyhrožovat smrtí,“ varoval ho mistr Blint.

„Nejdřív,“ řekl lord generál a poprvé se podíval na Azotha, „zabijeme chlapce.“

19.

Mistr Blint pokrčil rameny. „A?“

„A zabijeme vaši milenku. Jestli se nepletu, jmenuje se Vonda?“

„Tu děvku zabít můžete. Jen s tím budete mít trochu problémy, protože už je čtyři měsíce mrtvá.“

Lord generál pokračoval dál, ani na chvíli se nezadrhl. „A zabijeme tu ‚Mámu‘ Kirenu, která je podle všehovaším jediným přítelem. Pak půjdeme po vás. Nechci, aby to skončilo takhle, ale tohle je králova

nabídka.“

„Udělal jste dvě chyby,“ řekl mistr Blint. „Za prvé jste předpokládal, že si životů jiných vážím víc nežsvého. Jak si to můžete myslet, když víte, co dělám? Za druhé předpokládáte, že si vážím vlastního

života.“

„Pochopte to, prosím. Já jen plním rozkazy. Osobně bych s vámi raději neměl nic společného,“ řekl lordgenerál. „Myslím si, že je pod královu důstojnost najímat si zločince. Myslím si, že je amorální anerozumné strkat peníze do vaší peněženky, místo abych strčil vaše ruce do želez. Hnusíte se mi. Lidskátroska, která se vzdáleně podobá muži, jímž byla. Ale král usoudil, že potřebujeme nájemného vraha, jako

jste vy. Já jsem voják. Poslali mě, abych vás získal, a já neselžu.“

„A udělal jste hrubou taktickou chybu,“ řekl mistr Blint. „Král může zabít mého učedníka, mou přítelkyni,dokonce i mě, při tom však ztratí přinejmenším svého lorda generála. Špatný obchod.“

„Nemyslím si, že by mou smrt považoval za tak velkou ztrátu,“ řekl lord generál.

„Ale, tak vám už to došlo?“ řekl Blint. „Vy mě dnes možná vidíte poprvé, Brante Agone, ale není to

poprvé, co vidím já vás.“

Lord generál vypadal zmateně. „Tak jste mě viděl. Stejně jako polovina lidí ve městě.“

„Ještě vás žena utlačuje na vaší straně postele? Není to roztomilé? Ještě nosí tu šedou noční košili, co má

na lemu vyšité sedmikrásky? Vy ji opravdu milujete, že ano?“ Lord generál ztuhnul.

„Vy mě nazýváte lidskou troskou?“ zeptal se Durzo. „Dlužíte mi život!“

„Cože?“

„Nikdy jste nepřemýšlel, proč jste dostal povýšení místo dýky do zad?“

Z jeho očí Azoth vyčetl, že přemýšlí.

„Byl jsem ve vašem domě té noci, kdy král Davin zemřel, když jste se setkal s Regnem Gyrem. Chystaljsem se zabít vaši ženu, abych vás varoval. Později by vám princ navrhl manželství s mladou šlechtičnou,která by vám mohla dát syna. Měl jsem oprávnění zabít vás oba, kdybyste s Regnem plánoval zradu.Ušetřil jsem vás, a já nedostanu zaplaceno, když po mně nezůstane mrtvola. Neočekávám vaši vděčnost,

lorde generále, ale požaduji váš respekt!“

Lord generál Agon zesinal. „Vy… vy jste Aleinovi řekl, že si mě získá povýšením. On si myslel, že si měkoupí spíš povýšením než ženou.“ Azoth na něm viděl, jak si v hlavě přehrává komentáře, které musel zaposlední čtyři měsíce vyslechnout, a jak je mu víc a víc zle. „Proč?“

„Jste slavný generál, starý válečný hrdina. Řekněte mi to vy,“ poškleboval se mu Durzo.

„Když mě dosadil do čela armády, rozdělil tak nepřátele Sa’kagé. Zabránil jste mu, aby do čela armádydosadil někoho, komu věří. Vy bastardi máte lidi všude, co?“

„Já? Já jsem jen nájemný vrah. Jen pouhá lidská troska.“

Generálův obličej byl stále sinalý, ale jeho záda se neohnula ani o píď. „Dal… dal jste mi spoustu věcí kzamyšlení, mistře Blinte. Přesto stále věřím, že za vraždy, které jste spáchal, si zasloužíte oprátku. Svýmiukvapenými slovy jsem zahanbil vás i sebe. Omlouvám se. Má omluva však nic nemění na králově

rozhodnutí, abyste mu sloužil. Já…“

„Vypadněte,“ zarazil ho mistr Blint. „Jděte pryč. Budu tu pár minut čekat, jestli si své výhrůžky

nerozmyslíte.“

Generál vstal a zamířil ke dveřím, opatrně při tom mistra Blinta sledoval. Otevřel je a nespouštěl z

wetboye oči, dokud za sebou dveře nezavřel. Azoth slyšel z haly ozvěnu jeho kroků.

Mistr Blint sledoval dveře a pak spěchal zpátky ke stolu. Místo aby se uklidnil, že je generál pryč, vypadal

nervózní. Vypadal jako promyka, která čeká na hadův útok.

„Odstup od dveří, Azothe,“ řekl mu. „Postav se dál od okna.“

Nezaváhal. Azoth se tuhle lekci už naučil. Nemusí tomu rozumět, musí jen poslechnout.

Ze schodiště zaslechl ránu a hlasité klení. Azoth se postavil dál od okna a sledoval mistra Blinta, ale jeho

poďobaný obličej mu nic neprozradil.

O chvíli později práskly dveře a lord generál se s vytaženým mečem vpotácel dovnitř. „Co jsi to udělal?“

zařval. Podlomila se mu kolena a on se ztěžka opřel o dveřní rám, aby nespadl.

Mistr Blint nic neřekl.

Generál zamrkal a pokusil se narovnat, ale celé jeho tělo zachvátila křeč, když se mu stáhl žaludek. „Jak?“

zeptal se, když to přešlo.

„Natřel jsem kliku u dveří kontaktním jedem,“ řekl mu mistr Blint. „Prosákl přímo vaší kůží.“

„Ale kdybychom se dohodli…“ chtěl vědět generál.

„Tak bych vám ty dveře otevřel. Kdybyste nosil rukavice, naplánoval bych něco jiného. Teď chci, abystemě pozorně poslouchal. Král je neschopné a zákeřné dítě s nevymáchanou hubou, takže vám to podámco nejjednodušeji. Já jsem prvotřídní wetboy. On je druhořadý král. Pro něj pracovat nebudu. Můžete simě najmout sám, jestli chcete, a já krále zabiji, nebudu ale zabíjet pro něj. A není způsob, jak by mě

mohl donutit.

Vím, že tomu neuvěří, protože Aleine Gunder je ten typ člověka, který si myslí, že dostane všechno, co sizamane. Tak tady je něco, co ho donutí uvěřit.“ Mistr Blint vstal. „V prvé řadě mu dnes na hradězanechám zprávu. Za druhé si zjistíte, co se stalo hraběti Yosaru Glinovi. To on je klient, který mě zradil.Za třetí je tu to, co se stalo vám. A za čtvrté, se posaďte a odložte ten meč. Uráží mě to.“

Lord generál se zhroutil na židli. Dlouhý meč mu vypadl z prstů. Nezdálo se, že by měl dost síly, aby hozvedl. Navzdory tomu měl jasný pohled a naslouchal každému slovu, které mistr Blint řekl.

„Lorde generále, mně je jedno, koho zabije. Já vím, že jste nechal hostinec obklíčit a že okna v tétomístnosti jistí muži s kušemi. Oni nic neznamenají. Mnohem důležitější je, že nezáleží ani na královýchvýhrůžkách. Já nebudu ničí pes. Sloužím, komu chci, kdy chci, a nikdy nebudu sloužit Aleinu Gunderovi.Azothe, pojď sem.“

Azoth přišel ke svému mistrovi, přemýšlel, proč ho Blint oslovil jménem. Postavil se před mistra Blinta, tenmu položil ruce na ramena a otočil ho tváří ke generálu Agonovi.

„Azoth je můj nejlepší učedník. Je bystrý. Je chytrý. Stačí mu cokoliv říct jen jednou a on se to naučí.Pracuje neúnavně. Azothe, řekni generálovi, co ses naučil o životě.“

Azoth bez zaváhání řekl: „Život je prázdný. Život je bezvýznamný. Když vezmeme život, nebereme si niccenného. Wetboyové jsou zabijáci. To je vše, co děláme. To je vše, co jsme. Není žádná poezie v tomhlehořkém podnikání.“

„Lorde generále, jste tu stále s námi?“ ujišťoval se Blint.

„Jsem tu,“ zasupěl generál, v očích mu plál oheň.

Hlas mistra Blinta byl jako led. „Pak vězte tohle, raději svého učedníka zabiji sám, než bych vás nechalpoužít ho proti mně.“

Generál sebou na židli trhnul, jak ho to šokovalo. Zíral na Azotha. Azoth sledoval jeho pohled na svou

vlastní hruď.

Trčelo z ní několik palců zkrvavené oceli. Azoth se na ni podíval a cítil nepříjemný stísňující pocit šířící seod zad do zbytku těla. Bylo to chladné, pak horké a pak bolestivé. Pomalu zamrkal a podíval se zpátky nagenerála, jehož oči se naplnily hrůzou. Azoth se znovu zahleděl na čepel.

Tu čepel poznával. Čistil ji ten den, kdy se vydal najít Panenku. Přál si tehdy, aby mistr Blint čepel alespoňotřel, než ji dal Azothovi vyčistit. Na dýce byl filigrán, ve kterém se usazovala krev, když jste ji nechali

zaschnout. Azoth musel použít hrot stilleta, aby ji dostal ven. Zabralo to hodiny.

Pak se Azoth zaměřil na umístění dýky. V tomhle úhlu by v dětské hrudi přeťala tlustou cévu nad srdcem.Když se tak stane, oběť se zhroutí k zemi ve chvíli, kdy je dýka vytažena. Bude z toho spousta krve.Zasažený zemře během pár vteřin.

Azothovo tělo se napjalo, když dýka zmizela. Nejasně si uvědomoval, že se mu podlomila kolena. Padl dostrany a něco teplého se mu rozlilo po hrudi.

Dřevěná prkna v podlaze nemilosrdně narazila do jeho tváře, když se na ní natáhl. Ležel tváří vzhůru.Mistr Blint držel v ruce zkrvavenou dýku a něco říkal.

Nebodl mě právě mistr Blint? Azoth tomu nemohl uvěřit. Co provedl? Myslel si, že je s ním mistr Blintspokojený. Musela v tom být Panenka. Musel se kvůli ní pořád zlobit. Přitom to vypadalo, že se všechno vdobré obrací. Obklopilo ho oslnivě bílé světlo. A bylo mu teplo. Tak teplo.

20.

„Vaše Výsosti, prosím!“

Král Aleine Gunder IX. se svalil na trůn. „Brante, je to jen jeden muž. Jeden!“ Vychrlil záplavu kleteb. „Ty

chceš, abych poslal rodinu na venkov, protože se bojíš jednoho muže?“

„Vaše Výsosti,“ trval na svém lord generál Brant Agon, „slovo muž plně nevystihuje někoho jako DurzoBlint. Já chápu důsledky…“

„Přesně tak! Dokážeš si představit ty řeči, které to vyvolá, hned jak si všimnou, že jsem poslal rodinupryč?“ Král znovu zaklel. „Já vím, co o mně řeknou. Já to vím a já jim to potěšení neposkytnu, Brante!“

„Vaše Výsosti, ten zabiják si nepotrpí na plané výhrůžky. Pro všechno, co je svaté, vždyť on zabilvlastního učedníka, jen aby podtrhl svá slova!“

„Podvod. Ale no tak, generále. Byl jsi zdrogovaný. Nechápal jsi, co se děje.“

„Mé tělo zasaženo bylo, ale mysl ne. Vím, co jsem viděl.“

Král nakrčil noc a zkřivil rty, když ve vzduchu ucítil slabý zápach síry. „Zatraceně! To ti idioti neumí udělatnic pořádně?“

Jedna roura, která přiváděla horký vzduch z Trhliny na ostrově Vos severně od hradu, zase praskla. Onani nedokáže ocenit, co pro nás inženýři dělají, když vytápí hrad trubkami zasazenými přímo dokamenných stěn. Nezajímá ho, že turbíny otáčející se ve větru vanoucím z Trhliny mu poskytují výkondvou set větrných mlýnů. Rozčilovalo ho, že jednou za čtrnáct dní je tu cítit síra. Agon přemýšlel, jakého

boha musela Cenarie urazit, že si zasloužila takového krále.

Měl tehdy Regna Gyra přesvědčit. Měl mu to vysvětlit jasněji. Měl mu lhát o tom, co by se stalo dětem,které měl Aleine s Nalii. Byl by hrdý, kdyby mohl Regnovi sloužit. Hrdý a sám sebe by si vážil.

„Možná jsi ho viděl, jak zabíjí kluka,“ řekl král. „Komu by na tom záleželo?“ Tobě by mělo. Regnovi by natom záleželo. „Jistě to byla jen nějaká pouliční krysa, kterou si našel, aby na tebe zapůsobil.“

„Ve vší úctě, sire, mýlíte se. Já už jednal s lidmi, co budili hrůzu. Čelil jsem Dorganu Dunwalovi v bojimuže proti muži. Bojoval jsem s lae’knaughtskými rytíři underlorda Graeblana. Já…“

„Ano, ano. Tisíce zatracených bitev z časů mého zatraceného otce. Velmi působivé,“ řekl opovržlivě král.„Nikdy ses ale nenaučil nic o vládnutí, nebo snad ano?“

Generál Agon ztuhnul. „Ne tolik co vy, Vaše Výsosti.“

„No, kdybyste to udělal, generále, věděl byste, že si nemohu dovolit, aby někdo podkopával mou

autoritu.“ Znovu dlouho a plynule klel. „Utíkat v noci z vlastního hradu!“

S ním se nedalo nic dělat. Agon se za toho muže styděl a on by se měl stydět sám za sebe. Přesto mupřísahal a už dávno usoudil, že muž by si měl cenit přísahy, kterou složil. Bylo to jako jeho manželství –nikdy by svůj slib nevzal zpátky, i když mu žena nemohla dát děti.

Má se ale muž držet své přísahy, když se ho vlastní král chystá připravit o život? A ne v čestné bitvě, ale v noci mečem nájemného vraha?

Jenže to bylo předtím, než se Agon zavázal věrností tomuhle muži. Kdyby měl přísahat teď, nezáleželo bymu na tom, kdyby věděl, co ví nyní, a raději by zvolil smrt než službu Aleinovi Gunderovi IX.

„Vaše Výsosti, mohu vás alespoň požádat o povolení uspořádat v noci cvičení stráží, které by zahrnovalo ivašeho mága? Kapitán je zvyklý, že se podobná cvičení pořádají bez předchozího ohlášení, aby se mužiudržovali ve střehu.“ Zajímalo by mě, proč se snažím zachraňovat tu tvoji prázdnou palici.

„Do pekel s tebou, generále. Ty a ta tvoje zatracená paranoia. Dobře. Dělej, jak chceš.“

Generál Agon se otočil k odchodu z trůnního sálu. Králův předchůdce, Davin, měl taky prázdnou hlavu,ale věděl o tom a ustupoval svým rádcům.

Aleine X., králův syn, byl jen čtrnáct let starý, ale vypadal slibně. Zdálo se, že po své matce zdědil alespoň

její inteligenci. Kdyby byl Aleine X. dost starý, aby se mohl ujmout vlády, možná bych toho zabijáka

vyprovokoval. Drahý Bože, možná bych si ho najal. Generál Agon zavrtěl hlavou. Tohle by byla zrada a

pro tu nebylo v jeho mysli místo.

*

Fergunda Sa’fastiho jmenovali do úřadu v Cenarii spíš pro jeho přehled o politice než kvůli jeho Talentu.

Pravdou bylo, že si svou modrou róbu málem nezasloužil. Ale jeho talenty, i když to nebyl ten Talent, mu

v Cenarii posloužily dobře. Král byl hloupý a pošetilý, ale dalo se s ním pracovat, když vám nevadily

urážky a záplavy kleteb.

Ale dnes se Fergund potuloval po hradě, jako by byl nějaký strážný. Obrátil se s tím na krále, ale Aleine

IX., Devátý mu říkali, jen když popíjeli s přáteli, a mysleli tím, že se chová, jako by mu bylo devět, nejeho pořadí, mu vynadal a nařídil mu udělat vše, co lord generál řekne.

Pokud šlo o Fergunda, lord generál Agon byl přežitek minulosti. Bylo dost zlé, že se nedokázal Devátémupřizpůsobit. Starý muž toho mohl hodně nabídnout. Na druhou stranu, čím méně poradců král má, tímdůležitější Fergund bude.

Znechucený nočním úkolem, po čem se měl vlastně dívat?, pokračoval Fergund ve své osaměléobchůzce po nádvoří. Zvažoval, jestli si nemá říct o doprovod, ale u mágů se předpokládalo, že jsounebezpečnější než stovka mužů. I když to v jeho případě nebyla tak úplně pravda, upozorňovat na to bymu nepřineslo nic dobrého.

Nádvoří mělo tvar nepravidelného kosočtverce širokého tři sta kroků a téměř čtyři sta kroků dlouhého. Na

severozápadě a jihovýchodě bylo ohraničeno řekou Plith, v délce půl míle ji rozděloval ostrov Vos –která se bouřlivě stékala jižně od hradu.

Nádvoří oživovaly zvuky mužů, koní a psů vyhrazených na tuhle noc. Bylo brzo, takže muži stále hrálikarty v kasárnách a tóny lyry a přátelské kletby odplouvaly do husté mlhy.

Fergund si víc přitáhl plášť kolem ramen. Pramenům měsíčního světla se příliš nedařilo proniknoutstudenou mlhou valící se od řeky a skrz brány. Studený vzduch políbil Fergundův krk a on zalitoval, že senechal nedávno ostříhat. Král se mu kvůli dlouhým vlasům posmíval, ale Fergundova milenka jezbožňovala.

A teď, když si nechal vlasy zkrátit, se mu král posmíval, že si je ostříhal.

Mlha u železné brány se zvláštně zavlnila a Fergund ztuhnul. Objal svou moc, Objal? On sám o tomuvažoval spíš jako o zápase, a upřel zrak do mlhy. Když moc udržel, uklidnilo ho to. Neviděl žádnouhrozbu a jeho sluch a zrak se zostřily.

Fergund zhluboka dýchal, když pokračoval skrz bránu. Nebyl si jistý, jestli to nebyla jen jehopředstavivost, ale měl pocit, že se mlha tlačí proti zdem a prosakuje skrz mezeru v bráně. Brouzdal semlhou skoro až po ramena a louče usazené nad hlavami dvou strážných jen stěží pronikaly mlhou.

Fergund na ně kývnul, otočil se a šel zpátky do hradu, Cítil mezi lopatkami jejich pohled a potlačovalnutkání ohlédnout se přes rameno. Když se přiblížil ke stájím, ten pocit ještě zesílil. Vzduch mu připadaltak těžký, tak hustý, jako by se brodil polévkou. Mlha se mu při chůzi jako jazyk obtáčela kolem

obnaženého krku, jako by si ho dobírala.

Jak mlha stoupala, měsíc a hvězdy úplně zmizely. Svět se zahalil do jejího oparu.

Když zacházel za roh stájí, Fergund klopýtnul. Natáhl ruku, aby se opřel o dřevěnou stěnu, ale ucítilnějaký odpor, který okamžitě zmizel. Jako by se dotkl muže, který tam stál.

Vystrašeně zavrávoral vzad, chňapl po své moci. Nic neviděl. Nikdo tam nebyl. Jeho Talent se konečněprobral. Zahlédl letmé mihnutí vzadu ve stájích, ale to mohla být jen jeho představivost.

Necítil česnek? Určitě se mu to jen zdálo. Proč by si ale představoval takové věci? Na chvíli zaváhal. Bylvšak jen slabý mág, ne slabý muž. Připravil si ohnivou kouli a vytáhl nůž. Obloukem roh obešel a napínalvšechny tělesné i magické smysly.

Proskočil dveřmi a horečně se rozhlížel kolem. Nic. Koně stáli ve svých boxech, jejich pach se mísil shustou mlhou. Slyšel jen dusání kopyt, a dokonce i dech spících zvířat. Fergund pátral ve tmě po nějakém

náznaku pohybu, nezahlédl však nic.

Čím déle se díval, tím hloupěji se cítil. Jedna jeho část si myslela, že by měl jít dál do stájí, a ta druhá naněj naléhala, ať hned vypadne. Jestli odejde, nikdo se o tom nedozví. Mohl by jít do vzdálenější částihradu a potloukat se tam. Na druhou stranu, kdyby sám chytil vetřelce, král se mu nepochybně bohatěodmění. Jestli Devátému něco šlo, tak odměňování přátel.

Fergund pomalu zviditelnil ohnivou kouli, již si připravil. Trochu blikala, ale pak se ustálila, pálila ho vdlani. Kůň v prvním boxu si odfrknul, ustoupil a Fergund se pohnul, aby zvíře utišil. Jenže s ohněm vjedné ruce a světélkujícím nožem v druhé se mu to mohlo podařit jen stěží.

Kůň hlasitě zaržál a zadupal kopyty, vzbudil tak své sousedy.

„Pšš,“ tišil ho Fergund. „Uklidni se, to jsem jenom já.“

Ale neznámý muž s magickým ohněm byl na zvířata příliš. Hlasitě řehtala, hřebec v druhém boxu začalkopat do stěn.

„Přestaň mi plašit koně,“ ozval se za ním dunivý hlas. Fergunda to tak polekalo, že upustil nůž a přišel ooheň ve své dlani. Rychle se otočil. Byl to jen podkoní, shrbený vousáč z ostrova Planga. Dorg Gametvešel za Fergundem, v ruce držel lucernu. Vrhl na Fergunda pohled plný čirého opovržení, když mágopatrně vytahoval svůj nůž z hromádky kobylinců.

Dorg rychle prošel kolem boxů a jeho dotek a hlas koně okamžitě uklidnil. Fergund ho sledoval, připadalsi jako hlupák. Nakonec se Dorg vrátil k němu.

„Já byl jen na hlídce…“

„Používej lucernu, ty trotle,“ zavrčel Dorg. Vrazil Fergundovi do dlaně svou lucernu. Odešel pryč a prosebe si mumlal: „Zatraceně, takhle mi plašit koně čarodějným vohněm!“

„To je magický oheň. V tom je rozdíl!“ křikl Fergund k jeho zádům.

Dorg vyrazil ze stájí a Fergund už se skoro otočil, když zaslechl žuchnutí.

Fergund vyběhl ven. Dorg ležel na zemi, v bezvědomí. Než stačil vykřiknout, ucítil Fergund na krku něcohorkého. Zvedl ruku a vnímal, jak mu kdosi z té druhé jemně vzal lucernu. Ztuhly mu svaly.

Světlo zhaslo.

21.

„Co jsi to sakra udělal?“ vyštěkla Máma K. a podívala se na Durza, když vrazil do dveří.

„Dobře odvedenou práci,“ řekl Durzo. „A ve zbytku noci jsem si trochu povyrazil.“ Ušklíbl se, táhl z nějalkohol a česnek. „Mě tvoje chlastání nezajímá. Co jsi udělal Azothovi?“ Podívala se na stále nehybnou postavu, která ležela

v posteli v pokoji pro hosty u ní doma.

„Nic,“ řekl Durzo a bláznivě se zasmál. „Ověř si to. Nic špatného jsem mu neudělal.“

„Co tím myslíš? Je v bezvědomí! Vrátím se domů a služebnictvo vyšiluje, protože ses tady objevil s, oni

říkali, že jsi přinesl mrtvolu. Jdu nahoru a je tady Azoth. Nemůžu ho vzbudit. Pro celý svět je mrtvý.“

Z nějakého důvodu to Durza pobavilo. Začal se chechtat.

Máma K. mu vrazila pořádnou facku.

„Řekni mi, co jsi udělal. Otrávil jsi ho?“

To Durza probralo. Zatřepal hlavou, chtěl si ji pročistit. „Je mrtvý. Má být mrtvý.“

„A to má znamenat co?“

„Má úžasná Gwinvere,“ řekl Durzo, „to nemůžu říct. Někdo mi vyhrožoval. Někdo, kdo může splnit, co

tvrdí. Řekli, že nejdřív půjdou po Azovi, pak po tobě, a věděli o Vondě.“

Máma K. couvla. Kdo měl tak velkou moc, aby hrozil Durzovi? Kdo nebo co Durza Blinta vyděsilo?

Durzo se zabořil do křesla a složil obličej do dlaní. „Museli si myslet, že je mrtvý. Zvlášť dneska v noci.“

„Předstíral jsi Azothovu smrt?“

Durzo přikývl. „Abych jim dokázal, že mi na něm nezáleží. Abych jim ukázal, že mě nemůžou vydírat.“

Ale tobě na něm záleží, pomyslela si Máma K., a oni tě můžou vydírat. Wetboy nikdy nebyl tak

nezranitelný, jak vypadal. A když ztratí kontrolu, objeví se hluboké trhliny. To nejlepší, co pro něj teď

Máma K. mohla udělat, bylo poslat ho do jednoho ze svých nevěstinců a někoho pověřit, aby na něj

dohlédl. Může tam být klidně dvě nebo tři hodiny v kuse, a ona si bude jistá, že je v bezpečí. Relativně.

Máma K. se slyšela, jak říká: „O chlapce se postarám. Máš nějakou představu, co s ním mám dělat, až se

probere?“

„Zůstane u Drakeů, jak jsme plánovali. Pro tenhle svět je mrtvý.“

„Co jsi použil?“

Durzo se na ni zmateně podíval.

„Jaký jed, na tom nezáleží, prostě mi řekni, jak dlouho bude v bezvědomí.“

„To nevím.“

Máma K. přimhouřila oči. Nejraději by mu vrazila další facku. Ten muž byl šílený. I tak zručný travič jakoDurzo se mohl snadno zmýlit, když šlo o dítě. Dítě nebylo jen zmenšený dospělý. Durzo by ho mohl zabít.Durzo ho možná zabít chtěl. Azoth se možná nikdy neprobere. Nebo vstane a bude z něj idiot, nebo

nedokáže ovládat své údy.

„Víš, že může zemřít,“ vyčítala mu.

„Někdy musíš zariskovat.“ Durzo se plácal po kapsách, hledal česnek.

„Ty toho chlapce začínáš mít rád a to tě k smrti děsí. Něco v tobě ho chce zabít, co, Durzo?“

„Když už musím poslouchat to tvoje tlachání, nemohl bych dostat něco k pití?“

„Odpověz.“

„Život je prázdný. Láska je selhání. Lepší, když zemře teď, než aby nás později zabil oba.“ Máma K.

poznala, že víc k tomu neřekne.

„Jak dlouho se budeš válet s děvkama?“ zeptala se ho.

„Nevím,“ odpověděl Blint, sotva se pohnul.

„Zatraceně! Delší nebo kratší dobu než obvykle?“

„Déle,“ řekl po chvíli Durzo. „Určitě déle.“

*

Proud kleteb dorazil do trůnního sálu o dobrých deset vteřin dřív než král. Lord generál Agon mohl slyšetsluhy, jak se mu klidí z cesty, viděl strážné u dveří, jak se nervózně ošívají, a všiml si, že sluhové, kteří tunemuseli nutně být, se dali na útěk.

Král Aleine IX. vrazil do sálu. „Brante! Ty hromado…“ Lord generál ze své mysli vymazal dlouhý seznam

urážek a začal dávat pozor, až když se Devátý dostal k tomu podstatnému. „Co se minulou noc stalo?“

„To nevíme, Vaše Výsosti,“ přiznal lord generál.

Další záplava kleteb, některé byly vynalézavější než obvykle, ale Devátý nikdy nebyl příliš tvůrčí a nikdo si

v jeho blízkosti klít nedovolil, takže se jeho arzenál omezoval na variace slova sračka.

„Víme jen tohle,“ začal Brant Agon. „Někdo se vloupal do hradu. Předpokládám, že to můžeme přisoudit

tomu muži, o kterém jsme spolu mluvili.“ Není třeba, aby se naslouchající špioni dozvěděli úplně vše.

„Durzo Blint,“ vydechl král a přikývl.

Lord generál si povzdechl. „Ano, Vaše Výsosti. Patrně omámil jednoho ze strážných v samotném hradu a

Fergunda Sa’fastiho a vašeho podkoního ve stájích.“

Další kletby, pak: „Co myslíš tím ‚omámil‘?“ Král přecházel sem a tam.

„Neměli na sobě žádná zranění a nic si nepamatují, ale strážný měl na krku drobný vpich, jako od jehly.“

Král znovu zaklel a pak proklel zbabělého mága. Jako obvykle si Agon připadal spíš znuděný než uražený.

Královy urážky pro něj neznamenaly nic jiného než: „Koukněte na mě, jaký jsem rozmazlený fracek.“

Devátý konečně doklopýtal k dalšímu bodu: „Nestalo se nic jiného?“

„Zatím jsme nic nezjistili, pane. Nikdo ze strážných před vašimi komnatami, vaše žena, dcery ani váš syn

nehlásili nic neobvyklého.“

„Tohle není fér,“ postěžoval si král a zamířil k trůnu. „Čím jsem si tohle zasloužil?“ Složil se na trůn, azaječel.

Z trůnu téměř vyletěl. Chytil se lorda Agona. „Bohové! Cítím se slabý! Umírám! Všechny vás zatrať! Jáumírám! Stráže! Pomoc! Stráže!“ Králův hlas byl slovo od slova pisklavější a pak se rozbrečel, když strážní začali zvonit. Trůnní sál se probral k životu.

Generál Agon se králi vyškubnul z rukou a bojácného muže strčil do náruče jednoho jeho patolízala,Fergunda Sa’fastiho, který ho ale nedokázal udržet. Král se zhroutil na zem a plakal jako dítě. GenerálAgon ho ignoroval a hnal se k trůnu.

Během chvilky našel to, co hledal, tlustou dlouhou jehlu trčící z vysezeného důlku v polštáři na trůnu.Pokusil se ji prsty vytáhnout ven, ale jehla byla zaklíněná. Byla podepřená, aby se pod králem neohnula,kdyby se na ni špatně posadil.

Generál Agon vytáhl nůž a polštář rozřízl. Páčil jehlu, nevnímal zvony a nevšímal si ani strážných valícíchse do sálu, kde obklopili krále a vytlačovali každého do postranní místnosti, aby jej mohli zadržet a

vyslechnout.

Lord generál Agon vypáčil jehlu. K ní přivázaný vzkaz říkal: „Mohla být otrávená.“

„Uhněte mi!“ křičel zezadu drobný muž a odstrkoval vojáky stranou. Byl to králův osobní lékař.

„Nechte ho projít,“ nařídil lord generál. Vojáci ustoupili od krále, který kňučel na podlaze.

Brant se naklonil k lékaři, ukázal mu vzkaz a zašeptal: „Král bude potřebovat trochu vína s mákem, možná

trochu víc, ale otrávený není.“

„Děkuji vám,“ řekl lékař. Za nimi si král stáhl kalhoty a snažil se vytočit krk, aby viděl na zranění na svémpozadí. „Ale věřte mi, že vím, jak to s ním vyřešit.“

Generál potlačil úsměv. „Doprovoďte krále do jeho komnat,“ nakázal strážným. „Postavte ke dveřímhlídku a dva kapitány pošlete do pokoje. Ostatní ať se vrátí ke svým povinnostem.“

„Brante!“ ječel král, když ho strážní zvedali ze země. „Brante! Chci ho mrtvého! Zatraceně, chci, aby

chcípnul!“

Brant Agon se ani nepohnul, dokud se trůnní sál zase nevyprázdnil. Král chtěl vyhlásit válku stínu, stínu,na kterém není nic hmotného kromě oceli jeho dýk. Takové by to bylo, kdyby se pokusil zabít wetboye.Možná i horší. Kolik mužů bude muset zemřít, aby král ukojil svou pýchu?

„Mylorde?“ zeptala se ho váhavě žena. Byla to jedna ze služebných. V rukou svírala omotaný balíček. „Jájsem… ostatní služebné mě vybraly, abych sem zašla, sire. Když ale král odešel a všichni ostatní… mohla

bych…?“

Generál se na ni podíval pozorněji. Byla to stará žena, zjevně se bála o svůj život. Klidně by se vsadil, že

ono „vybraly“ znamenalo vytáhnout si kratší stéblo. „Co je to?“

„Služebné to našly. Někdo je nechal v každé královské ložnici, pane.“

Služebná mu podala balíček. Uvnitř bylo šest černých dýk.

„Kde?“ zeptal se generál přiškrceným hlasem.

„Pod… pod polštáři královské rodiny, sire.“

22.

K vědomí ho probralo pleskání malých nohou. Byl to divný zvuk na to, že byl mrtvý, ale jinak si to Azothvysvětlit nedokázal. Malé bosé nohy na kameni. Musel být venku, protože zvuk se neodrážel od stěn.

Pokusil se otevřít oči a selhal. Možná je to po smrti takové. Možná nikdy neopustí své tělo. Možná budeležet ve svém mrtvém těle a bude cítit, jak se pomalu rozkládá. Doufal, že se k němu nedostanou psi.Nebo vlci. Míval děsivé sny o vlcích, jak na něj cení zuby, žluté oči jim plály. Jestli uvízl ve svém těle, cose stane, jestli z něj začnou vytrhávat kusy masa? Nalezne klid a konečně usne, nebo se rozdělí namnoho kusů vědomí a pomalu se ztratí v zemi, až projde žaludky tuctu bestií?

Něco se dotklo jeho tváře a on otevřel oči. Zaslechl překvapené vydechnutí, než dokázal zaostřit na tu,která ho probrala. Byla to malá holka, možná pět let stará, oči tak vytřeštěné, že zabíraly polovinu jejítváře.

„Nikdy jsi neviděla mrtvolu?“ zeptal se.

„Tati! Tati!“ zaječela s překvapivou silou, jakou v sobě dokáží malé děti nashromáždit.

Zasténal, když se mu zvuk zařízl do hlavy jako nože, a padl zpátky do polštářů. Polštářů? Takže nebylmrtvý. To by měl asi považovat za dobrou věc.

Když se znovu vzbudil, musela uběhnout nějaká doba, protože místnost byla světlá a vyvětraná. Širokáokna dokořán, nábytek z třešňového dřeva a mramorová podlaha se leskly ve slunečním světle. Azothpoznal dřevěný strop, už se na něj díval dřív. Byl v pokoji pro hosty v domě hraběte Drakea.

„Zpátky mezi živými?“ zeptal se hrabě Drake. Usmíval se. Když uviděl výraz na Azothově tváři, dodal:„Promiň, omlouvám se. Už na to nemysli. Nemysli na nic. Jez.“

Postavil před Azotha talíř plný vařených vajec a šunky spolu se sklenicí právě nalitého vína. Jídlo sipromluvilo přímo s Azothovým žaludkem, zcela obešlo jeho vyšší mozkové funkce. O pár minut později byl

talíř i sklenice prázdné.

„To je lepší,“ pochválil ho hrabě. Seděl na okraji postele a roztržitě si leštil cvikr. „Víš, kdo jsem a kde jsi?Dobře. Pamatuješ si, kdo jsi?“

Azoth pomalu přikývl. Kylar.

„Mám tu pro tebe pár vzkazů, ale jestli se na to necítíš…“

„Ne, prosím, pokračujte,“ požádal ho Kylar.

„Mistr Tulii vzkazuje, že teď bude tvou prací připravit se na nový život a dát se dohromady. Abych citoval

– ‚Ať tvůj zadek zůstane v posteli, očekávám, že budeš v pořádku, až si pro tebe přijdu.‘“

Kylar se zasmál. To byl celý mistr Blint. „Kdy přijde?“

Na tváři hraběte se objevil znepokojený výraz. „Chvíli to potrvá. Ale ty si o něj nemusíš dělat starosti. Teď

bydlíš tady. Nastálo. Budeš samozřejmě pokračovat v lekcích u svého mistra, ale my uděláme, co bude vnašich silách, abychom z tebe dostali ty pouliční manýry. Tvůj mistr chtěl, abych ti vyřídil, že senevzpamatuješ tak rychle, jak bys čekal. Je tu ale ještě něco dalšího, co bych ti chtěl říct. O tvé malépřítelkyni.“

„Myslíte…?“

„Daří se jí dobře, Kylare.“

„Opravdu?“

„Její nová rodina jí dala jméno Elene. Má pěkné šaty a tři jídla denně. Jsou to dobří lidé. Budou ji milovat.Teď bude mít opravdový život. Ale jestli jí chceš být k nějakému užitku, musíš se dát do pořádku.“

Kylar měl pocit, jako by se vznášel. Sluneční světlo pronikající okny vypadalo jasnější, ostřejší. Naparapetu zářily naaranžované levandule a oranžové růže. Takhle dobře se naposledy cítil, než se stalKrysa Pěstí Černého draka.

„Dokonce ji vzali k magae a ta řekla, že bude v pořádku, i když s jizvami nic nezmůže.“

Jako by mu v tu chvíli někdo umazal veškeré štěstí dehtem.

„Je mi to líto, synu,“ řekl hrabě Drake. „Ale udělal jsi pro ni to nejlepší, co jsi mohl, a já ti slibuji, že budemít lepší život, než by kdy měla na ulici.“

Kylar ho skoro neslyšel. Díval se z okna, daleko od hraběte. „Zatím vám nemůžu zaplatit. Až zase začnu

dostávat mzdu od mistra… od svého mistra.“

„Není proč spěchat. Zaplatíš mi, až budeš moct. A ještě jedna věc, kterou ti mám od mistra vyřídit. Řekl:‚Nauč se od těchto lidí to, co tě učiní silnějším, zbytek zapomeň. Naslouchej hodně, mluv málo, uzdrav sea užívej si to. Možná to budou jediné šťastné chvíle ve tvém životě.‘“

*

Kylar strávil na lůžku celé týdny. Snažil se spát tak často, jak hrabě Drake chtěl, měl ale příliš mnohovolného času. Nikdy dřív volný čas neměl, nelíbilo se mu to. Když žil na ulici, každou chvíli strávil obavami

o další jídlo, bál se, že ho Krysa nebo jiní starší kluci a dívky budou terorizovat. U mistra Blinta ho

zaměstnával trénink, na přemýšlení neměl čas.

Když celé dny a noci seděl na posteli, neměl nic jiného než čas. Trénovat nebylo možné. Mohl si číst, alepořád to pro něj bylo utrpení. Chvíli Azoth trávil čas tím, že se stával Kylarem. S pokyny, které muzanechal mistr Blint, a fakty, která by si někdo mohl zjistit, si vymýšlel historky o své rodině, místě, z

kterého pocházel, a dobrodružstvích, která zažil. Dával si pozor, aby byly neškodné, takové, jaké lidé

očekávají u jedenáctiletého kluka.

Brzy je dovedl k dokonalosti a většinu času o sobě uvažoval jako o Kylarovi. Také poznal dcery hraběteDrakea. Ilena byla pětiletá dívenka, kterou k smrti vyděsil, když se probral; vytáhlé Mags bylo osm advanáctiletá Serah byla střídavě mrzutá a odměřená. Postaraly se mu o trochu rozptýlení, ale hraběnkajim bránila v „obtěžování“ Kylara, aby mohl „odpočívat“.

Hrabě a hraběnka ho fascinovali, ale hrabě Drake většinu času pracoval a hraběnka měla ojedenáctiletých chlapcích jasnou představu, která se příliš neshodovala s tím, co o jedenáctiletýchklucích věděl Kylar. Nedokázal se rozhodnout, jestli ví, co je zač, a předstírá opak, aby ho předělala, nebojestli ji hrabě Drake drží v nevědomosti.

Byla štíhlá, měla světlou pleť a modré oči a smyslný pohled nebeské bytosti, již hrabě Drake uctívá.Stejně jako hrabě zastávala názor, že by se o Kylara měla postarat osobně, jako by chtěla dokázat, že senepovažuje za něco lepšího než on. Nebyla to ale žádná falešná skromnost. Když se Kylarovi první týdenudělalo příšerně zle a pozvracel celou podlahu, přišla a držela ho, dokud se nepřestal třást. Pak sivyhrnula rukávy a sama zvratky uklidila. Bylo mu tak zle, že se dlouho nedokázal ani pořádně bát.

Neuměl spočítat, kolikrát mu přinesla jídlo, zkontrolovala, jak se má, nebo mu předčítala z těch hloupýchdětských knih. Knihy byly plné chrabrých hrdinů, kteří zabíjeli zlé čarodějnice. Děti se nikdy nemuselypřehrabovat hromadami odpadků a zvratků za hospodou, jestli v nich nenajdou trochu poživatelnéhojídla. Starší kluci se je nikdy nepokoušeli znásilnit. Nikdy neopouštěli své přátele. Princezny, kterézachránili, neměly tváře pořezané k nepoznání. Nikdy nikoho nezmrzačili tak strašně, že mu nedokázal

pomoct ani mág.

Kylar ty příběhy nesnášel, ale chápal, že hraběnka pro něj chce jen to nejlepší, a tak přikyvoval, usmíval

se a radoval, když hrdinové vyhráli, a oni vyhráli pokaždé.

Není divu, že všechny děti šlechticů chtějí vést armády. Kdyby to bylo jako v knihách, které jim četlamatka, byla by to zábava. Byla by to zábava, kdyby vám stačilo, že zloduch zemřel, a ne když se vámchtělo zvracet při pohledu na odhalenou chrupavku a stříkající krev v místě, kde jste mu uřízli ucho. Krevve vodě unášená miliony vířících vírů, když vykrvácel k smrti, lapený pod hladinou kvůli provazu, co jste

mu uvázali ke kotníku.

Hraběnka si vždy vysvětlovala jeho třas a nevolnost, když skončila s příběhy, tím, že potřebuje spát, apoté co vyvolala v Kylarově pokoji vzpomínky, odešla a nechala ho ve společnosti jeho děsivých přízraků.

Každou noc se Kylar stával Azothem. Každou noc se Azoth odvracel od obchodu s čluny a sledoval Krysu,jak se k němu blíží, nahý, chlupatý, obrovský a s chlípným pohledem v očích. Každou noc Azoth pozoroval

Krysu, jak sebou plácá ve vodě, jak bojuje se závažím uvázaným ke kotníku. Každou noc viděl Krysu, jakřeže do Panenčiny tváře.

Noční můry ho vzbudily a on ležel v posteli, bojoval se vzpomínkami. Azoth byl slabý, ale Kylar bude jakomistr Blint. Nikdy se nebude bát. Bylo to lepší. Bylo lepší ležet v posteli a mít noční můry než poslouchat,jak znásilňují plačícího Jarla.

Když znovu usnul, jen se přesunul z jedné noční můry do druhé. Den mu přinesl trochu úlevy avzpomínky bledly jen pomalu. Každé ráno si namlouval, že udělal, co musel, že musel zabít Krysu, že

musel opustit Panenku a že musel opustit Jarla, že bude nejlepší, když je už neuvidí, když se nedozví, co

se s Panenkou děje. Namlouval si, že život je prázdný, že nebere nic cenného, když vezme život.

Nezvládl by to nebýt návštěv Logana Gyra. Každý den se za ním Logan přišel podívat, střídavě v

doprovodu Serah Drakeové. Kylar si nejprve myslel, že chodí, protože se stále cítí vinný, ale to ho brzy

přešlo. Vítal jeho společnost a rychle se stali přáteli. Logan byl zvláštní. Byl chytrý jako Jarl a přečetlstovky knih. Kylar by se vsadil, že v Doupatech by nepřežil ani týden, ale v tu samou chvíli Logan začalmluvit o politice u dvora tak sebejistě, jako by o nic nešlo. Znal jména, historii i přátele a nepřátelédvořanů a věděl o každé významné životní události a důležité motivaci u všech výše postavených šlechticů

v království. Polovinu času Kylar netušil, jestli nerozumí, protože se to všechno týkalo života u dvora,který nepoznal, nebo prostě proto, že Logan rád používal složitá slova. Sám sebe nazýval slovíčkářem. Aťuž to znamenalo cokoliv.

Jejich přátelství fungovalo i tak a Serah Drakeová tomu napomáhala, když se často zastavila, jen aby byla

s Loganem. Vyplňovala tak mezery v konverzaci. Kylar nedokázal spočítat, kolikrát jen tiše seděl, protoženerozuměl nějaké narážce, kterou Logan udělal. Ticho se natahovalo, ale než se mohl Logan zeptat, pročtomu nerozumí, Serah se začala cítit nepříjemně a spustila o něčem úplně jiném. Její štěbetání by Kylaradohánělo k šílenství, kdyby jí za ně nebyl tak vděčný. Možná jsou vznešené dívky prostě takové.

Kylar jednoho rána seděl na posteli, poté co celou noc strávil převalováním pod dekou. Zdálo se mu, že je

jedním z těch, co zbili Panenku, že to byla jeho noha, co do ní kopala, a jeho oči zářily radostí, když jejíkrása tála v žáru jeho zuřivosti.

Do pokoje vešel hrabě Drake. Na prstech měl stopy inkoustu a vypadal unaveně. Přitáhl si židli blíž k

posteli.

„Myslíme si, že nebezpečí už je zažehnáno,“ řekl.

„Prosím?“ zeptal se Kylar.

„Je mi líto, že jsme tě drželi v nevědomosti, Kylare, ale museli jsme mít jistotu, že neuděláš nějakouzbrklost. V uplynulých týdnech došlo k několika pokusům o zabití tvého mistra. A následkem toho je teďve městě o čtyři wetboye méně. Po třech pokusech dal tvůj mistr vědět králi, že jestli to ještě zkusí, králzemře jako další.“

„Mistr Blint zabil krále?“ zeptal se Kylar.

„Pšt! To jméno nevyslovuj. Ani tady ne,“ varoval ho hrabě Drake. „Jeden z Devítky, Dabin Vosha, muž včele pašeráků Sa’kagé, se doslechl o výhrůžkách tvého mistra králi. Usoudil, že nastal čas rozjet svouvlastní hru o moc, a poslal na Durza wetboye. Myslel si, že Durzo buď zemře, nebo na oplátku zabijekrále. Durzo na to přišel a zabil jak wetboye, tak Voshu.“

„Chcete říct, že tohle všechno se stalo, zatímco jsem ležel v posteli.“

„Nebyl způsob, jak bys mu mohl pomoci,“ řekl hrabě Drake.

„Ale co měl Dabin Vosha proti mistrovi, mému mistrovi?“ Kylar to jméno nikdy neslyšel.

„Já nevím. Možná nic. Takhle Sa’kagé pracuje, Kylare. Spiknutí uvnitř spiknutí a většina jich nevede nikam. Většina udělá jeden krok a zemře. Když si budeš dělat starosti s tím, že každý něco chystá, staneš

se divákem a ne hercem.“

„Král se nějak dozvěděl o posledním útoku na tvého mistra a velmi ho to vyděsilo. To by obvykle byladobrá zpráva, ale on se teď dost neohrabaně pokouší upevnit svou moc. Logan bude muset strávit nějakýčas mimo město.“

„Právě začínal být mým přítelem,“ povzdechl si Kylar.

„Věř mi, synu, že muž jako Logan Gyre zůstane tvým přítelem po celý život.“

23.

Někdo Kylara plácnul. Ne zrovna jemně.

„Vstávej, chlapče.“

Kylar si proklestil cestu z noční můry a spatřil obličej mistra Blinta, jen stopu vzdálený, jak se ho chystá

znovu plácnout. „Mistře…“ zarazil se. „Mistře Tulii?“

„Jsem rád, že si mě pamatuješ, Kylare,“ řekl mistr Blint. Vstal a zavřel dveře. „Nemám moc času. Už je ti

dobře? Nelži, abys mě potěšil.“

„Ještě jsem trochu slabý, pane, ale lepší se to.“ Kylarovi se rozbušilo srdce. Týdny chtěl mistra Blinta

zoufale vidět, ale když už byl tady, vzplál v něm nepochopitelný hněv.

„Pár posledních týdnů ses asi cítil hrozně. Buď dětská zhouba reagovala na avoridovou pastu způsobem,

jaký jsem nepředpokládal, nebo to možná mělo něco společného s tvým Talentem.“

„Co tím myslíte? Talent?“ zeptal se Kylar. Jeho tón byl ostřejší, než zamýšlel, ale zdálo se, že si toho mistr

Blint nevšiml.

„No, pokud to tím vůbec bylo,“ pokrčil mistr Blint rameny. „V prvé řadě tělo někdy na magii nereaguje

příliš dobře.“

„Já myslel, co to pro mě znamená? Dokážu…“

„Létat? Stát se neviditelným? Šplhat po zdech? Vrhat oheň? Chodit mezi smrtelníky jako bůh?“ Blint se

ušklíbl. „Pochybuji.“

„Chtěl jsem se zeptat, jestli se dokážu pohybovat tak rychle jako vy.“ Znovu se mu do hlasu vplížilo ostří.

„To zatím nedokážu říct, Kylare. Dokážeš se pohybovat rychleji než většina mužů bez Talentu, ale jennemnoho je obdařeno jako já.“

„Tak co tedy dokážu?“

„Jsi slabý, Kylare. Promluvíme si o tom později.“

„Ale já nemám nic na práci! Nemůžu ani vstát z postele. Nikdo mi nic neřekne.“

„Dobře. Znamená to všechno a nic,“ podvolil se mistr Blint. „Ve Waeddrynu nebo Alitaeře by tě nazvalimágem a šest různých škol by spolu bojovalo o to, kde a co budeš studovat a jakou barvu róby budešnosit. V Lodricaru nebo Khalidoru by tě nazývali meister a ty by sis nechal na rukou narůst viry, nosil je

jako tetování a uctíval svého krále jako boha, zatímco bys plánoval, jak ho bodnout do jeho královských

zad. V Ymmuru bys byl stopařem, uctívaným a ctihodným lovcem zvířat a někdy i lidí. Ve Friaku by se ztebe stal gorathi, neporazitelný Běsnící válečník klanu a jednoho dne i jeho král zběhlý v umění útisku azotročování. Na západě, no, tam bys skončil v oceánu.“ Zazubil se.

Kylar ne.

„Mágové si myslí, oni by to nazvali hypotézou, aby to mělo lepší zvuk, že různé země rodí různéTalenty, a proto se muži s bledou tváří a modrýma očima stávají čaroději, zatímco snědí muži bývajíválečníky gorathi. Tvrdí, že kvůli tomu jen z Gandu pochází mágové, Léčitelé. Uvidí muže se žlutou kůží,který umí léčit, a prohlásí, že žlutá kůže znamená léčení. Ale oni se mýlí. Náš svět je rozdělený, ale Talent

je jeden. Všichni lidé uznávají nějakou podobu Talentu, kromě Lae’knaughtu, kde magii nenávidí azároveň v ni nevěří, ale to jsem odbočil, a každý člověk od magie očekává něco jiného. Z Gandu kdysivzešlo několik arcimágů nadaných tou nejničivější magií, jakou kdy svět poznal. Viděli hrůzy, jaké sinedokážeš představit, a právě proto se rozhodli odvrátit od válečné magie. Jediná magie, které si váží, jemagie léčebná. Jak plynula staletí, rozšiřovali své znalosti léčebné magie a o většinu ostatních přišli.Gandián, který by měl velký Talent pro oheň, by zostudil sebe i svou rodinu.“

„Takže bychom o něm nikdy neslyšeli,“ domyslel si Kylar.

„Správně. Je tu rozdíl mezi lidmi, kteří toho znají dost, aby tě mohli vzdělávat v tom, v čem jsi přirozenělepší, a těmi, co tě budou učit to, co by ses mohl naučit. Takže Talent je zároveň tím, čím je, i tím, čím by

mohl být. Jako tvoje mysl.“

Kylar se na něj zahleděl.

„Podívej se na to takhle, někteří lidé si dokáží v hlavě uchovávat dlouhé řady čísel. A někteří umí mluvittuctem jazyků. Abys to dokázal, tak musíš být chytrý, že?“

„Ano.“

„Ale to, že si umíš zapamatovat dlouhé číselné řady, neznamená, že to uděláš. Jenže žena, která vedeúčetní knihy a má smysl pro čísla, ano. Nebo diplomat může mít cit pro jazyky, ale dokud se nějakýnenaučí, bude znát jen ten jeden.“

Kylar přikývl.

„Žena s hlavou na čísla by se možná dokázala naučit jiný jazyk, kdyby se dost snažila, ale nedokážeplynule mluvit dvanácti, a ten muž nikdy nedokáže řadit čísla jen ve své mysli. Chápeš, kam tím mířím?“

Kylar se zamyslel. Mistr Blint počkal. „Víte, že mám Talent, ale ne jaký a jak silný, a proto mi nemůžeteříct, co jednou dokážu.“

„Správně,“ souhlasil mistr Blint. „Když jsem tě cvičil, určitě ses něco naučil. Potřebuješ se ukrýt? TvůjTalent trochu odkloní světlo. Chceš chodit tiše? Ztlumí tvé kroky. Ale jako každý talent to má své limity.Když se budeš procházet na poledním slunci, tak tě uvidí. Když stoupneš na suché listí, tak tě uslyší. MášTalent, ale nejsi bůh. Můžeš mít ten nejmrštnější jazyk na světě, ale když budeš nadávat králi, potkáš se s

popravčím.“

„I když budu znát dvanáct jazyků, a vy na mě promluvíte třináctým, nebudu vám rozumět.“

„Někdy mě opravdu posloucháš,“ řekl mistr Blint. „Teď musím odejít. Hrabě Drake se o tebe postará. Jeto dobrý muž, Kylare. Příliš dobrý. Můžeš mu svěřit svůj život, ale nenech ho, aby si začínal s tvou duší. Avždycky o sobě uvažuj jako o Kylarovi. Azoth je mrtvý.“

„Mrtvý?“ To vypustilo všechny vzpomínky, strach a hněv, které v sobě jako Kylar nahromadil, jako kdybystiskl spoušť natažené kuše. Jako by ta maska spadla a on se znovu stal Azothem.

Azoth chytil mistra Blinta za paži. „Já… já opravdu um…“

„Ne! Ne, nezemřel jsi. Vypadá snad tohle jako peklo?“ Blint rozhodil rukama. „Ha. A do nebe by mě nanávštěvu nepustili.“

Ale Azoth si pamatoval pohled na nůž, který mu vytahoval z hrudi, vypadalo to tak opravdově. Jak jeněco takového možné?

„Nemohl jsem pro ně pracovat,“ řekl mistr Blint. „Stal bych se jejich krvavým mečem. Nedokázali by měotřít ani vrátit do pochvy. Nakonec by mě museli zabít. Své nepřátele si ohlídáš snáz než své přátele.“

„Takže jste zabíjel wetboye?“ zeptal se Azoth, snažil se zůstat klidný. Celé týdny v sobě držel myšlenky na

to odpoledne, ale teď už je zadržet nedokázal. Pamatoval si výraz v očích lorda generála, to naprostézděšení. Pamatoval si, jak sledoval ten pohled na vlastní hruď…

„Nikdo dobrý by zakázku na mě nevzal. Mužům jako Wrable, Gibbet nebo Severing platí příliš dobře zaběžné zakázky, než aby riskovali život proti opravdovému wetboyovi. Teď si pamatuj, že jsi Stern. Jsi nato hrdý, i když jsi chudák. Sternové jsou baroni, takže vyšší šlechta, ale té nejnižší úrovně…“

„Já vím,“ přerušil ho Azoth. „Já vím.“

Byla to jen jeho představivost, nebo se teď mistr Blint zatvářil provinile? Wetboy zalovil v kapse a vhodil si

do úst stroužek česneku. Azoth by mohl odpřísáhnout, že se ho tím snaží rozptýlit, spěchal pryč z pokoje,

než na něj Azoth zatlačí. Proč jsem byl tak dychtivý potěšit muže, který byl ochotný mě zabit?

Myslel jsem si, že mu na mně záleží. Týdny, jež zůstával v posteli, strávil o samotě. Ztratil celý svůj starýživot. Měl opravdové přátele jako Jarla a Panenku. Těm na něm záleželo. Teď měl předstírat přátelství sLoganem Gyrem, a dokonce i on odešel. Ani Máma K. ho nepřišla navštívit.

Téměř mu to působilo fyzickou bolest, když hrabě a hraběnka přišli společně. Bylo vidět, že se navzájemmilují; byli v bezpečí, šťastní a zároveň skuteční. Dokonce i Logan a Serah si někdy vyměnili pohled, zkterého bylo jasné, že se mají rádi. Ty pohledy, ta láska, Azotha to naplňovalo touhou tak hlubokou, ažměl pocit, že se jeho hruď mění v jeskyni. Nebyl to pouhý hlad; gildovní krysa věděla, co je hlad, stejnědobře, jako že stoka, kde se schoulila, ji v zimě zahřeje. Hlad nebyl příjemný, ale on ho znal a nemusel se

ho bát. Tohle byla žízeň, jako by celé jeho tělo bylo vyprahlé, vysušené, svraštělé. Umíral žízní na břehunejvětšího jezera na světě.

Nic z toho pro něj nebylo. Pro něj bylo jezero oceánem. Z jeho slané vody by dostal ještě větší a většížízeň, až by z toho zešílel a zemřel. Láska byla pro wetboye smrtí. Šílenství a slabost a zranitelnost asmrt, nejen pro wetboye, ale i pro ty, které miloval. Vše v Azothově životě bylo mrtvé. Přísahal, ženebude milovat, ale nikdy neviděl něco takového jako to, co spolu sdíleli hrabě a hraběnka, když tohlesliboval. Dokázal by to přijmout, kdyby alespoň někomu záleželo i na něm.

Za dobu, kterou strávil s mistrem Blintem, si začínal myslet, že ho má wetboy rád, že mu na něm záleží.Věřil, že by na něj jednou mohl být mistr Blint pyšný. I když byl ten šedovlasý lord generál Azothovinaprosto cizí, něco na pobouření a nevěřícnosti, jež měl v očích, bylo pravé, když mistr Blint Azotha bodl.Neměl to dělat.

Azothovi vytryskly slzy z očí. „Jak jste to mohl udělat? Kdo vlastně jste? To nebylo správné.“

Blinta to zastihlo nepřipraveného, pak se najednou rozčílil. Chytil Azotha za tuniku a zatřásl s ním.„Zatraceně! Používej hlavu! Jestli nejsi chytřejší, měl bych tě zabít. Uvěřil mi, když jsem řekl, že je mijedno, jestli tě zabijí?“

Azoth uhnul pohledem. „Vy jste to celou dobu plánoval.“

„Samozřejmě! Proč myslíš, že jsem ti odbarvil vlasy? Byl to jediný způsob, jak tě zachránit. Azoth muselzemřít, aby Kylar mohl žít, jinak by tě měli v hrsti. Každého, s kým by tě v tamtom životě něco poutalo, by

použili proti tobě. Proto jsem tak silný. Proto mě čtyři wetboyové nedokázali zabít. Protože mě k nikomunic nepoutá. Proto se nesmíš zamilovat. Učiní tě to slabým. Jakmile najdeš něco, co nebudeš moctopustit, jsi v pasti, zatracený. Kdyby někdo uvěřil, že mi stojíš třeba jen za chlup z krysího zadku, stal byses terčem. Pro každého.“

Jak jen to dělá? Proč je tak silný?

„Teď se podívej. Podívej se na ty moje zatracený ruce!“ Blint zvedl otevřené dlaně. Byly prázdné. Sevřeljednu v pěst a do druhé s ní praštil. Na opačné straně vyjela zakrvácená dýka. Trhnul rukou a nůž zajel

zpátky do masa. Pak se rozkmital a zmizel jako dým.

„Mám malý iluzionistický Talent, Kylare. S tebou jsem odvedl lepší práci, protože jsem tu iluzi musel dobře

prodat. Neudělal jsem však nic jiného, než že jsem tě bodl do zad omračovací jehlou a udržel iluzi, dokud

nezačala působit.“

„Ale já to cítil,“ namítl Kylar. Vracela se mu vyrovnanost. Slzy zmizely. Znovu o sobě přemýšlel jako o

Kylarovi.

„Určitě jsi to cítil. Cítil jsi, jak jsem tě udeřil, a viděl jsi dýku vytaženou ze své hrudi. Ve stejnou chvíli setvé tělo pokoušelo bojovat s tuctem slabších jedů. Měl jsi cítit, co jsi cítil. Byl to risk. Ta iluze spotřebovala

skoro všechnu energii, kterou mohu za den použít. Kdyby Agonovi muži vzali hostinec útokem, bylo by

po nás. Jedy, které jsem použil, zpustošily tvé tělo. Mohlo tě to zabít. Další riziko, které jsem musel

podstoupit.“

Mistru Blintovi záleží na tom, co se se mnou stane. Zasáhlo ho to jako blesk. Mistr Blint riskoval použití

své moci, aby Azotha zachránil. I kdyby to bylo jen prosté zalíbení, které může mistr nalézt vtalentovaném učedníkovi, Blintovo uznání se jako vlna převalilo přes Azotha, Kylara!, jako by ho teď

wetboy objal.

Žádnému dospělému nikdy nezáleželo na tom, co se s ním stane. Jedinou osobou, která kvůli němu něcoriskovala, byl Jarl, a ten patřil do jiného života.

Pravdou bylo, že Azoth Azotha nenáviděl. Azoth byl zbabělý, pasivní, slabý, ustrašený, neloajální. Azothzaváhal. Mistr Blint to nevěděl, ale jed na jehle měl Azotha zabít. Teď byl Kylarem a Kylar bude vším, čím

se Azoth neodvážil být.

V tu chvíli se Azoth stal Kylarem a Kylar se odevzdal Blintovi. Jestli před tím svého mistra poslouchal jenna půl srdce nebo ze strachu, jestli snil o tom, že se jednoho dne vrátí a zabije ho za to, jak tvrdý tréninkbyl, to všechno se teď změnilo v prach a odválo pryč. Mistr Blint byl na Kylara tvrdý, protože život byltvrdý. Život byl tvrdý, ale Blint byl tvrdší, silnější a houževnatější než cokoliv, co proti němu z Doupatmohli poslat. Zakázal mu lásku, protože láska by mohla Kylara zničit. Mistr Blint to věděl lépe než Kylar.Byl silný a silným učiní i Kylara. Byl nelítostný a Kylar se také stane nelítostným. Ale to všechno dělal proKylara. Aby ho chránil, aby z něj udělal toho nejlepšího wetboye, jakým může být.

Takže to nebyla láska. No a co? Bylo to něco jiného. Šlechtici možná dostali život na břehu toho jezera anapájí se jeho potěšením. Takový život ale nebyl určen gildovní kryse. Kylarův život byl životem v poušti.Ale i v poušti je život a malá oáza nesla Kylarovo jméno. Pro Azotha nezbylo místo. Oáza byla příliš malá a

Azoth příliš žíznivý. Jenže Kylar to mohl dokázat. Kylar to dokáže. Postará se, aby na něj byl mistr Blinthrdý.

„Dobře,“ řekl mistr Blint. Samozřejmě nemohl vědět, na co Kylar myslí, ale Kylar neomylně poznalnedočkavost v jeho očích. „A teď, chlapče, jsi připravený stát se dýkou v temnotách?“

24.

„Vstávej, chlapče. Je čas zabíjet.“

Kylar se okamžitě probral. Bylo mu čtrnáct let a výcvik už se do něj dostatečně vryl, aby si ihned prošelpravidla přežití. Na každou otázku existovala jen jedna jasná odpověď. Na každý vjem musel reagovat vco nejkratší době. Co tě vzbudilo? Hlas. Co vidíš? Temnotu, prach, paprsky odpoledního světla, chatrč. Jetu něco cítit? Blint, stoka, Plith. Cítíš něco? Teplé přikrývky, čerstvou slámu, svou postel, žádné varovnésignály. Můžeš se hýbat? Ano. Kde jsi? Bezpečný dům. Hrozí ti nebezpečí? Ta poslední otázka samozřejmě shrnovala ty předchozí. Mohl se hýbat, zbraně byly ve svých pouzdrech. Všechno bylo v pořádku.

Nic nebylo jisté, dokonce ani tady, v tomhle omšelém bezpečném domě ve stínu jednoho z mála stálestojících úseků akvaduktu. Nejednou Durzo uvázal ke stropu nad Kylarovou postelí meč a ta zatracená věc

byla na první pohled téměř neviditelná. Durzo vzbudil Kylara, a kdyby do tří vteřin nerozpoznalnebezpečí, Durzo by lano přeřízl. Naštěstí ho na to poprvé a podruhé jen upozornil. Potřetí už to neudělá.

Jindy Durzo poslal Zjizveného Wrabla, jen Durzo mu říkal Ben, ať Kylara vzbudí. Zjizvený Wrable sidokonce oblékl Durzovy šaty a dokonale napodobil jeho hlas, to bylo součástí Talentu ZjizvenéhoWrabla. Tehdy se Kylar nachytat nenechal. Ani česnekové jídlo nemohlo napodobit pach někoho, kdožvýká přímo česnek.

Rozluštil Durzova poslední slova. Čas zabíjet.

„Myslíte si, že jsem připravený?“ zeptal se Kylar, srdce mu bušilo jako o závod.

„Byl jsi připravený už před rokem. Jen jsem pro tvoji první samostatnou práci potřeboval vhodnou

zakázku.“

„O co jde?“ Byl jsem připravený už před rokem? Blintovy komplimenty vždycky přicházely takhle, pokudvůbec přišly. A jako obvykle i ten zdráhavý kompliment následovala nějaká kritika.

„Je to na hradě a musí se to udělat dnes. Tvá mrtvola je dvacet šest let stará, žádný vojenský výcvik,neměla by být ozbrojena. Je ale dobře stavěná, malá pracovitá včelka. Velmi pracovitá. Asasín by mohlutrpět… vedlejší ztráty.“ Při slově asasín se zašklebil, jak by to udělal každý wetboy. „To ale kontraktneovlivní. Mrtvola prostě musí zemřít. Jen dokonči práci.“

Kylarovo srdce bilo jako zvon. Tak takové to bude. Tohle nebyl jen pouhý test. Nebylo to o tom, jestliKylar dokáže zabíjet. Šlo o to, jestli Kylar zvládne to co wetboy. Dokáže se Kylar rozhodnout pro vhodnoustrategii, jak se k mrtvole dostat (nikam jinam než do samotného hradu), jestli ji dokáže zabít sám, jestli

při tom nezabije nevinného, dokáže se po zabití dostat pryč? A také jestli dokáže použít svůj Talent, tenopravdový rozdíl mezi wetboyem a obyčejným vrahem.

Kam sakra Blint na tyhle věci chodí? Ten chlap měl neskutečný čich na odhalování a využívání Kylarovýchslabostí, zvláště pro tu největší slabost ze všech, Kylar nebyl schopný použít svůj Talent. Zatím ne. Anijednou. Blint tvrdil, že teď by se to mělo urychlit. Neustále na Kylara tlačil novými a novými způsoby,doufal, že nějaký extrémní tlak, nějaká potřeba, by to z něj mohly dostat. Zatím nevyšlo nic.

Durzo nahlas přemýšlel, jestli by neměl Kylara prostě zabít. Místo toho se rozhodl, že dokud bude Kylarzvládat všechno, co by zvládl wetboy, bude s jeho výcvikem pokračovat. Prorokoval, že nakonec selže.

Bylo to jisté, wetboy bez Talentu nebyl žádný wetboy.

„Kdo si to objednal?“ zeptal se Kylar.

„Shinga.“

„A vy mi v tom důvěřujete?“

„Dovnitř se dostaneš odpoledne. Jestli to poděláš, večer tam zajdu a přinesu Shingovi hlavy dvě.“ Kylar senemusel ptát, komu by patřila druhá hlava.

„Co mrtvola provedla?“

„To nepotřebuješ vědět.“

„Nezáleží na tom?“

V Durzově ruce se objevil nůž, ale v očích neměl násilí. Přemýšlel. Přetáčel si nůž z prstu na prst. Prst,prst, prst, stop. Prst, prst, prst, otočit. Kylar viděl barda, který to jednou dělal s mincí, ale jen Durzopoužíval nůž.

„Ne,“ rozhodl Durzo. „Nezáleží na tom. Jméno je Devon Dorvi a řekněme jen, že když se většina lidí přejeztratit ve tmě, chtějí si s sebou vzít pár nacpaných měšců. To je zpomalí. Nikdy to nezvládnou. Za celýživot jsem poznal jen jediného muže, který se rozhodl zaplatit plnou cenu za opuštění Sa’kagé.“

„Kdo to byl?“

„Chlapče, za dvě hodiny máš schůzku se svou mrtvolou. Měl bys mi pokládat lepší otázky.“

*

„Devon Dorvi?“ zamračil se strážný. „Ne, toho neznám. Hej, Gamble, znáš Devona Dorviho?“ zeptal sejiného strážného, který právě procházel obrovskou západní branou hradu.

Bylo to skoro příliš snadné. Kylar už dávno ukradl tuniku a brašnu, které byly uniformou nejvyužívanějšíměstské kurýrní služby. Lidé, kteří neměli vlastní sluhy, si najímali kluky, kluky z východního břehu,žádné gildovní krysy, aby doručovali jejich zprávy. Kdykoliv strážný vypadal, že by se chtěl začítvyptávat, Kylar k němu přišel a zeptal se ho na cestu.

Oni to neví? Oni to nevidí? Tihle muži byli strážci, měli chránit Devona Dorviho a všechny tady, a oninasměrují vraha přímo k jeho cíli? Jak můžou být tak hloupí? Byl to znepokojivý pocit moci. Těšilo ho, ževšechny ty hodiny strávené s Blintem opravdu k něčemu byly. Kylar se stal nebezpečným. A teď, jak bymohli poznat, co je zač?

„Jasně, to je ten, co tady celý víkend obchází, třeští oči a děsí se stínů. Myslím, že je nahoře v severnívěži. Jestli chceš, abych mu tu zprávu donesl, tak můžu, za deset minut mi začíná služba a tam mám naobchůzce první zastávku.“

„Ne, díky. Doufám, že dostanu slušný dýško. Kudy se tam jde?“

Zatímco mu strážný popisoval cestu, Kylar se snažil vypracovat plán. Samotné zabití by nemělo být těžké.Dítě se k němu dostane mnohem blíž než dospělý, a než pojme podezření, bude příliš pozdě. Těžší budemuže najít. Devon neměl kancelář, pohyboval se. Z toho vyplývala mnohá rizika, zvlášť když ho měl Kylarzabít dnes. Severní věž vypadala dobře. Izolovaná. Příchod strážného už tak dobrý nebyl. Kylar s tímmužem právě mluvil a řekl mu, koho hledá.

S líčidly, která na něj Blint použil, Kylar vypadal úplně jinak a o celé roky mladší. Ale bylo by nejlepšíudělat z té smrti záhadu. Po wetboyovi zůstávají mrtvoly, důkazy ne. Takže Kylar bude muset Dorviho

najít, schovat se, než projde strážný, a pak ho teprve zabít.

Dovnitř a ven, bez problémů, dokonce i bez Talentu.

Hrad vzbuzoval úctu. Přestože o něm Blint vždy hovořil s pohrdáním, byla to nejúžasnější stavba, jakoukdy Kylar viděl. Postavili ho ze stejné černé žuly jako starý akvadukt nad Doupaty, vytěžené v horách naceuranské hranici. Veškerý těžební průmysl ovládala Sa’kagé, takže dnes si jen bohatí mohli dovolit stavět

z kamene. To byl důvod, proč zmizela většina pilířů akvaduktu. Chudáci z Doupat, kteří nepatřili kSa’kagé, ukradli kámen pro vlastní účely nebo pro černý trh (ošidit Sa’kagé znamenalo vystavit sevelkému nebezpečí), jejž využívala střední třída.

Hrad postavili před čtyřmi sty lety, kdy byla Cenarie v průběhu třicetileté vlády krále Abinazaea světovouvelmocí. Sotva hrad dokončili, král se rozhodl táhnout dál na východ a ovládnout Kapli. Několik tisícmagae jeho ambice natrvalo ukončilo. První hrad postavili na pahorku o sto let dříve. Obklopenýpřirozeným vodním příkopem řeky Plith na ostrově Vos se zařezával do kopce, na jehož vrcholku stálapevnost. Tam, co je dnes severní hranicí Doupat, bývalo vnější zadní opevnění. Doupata se rozkládala naúzkém poloostrově ostře klesajícím do moře s výjimkou poslední půl míle, která se před pobřežímzplošťovala. To místo se bránilo tak snadno, že ani dřevěná pevnost, dokonce ani palisádou obehnanáDoupata, nebyla nikdy dobyta. Ale spolu s pýchou krále Abinazaea se rozrůstalo i město, takže hradCenarie postavili z kamene a město přeskočilo na východní břeh Plithu. Ale akvadukty zůstávaly záhadou.Byly tu dlouho před králem Abinazaem a zdálo se, že k ničemu nesloužily, když voda v Plithu ještě bývalačistá.

Kylar odešel z nádvoří tvaru kosočtverce a stoupal po kamenných schodech, po kterých v průběhu staletí prošlo tolik nohou, že prostředek každého schodu byl o pár palců níž než okraje. Stráže si ho nevšímaly,předpokládal, že ho mají za sluhu. Byla to jedna z jeho nejoblíbenějších masek. Blint rád říkal, že dobrýpřevlek ukryje wetboye lépe než stíny. Kylar by mohl proklouznout kolem většiny lidí, které znal, kroměhraběte Drakea. Tomu uniklo jen málo.

Brzy prošel přes vnitřní nádvoří a velkou halu, kde to nejvíc vřelo. Protáhl se kolem fronty lidí, co čekali na

audienci v trůnním sále, minul otevřené dvoukřídlé dveře do zahrady a zamířil k severní věži. Ve všechsálech vládl ruch, dokud nevstoupil do předpokoje severní věže.

Devon Dorvi tam nebyl. Být potichu ho poprvé skoro až bolelo, Kylar otevřel dveře, které vedly keschodům, a tiše po nich vystoupal. Schodiště bylo prázdné. Žádné dekorace, výklenky, sochy neboozdobné závěsy, nic, co by Kylarovi nabídlo místo k úkrytu.

Dorazil na vrchol věže. Vypadalo to tu jako velká ložnice, v současnosti ji nikdo nepoužíval. Mladý muždržící velkou účetní knihu se probíral zásuvkami komody, patrně dělal soupis úhledně složenýchprostěradel na velkou péřovou matraci a náhradních závěsů na velké zavřené okno. Kylar vyčkával. Devon

byl ke dveřím otočený bokem a bez Talentu, který by zakryl Kylarův příchod, měl muž slušnou šanci hozahlédnout, až vejde dovnitř.

Čekání bylo vždycky nejhorší. Uvězněný na místě bez možnosti odejít se Kylar začal bavit představami, žekaždou minutu přijde nahoru strážný. Když ho tady uvidí v tuhle pozdní hodinu, tak ho prohledá. Když hoprohledá, najde kapsu v Kylarových kalhotách. Když prohmatá tu kapsu, najde v ní dlouhý nůž připnutý kvnitřní straně Kylarova stehna. Ale k ničemu z toho nedošlo. Kylar čekal z dohledu, naslouchal, napínaluši, takže slyšel i škrábání pera v účetní knize.

Konečně, zkontroloval Devona a viděl ho mizet v komoře na opačné straně téměř kruhové místnosti. Kylar

se vplížil do komnaty a rozhlížel se po místě, kde by se ukryl. Jeho nohy nevydaly jediný zvuk, dokonceani zvuk kůže šoupající o kámen. Mistr Blint Kylara naučil, jak vařit mízu z kaučukovníku a vyrobit z nípodrážku, která bude měkká a tichá. Dovoz byl drahý a byla jen o trochu tišší než běžná vydělávaná kůže,

ale mistr Blint říkal, že i na nejmenší maličkosti záleží. To proto byl nejlepší.

Žádné dobré místo, kde se ukrýt, tu nebylo. Ze skvělého úkrytu by Kylar viděl celou místnost, mohl by si v

něm připravit zbraně a rychle z něj vyrazit k útoku nebo utéct. Z dobrého místa by měl slušný výhled amohl by zaútočit nebo utéct jen s malými obtížemi. V místnosti nebyly žádné temné kouty. Byla praktickykruhová. Byla tu plátna z rýžového papíru, ale složená a opřená o zeď. Naneštěstí jediné vhodné místobylo pod postelí. Kdyby byl Kylar wetboy, mohl by vyšplhat na zeď a zavěsit se na řetěz od svícnu, aleteď neměl na výběr.

Pod postelí? Tohle mi bude mistr Blint připomínat roky.

Ale jiná možnost nebyla. Kylar si lehl na prsty na rukou a nohou a vplížil se pod postel. Dobře že byl stáledrobný, protože neměl moc místa. Nepohodlně se tam vměstnal, když na schodišti uslyšel kroky.

Strážný. Konečně. Teď sem rychle nakoukni a pak sakra vypadni pryč.

Vybral si stranu postele s výhledem na komoru. To znamenalo, že neviděl na schodiště, ale podle zvukukroků poznal, že to není strážný. Devon vyšel z komory, držel truhlici a ve tváři měl provinilý výraz.

„Neměla bys tu být, Bev,“ řekl.

„Odcházíš,“ obvinila ho žena.

„Ne,“ řekl. V koutcích očí mu začalo škubat.

„Okradl jsi je a teď okrádáš krále a já jsem z nějakého důvodu překvapená, že jsi mi lhal. Ty hajzle.“Kylar ji slyšel, jak se otočila, a Devon pak přišel blíž k posteli a položil na ni truhlici, jeho nohy byly jen pár

palců od Kylara.

„Bev, mrzí mě to.“ Zamířil ke dveřím a Kylara zachvátila panika. Co když půjde Devon za ní a ona odejdepo schodech? Kylar by je oba zabil na schodišti, kdyby nevěděl, že může každou chvíli přijít strážný. „Bev,

prosím…“

„Táhni do pekel!“ zaječela a bouchla dveřmi.

Přání splněno. Tohle byl ten nejčernější humor, Durzův humor. Rád by řekl, že ironie odposlechnutéhorozhovoru byla tím nejlepším oživením jeho hořké práce, i když tvrdil, že význam posledních slov sepřeceňuje. Přání splněno? Kylarovi se nelíbilo, že na to jen pomyslel. Všechno, co ten muž plánoval, měloskončit, a Kylar se tím ještě zlomyslně bavil.

Devon sám sobě nadával, ale ženu nesledoval. „Kde je vůbec stráž? Už by tu měla být.“

Je to takové, jaké to má být, řekl Durzo Kylarovi. S tvým příchodem končí drama, ať už začalo nedávnonebo trvalo léta, tvůj příchod signalizuje jeho konec, a jen výjimečně potřebuješ vědět, o jaký příběh šlo.V jakém vztahu byla Bev k Devonovi? Jeho milenka? Spolupachatelka? Pouhá přítelkyně? Jeho sestra?

Kylar to nevěděl. Nikdy se to nedozví. Na schodech se ozvalo dveřmi ztlumené zařinčení. Devon zvedlsvou knihu. Dveře se otevřely.

„Zdar, Deve,“ pozdravil strážný.

„Zdravím, Gamble,“ Devon zněl nervózně. „Našel tě ten kurýr?“

„Kurýr?“

„Ten prcek se musel ztratit. Je tu všechno v pořádku?“

„Jistě, v naprostém.“

„Ještě se uvidíme.“

Devon počkal, dokud od strážcova odchodu neuběhlo třicet vteřin, pak přišel blíž k posteli a začal si něco

cpát do kapes. Kylar neviděl co.

Je to tady. Strážný už je dost daleko, takže kdyby se Devon pokusil křičet o pomoc, neuslyší ho. Devon

odešel od postele ke komodě a Kylar se z pod ní vyplazil jako brouk. Vstal a vytáhl nůž. Devon byl pár

kroků od něj. Kylarovi se rozbušilo srdce. Připadalo mu, že slyší hukot krve ve svých uších.

Kylar udělal všechno správně. Nízký, připravený postoj; postupovat tiše, ale rychle; být vyrovnaný, takže

kdyby mrtvola najednou zareagovala, Kylara tím nepřekvapí. Zvedl nůž do výšky očí, připravený chytit

Devona za vlasy a udělat mu rudý úsměv, jak tomu říkal Durzo, hluboký řez přes krční žílu a průdušnici.

Pak si vybavil Panenčin pohled, kterým ho počastovala, když si nechal největší kus chleba. Co to děláš,

Azothe? Ty víš, že to je špatné.

Vzpamatoval se příliš pozdě, jako by celý výcvik zapomněl. Kylara dělilo od Devona pár palců a Devon honeslyšel, ale Kylar z té blízkosti zpanikařil. Bodnul Devona do krku, ale musel vydat nějaký zvuk, protožeDevon se otočil. Nůž se zabodl do zadní části Devonova krku, zasáhl páteř a odrazil se. Protože svíralzbraň příliš pevně, Durzo by ho za to zbil, nůž mu to vyrazilo z ruky.

Devon se otočil a zaječel. Vypadalo to, že ho víc překvapilo Kylarovo nečekané zjevení než bodnutí dokrku. Ustoupil o krok zpátky stejně jako Kylar. Sáhl si na krk, podíval se na své prsty a uviděl krev. Pak seoba podívali na nůž.

Devon se pro něj nenatáhl. Kylar sebral nůž, a když vstal, Devon padl na kolena.

„Prosím,“ žebral. „Prosím ne.“

Bylo to neuvěřitelné. Jeho vytřeštěné oči byly plné strachu, Kylarovi, který vypadal díky převleku ještěmenší a mladší, se zdál být zvláštně malý. Na něm přece nic děsivého nebylo. Ale Devon připomínalněkoho, kdo čeká na rozsudek. Obličej mu zbělel, oči vytřeštěné, žalostné, bezmocné.

„Prosím,“ zašeptal znovu.

Kylar ho vztekle sekl přes krk. Proč se nebránil? Proč se o to ani nepokusil? Byl větší než Kylar. Měl šanci.Proč se musel chovat jako ovce? Velké blbé lidské jehně, příliš hloupé, aby se alespoň pohnulo. Prořízl mu

průdušnici, ale krkavici sotva škrábnul. Řez byl dost hluboký, aby ho zabil, ale nebude to rychlé. Kylarchytil Devona za vlasy a bodl ho znovu, dvakrát, zezdola, aby krev vytryskla k podlaze. Ani kapkanezasáhla Kylara. Udělal to přesně tak, jak ho to Durzo učil.

Zvuk na schodech. „Devone, je mi to líto,“ řekla Bev, než vstoupila do místnosti. „Právě jsem se vrátila.Nemyslela jsem tím…“ Vešla do pokoje a uviděla Kylara.

Viděla jeho tvář, viděla dýku v jeho ruce, viděla ho, jak drží umírajícího Devona za vlasy. Byla to prostámladá žena v bílém stejnokroji služebné. Široké boky, vytřeštěné oči, ústa otevřená do malého O a

nádherné havraní vlasy.

Dokonči práci.

Výcvik zapracoval. Kylar okamžitě přeběhl místnost. Trhnutím ji vtáhl do pokoje, podrazil jí nohu a onaskončila na podlaze. Byl neúprosný jako mistr Blint. Žena ležela před ním, obličejem ke koberci, kterýpokrýval tuhle část podlahy. Dalším krokem bylo vrazit jí nůž mezi žebra. Skoro to neucítí. Neuvidí jejítvář.

Zaváhal. Byl to jeho život proti jejímu. Viděla ho. Jeho převlek fungoval, jen pokud se nikdo nedozví, že tu

byl čtrnáctiletý vrah. Viděla jeho tvář. Vyrušila ho nad mrtvolou. Bude to jen vedlejší ztráta. Přidruženásmrt, jak by řekl Blint. Wetboy udělá, co udělat musí. Bylo to méně profesionální, ale někdynevyhnutelné. Nezáleží na tom, řekl by Blint. Dokonči práci.

Blint ho nechá žít jen tak dlouho, dokud dokáže všechno co wetboy, i když bez Talentu.

A tady byla práce, tváří k zemi, Kylar se nad ní na podlaze rozkročil, hrot dýky přitlačil na její krk, levourukou jí zkroutil vlasy, snažil se nemyslet na rudý krvavý květ na jejím bílém stejnokroji služebné.Nedělala nic.

Život je prázdný. Život je bezvýznamný. Když vezmeme život, nebereme si nic cenného. Věřím tomu.Věřím tomu.

Musí být jiná cesta. Mohl by jí říct, ať uteče? Ať to nikomu neřekne? Ať opustí zemi a nikdy se nevracízpět? Udělá to? Ne, samozřejmě ne. Poběží za nejbližším strážným. A jakmile se objeví poblíž nějakéhostatného hradního strážného, strach, který v ní mohl Kylar vyvolat, jí bude připadal malý a slabý jako

gildovní krysa s nožem.

„Říkala jsem mu, co se může stát, když okrade Sa’kagé,“ promluvila, její hlas byl podivně klidný. „Tenbastard. Po tom všem, co mi vzal, neměl ani tu slušnost, aby zemřel sám. Přišla jsem se omluvit a ty semě teď chystáš zabít, že ano?“

„Ano,“ řekl Kylar, ale lhal. Měl by posunout nůž na správné místo na zádech, ale nedokázal se pohnout.

Koutkem oka zahlédl stín stoupající po schodišti. Nepohnul se, nedal na sobě znát, že ho viděl, alezamrazilo ho. Bylo pravé poledne, nehořely žádné pochodně, žádné svíčky. Ten stín mohl být pouze mistrBlint. Sledoval Kylara. Všechno pozoroval. Byla to zakázka od Shingy a nesměla se zkazit.

Kylar zabořil nůž mezi její žebra, trhl s ním do strany, cítil zachvění a povzdech ženy, která pod ním

umírala.

Vstal a vytáhl nůž z masa, jeho mysl jako by se od něj najednou oddělila, odtáhla se od něj jako ten den,kdy zabil v opravně lodí Krysu. Otřel rudou čepel o její bílé šaty, zastrčil ji do pochvy na stehně azkontroloval v zrcadle, jestli na sobě nemá krev, přesně jak ho to učili.

Jako by cítil zármutek celého světa, jakmile zjistil, že je čistý. Na rukou neměl žádnou krev.

Když se otočil, Blint stál v otevřených dveřích, ruce založené. Kylar se na něj podíval, stále se vznášelněkde nad svým tělem, vděčný za tu otupělost.

„Nebylo to výborné,“ řekl Durzo, „ale přijatelné. Shingu to potěší.“ Sevřel rty, všimnul si odstupu vKylarových očích. „Život je bezvýznamný,“ řekl Durzo, mezi prsty protáčel stroužek česneku. „Život je

prázdný. Když vezmeme život, nebereme si nic cenného.“

Kylar na něj tupě zíral.

„Zopakuj to, zatraceně!“ Durzova ruka se pohnula, nůž zavířil vzduchem a zarazil se do komody za

Kylarem.

Ani nemrkl. Mechanicky slova zopakoval, napínal prsty, znovu a znovu cítil to lehké vyklouznutí nože z

masa. Bylo to tak snadné? Bylo to tak jednoduché? Jen zatlačit a přijde smrt? Není na tom nicspirituálního. Nic se nestalo. Nikdo neodešel do nebe nebo pekla hraběte Drakea. Prostě se zastavili.Přestali mluvit, přestali dýchat, přestali se hýbat, konečně se přestali třást. Zastavili se.

„Ta bolest, co teď cítíš,“ řekl téměř laskavě mistr Blint, „je bolest z toho, jak tě opouští deziluze. Deziluzemá smysl, Kylare. Není žádný vyšší cíl. Nejsou žádní bohové. Žádní strážci práva a pořádku. Nežádám tě,aby se ti realita líbila. Žádám tě jen, abys byl dost silný a čelil jí. Nic za tím není. Je tu jen dokonalost,které můžeme dosáhnout, když se staneme zbraněmi, zbraněmi silnými a nelítostnými jako meč. Nenížádná dobrá podstata života. Život sám o sobě nic není. Je to ukazatel, který odhalí, kdo je vítěz, a myjsme vítězové. My jsme vždycky vítězové. Není tu nic jiného než vítězství. Dokonce ani vítězství nicneznamená. My vyhráváme, protože by pro nás byla urážka prohrát. Výsledek neospravedlňujeprostředky. Prostředky neospravedlňují výsledek. Není tu nikdo, kdo by se měl ospravedlňovat. Nenížádné ospravedlnění. Není žádná spravedlnost. Víš, kolik lidí jsem už zabil?“

Kylar zavrtěl hlavou.

„Ani já ne. Kdysi jsem to věděl. Pamatoval jsem si jméno každé osoby, kterou jsem zabil a nebylo to vboji. Pak už jich bylo příliš mnoho. Pamatoval jsem si jen počet. Pak jsem si pamatoval jen ty nevinné.Pak jsem zapomněl i na ně. Víš, jaký trest jsem si vysloužil za své zločiny, za své hříchy? Žádný. Jsemdůkazem absurdity té nejcennější lidské abstrakce. Spravedlivý vesmír by mou existenci netoleroval.“

Vzal Kylara za ruce. „Na kolena,“ přikázal. Kylar poklekl u okraje krvavého jezera vyvěrajícího z ženinatěla.

„Tohle je tvůj křest,“ řekl mistr Blint a strčil obě Kylarovy ruce do krve. Byla teplá. „Tohle je tvé novénáboženství. Jestli chceš někoho uctívat, uctívej toho jako ostatní wetboyové. Uctívej Nysa, boha krve,semene a vína. Alespoň se v nich skrývá síla. Nysos je lež jako všichni ostatní bohové, ale aspoň těneoslabí. Dnes ses stal asasínem. Teď odejdi a neumývej si ruce. A ještě jedna věc, když musíš zabít

nevinného, nenechávej ho mluvit.“

*

Kylar vrávoral ulicemi jako opilec. Něco s ním nebylo v pořádku. Měl by něco cítit, ale místo toho měl vsobě prázdnotu. Jako by krev na jeho rukou vytryskla z jeho zraněné duše.

Krev už zasychala, lepila, jasná červeň všude přecházela v hněď s výjimkou vnitřku jeho zaťatých pěstí.Skrýval své ruce, skrýval krev, skrýval sám sebe a svou mysl, méně otupělou než srdce, věděl, že ktomu měl důvod. Stane se wetboyem a bude se navždy skrývat. Samotný Kylar byl maskou, identitou,kterou přijal, aby si to usnadnil. Tahle maska a všechny další mu sednou, protože než výcvik skončí,budou všechny významnější rysy, které Azoth měl, vymazány. Každá maska mu sedne, každá maskazmate jakéhokoli vyšetřovatele, protože pod těmi maskami nebude nic.

Kylar si svůj kurýrský převlek do Doupat vzít nemohl, kurýři do Doupat nikdy nechodili, takže zamířil do

bezpečného domu na východním břehu, kde se tísnily malé domky řemeslníků a služebnictva, co nebyloubytováno v usedlostech svých pánů. Zatočil za roh a vrazil přímo do jedné dívky. Spadla by na zem,

kdyby ji nechytil za ruce.

„Omlouvám se,“ řekl. Jeho oči vnímaly prosté bílé šaty služebné, dozadu sčesané vlasy a koš plný čerstvých bylin. Nakonec si všiml krvavě rudých šmouh, co jí zanechal na rukávech. Než mohl zmizet,rozeběhnout se ulicí, než si všimne, čím ji ušpinil, oblouky a kříže jizev na její tváři zapadly na své místojako kousky skládačky.

Teď už byly bílé, jizvy, které si vpálil do paměti jako hluboké, rudé, zanícené řezy, jako potrhanou tkáň, z

které odkapávala krev; surové rány a tlumené bublání polykané krve, krev praskající malými bublinkami

kolem jejího rozdrceného nosu. Měl jen čas uvidět ty nezaměnitelné jizvy a nezaměnitelně velké hnědéoči.

Panenka se na něj rezervovaně podívala, nepoznávala v tom zabijákovi Azotha. Sklopila oči, odhalila krevna svých rukávech, a když vzhlédla, hrůza zkřivila ty její rysy, které už nepokřivily jizvy.

„Můj bože,“ polekala se, „vy krvácíte. Jste v pořádku?“

Ale on už běžel, bezhlavě se hnal tržištěm, a bez ohledu na to, jak rychle se vzdaloval, nemohl uniknoutobavám a strachu v těch překrásných očích. Ty velké hnědé oči ho pronásledovaly. Nějakým způsobemvěděl, že tomu tak bude vždycky.

25.

„Jsi připravený stát se bojovníkem?“ zeptal se mistr Blint.

„O čem to mluvíte?“ nechápal se Kylar. Právě skončili s ranním zápasením a on si vedl lépe než obvykle.Byl dokonce přesvědčený, že ho zítra nebude nic bolet. Bylo mu šestnáct let a vypadalo to, že se tréninkkonečně začíná vyplácet. Proti mistru Blintovi samozřejmě žádný zápas nevyhrál, ale začínal doufat. Nadruhou stranu, mistr Blint měl celý týden špatnou náladu.

„Královský turnaj,“ vysvětlil mistr Blint.

Kylar chňapnul po hadru a otřel si s ním obličej. Tenhle bezpečný dům byl malý a vládlo v něm dusnéhorko. Král Aleine Gunder IX. přesvědčil Mistry čepelí, aby mu schválili v Cenarii turnaj. To samozřejměznamenalo, že ho budou moci sledovat a usoudit, že ani vítěz není hoden stát se Mistrem čepele, nadruhou stranu ale mohli dojít k závěru, že tři nebo čtyři účastníci by jimi být mohli. Dokonce i Mistr čepele

prvního stupně by si mohl najít skvělou práci na jednom z královských dvorů v Midcyru. Ale Blint se jakoobvykle celé události vysmíval. „Říkal jste, že královský turnaj je jen pro zoufalce, zbohatlíky a hlupáky,“připomněl mu Kylar.

„Mm-hmm,“ zabručel Blint.

„Přesto chcete, abych v něm bojoval,“ řekl Kylar. Tušil, že to z něj dělá „zoufalce“. Většina dětskýchTalentů se probouzí s dospíváním. U něj k tomu stále nedošlo a Blint začínal ztrácet trpělivost.

„Král uspořádal turnaj, aby si mohl vítěze najmout jako osobní strážce. Chce mít jistotu, že si nenajme

žádného wetboye, takže turnaj má jedno speciální pravidlo, nesmí tam nikdo s Talentem. Na turnaji

bude maja, v Kapli vycvičená léčitelka, aby zkontrolovala všechny účastníky. Také očaruje meče, takže sebojovníci nebudou moct navzájem zabít, a ošetří každého, kdo se zraní. Devítka usoudila, že si trochuprotáhne svaly. Chtějí, aby vyhrál někdo od nich a každému připomněl, kdo je ve městě pánem. Tahleudálost ti sedne jako prasečí noha mrzákovi. Ne že by šlo o náhodu. Turnaj by se nikdy nekonal, kdyby to

nenavrhli. Devítka ví všechno o tobě a tvém malém problému.“

„Cože?“ zeptal se nevěřícně Kylar. Nikdy ho ani nenapadlo, že by věděli, kdo je. Co když prohraje?

„Hu Gibbet tenhle týden předvedl Devítce svého učedníka. Je to dívka, Kylare. Sledoval jsem ji, jakbojuje. Samozřejmě měla Talent. Bez problémů by tě dostala.“

Kylar cítil, jak ho zaplavuje hanba. Hu Gibbet byl vrah toho nejhoršího kalibru. Hu miloval vraždění, rád se

dopouštěl krutostí pro vlastní potěšení. Hu nikdy neselhal, ale také vždycky zabil víc lidí než jen svoumrtvolu. Blint jím opovrhoval. Kylarův mistr teď vypadal, že je až druhý po řezníkovi.

„Počkat,“ došlo Kylarovi, „není ten turnaj už dnes?“

*

Bylo poledne, když Kylar dorazil k aréně na severní straně Doupat. Posledních dvanáct let se používala jenpro koňské dostihy. Předtím bývala domovem Vražedných her. Jak se Kylar blížil, mohl slyšet dav uvnitř.

Aréna dokázala pojmout patnáct tisíc lidí a vypadalo to, že je plná.

Vykračoval si jako namyšlený páv. Nejenže tím dával najevo, že je arogantní mladý šermíř, ale také tímzakrýval svou přirozenou chůzi. Hrabě Drake by nikdy nenavštívil něco, v čem by spatřoval připomínkuVražedných her, ale Logan Gyre by mohl, stejně jako několik mladých šlechticů, se kterými se párkrátzběžně potkal. Kylar si obvykle nedělal starosti, když byl v převleku. Za prvé byl teď v maskovánímnohem zběhlejší, takže si připadal v bezpečí. Za druhé, ustaranost by přitahovala pozornost jakomagnetit. Ale teď měl žaludek jako na vodě, protože jeho převlek vlastně ani převlekem nebyl.

Mistr Blint mu dal oblečení bez jakýchkoli komentářů. Mělo barvu wetboyské šedi, stejnou jako vše, conosil mistr Blint. Byly na něm šedé a černé skvrny, díky kterým splývalo s temnotou lépe než čistá čerň,skvrny narušovaly obrys lidské postavy. Dokonale mu sedlo, úzké a těsné kolem ramen, ale v pohybu honeomezovalo. Měl podezření, že úzký střih měl sloužit jinému účelu, Devítka chtěla, aby vypadal conejmladší. Jako svého bojovníka jsme poslali dítě bez Talentu a on vás rozdrtil. Co by se stalo,

kdybychom poslali wetboye?

Jeho oblečení doplňoval černý hedvábný, hedvábný!, plášť a černá hedvábná maska s otvory pro oči aústa, která nezakrývala kadeř tmavých vlasů. Vetřel si do vlasů pastu, aby vypadaly úplně černé, nakrátko

je zastřihl a nechal rozcuchané. Místo svého postroje se začerněnými zbraněmi mu mistr Blint dalpozlacené pochvy na dýky a vrhací nože a meč. Ostře kontrastovaly s wetboyskou fádní šedí. Blint obracel

oči v sloup, když to Kylarovi dával. „Jestli ses někdy chtěl dát na melodrama, můžeš s tím začít teď,“řekl.

Jako by to byla moje chyba.

Pár lidí postávalo v ulicích, ale když Kylar přišel k postrannímu vchodu, všichni diváci a obchodníci zírali na

něj. Vešel dovnitř a našel sál bojovníků. Uvnitř bylo víc než dvě stě mužů a pár tuctů žen, od hromotluků,

ve kterých Kylar poznal žoldáky a vojáky, přes nevšímavé mladé šlechtice po dělníky z Doupat, kteříneměli s mečem žádné zkušenosti. Vskutku zoufalci, zbohatlíci a hlupáci.

Okamžitě si ho všimli a mezi muži, kteří hlasitě žertovali, vojáky, jež se protahovali, a ženami, které siopakovaně kontrolovaly meče, se rozhostilo ticho.

„Jsou tu všichni?“ zeptala se zapisovatelka, která přišla z postranní místnosti. Málem vrazila do

mohutného muže, jenž vešel s ní a najednou se zastavil. Kylar zadržel dech. Byl to Logan. Logan se

nepřišel dívat, přišel soutěžit. Pak maja uviděla Kylara. Své překvapení dokázala skrýt lépe než většinalidí. „Já, já vidím, že ano. No, mladý muži, pojď za mnou.“

Kylar prošel kolem Logana a ostatních, dával si výjimečně záležet, aby udržel svou chůzi namyšlence.Když zaslechl šepot, který za ním propukl, přineslo mu to zvláštní uspokojení.

Zkušební místnost kdysi sloužila k ošetřování bojujících otroků. Měl pocit, že tahle místnost už viděla

spoustu smrti. U paty každé zdi dokonce vytesali odpadní kanálky, aby mohli snáze opláchnout krev.

„Jsem sestra Drisa Nile,“ představila se žena. „A přestože Mistři čepele vyučují v používání všech zbraní sostřím, na tomto turnaji smíš použít jen svůj meč. Musím tě požádat, abys další zbraně odložil.“

Kylar ji obdařil nejlepším pohledem Durzo Blinta.

Odkašlala si. „Předpokládám, že bych je mohla magicky uzamknout v pochvách. Nebudeš je moctvytáhnout asi šest hodin, než se síť rozptýlí.“

Kylar mlčky přikývl. Zatímco něco polohlasně mumlala a spřádala magickou síť nad každou pochvou,prohlížel si soupisy soubojů, které byly vyvěšeny na stěnách. Logana našel rychle, pak se chvíli rozhlíželpo svém jménu. Jako kdyby mě Sa’kagé zapsala pod pravým jménem. „Jak mě zapsali?“ zeptal se Kylar.

Zarazila se a ukázala prstem. „Asi se tím pouštím na tenký led, ale hádám, že tohle budeš ty.“ Jeho jméno

znělo „Kage“. Když ho Drisa polohlasně zamumlala, odnikud se objevil přízvuk na E. „Kagé, Stín. Pokudtě neposlala Sa’kagé, mladý muži, měl by sis raději najít rychlého koně.“

Jen žádný stres. Kylara potěšilo, když zjistil, že je v jiné skupině než Logan. Jeho přítel dorostl do plné

výšky. Logan Gyre už nebyl neohrabaný, dosáhl daleko a byl silný, ale výcvik, kterému se každý den

hodinu věnoval, byl odlišný od hodin strávených pod dohledem mistra Blinta. Logan byl dobrý bojovník,ale neexistoval způsob, jak by mohl zvítězit a střetnout se tak s Kylarem.

Kylar tasil meč a sestra Nile ho očarovala. Zkusil ostří, které nebylo jen zploštělé, ale ztupené do maléhokruhu kolem každé čepele, což dokazovalo, že rozumí tomu, co dělá. Dokonce i cvičební meč mohlříznout, když jste s ním udeřili dostatečně silně. Kouzelné předivo na zbrani ji zároveň nijak nezatěžovaloa neměnilo způsob, jakým prořezávala vzduch. „Pěkné,“ řekl Kylar. Snažil se být lakonický jako Durzo, aby

neprozradil svůj hlas. Většina jím předstíraných hlasů stále zněla jako dítě, které se snaží napodobitdospělého. Bylo to víc trapné než účinné.

„Pravidlem turnaje je, že kdo se jako první třikrát dotkne mečem soupeře, vyhrál. Očaruji tělo každéhobojovníka, aby reagovalo na soupeřův meč. Po prvním doteku zežloutne. Po druhém zoranžoví. Po třetímzrudne. A teď poslední věc,“ řekla. „Ujistím se, že nemáš žádný Talent. Kvůli tomu se tě musím

dotknout.“

„Myslel jsem, že k tomu slouží Pohled.“

„Mohla bych ho použít, ale zaslechla jsem zvěsti o lidech, kteří dokáží svůj Talent zamaskovat, a jáneporuším přísahu, že zajistím čestnost soubojů, dokonce ani tady, dokonce ani pro Sa’kagé.“ Drisasevřela jeho ruku ve svých dlaních. Celou dobu si pro sebe něco mumlala. Blint mu vysvětlil, že potřebujemluvit, aby použila svůj Talent, ale očividně to nemuselo být srozumitelné.

Najednou se zarazila a podívala se mu do očí. Kousla se do rtu a pak mu ruku znovu sevřela. „Není tomaskováním,“ řekla. „Nikdy jsem neviděla… Vědí to? Předpokládám, že musí, jinak by tě neposlali, ale…“

„O čem to mluvíte?“ přerušil ji Kylar.

Sestra Nile váhavě o krok ustoupila, jako by se jí teď nechtělo jednat s lidskou bytostí, když v rukoudržela něco mnohem zajímavějšího. „Jsi zmrzačený,“ řekla.

„Táhni do pekel.“

Zamrkala. „Omlouvám se, chci říct… Lidé o Talentu běžně mluví, jako by to bylo něco jednoduchého. Aleon není jednoduchý. Jsou tři věci, které musí spolupracovat, aby se muž nebo žena stali mágy. Za prvé to

je tvé glore vyrden, zjednodušeně řečeno tvá životní energie. Je to magie, kterou získáváš skrze svétělesné procesy, jako když získáváme sílu z jídla, nebo možná vychází z duše, nevíme to, ale vycházízevnitř. Polovina lidí má glore vyrden. Možná úplně každý, jen je příliš slabá, aby se dala zaměřit. Zadruhé mají někteří lidé převaděč či proces, který převádí tuto energii v magii nebo nějakou akci. Obvyklebývá velmi úzký. Někdy je zablokovaný. Ale řekněme, že se na něčího bratra překotí naložený žebřiňák –v takovém extrémním případě se muži podaří napojit na svůj glore vyrden, jen jedinkrát v životě, adokáže žebřiňák zvednout. Na druhou stranu lidé, kteří mají glore vyrden a doširoka otevřený převaděč,se mohou stát atlety nebo vojáky. Někdy se jim může dařit mnohem lépe než lidem kolem nich, ale pakse stejně jako ostatní musí zotavovat. Množství magie, kterou mohou využít, je malé a rychle se vyčerpá.Kdybys jim řekl, že využívají magii, tak by ti nevěřili. Aby se muž stal mágem, potřebuje i tu třetí část –musí dokázat absorbovat magii ze slunečního světla nebo z ohně, takže si může znovu a znovu obnovovat

svůj glore vyrden. Většina z nás přijímá světlo očima, někteří skrze kůži. Myslíme si, že právě proto vyráží

gorathi z Friaku do bitvy nazí, ne aby zastrašili nepřítele, ale aby mohli přijímat co nejvíc magické

energie.“

„Ale co to má společného se mnou?“ zeptal se Kylar.

„Mladý muži, ty dokážeš přijímat magii, buď skrze své oči jako magus, nebo skrze kůži. Tvá kůže jíprakticky září. Hádám, že bys měl přirozený sklon k tělesné magii. A tvůj glore vyrden? Nikdy jsem takový

neviděla. Mohl bys ho využívat půl noci, aniž by se vyprázdnil. Pro wetboye by to bylo dokonalé. Ale…“zamračila se. „Je mi líto. Tvůj převaděč.“

„Co, je zablokovaný? Je to zlé?“ Věděl, že je zablokovaný. Blint se ten blok snažil prorazit roky. Také teďdávalo smysl, proč ho Blint nutil ležet na slunci nebo sedět nepříjemně blízko plamenům ve výhni –pokoušel se přetížit jeho magii, aby Kylar neměl jinou možnost než ji použít.

„Ty žádný převaděč nemáš.“

„Spravíte to? Na penězích nezáleží,“ vyhrkl Kylar se sevřenou hrudí.

„Tohle není jako vyvrtat díru. Je to spíš jako udělat nové plíce. Něco takového ještě žádný léčitel v Kapliani neviděl, natož aby se to pokoušel spravit, a vzhledem k rozsahu tvého Talentu si myslím, že by tenpokus byl pro tebe a možná i pro léčitele smrtelný. Znáš nějakého magi, který by pro tebe riskoval život?“

Kylar zavrtěl hlavou.

„Pak je mi líto.“

„Nemohli by mi pomoct Gandiané? Nemají snad nejlepší léčitele?“

„Nebudu to brát jako urážku, přestože většina Sester by se urazila. Slyšela jsem divoké historky o zelenéškole mužů. Ne že bych tomu věřila, ale slyšela jsem, že jeden magus zachránil nenarozené dítě umírajícíženy tím, že ho přenesl do dělohy její sestry. I kdyby to byla pravda, šlo o těhotenství a my léčitelé se sproblémy těhotenství potýkáme neustále. Co se stalo tobě, to jsme nikdy neviděli. K nám lidé chodí,protože jsou nemocní. Přivádí k nám nebo do škol mužů děti, protože podpálily stodolu, vyléčily kamaráda

nebo někomu hodily na hlavu židli jen silou své mysli. Lidé jako ty k nám nechodí, ti se jen cítí zklamaníživotem, jako by měli být něčím víc, než jsou, ale nikdy to nepřekonají.“

„Děkuji,“ řekl Kylar.

„Je mi to líto.“

„Takže tak to je. Nic mi nepomůže?“

„Jsem si jistá, že prastaří by ti pomoct mohli. Možná je v Gandianské knihovně nějaký zapomenutý starýmanuskript, který by mohl pomoct. Nebo se možná někdo v Kapli zabývá poruchami Talentu a já honeznám. Nevím. Můžeš to zkusit. Ale být na tvém místě, nikdy bych netrávila život pátráním po něčem, co

nemusíš najít. Smiř se s tím.“

Tentokrát se Kylar nemusel příliš snažit. Pohled Durzo Blinta mu do očí vklouzl bez problémů.

26.

Kylar vstoupil na písek arény připravený někomu ublížit. Stupňovitá sedadla byla přeplněná lidmi. Kylarnikdy tolik lidí najednou neviděl. Prodavači procházeli uličkami a nabízeli rýži, ryby a měchy s kořalkou.Šlechtici a šlechtičny si přivedli sluhy, kteří je ovíjeli vějíři ve stoupajícím horku, a král seděl na trůně,popíjel a smál se se svou družinou. Kylar si myslel, že vedle něj zahlédl i kyselý obličej lorda generálaAgona. Dav při pohledu na Kagého zahučel.

Pak se na opačné straně otevřela brána a vyšel z ní hřmotný sedlák. Ozvala se směsice znuděnéhopovzbuzování. Nikomu doopravdy nezáleželo na tom, kdo vyhraje, byli jen šťastní, že začíná další boj.Zazněl roh a mohutný sedlák vytáhl velký zrezivělý meč bastard. Kylar tasil svůj vlastní meč a vyčkával.

Sedlák vyrazil na Kylara, zvedl meč nad hlavu k seku svrchu.

Kylar vyskočil, vrazil meč tvrdě do mužova žaludku, a když muž klopýtnul, seknul ho přes ledviny akolenní šlachu. Jeho meč se rozzářil žlutě, oranžově, červeně.

Zdálo se, že to každého překvapilo, včetně Mistrů čepelí, kteří seděli ve zvláštní lóži ve svých rudých aocelově šedých pláštích. Okamžitě udeřili do zvonu.

Ozvalo se pár provolání slávy a pár búúú, ale většina lidí vypadala příliš překvapená. Kylar zastrčil meč dopochvy a odešel zpátky do sálu bojovníků, zatímco se sedlák s klením oprašoval.

Čekal o samotě, seděl klidně, s nikým se nebavil. Chvíli před dalším kolem si k němu přisedl obrovskýhromotluk s bleskem vytetovaným na čele. Kylar si myslel, že je to Bernerd. Možná to byl Lefty, ne,Lefty byl to dvojče se zlomeným nosem.

„Máš tam fanoušky z Devítky, které by potěšilo, kdybys z toho příště udělal větší podívanou,“ poradil mu

hromotluk a pak odešel.

Kylarovým druhým protivníkem byl Ymmuri. Vládci koní do města dorazili málokdy, takže přivítání bylobouřlivé. Byl to malý muž, oděný do vrstev hnědé koňské kůže, dokonce i tvář zakrývala kožená maska.Také měl za opaskem dva nože, velké, dozadu zahnuté gurky. Za meč si zvolil scimitar, který se skvělehodil k sekání z koňského hřbetu, ale pro souboj na meče až tak vhodný nebyl. Ymmuri byl navíc opilý.

Přesně jak mu nařídili, si s ním Kylar hrál, odrážel v poslední vteřině silné výpady, míchal kopy z otočky aakrobatické kousky, vlastně porušoval vše, co ho Durzo naučil. Proti zkušenému protivníkovi, říkal Durzo,nikdy nevykopávej výš než do výšky kolene. Je to prostě příliš pomalé. A nikdy neodlepuj nohy od země.Když skočíš, pohybuješ se po trajektorii, kterou nemůžeš změnit. Kop s výskokem můžeš použít jen vpřípadě, pro který ho Ceurané vymysleli, k vyhození jezdce ze sedla, když jsi opěšalý a nemáš jinou

možnost. Když vyhrál Kylar tentokrát, dav burácel.

Jakmile Kylar odcházel z boje, viděl přicházet Logana. Loganovým protivníkem byl buď Bernerd, neboLefty. Kylar doufal, že na něj dvojčata nebudou moc tvrdá. Ale o pár minut později se Logan vrátil, zrudlýa vítězný. Bernerd (nebo Lefty) byl asi příliš sebejistý.

V třetím zápase se Kylar postavil místnímu mistru meče, který se živil cvičením mladých šlechticů. Muž sena Kylara podíval, jako by byl tím nejnebezpečnějším hadem v Midcyru, byl však příliš zbrklý. Poté coproti Kylarovi uhrál jediný zásah, byl poražen a odsupěl pryč.

Teprve když Logan vyhrál svůj třetí zápas proti jinému mistru meče, vycítil Kylar podraz. Pak Kylar vyhrálčtvrtý zápas proti vysloužilému vojákovi, bylo to divné, protože i když měl nízkou hodnost a nepocházel z

dobré rodiny, pro Kylara měl být tuhým soupeřem. Voják ale neuměl dobře předstírat. Kylar téměřneútočil na mezery v mužově obraně, protože byly tak zjevné, že si byl Kylar jistý, že je to past.

Pak pochopil. Sedlák byl opravdový. Ymmuri zdrogovaný. Mistr meče zastrašený. Voják koupený. Byl toprostě vyřazovací turnaj, takže teď zbývalo jen šestnáct mužů. Kylar ve čtyřech poznal členy Sa’kagé, cožznamenalo, že tu pravděpodobně byli další čtyři, které nepoznal. Devítka zmanipulovala rozlosování. Toho rozzuřilo. Ale dalším soubojem proplul, jako by na tom záleželo, předváděl kopy z otočky, podráženínohou, propracované odzbrojující kombinace a všechny ty nejabsurdnější triky, na které si vzpomněl.

Myslel si, že Devítka v něj věří, že mu dává opravdovou šanci, dokaž, co v sobě máš, nebo zemři. Ale bylto jen další podfuk. Byli tu výborní bojovníci, ale nechali se koupit. Nepochyboval o tom, že sázkařivydělávají peníze jako o život, když Kylar postupoval do dalších kol a ve druhé skupině se nedařilo nikomu

jinému než Loganovi. Logan, vysoký, pohledný Logan Gyre, potomek významné rodiny, byl všeobecněpopulární. Proto první souboje vyhrál jen těsně, aby Sa’kagé rozptýlila všechny pochyby. Proto Loganproplouval dalšími a dalšími souboji. Velcí bojovníci útočili v nevhodnou chvíli, aby se později napakovali z

pokladnic Sa’kagé.

Ve většině případů to provedli přesvědčivě. Když se vás alespoň trochu schopný šermíř snaží bodnout,není těžké předstírat, že se nestačíte krýt. Ale Kylar to poznat dokázal a věděl, že Mistři čepelí také.Vypadali rozzuřeně a Kylar si dokázal představit, že bude trvat hodně dlouho, než je přesvědčí kuspořádání dalšího turnaje v Cenarii. Celý průběh byl tak zmanipulovaný, až Kylar pochyboval, že by mu udělili titul Mistra čepele, i kdyby si ho nadvakrát zasloužil.

Stejně jasné bylo, že králi to nedošlo, alespoň do té doby, než k němu přišel jeden z Mistrů čepelí anepromluvil si s ním. Aleine vyskočil z trůnu a jeho poradcům chvíli trvalo, než ho dostatečně uklidnili, aby

se znovu posadil. Takže Sa’kagé to králi ukázala, ale stále tu byly peníze, které museli vydělat, a Kylarsprávně hádal, že to chtějí ukázat i celému městu.

Kylara znechutilo, když vyšel na písek, aby se postavil Loganovi. Byl to poslední boj. O titul. Nenapadal ho

dobrý způsob, jak se z toho dostat. Byl napůl rozhodnutý hodit mu meč k nohám a vzdát se, ale král bysi mohl myslet, že Sa’kagé Loganovi vyjadřuje podporu. Pak by netrvalo dlouho, než by najatý wetboynavštívil panství Gyrů, nebo i obyčejný najatý vrah, kdyby Sa’kagé zakázku nepřijalo. Stejně tak ho Kylar

nemohl nechat vyhrát v boji zblízka. Když teď král věděl, že Sa’kagé zmanipulovala celý turnaj, mohl bysi myslet, že se snaží, aby Logan vypadal dobře. Tak co měl Kylar udělat? Ponížit svého nejlepšího přítele?

Předchozí dobrá nálada se z Loganova obličeje úplně vytratila. Měl oblečenou kvalitní lehkou kroužkovouzbroj s černou linkou vyvedeným rarohem na hrudi a na zádech a dav zaburácel, když se k sobě přiblížili, i

když si toho ani jeden z nich nevšímal.

„Nejsem dost dobrý, abych se dostal tak daleko. Vy jste to zařídili,“ řekl Logan. „Snažil jsem serozhodnout, co s tím mám dělat. Napadlo mě, že bych ti hodil meč k nohám a kapituloval, abych vám topřekazil. Ale ty jsi Sa’kagé a já jsem Gyre. Já se nikdy nevzdám temnotě a korupci. Tak jaké to bude? Máš

schovanou nějakou další dýku, která není otupená? Chystáš se mě veřejně zabít, abys připomněl Cenarii,

čí botu má na krku?“

„Jsem jen meč,“ řekl Kylar hlasem, který byl drsný jako ten Blintův.

Logan se znechuceně ušklíbl. „Meč? Nemůžeš tak snadno omluvit to, co děláš. Jsi muž, který zradil všedobré, co v sobě měl, který se na každé křižovatce vydá hlouběji do temnoty, a proč? Pro peníze?“ Logansi odplivl. „Zabij mě, jestli ti za to zaplatili, Stíne, protože ti říkám tohle: Udělám, co bude v mých silách,abych tě zabil.“

Peníze? Co mohl Logan vědět o penězích? On měl peníze každý den svého života. Jednu jeho obnošenourukavici by mohla gildovní krysa prodat za jídlo na měsíc. Kylar cítil, jak v něm vzkypěla krev. Logannevěděl nic, a nemohl mít větší pravdu.

Kylar vyrazil kupředu ve stejnou chvíli, kdy zazněl gong, nezáleželo mu na tom, jestli dodržuje pravidla.Logan se teprve chystal tasit meč, ale Kylarovi to bylo jedno. Prudce vykopl proti Loganově ruce smečem.

Kopnutí ho zasáhlo, když byl meč jen napůl vytažený z pochvy. Vyrazilo mu jílec z prstů, ten odlétlstranou. Kylar naběhl na Logana, zahákl svou nohu o nohu většího muže a strhl je oba k zemi.

Kylar mu přistál na zádech a slyšel, jak z Loganových plic vyletěl vzduch. Chytil obě Loganovy paže azkroutil mu je za zády, sevřel je jednou rukou. Druhou chytil plnou hrst Loganových vlasů a udeřil muobličejem o písek, jak nejsilněji dokázal, znovu a znovu, ale písek byl příliš měkký, aby ho omráčil.

Kylar vstal a tasil meč. Vypadalo to, jako by na světě neexistovaly jiné zvuky než Loganovo sténání a jeho

vlastní těžký dech. Aréna ztichla. Dokonce ani nefoukal vítr. Bylo horko, zatraceně horko. Kylar Loganaseknul přes levou ledvinu a pak i přes pravou. Meč byl ztupený, takže ho nemohl pořezat, ale pořád tobylo, jako by ho praštil obuškem.

Logan vykřikl bolestí. Najednou vypadal tak mladě. Navzdory mohutnému tělu bylo Loganovi necelýchosmnáct, ale ten zvuk Kylara zahanbil. Byla to slabost. Bylo to ponižování, zuřivost. Kylar se rozhlédl poaréně. Někde tam ho sledovali členové Devítky, oblečení jako normální lidé, předstírali, že sdílí zděšenísvých sousedů. Předstírali přátelství s muži, kterými pohrdali, s muži, které by za peníze klidně zradili.

Za Kylarem se ozval hluk a Kylar uviděl Logana, jak se přinutil zvednout na ruce a nohy. S námahouvstával. Jeho obličej krvácel ze stovek drobných ranek od písku, oči měl rozostřené.

Kylar pozvedl oranžově zářící meč směrem k davu. Pak se otočil a udeřil Logana naplocho přes týl. Jehopřítel se zhroutil, v bezvědomí, a dav zalapal po dechu.

Ponížit Logana byl jediný způsob, jak ho mohl zachránit, ale ponížit ho musel tak nečestným způsobem,že to nepřitáhne pozornost k Loganově porážce, ale k Sa’kagé. Oni byli podlí, zkažení a všemocní a Kylarse dnes stal jejich avatarem. Odhodil meč a ještě jednou pozvedl ruce k davu, tentokrát pozdravil dvěmavztyčenými prostředníčky. Do pekel s vámi všemi. Do pekel se mnou.

Pak utekl.

27.

Okna Modainského kuřáckého klubu byla z planganského zrcadlového skla vyřezaného do výsečí asmyšlených zoomorfních tvarů. Když jste se podívali na tvary ve skle, mohli jste úplně zapomenout nasvět venku, a to byl jejich účel. Když jste se zahleděli na tvary, neviděli jste mříže na druhé straně okna.Kylar stál u okna a díval se skrz mříže na dívku na Sidlinském trhu.

Smlouvala s prodejcem o jeho zboží. Panenka, Elene, vyrostla, bylo jí teď možná patnáct, zatímcoKylarovi bylo osmnáct. Byla nádherná, alespoň z téhle vzdálenosti. Odtud viděl její tělo, pružné křivkyzahalené v šatech služebné, dozadu sčesané vlasy zářící jako zlato na slunci a náznak bezstarostnéhoúsměvu. Přestože nemohl z téhle dálky zahlédnout její jizvy, měly její šaty přes obarvené sklo barvu rudékrve. Olovem vyplněné rýhy mu připomínaly linky jejích jizev.

„Ona tě zničí,“ promluvila za ním Máma K. „Je součástí jiného světa, který ty nikdy nepoznáš.“

„Já vím,“ řekl tiše, jen se krátce ohlédl přes rameno. Máma K. přišla do pokoje s novou dívkou, dívkou zvýchodního břehu, mladou a půvabnou. Máma K. jí rozčesávala světlé vlasy. Modainský kuřácký klub sehodně lišil od ostatních nevěstinců ve městě. Kurtizány tady byly zběhlé v umění konverzace a hudbystejně jako v posteli. Nenosily žádné skandální oblečení, žádná nahota, žádné ohmatávání na veřejnosti,obyčejní lidé sem neměli přístup.

Máma K. se o Kylarových výletech samozřejmě dozvěděla už dávno. Před Mámou K. jste nic neutajili.Hádala se s ním kvůli tomu a neodpustila si komentáře, kdykoliv se tu objevila, ale když zjistila, že semnepřestane chodit, donutila ho odpřísáhnout, že bude chodit do kuřáckého klubu a sledovat Elene odsud.Pokud ho napadne nějaká hloupost, řekla, alespoň tu bude v bezpečí. Kdyby vyšel ven, dříve nebo později

by se s dívkou potkal, dal by se s ní do řeči, skončili by v posteli, on by se do ní zamiloval a nechal se pro

svou neposlušnost zabít.

„Nestyď se,“ uklidňovala Máma K. dívku. „Budeš toho v ložnici s mužem dělat víc než se jen převlékat.“

Kylar se neotočil, když zaslechl šustění svlékaných šatů. Přesně to potřeboval. V depresi už byl.

„Vím, že se bojíš, je to poprvé, Daydro,“ mluvila k ní laskavě Máma K. „Je to těžká práce. Není to pravda,

Kylare?“

„Měla by být. Nestála by za to, kdyby byla snadná.“

Daydra se zachichotala, nepochybně spíš kvůli nervozitě než kvůli Kylarovu důvtipu. Od zamřížovanéhookna se neotočil. Vpíjel se očima do Elene. Co by asi řekly její čisté hnědé oči, kdyby se podívala na dívku

za ním, jež se připravovala pro svého prvního klienta?

„Poprvé se budeš cítit provinile, Daydro,“ řekla Máma K. „Přijmi to. Ignoruj to. Nejsi žádná coura, nejsilhář. Jsi umělkyně. Muži si nekupují kvalitní sethijské víno, protože mají žízeň. Kupují si ho, protože jimdělá dobře, a jeho koupí dělají dobře i sobě. Proto také přichází sem. Muži budou vždycky platit za svéneřesti, ať už jde o víno nebo o zvednutí tvé sukně…“

„Nebo o vraždu,“ hlesl Kylar a dotkl se měšce plného mincí a dýky na svém opasku.

Téměř cítil, jak se vzduch ochladil, ale Máma K. si ho nevšímala a pokračovala dál. „Tajemství je v tomrozhodnout se, co neprodáš. Nikdy neprodávej své srdce. Některé dívky se nelíbají. Jiné se nenechávajívydržovat jen jedním mužem. Jiné neposkytují určité služby. Já dělala vše, ale ponechala jsem si své

srdce.“

„Opravdu?“ zeptal se Kylar. „Vážně?“ Otočil se a srdce mu vyskočilo až do krku. Díky umění Mámy K. teďDaydra vypadala jako Elene. Podobně stavěná, podobně úchvatné křivky, stejné zářivě světlé vlasy,stejný prostý oděv služebné, ale ona byla na téhle straně mříží, dost blízko na dotek, a Elene byla tamvenku. Daydra se nejistě usmála, jako by stále nemohla uvěřit, že mluví s Mámou K.

Máma K. se rozzuřila. Prohnala se místností a chytila Kylara za ucho jako malého zlobivého kluka. Vytáhlaho z místnosti na dvouposchoďové odpočívadlo. Bylo plné zdobených židlí a kvalitních koberců, v jednomrohu seděl bodyguard a dveře vedly do čtyř různých ložnic pro kurtizány. Schody mířily dolů do salónulemovaného působivými, ale ne do očí bijícími obrazy a knihami vázanými v kůži. Máma K. konečněpustila jeho ucho a tiše za sebou zavřela dveře.

„Zatraceně, Kylare. Daydra je dost vystrašená i bez tvých řečí. Co to sakra děláš?“

„Říkám jí nepříjemnou pravdu,“ pokrčil rameny. „Říkám lži. Prostě cokoliv.“

„Kdybych chtěla pravdu, podívala bych se do zatraceného zrcadla. Tenhle život není o pravdě, je ozpříjemnění toho, co máš. Jde o tu dívku, že ano? Takové bláznovství. Zachránil jsi ji, Kylare. Teď ji nech

jít. Dluží ti za všechno.“

„Dluží mi své jizvy.“

„Ty zatracený blázne. Zajímal ses vůbec někdy, co se stalo s ostatními dívkami z tvojí gildy? Ani ne vdeseti jsou z nich násosky a výtržnice, které kouří konopí, kapsářky a mrzačky, žebračky a levné děvky,patnáctileté matky s hladovějícími dětmi, nebo nemůžou mít děti vůbec, protože příliš často pily čaj zvratiče. Jsem si jistá, že Elene nebude jediná dívka z tvé gildy, co má jizvy, které jí udělal nějaký šílenec.Ale je jediná, která má naději a budoucnost. To jsi jí dal ty, Kylare.“

„Měl jsem…“

„Jediná věc, již jsi mohl udělat lépe, bylo zabít toho kluka dřív, dřív, než jí něco udělal. Kdybys byltakové dítě, jež je schopné vraždy, nemohl bys být chlapcem, kterému záleží na osudu jedné maléholčičky. Pravdou je, že i kdyby to tvoje chyba byla, Eleniny jizvy jsou malou cenou za život, který jsi jí

dal.“

Kylar se odvrátil. I odpočívadlo mělo okno s výhledem na tržiště. Bylo to prosté sklo, čiré, žádné vrypy ani

barvy jako sklo v pokojích kurtizán. Také na něm byly mříže, a i když šlo o jednoduché železné pruty,okraje byly stejně ostré jako Blintovy dýky. Elene přišla blíž a on mohl vidět její jizvy, ale pak se usmála ajizvy jako by zmizely.

Jak často se takhle usmívaly dívky v Doupatech? Kylar si uvědomil, že je mu lépe. Cítil se lehčí, než si kdypamatoval. Otočil se a usmál se na Mámu K. „Nečekal bych, že dostanu rozhřešení od vás.“

Oplatila mu úsměv. „To není rozřešení, ale realita. A jsem ta nejlepší osoba, co ti ho mohla dát. Kromětoho se cítíš stejně hrozně provinile jako Durzo.“

„Durzo? Ten se nikdy provinile necítí,“ řekl Kylar.

Přes tvář jí proběhl náznak znechucení. Otočila se a podívala na dívku. „Skonči tuhle frašku, Kylare.“

„O čem to mluvíš?“

„Durzo ti pravidla vysvětlil, můžeš šoustat, ale nesmíš nikdy milovat. On nevidí, co děláš, ale já ano.Věříš, že Elene miluješ, a tak se ti do šoustání nechce. Proč prostě neupustíš páru?“ Její hlas zněžněl.„Kylare. Tu dívku venku mít nemůžeš. Proč si nevezmeš to, co se ti nabízí?“

„O čem to mluvíte?“

„Jdi za Daydrou. Poděkuje ti za to. Jde to na účet podniku. Pokud se bojíš kvůli své nezkušenosti, nemusíš

mít strach, ona je také panna.“ Také? Bohové, to Máma K. ví opravdu všechno?

„Ne,“ odmítl Kylar. „Ne, děkuji. Nemám zájem.“

„Kylare, na co čekáš? Na nějaké úžasné spojení duší s tou dívkou venku? Jde jen o šoustání a to jevšechno, co dostaneš. Je to obchod, Kylare, a dojde ti to, až s tím začneš. Všichni uzavíráme obchody. Já,

Durzo, a ty taky budeš.“

Máma K. to vzdala a mávla na jednoho z ranařů v přízemí, ať pustí zákazníka. Přestože byl drazeoblečený, byl tlustý, ošklivý a nechutně zapáchal. Široce se usmál a odhalil zčernalé zuby. Na odpočívadlese zastavil, olízl si rty, nechutné zosobnění chtíče. Kývl na Mámu K., spiklenecky mrknul na Kylara a vešel

do pokoje s panenskou kurtizánou.

„Možná jsou to špatné obchody,“ řekl Kylar.

„Na tom nezáleží. Nic nejde vzít zpátky.“

28.

Feir Cousat zaklepal na dveře hluboko uvnitř velké pyramidy Sho’cendi. Dvakrát zaklepat, pauza, dvakrát,pauza, jednou. Když on, Dorian a Solon byli studenty na magické škole ohně, nemohli si takovépřepychové pokoje dovolit. Ale on a Dorian nedostali své pokoje jako poděkování za minulé služby, chtěli je jen mít pod dohledem.

Dveře se pootevřely a ve škvíře na druhé straně se objevilo Dorianovo oko. Feirovi to vždycky připadalolegrační. Dorian byl prorok. Dokázal předpovědět pád království nebo vítěze dostihů, výnosný trik, až seho o tom Feirovi podaří přesvědčit, ale nedokázal říct, kdo je za jeho vlastními dveřmi. Tvrdil, žepředpovídání budoucnosti, která by zahrnovala jeho, se svíjí do spirály a přivádí ho k šílenství.

Dorian pustil Feira dovnitř a zatarasil za ním dveře. Feir cítil, že prochází skrz neobvyklé množstvíochranných kouzel. Podíval se na ně. Ochranu před odposloucháváním by čekal. Ale zřizovat si zábranuproti vstupu, když jste sám v místnosti, to bylo neobvyklé. Opravdu divná však byla ochrana, která mělazadržovat magii uvnitř. Feir si pohrával se střapci látky a ohromeně kroutil hlavou. Magus jako Dorian serodil jednou za generaci. Po studiích v Hoth’salaru, ve Škole léčitelů v Gandu, kde si do šestnáctého rokuosvojil vše, co ho mohli naučit, přešel na školu ohně, kde ovládl ohnivou magii, i když ani nepředstíral, žeby ho zajímala. Zůstával jen kvůli přátelství se Solonem a Feirem. Solonův talent se z větší části omezoval jen na ohnivou magii, ale byl z nich tří nejsilnější. Feir si nebyl jistý, proč se Dorian s ním a se Solonemspřátelil. Možná proto, že se necítil ohrožen jejich schopnostmi. Byl to ten typ muže, kterého se dotklibohové, a Feira už dlouho ani nenapadlo, že by na něj mohl žárlit. Možná tomu pomohlo, že se narodiljako sedlák a že kdykoliv se potýkal se svým studiem a začínal být nervózní, jeden nebo oba jeho přátelému nabídli menší zápas.

Feir vypadal tlustý, ale uměl se pohybovat a denně cvičil s Mistry čepelí, kteří měli hlavní cvičiště jen párminut od Sho’cendi. Když se Solon nebo Dorian dobrovolně přihlásili k zápasu s Feirem, vlastně si takříkali o modřiny. Dorian se sice mohl později vyléčit, ale přesto bolely.

Na Dorianově posteli ležely napůl sbalené sedlové brašny.

Feir si povzdechl. „Víš, že ti Synod zakázal odjet. Těm na Cenarii nezáleží. Popravdě řečeno, kdyby tamnebyl Solon, tak ani mně. Měli bychom mu poslat zprávu, aby odjel.“ Představitelé škol to samozřejmětakhle neřekli. Větší starosti si dělali s tím, že by mohli jediného proroka na Midcyru, a možná i na celém světě, poslat do rukou Bohokrále.

„To ani neznáš tu nejlepší část,“ chichotal se Dorian, jako když bývali dětmi.

Feir cítil, jak se mu do obličeje nahrnula krev. Kouzla bránící použití magie uvnitř pokoje najednou dávala

smysl. „Nechystáš se ho ukrást, že ne?“

„Mohl bych namítnout, že je náš. To my jsme ho vypátrali, našli a přinesli zpátky. To oni nám ho ukradli jako první, Feire.“

„Souhlasil jsi s tím, že tady bude ve větším bezpečí. Že je necháme, ať si ho vezmou.“

„A teď si ho beru zpět,“ pokrčil Dorian rameny.

„Takže zase proti celému světu?“

„Je to pro celý svět, Feire. Půjdeš se mnou?“

„Jít s tebou? Nezešílel jsi už?“ Když se projevil Dorianův prorocký dar, první věcí, o kterou se pokusil, bylonahlédnutí do vlastní budoucnosti. Zjistil, že bez ohledu na to, co udělá, se jednoho dne zblázní.Přehrabáváním se ve vlastní budoucnosti by příchod toho dne jen urychlil. „Netvrdil jsi, že máš ještě desetlet nebo tak nějak?“

„Teď už tolik času nemám,“ řekl Dorian. Pokrčil rameny, jako by na tom nezáleželo, jako by mu tonelámalo srdce, úplně stejně pokrčil rameny, když požádal Solona, aby odjel do Cenarie, i když věděl, žeto bude Solona stát jeho lásku s Kaedou. „Než odpovíš, Feire, věz tohle, když půjdeš se mnou, budeš toho mnohokrát litovat a už nikdy se nebudeš procházet po sálech Sho’cendi.“

„Ty umíš tak přesvědčivě prosit,“ řekl Feir a obracel při tom oči v sloup.

„Také mi nejméně dvakrát zachráníš život, budeš vlastnit kovárnu, budeš známý jako jeden z nejlepšíchzbrojířů světa, budeš mít malý podíl na záchraně světa a zemřeš spokojený, i když ne až tak starý, jak jsi doufal.“

„Och, tak to je lepší,“ řekl Feir sarkasticky, ale v žaludku mu škubalo. Dorian jen vzácně mluvil o tom, coviděl, ale když už promluvil, nikdy nelhal. „Jen malý podíl na záchraně světa?“

„Feire, smyslem tvého života není tvé štěstí. Jsme součástí mnohem většího příběhu. Když tvůj podílnebude opěvován, znamená to, že bude nicotný? Cílem našeho výletu není záchrana Solona. Jedeme sepodívat na chlapce. Budeme čelit mnoha nebezpečím, než se tam dostaneme. Existuje velmi reálnámožnost, že zemřeme. A víš, co od nás ten chlapec potřebuje? Čtyři slova. Možná tři, když budeš jménopočítat jako jedno. Chceš vědět, jaká slova to jsou?“

„Jistě.“

„Zeptej se Mámy K.“

„Tohle? Co to znamená?“ zeptal se Feir.

„Nemám tušení.“

Někdy může být věštec jako osina v zadku. „Žádáš toho ode mě hodně,“ řekl Feir.

Dorian přikývl.

„Budu litovat, když řeknu ano?“

„Mockrát. Ale na konci ne.“

„Bylo by to snazší, kdybys mi toho řekl míň.“

„Věř mi,“ řekl Dorian, „přál bych si, abych neměl tak jasný výhled na věci, které leží před tebou, ať se

rozhodneš jakkoliv. Kdybych ti toho řekl méně, možná bys neměl to srdce to vzít.“

„Dost!“ Bohové, ono to bude až tak špatné?

Feir se podíval na své ruce. Bude mít kovárnu. Bude po celém světě znám díky své práci. To byl jeden zjeho snů. Možná by se mohl i oženit, mít syny. Napadlo ho, že by se mohl zeptat Doriana, ale neodvážilse. Povzdechl si a třel si spánky.

Dorian se široce usmál. „Dobře! Teď mi pomoz vymyslet, jak odsud dostaneme Curoch.“

Feir si byl jistý, že se přeslechl. Pak ucítil, jak se mu z obličeje ztrácí krev. Na dveřích byly ochrany, kterédržely magii uvnitř. „Když jsi řekl ‚odsud‘, myslel jsi tím ‚odsud, ze školy‘. Jako bych už neměl šancipřesvědčit tě, aby ses nepokoušel ukrást nejstřeženější artefakt v Midcyru. Mám pravdu?“

Dorian strhl pokrývku z postele. Na ní ležel v pochvě zastrčený rovný meč. Vypadal úplně normálně, až na pochvu, která byla jen z olova a pokrývala celý meč, dokonce i jílec, tlumila jeho magii. Ale tohle nebyljen magický meč. Tohle byl Magický meč. Tohle byl Curoch, meč císaře Jorsina Alkesta. Meč moci. Většina magi nebyla dost silná, aby ho použila. Kdyby se Feir (a většina ostatních) o to pokusili, ve vteřině by jeto zabilo. Dorian tvrdil, že ani Solon by ho nemohl bezpečně použít. Přesto se po smrti Jorsina Alkestaobjevilo pár magi, kteří toho schopní byli, a zničili víc než jednu civilizaci. „Nejdřív jsem si myslel, že sibudu muset vyložit vlastní budoucnost, abych ho dostal, ale místo toho jsem viděl budoucnost strážného.Všechno šlo jako po másle nebýt právě toho strážného, který šel chodbou, i když to byla šance jedna kutisíci. Musel jsem ho omráčit. Dobrá zpráva je, že ho bude ošetřovat půvabná dívka, již si později vezmeza ženu.“

„Ty mi tvrdíš, že nahoře právě jeden bezvědomý strážný čeká, až ho někdo najde? Proč tu spolumluvíme? Proč to vůbec děláš?“

„Protože nás potřebuje.“

„On? Ty jsi ukradl Curoch pro toho ‚zeptej se Mámy K.‘ kluka?“ zeptal se Feir.

„Ne, to ne, no, ne tak úplně. Chlapec, co musí mít Curoch, ten, od kterého celý svět potřebuje, abyCuroch nesl, se ještě nenarodil. Ale tohle je naše jediná šance ho získat.“

„Bohové, ty mluvíš vážně,“ vydechl Feir.

„Přestaň předstírat, že tohle něco mění. Už ses rozhodl. Odcházíme do Cenarie.“

Někdy může být prorok jako osina v zadku? To spíš vždycky.

29.

„Co máš za problém!“ zaječel mistr Blint.

„Já ne…“ chtěl se hájit Kylar.

„Znovu!“ zahřměl Blint.

Kylar přestal cvičit X blok se svými dýkami a překřížil před sebou zápěstí. Pokusil se chytit Durzovu ruku a

zkroutit ji, ale wetboy mu vyklouzl.

Kroužili v tréninkové místnosti Blintova nejnovějšího bezpečného domu, odráželi se od zdí, tlačili jeden

druhého na nosníky, pokoušeli se proti druhému použít každou nerovnost v podlaze. Ale boj bylvyrovnaný.

V průběhu devíti let strávených pod Blintovým dohledem mohl Kylar vidět sám sebe, jak sílí a roste. Teďmu bylo kolem dvaceti. Stále nebyl tak vysoký jako Blint a nikdy nebude, měl ale hubenou a šlachovitoupostavu a stejné světle modré oči. Jak se potil a bojoval, každý sval na jeho pažích, hrudi a břichu sepohyboval přesně tak, jak chtěl, ale nedařilo se mu dát do toho vše.

Durzo Blint to poznal a rozzuřilo ho to. Mistr Blint dlouze a výmluvně klel, srovnával jeho držení těla sladešianskou děvkou, jeho tvář s několika nepravděpodobnými a nechutnými částmi těla a jeho inteligenci

s několika druhy hospodářských zvířat. Když znovu zaútočil, Kylar viděl, jak v duchu přeřazuje na vyššíobtížnost.

Jednou z mnoha nebezpečných věcí na mistru Blintovi bylo, že i když se rozzuřil, na jeho boji se toneprojevilo. Svému vzteku dovolil projevit se jen ve výrazu obličeje, když jste leželi na zemi a obvykle

krváceli.

Pomalu Kylara zatlačil přes celou místnost, rukou sevřenou v pěst nebo nataženou s nožem, cvičný nůž se

blýskal v rychlých obloucích a výpadech. Ve zlomku vteřiny ještě víc natáhl ruku s nožem, ale Kylarovi sepodařilo proklouznout kolem něj a zasáhnout mistra Blinta do zápěstí.

Ale mistr Blint nůž udržel, stáhnul jej zpět a tupou čepelí zachytil Kylarův palec.

„Tvá netrpělivost tě stála palec, chlapče.“

Kylar se zastavil a zhluboka dýchal, hruď se mu dmula, ale z mistra Blinta nespouštěl oči. Už cvičili sněkolika různými typy mečů i s dýkami různé délky. Někdy bojovali stejným zbraněmi, jindy se lišily –mistr Blint si vzal dvoubřitý široký meč proti gandianskému meči, nebo si Kylar vzal stiletto proti gurce.„Kdokoliv jiný by o ten nůž přišel,“ namítl Kylar.

„Ty nebojuješ s kdekým.“

„Kdybyste byl ozbrojený a já ne, tak bych s vámi nebojoval.“

Mistr Blint vytáhl z pochvy dýku a hodil ji po Kylarovi, prolétla mu kolem ucha. Kylar ani nemrkl. Ne proto,

že by se nikdy nezamyslel nad tím, jestli se ho mistr Blint nechystá zabít. Prostě věděl, že by ho

nedokázal zastavit.

Když Blint zaútočil znovu, udeřil plnou rychlostí. Kopy se střetávaly s protikopy, údery odkláněl, bodnutí

vykrýval, rány tlumil pažemi, nohama a boky. Nebyly tu žádné triky, žádná show. Jen rychlost.

Uprostřed míhajících se údů si Kylar jako obvykle uvědomil, že mistr Blint vyhraje. Ten muž byl prostělepší než Kylar. Většinou šlo o to, jestli se Kylar nepokusí o něco zoufalého. Mistr Blint na to čekal.

Kylar rozpoutal bouři úderů rychlých a lehkých jako horský vítr. Žádný z nich sám o sobě nemohl mistraBlinta zasáhnout, ale každý z nich mohl způsobit, že propásne ten další. Kylar bojoval rychleji a rychleji,každý úder byl odkloněn stranou a nebo se střetl s napnutým svalem připraveným na úder.

Jeden nízký výpad rukou prošel skrz a zabořil se mistru Blintovi do břicha. Když se nedobrovolněpředklonil, Kylar zaútočil plnou silou na Blintovu bradu, a pak se zarazil. Blint dokázal zaimprovizovatdost rychle, aby úder vykryl, ale Kylar neudeřil tam, kde Blint očekával, takže nastavil blok příliš daleko anemohl stáhnout ruce zpátky dřív, než se Kylar ohnal rukou stále zaťatou v pěst po jeho nose.

Ale Kylarův úder mistra Blinta nezasáhl. Neznámá síla ho srazila stranou jako neviditelná ruka. Kylarzavrávoral a snažil se vzpamatovat a zablokovat Durzův kop, ale ten nadlidskou silou prošel skrz jehoruce. Kylar narazil do nosníku za sebou tak tvrdě, že zaslechl zapraskání. Padl na zem.

„Jsi na tahu,“ vyzval ho Blint. „Jestli mě nedokážeš zasáhnout, mám pro tebe připravený speciální trest.“

„Speciální trest?“ Skvěle.

Kylar neodpověděl, jen se zapřel oběma rukama o podlahu a vstal, ale když se otočil, na Blintově místěstál Logan. Úšklebek na jeho tváři však byl celý Durzo Blint. Byla to iluze, sedm stop vysoká iluze, která dokonale kopírovala Blintovy pohyby. Kylar zlostně vykopl proti kolenu, ale jeho noha postavou prošla,rozvlnila iluzi a nic nezasáhla. Blint stál dvě stopy za ní. Když se Kylar pokoušel znovu nabýt ztracenourovnováhu, Blint pozvedl ruku. Z jeho dlaně se zasvištěním vylétla přízračná ruka a srazila Kylara k zemi.

Kylar se vymrštil na nohy právě včas, aby viděl Blinta, jak vyskočil. Strop byl dvanáct stop vysoko, aleBlint k němu doletěl, a zachytil se. Začal se po něm plazit a pak zmizel, když ho zahalily stíny, které sespojily s temnotou v trámoví. Kylar z počátku slyšel, jak se Blint přesouvá nad něj, pak ale zvuky náhleustaly. Blintův Talent překryl dokonce i šoupavý zvuk, když se otíral o dřevo.

Kylar se neustále pohyboval a hledal mezi trámy stín, který tam neměl co dělat.

„Zjizvený Wrable dokonce dokáže zařídit, aby jeho hlas nebo i zvuky přicházely z jiného místa, než kde jeon,“ ozval se ve vzdálenějším rohu stropu Blint. „Zajímalo by mě, jestli to dokážeš odhalit.“

Kylar viděl, nebo si myslel, že vidí, stín, jak se k němu vrací. Mrštil po něm vrhací nůž, ale stín serozplynul, zůstal jen nůž vibrující ve dřevě. Další iluze. Kytar se pomalu otočil, pokoušel se zaslechnout i

ten nejslabší zvuk a nevšímat si tlukotu vlastního srdce.

Nepatrné zašustění šatů dotýkajících se podlahy za ním ho donutilo otočit se a ohnat se. Nebylo tam alenic kromě Blintovy tuniky, která ležela na hromádce za Kylarem. Žuchnutí prozradilo samotného Blinta,který přistál za Kylarem. Kylar se znovu otočil, ale něco chytlo jeho levou ruku, pak i pravou.

Mistr Blint tam stál s nahou hrudí, v očích smrtící pohled, ruce svěšené u boků. Kylarova zápěstí držela vevzduchu magie. Pomalu natahoval jeho paže, až byly úplně roztažené, a pak ještě dál. Kylar mlčel takdlouho, jak jen mohl, pak vykřikl, když ucítil, jak se jeho klouby ocitly na hranici vykloubení.

Pouta ho pustila a on se zhroutil na podlahu, poražený.

Durzo zklamaně zavrtěl hlavou, a Kylar zaútočil. Jeho kop mířící na Durzovo koleno se zpomalil, jako bystrčil nohu do vody, pak se noha odrazila, roztočila ho a odhodila na podlahu.

„Víš, co se právě stalo?“ zeptal se Durzo.

„Zase jste mi nakopal zadek,“ zabručel Kylar.

„Předtím.“

„Skoro jsem vás zasáhl,“ řekl Kylar.

„Zmátl jsi mě a byl bys mě porazil, ale já použil svůj Talent a ty stále odmítáš použít ten svůj. Proč?“

Protože jsem zmrzačený. Od té doby, kdy se před čtyřmi lety setkal s Drissou Nile, Kylar snad stokrátuvažoval o tom, že Blintovi řekne, co mu pověděla, neměl převaděč a nešlo to spravit. Ale pravidla bylavždy jasná. Kylar se stane wetboyem, nebo zemře. A jak právě Blint znovu dokázal, bez Talentu sewetboyem nestane. Říct Blintovi pravdu vypadalo jako rychlá cesta do hrobu. Kylar zkusil všechno, abyjeho Talent začal fungovat, a snažil se zjistit cokoliv, co by mu mohlo pomoct, ale nenašel nic.

Blint se zhluboka nadechl. Když znovu promluvil, jeho hlas zněl klidně: „Nadešel čas pravdy, Kylare. Jsidobrý bojovník. Zatím máš mezery v boji s dřevovými zbraněmi, kyji, kušemi a –“ Začínal přednášet, alebrzy si to uvědomil. „Bez ohledu na to jsi ten nejlepší bojovník s ceuranskými dlouhými meči a v boji beze

zbraně, jakého znám. Dneska jsi mě mohl dostat. Příště sice nevyhraješ, ale začneš vyhrávat. Tvé tělo ví,

co má dělat, a tvoje mysl to také většinou chápe. V příštích letech se tvé tělo stane o trochu rychlejší, otrochu silnější a budeš tak o polovinu chytřejší. Ale tvůj výcvik se zbraněmi skončil, Kylare. A zbytek siosvojíš cvičením.“

„A?“ zeptal se Kylar.

„Následuj mě. Mám něco, co by ti mohlo pomoci.“

Kylar následoval Blinta do jeho pracovny. Tahle byla menší než ta, kterou Kylar poprvé viděl v Blintověstarém bezpečném domě, zato měla dveře mezi kotci se zvířaty a pracovnou. Páchlo to tu mnohem méně.

Také mu to teď připadalo známější. Knihy lemující stěny byly jako staří přátelé. Spolu s Blintem do nichdokonce přidali pár receptů. V uplynulých devíti letech si začal Blintova travičského umění vážit.

Jistě, každý wetboy používal jedy. Bolehlav, klejicha, mandragora a kořen ariamu byly místní a smrtelné.Ale Blint znal stovky jedů. V jeho knihách byly celé stránky počmárané jeho těsným, hranatým rukopisem

– „Hlupák. Ředit jedy.“ Další poznámky byly doplňující, od jak dlouho trvá, než se jed projeví, přesnejlepší způsob podání, až po jak udržet rostliny naživu v cizím klimatu.

Mistr Blint zvedl krabici. „Sedni si.“

Kylar si sedl k vysokému stolu, opřel se o něj loktem a podepřel si bradu. Blint převrátil krabici před ním.

Na stůl vypadl bílý had. Kylar měl sotva čas si všimnout, co to je, než mu zaútočil na obličej. Vidělotevřenou tlamu, velké lesklé zuby. Padnul dozadu, byl však příliš pomalý.

Pak had zmizel a Kylar spadl ze stoličky. Dopadl rovnou na záda, ale okamžitě se vymrštil zpátky na nohy.

Blint držel hada za hlavou. Chytil ho ve vzduchu, když zaútočil. „Víš, co to je, Kylare?“

„To je bílá kobra.“ Byl to jeden z nejjedovatějších hadů na světě. Nedorůstali větších rozměrů, vzácně bylidelší než předloktí, ale když vás kousli, zemřeli jste za pár vteřin.

„Ne, tohle je cena za selhání. Kylare, bojuješ lépe než jakýkoliv netalentovaný muž, kterého znám. Nejsi

ale wetboy. Vyznáš se v jedech, víš, jak zabíjet. Tvé reakce jsou jedinečné, máš dobré instinkty. Umíš seskrývat, maskovat, bojovat. Ale umět tyhle věci dobře nic není, nic to neznamená. Asasín tohle umí taky.To proto mají asasínové cíle. Wetboyové mají mrtvoly. Proč jim říkáme mrtvoly? Protože ve chvíli, kdy naně uzavřeme kontrakt, je zbytek jejich krátkého života jen formalita. Máš Talent, Kylare, ale nepoužívášho. Viděl jsi jen málo z toho, co tě můžu naučit, ale nemůžu tě to naučit, dokud neprobudíš svůj Talent.“

„Já vím, já vím,“ řekl Kylar a vyhýbal se mistrovu pohledu.

„Pravdou je, Kylare, že když jsi za mnou přišel, tak jsem učedníka nepotřeboval. Nikdy jsem honepotřeboval. Zaslechl jsem ale zvěsti, že v Cenarii je ukrytý prastarý artefakt, stříbrné ka’kari. Říká se,že ho vyrobil sám Ezra Šílený. Je to malá stříbrná koule, ale když ji k sobě připoutáš, učiní těnezranitelným jakoukoliv čepelí a natrvalo prodlouží tvůj život. Pořád tě mohou nějak zabít, pokud tonebude zahrnovat železo, ale nesmrtelnost, Kylare! A pak jsi přišel ty. Víš, co jsi? Řekla ti to maja Drissa

Nile?“

Durzo věděl o Drisse Nile? „Řekla, že jsem zmrzačený.“

„Ka’kari bylo vytvořeno pro ‚zmrzačené‘ lidi, jako jsi ty. Mělo být lákadlem pro lidi, kteří mají obrovskýTalent, ale postrádají převaděč. Tvým osudem je ho přivolat, Kylare. Nevíš, jak si ho připoutat, ale můžešho přivolat, předat a já budu nesmrtelný.“

„A já budu dál zmrzačený,“ řekl hořce Kylar.

„Až ho budu mít, můžeme Drisse dovolit ho studovat. Je to velká léčitelka. I kdyby jí to trvalo pár let,dopadne to dobře. Nám ale dochází čas,“ řekl Durzo. „Chápeš, proč ti nemůžu dovolit být pouhýmasasínem?“ Dokonce i teď se ušklíbl.

Kylar o tom samozřejmě přemýšlel snad stokrát, ale pokaždé dospěl k názoru, že Durzovi pýcha nedovolí,aby jeho učedník selhal.

„Náš Talent nám umožňuje zavázat se magickou přísahou poslušnosti Shingovi. Tím se Shinga udržuje vbezpečí a my mimo podezření. Je to slabý závazek, ale aby ho wetboy zlomil, musel by s tím jít za mágem

nebo meisterem, jenže všichni mágové ve městě pracují pro Sa’kagé a jen blázen by se odhalil předmeisterem. Staneš se zkušeným asasínem, Kylare, a Shinga začne být nervózní. A on nemá nervozitu

rád.“

„Proč bych někdy něco podnikal proti Shingovi? Podepsal bych si tím vlastní rozsudek smrti.“

„Na tom nezáleží. Shinga, který není paranoidní, dlouho nevydrží.“

„Proč jste mi to nikdy neřekl?“ dožadoval se Kylar vysvětlení. „Pokaždé, když jste mě bil, že nepoužívámsvůj Talent, bylo to jako bít slepce, že nemůže číst.“

„Právě tvá zoufalá snaha použít Talent přivolá ka’kari. Pomáhal jsem ti. A pomůžu ti ještě víc.“ Ukázal nahada ve své ruce. „Tohle je motivace. Je to také nejmilosrdnější jed, jaký znám.“ Mistr Blint nespouštěl zKylara oči. „Dostat tohle ka’kari vždy bylo tvou konečnou zkouškou. Dostaň ho. Nebo jinak…“

Vzduch ochladl. Bylo to tady. Kylarovo poslední varování.

Mistr Blint uklidil hada, posbíral pár zbraní, vzal si batoh, který si už sbalil, a sundal Odplatu z jejího místa

na zdi. Zkontroloval dlouhou černou čepel, pak ji zastrčil zpátky do pochvy. „Na nějaký čas odejdu,“ řekl. „Já s vámi nepůjdu?“

„Ty se musíš vydat na cestu.“

Vydat se na cestu? Ležérní způsob, jakým mu to Blint řekl, bolel skoro stejně jako skutečnost, že měl

pravdu.

30.

„Nelíbí se mi to,“ zamračil se Solon.

Regnus Gyre nastavil tvář větru, který mu téměř narovnal jeho stříbrné vlasy. Dnes byla Dvojčata klidná,jediným zvukem byl hukot větru dujícího nad hradbami. Naslouchal mu, jako by se mu vítr pokoušel něcoříct.

„Předvolání po deseti letech,“ pokračoval Solon. „Proč by něco takového král dělal v předvečer oslavy

plnoletosti vašeho syna?“

„Co je nejlepším důvodem pro shromáždění všech nepřátel na jednom místě?“ zeptal se Regnus, jennepatrně zvýšil hlas, aby ho bylo přes vítr slyšet. I když měli pozdní jaro, bylo stále chladno. V Kvílivýchvětrech nebylo nikdy teplo. Severní vítr profukoval vlněným oblečením a vysmíval se plnovousům adlouhým vlasům, které si muži nechali narůst, aby jim pomohly udržet si o trochu víc tepla.

„Aby je rozdrtil,“ řekl Solon.

„Ještě lepší by bylo rozdrtit je, než se spojí,“ řekl Regnus. „Král ví, že udělám vše, co bude v mých silách,abych byl doma, až syn převezme moc. To znamená cestovat rychle. To znamená malý doprovod.“

„Bylo od něj chytré, že vám malý doprovod nenařídil,“ řekl Solon. „Takovou lstivost bych u něj nečekal.“

„Měl deset let, aby si to promyslel, můj příteli, a pomáhala mu ta lasička.“ Jeho lasičkou myslel FergundaSa’fastiho, mága, který zrovna nepatřil mezi nejmorálnější osoby v Sho’cendi. Fergund navíc od viděníSolona znal a určitě by vykřičel do světa, že je Solon magus, kdyby si myslel, že mu tím uškodí. To kvůliFergundovi zůstával Solon už rok u Regna, když Logan začal mít víc povinností u dvora.

To byla, jak si začínal myslet, obrovská chyba.

„Myslíte si, že nás napadnou po cestě?“ zeptal se Solon.

Regnus přikývl do větru.

„Nepředpokládám, že byste se nechal přesvědčit, abyste nejezdil?“ zeptal se Solon.

Regnus se usmál. Solon si nemohl pomoct, ale toho muže měl rád. Po tom všem, když ochromili jeho roda připravili ho o právo usilovat o trůn, velení v Kvílivých větrech vrátilo Regnovi touhu žít.

V Regnu Gyrovi plál oheň, byl divoký a pyšný jako staří králové. Jako velitel měl nespornou autoritu a díky

svému vystupování se stal každému ze svých mužů otcem, králem i bratrem. V prostém boji proti zluvynikal a liboval si v tom. Khalidorští horalé, z nichž někteří se nikdy nesklonili před jiným mužem, byliválečníci. Pro válku žili, zemřít v posteli považovali za potupu a jediná nesmrtelnost, v kterou věřili, senacházela v písních minstrelů opěvujících jejich hrdinství v boji.

Regnovi říkali Rurstahk Slaagen, Ďábel za hradbami, a posledních deset let se jejich mladíci vrhali protitěm hradbám, snažili se na ně vyšplhat, snažili se za ně proplížit, snažili se zaplatit si cestu dovnitř,pokoušeli se zlézt Dvojčata a napadnout Kvílivé větry zezadu. Regnus je pokaždé rozdrtil. Často při tom

neztratil jediného muže.

Kvílivé větry sestávaly z trojice hradeb ve třech nejužších místech v jediném průsmyku mezi Cenarií aKhalidorem. Mezi hradbami byla pole, která Regnovi ženisti hustě oseli zaostřenými kůly, jámami, pastmia kamennými lavinami na okolních horách, které mohli na útočníky strhnout. Dvakrát se klany dostaly zaprvní hradbu. Pasti sklidily tak velkou úrodu smrti, že nikdo nepřežil, aby mohl vyprávět, co za hradbou

našli.

„Předpokládám, že by to mohlo být i upřímné pozvání,“ řekl Solon. „Logan tvrdí, že patří mezi nejbližšípřátele prince. Možná zapracoval princův vliv.“

„O princi nemám nejlepší mínění,“ řekl Regnus.

„Ale on má vysoké mínění o Loganovi. Můžeme doufat, že bude po své matce. Možná to dokonce bude

její práce.“

Regnus neřekl nic. Nedokázal vyslovit Naliino jméno, ani teď ne.

„Doufat v nejlepší, připravit se na nejhorší?“ navrhl Solon. „Deset našich nejlepších mužů, náhradní koněpro každého z nás a sjet dolů po pobřežní cestě místo po hlavní silnici?“

„Ne,“ zamítl to Regnus. „Jestli můžou nalíčit jednu past, můžou nalíčit i dvě. Klidně bychom jim tím mohli

nahrát do karet.“

„Rozkaz, pane.“ Solon by jen rád věděl, kdo jsou ostatní hráči.

„Stále píšeš té ženě Kaedě?“

Solon přikývl, ale jeho tělo ztuhlo. V hrudi ucítil prázdno. Jistě, velitel se to musel dozvědět. Posílal dopis

každý týden a zpátky nedostal ani jeden.

„No, jestli ti neodpoví ani na tenhle dopis, alespoň budeš vědět, že to není kvůli tomu, že bys nebyl

vytrvalý.“ Regnus poklepal rukou na Solonovo rameno.

Solon si nedokázal pomoct a smutně se usmál. Netušil, jak to Regnus dělá, ale v jeho přítomnosti dokázalstejně snadno čelit zlomenému srdci jako smrti.

*

Máma K. seděla na balkónu usedlosti, která by tam, kde ji postavili, neměla vůbec být. Navzdory všemtradicím a zdravému rozumu ji nechal Roth Grimson zbudovat uprostřed Doupat.

Neměla Rotha ráda a nikdy mít nebude, ale ve svém zaměstnání potkala jen málo lidí, kteří by se jí líbili.Ve skutečnosti s Rothem jednat musela, protože si nemohla dovolit ho ignorovat. V Sa’kagé byl jednou zvycházejících hvězd. Byl nejen inteligentní, ale vypadalo to, že všechno, čeho se dotkne, promění ve zlato.

Po gildovních válkách se najednou vynořil jako hlava Rudých drtičů a rychle si podmanil polovinu Doupat.

Sa’kagé se do toho samozřejmě vložila, odstranění Corbina Fishilla Durzo Blintem byl jen začátek, alebude trvat celé roky, než se situace uklidní. Jistě, Devítka byla zvědavá, jak mohl Roth vést svou gildu tak

dobře, že získali tolik území. A Rothovi se jejich otázky očividně nelíbily, ale uznával je. Jedno její slovo anikdy se do Devítky nedostane. Další slovo a bude mrtvý. Byl dost chytrý, aby to pochopil.

Rothovi bylo hodně přes dvacet. Vysoký impozantní mladík, který se choval jako princ mezi psy. Blízko usebe posazené modré oči, tmavé vlasy, záliba v drahém oblečení, dnes si vzal hnědou tuniku ozdobenou

planganskými třásněmi, které právě přicházely do módy, odpovídající kožené kalhoty a stříbremvydělávané boty. Vlasy si lehce olejoval, vlnitá kadeř mu občas padala do očí.

„Kdyby tě někdy unavilo pracovat pro našeho Pána mincí, mohlo by se ti dařit v jednom z mýchnevěstinců. Muži by tě zbožňovali.“ Nadhodila to, aby zjistila, jak zareaguje.

Zasmál se. „Budu si to pamatovat.“

Mávnutím ruky dal vědět sluhům, aby přinesli snídani. Jejich malý stůl stál na okraji balkónu a oni sedělivedle sebe. Roth zjevně chtěl, aby obdivovala jeho panství. Možná doufal, že se ho zeptá, proč ho

postavil tady.

To zadostiučinění mu dopřát nemínila. Kromě toho si to už prověřila. Věděla, že k tomu měl dost dobrýdůvod. Vlastnil část nábřeží, což mu umožňovalo trochu pašovat, a přestože byl dok poměrně malý, aby zněj měl větší výnos, nepřitahoval pozornost krále. Taky si tu půdu mohl dovolit za almužnu, i když si vprůběhu stavby najal tolik ranařů, že ho stáli téměř veškeré úspory. Když chudinu vystěhovali, ti čestní izloději dychtili okrást hlupáka, co si chce postavit panství na jejich břehu. Ranaři jich museli zbít stovky.Máma K. věděla, že nejméně půl tuctu jich zabili. Když vás přistihli, že jste bez povolení vstoupili naGrimsonův pozemek, znamenalo to pro vás smrt.

Zdi byly vysoké a na vrcholku poseté skleněnými střepy a kovovými hroty, které se tam v ranním sluncityčily jako špičaté stíny. Ranaři hlídali zdi, muži, kteří se na svou práci hodili a zároveň si ji užívali. Nikdo z

místních se už o vloupání nepokoušel. Amatéři to buď zkusili a zaplatili za to, nebo se dozvěděli o těch,co to zkoušeli. Profesionálové věděli, že můžou přejít Vandenský most a najít si snazší cíl.

Jeho zahrady byly překrásné, i když dával přednost květinám a keřům, které se plazily při zemi, takžejeho lučištníci neměli blokovaný výhled. Nachové, zelené, žluté a oranžové skvrny v jeho zahradě ostře

kontrastovaly s šedí a omšelostí Doupat.

Sluhové přinesli první chod, rozpůlené krvavé pomeranče s karamelovou krustou. Roth zahájil rozhovorzmínkou o počasí. Nebyla to zvlášť podnětná volba, ale Máma K. od něj víc nečekala.

Pokračoval výkladem o své zahradě, zatímco sluhové přinesli kořeněný brzlík. Měl nutkání čerstvýchzbohatlíků upozorňovat, co kolik stálo. Ona ale dokázala odhadnout, na kolik ho panství přišlo, i podlekvality jídla a služeb. Kdy už se dostane k věci?

„Prý se brzy uvolní místo v Devítce,“ řekl Roth zcela nečekaně. Měl nejdřív vyprávět pár humornýchhistorek ze své práce a využít je, aby ho k té otázce dovedly. Máma K. o něm začínala pochybovat.

„Ano,“ řekla. Nic víc. Nemínila mu to usnadnit. Slunce se právě vyhouplo nad obzor a zbarvilo oblohu dojasně oranžové. Bude horký den, i v tuto hodinu si vystačila jen s šálou kolem ramen.

„Pracoval jsem s Phineasem Serastinem šest let. Vyznám se v té práci líp než kdokoliv jiný.“

„Pracoval jsi pro Serastina, ne s ním.“

V očích se mu zablýsklo, neřekl však nic. Nebezpečná povaha. Pan Grimson nemá rád, když ho opravují.

„Myslím, že vaši špioni nejsou dost chytří, aby poznali, kolik práce jsem odvedl já, a kolik ten stařec.“

Pozvedla obočí. „Špioni?“

„Každý ví, že máte všude špiony.“

„Dobře. Když to každý ví, tak to musí být pravda.“

„Aha, chápu,“ řekl Roth. „Je to jedna z věcí, co každý ví, ale já bych se o nich neměl zmiňovat, protože to

je nezdvořilé.“

„V téhle organizaci jsou lidé, u kterých by mohlo být nebezpečné chovat se k nim nezdvořile, chlapče.

Jestli mě žádáš o hlas, měl by sis ze mě udělat přítele.“

Řekl sluhům, aby odnesli talíře, které pak nahradily plátky kořeněného masa a talíř lehce ogrilovaných

vajec se sýrem.

„Já nežádám,“ řekl tiše.

Máma K. skončila s vejci a načala grilované maso. Vynikající. Musel si přivést šéfkuchaře z Gandu. Dojedla

a podívala se na vyjasňující se oblohu, slunce pomalu vycházelo nad železnou branou Grimsonovyusedlosti. Jestli tu poznámku vezme zpět, nechá ho žít.

„Nevím, proč máte tak velký vliv na Devítku, ale vím, že potřebuji váš hlas, a dostanu ho,“ řekl Roth.„Vezmu si váš hlas, nebo si vezmu vaši neteř.“

Chutně okořeněné maso, které se jí ještě před chvílí rozplývalo na jazyku, najednou chutnalo jako písek.

„Pěkné děvče, že? Rozkošné krátké copy. Je tak smutné, že její matka zemřela, ale je úžasné, že mábohatou tetu, která jí našla místo, kde může žít, a dokonce na hradě! Přesto by ta stará bohatá děvkaudělala lépe, kdyby nenechala svou neteř vychovat služebnou.“

Ztuhla. Jak to zjistil?

Účetní knihy. Své účetní knihy měla zakódované, ale Phineas Serastin byl Pán mincí v Sa’kagé. Měl přístup

k víc finančním záznamům než dalších pět lidí v království dohromady. Roth musel prohledat záznamy anajít platby služebné na hradě. Byla to bázlivá žena. Jedna výhružka od Rotha a zlomila by se.

Roth vstal, talíř už měl prázdný. „Ne, seďte. Dojezte snídani.“

Sedla si, jako stroj, využila toho času k přemýšlení. Může dívku nechat zmizet? Na tohle Durza využítnemůže, ale on nebyl jediný wetboy ve městě.

„Jsem krutý muž, Gwinvere. Vzít život je…“ Roth se při tom pomyšlení otřásl vzrušením. „Lepší. Lepší nežvšechna potěšení, která prodáváš. Ale já svůj apetit ovládám. A to z nás lidí dělá víc než pouhé otroky, že

ano?“

Natáhl si tlusté kožené rukavice. Padací mříž před jeho branou se zvedala, zatímco mluvil. Venku vidělaMáma K. tucty shromážděných zbídačených venkovanů. Zjevně šlo o každodenní rituál.

Dole čtveřice sluhů přinesla do zahrady stůl naložený jídlem. Položili ho a odešli dovnitř.

„Ti ubožáci jsou otroci svého hladu. Otroci, ne lidé.“

Vyhladovělí ubožáci se hnuli kupředu a vtlačili ty vpředu dovnitř. Podívali se na hroty padací mříže nadsebou a pak na Rotha a Mámu K. Ale jejich oči nejvíc zajímalo jídlo. Vypadali jako zvířata, zdivočeli

hladem.

Mladá žena se odhodlala jako první. Rozběhla se. Jen co udělala pár kroků, ostatní ji následovali. Byli tamstaří i mladí, ženy, děti, jediné, co měli společného, bylo zoufalství.

Ale Máma K. neznala důvod jejich šílenství. Doběhli k jídlu a vrhli se na ně, nacpávali si kapsy klobásami,strkali si do úst delikatesy tak drahé, že se jim z nich asi udělá později špatně.

Sluha podal Rothovi arbalestu. Byla natažená a nabitá.

„Co chceš dělat?“ zeptala se Máma K.

Chudáci ho uviděli a rozprchli se.

„Zabíjím podle jednoduchého vzorce,“ řekl Roth a pozvedl zbraň. Stiskl spoušť a mladík padl s šipkou vpáteři.

Roth sklonil arbalestu, ale místo aby ji natáhl navijákem, chytil rukavicí tětivu a natáhl ji ručně. Na malýokamžik černé tetování vypadající jako nějaká značka vyvstalo zpod jeho kůže a kroutilo se mocí. Bylo toneskutečné.

Vystřelil znovu a mladá dívka, která se ke stolu rozběhla jako první, padla bezvládně k zemi.

„Krmím své malé stádo každý den. První týden v měsíci zabíjím první den. Druhý týden druhý den.“Odmlčel se, když znovu natahoval arbalestu. Vystřelil znovu a jiná žena se zhroutila, když jí střela prolétla

hlavou. „A tak dál. Ale nikdy nezabiji víc než čtyři.“

Většina venkovanů už byla pryč kromě starce, který se belhal k třicet stop vzdálené bráně. Šipka hozasáhla do kolena. S křikem upadl a začal se plazit.

„Otroci na to nikdy nepřijdou. Ovládají je jejich žaludky, ne mozky.“ Roth počkal, až stařec dosáhne

brány, minul, zkusil to znovu a zabil ho. „Vidíte támhletoho?“

Máma K. si všimla otrhance, který prošel pod padací mříží. Ostatní se rozprchli.

„To je můj oblíbenec,“ představil ho Roth. „Přišel na můj vzorec.“ Muž beze strachu vešel dovnitř, kývl naRotha a pak šel ke stolu, kde se dal beze spěchu do jídla.

„Jistě, mohl by o tom říct ostatním a zachránit pár životů. Ale já bych mohl změnit vzorec a on by ztratilsvou výhodu. On přežívá, Gwinvere. Kdo chce přežít, je schopen učinit oběti.“ Roth podal arbalestu arukavici sluhovi a změřil si Mámu K. pohledem. „Otázkou je, chcete přežít?“

„Přežila jsem toho víc, než si ty dokážeš představit. Máš svůj hlas.“ Později ho nechá zabít. Teď nesmělaukázat slabost. Bez ohledu na to, jak se cítila. On byl zvíře a mohl by její strach vycítit.

„Och, já chci mnohem víc než váš hlas. Chci Durzo Blinta. Chci stříbrné ka’kari. Chci… toho mnohem víc. A

s vaší pomocí to dostanu.“ Usmál se. „Jak vám chutnalo grilované selátko?“

Potřásla hlavou, zmatená, mimoděk se podívala na prázdný talíř. Pak ztuhla. V zahradě sluhové sbírali tělaa odnášeli je dovnitř.

„Řekl jsi selátko,“ ujišťovala se.

Roth se jen usmál.

31.

„No to se podívejme, vypadáš jako jižní konec směrem na sever uvázaného koně,“ řekl Logan, kdyžKylara zastavil uprostřed Drakeova dvora.

„Díky,“ odtušil Kylar. Chtěl jít dál, ale Logan se ani nehnul. „Co chceš, Logane?“

„Hmm?“ zeptal Logan. Byl by zosobněním nevinnosti, kdyby nevinnost mohla být tak vysoká. Ne že bynedokázal opustit svou obvyklou snílkovskou pózu. V prvé řadě byl Logan příliš inteligentní na to, abyněkdo bral jeho zadumané vystupování vážně. A také byl zatraceně pohledný. Kdyby byl v říši nějaký vzor mužnosti, pak by to byl Logan. Byl jako z masa vytesaná hrdinská socha. Šest měsíců v roce strávených s otcem obalilo jeho postavu svaly, které mu dodávaly drsné vzezření, při němž omdlévaly nejen mladécenarijské ženy. Dokonalé zuby, dokonalé vlasy a samozřejmě absurdně velké množství peněz, kterébudou jeho, až dosáhne jednadvaceti, za tři dny, celkový obraz jen podtrhly. Přitahoval téměř stejnoupozornost jako jeho přítel princ Aleine, a dokonce větší u dívek, které nestály o to, aby je zatáhli dopostele a příští den odhodili pryč. Jeho jediným štěstím bylo, že neměl nejmenší tušení, jak moc jeatraktivní nebo jak ho lidé zbožňují, a jak moc mu závidí. Proto mu Kylar dal přezdívku Zlobr.

„Logane, pokud jsi jen tak nestál uprostřed dvora, přišel jsi sem, až když jsem já vešel branou, cožznamená, že jsi na mě čekal. Teď tu stojíš, místo abys odešel se mnou, což znamená, že nechceš, abykdokoliv slyšel, co mi chceš říct. Serah není na svém obvyklém místě dva kroky za tebou, což znamená,že šla se svou matkou kupovat šaty nebo tak nějak.“

„Kupuje vyšívání,“ opravil ho Logan.

„Tak o co jde?“ zeptal se Kylar.

Logan zašoupal nohama. „Nesnáším, když tohle děláš. Nenecháš mě, abych se k tomu dostal svým tempem. Chystal jsem se, hej, kam si myslíš, že jdeš?“

Kylar se zastavil. „Protahuješ to.“

„No dobře. Jen se zastav. Tak mě napadlo, že bychom si někdy mohli zopakovat náš pěstní souboj,“

navrhl Logan.

Pěstní souboj. A lidé předpokládali, že někdo tak velký bude hloupý.

„Zmlátil jsi mě jako žito,“ řekl Kylar a usmíval se té lži. Kdyby spolu bojovali, Logan by mohl klást otázky.Mohl by o tom přemýšlet. Nebylo to moc pravděpodobné, ale mohl by začít tušit, že od jejich posledníhoboje neuplynulo celých devět let.

„Nemyslíš si, že bys vyhrál, že ne?“ chtěl vědět Logan. Od té doby, kdy ho ponížil při souboji v aréně,začal Logan brát trénink opravdu vážně. Trávil několik hodin denně s nejlepšími mistry meče ve městě,kteří nebyli členové Sa’kagé.

„Pokaždé, když jsme spolu bojovali, jsi mě rozdrtil. Já…“

„Pokaždé? Jednou! A to před deseti lety!“

„Devíti.“

„Na tom nezáleží,“ odsekl Logan.

„Kdybys mě zasáhnul jednou z těch kovadlin, které vydáváš za ruce, nikdy bych už nevstal,“ řekl Kylar. To byla skoro pravda.

„Byl bych opatrný.“

„Pro zlobra nejsem soupeřem.“ Něco bylo špatně. Logan ho o souboj žádal jednou do roka, ale nikdy netak usilovně. Loganovi by čest nedovolovala nutit přítele, který už se jasně rozhodl, i když by nechápalproč. „O co tu jde, Logane? Proč chceš bojovat?“

Lord Gyre sklopil pohled a poškrábal se na hlavě. „Serah zajímalo, proč spolu nezápasíme. Myslela si, žeby to byl dobrý souboj. Ne že by nás chtěla vidět zraněné, ale…“ Logan se nejistě odmlčel.

Ale ty si nemůžeš pomoct a chceš se trochu ukázat, pomyslel si Kylar. „Mluvíš o dobrém souboji, když sechystáš položit hlavu na špalek a konečně ji požádat o ruku?“

Zlobr si silně povzdechl. Všechna jeho povzdechnutí byla silná, ale tohle bylo dost silné i na něj. Chvíli totrvalo. Přitáhl si stoličku čeledína a posadil se na ni, nedbal na svůj drahý plášť, který tak vyválel vešpíně.

„Vlastně jsem o tom s hrabětem mluvil už před pár dny.“

„Tys o tom s ním mluvil?“ divil se Kylar. „A?“

„On souhlasil…“

„Gratuluji! Kdy to bude, ty velký, dlouho už ne svobodný bastarde?“

Zlobr zíral do prázdna. „Ale dělá mu to starosti.“

„Žertuješ?“

Logan zavrtěl hlavou.

„Zná tě od narození. Vaše rodiny jsou nejlepšími přáteli. Svatbou získá lepší titul. Polepší si. Máš dobré vyhlídky a vy dva jste prakticky zasnoubení celé roky. S čím by si mohl dělat starosti?“

Logan se podíval Kylarovi do očí. „Řekl, že budeš vědět. Jste do sebe zamilovaní?“

Oof. „Ne,“ řekl Kylar po příliš dlouhé pauze.

Logan si toho všiml. „A ona je?“

Kylar zaváhal. „Myslím si, že to sama neví.“ Byl to omyl. Serah Kylara nemilovala a on ji ani neměl rád.

„Miluji ji celý svůj život, Kylare.“

Kylar neměl co říct.

„Kylare?“ Zlobr se na něj upřeně podíval.

„Ano?“ „Miluješ ji?“

„Ne.“ Kylarovi se dělalo zle a zuřil, ale ve tváři se mu nezračilo nic. Řekl Serah, aby Loganovi vyznala lásku, žádal ji o to. Slíbila, že to udělá.

Logan se na něj podíval, ale jeho obličej se ještě neuvolnil. Kylar to čekal.

„Pane,“ ozval se hlas za Kylarem. Kylar ani neslyšel portýra přicházet.

„Ano?“ obrátil se na starého muže.

„Právě přišel posel se zprávou pro vás.“

Kylar otevřel zapečetěnou zprávu, aby se vyhnul pohledu na Logana. Stálo tam: „Musíme se vidět. Dnes v

deset. V Modrém kanci, Jarl.“

Kylara zamrazilo. Jarl. O Jarlovi nic neslyšel od chvíle, kdy opustil ulici. Jarl si měl myslet, že zemřel. Toznamenalo, že ho Jarl vyhledal buď proto, že potřeboval Kylara Sterna, nebo věděl, že Kylar je Azoth.Kylara nenapadal žádný důvod, proč by Jarl potřeboval Kylara Sterna.

Jestli Jarl věděl, kdo je, co ještě věděl?

Mistr Blint byl pryč. Kylar by se s ním mohl setkat. Měl by se o to postarat osobně.

„Musím jít,“ řekl. Otočil se a zamířil k bráně.

„Kylare!“ zavolal na něj Logan.

Kylar se otočil. „Věříš mi?“ zeptal se. Logan bezmocně rozhodil rukama. „Ano.“ „Tak mi věř.“

*

Modrý kanec byl jedním z lepších nevěstinců Mámy K. Nacházel se na východním břehu v Sidlinské ulici,nedaleko Tomoiského mostu. Měl pověst podniku s nejlepšími víny ve městě, skutečnost, kterou nemáloobchodníků připomínalo manželkám, když odpovídali na jejich nepříjemné otázky. „Přítel mi řekl, že tědneska viděl jít do Modrého kance.“

„Ano, jistě, drahá. Obchodní jednání. Úžasný výběr vín.“

Byla to Kylarova první návštěva. Nevěstinec měl tři patra. Přízemí, kde se podávalo jídlo a vína,připomínalo příjemnou hospůdku. Cedule označovala první patro jako „salonek“ a třetí patro jako „pokojehostů“.

„Ahoj, můj lorde,“ vydechl hlas vedle Kylara, když se nejistě zastavil mezi dveřmi.

Otočil se a ucítil, jak mu rudnou tváře. Žena stála blízko, dost blízko, aby se přes něj přelila aromatickávůně jejího parfému. Hlas měla melodicky hluboký a příjemný, jako by spolu sdíleli nějaké tajemství neboho měli v brzké době sdílet. Ale to bylo ničím ve srovnání s tím, do čeho se oblékla. Neměl tušení, jestli to vůbec může nazývat šaty, přestože ji to zakrývalo od krku po kotníky. Ušité z bílé krajky, nebyly přílištěsné a pod nimi nic nenosila.

„Prosím?“ řekl, donutil se podívat se jí do očí a zrudl ještě víc.

„Je něco, s čím bych vám mohla pomoci? Mám vám přinést sklenici sethijského červeného a povědět vám o naší nabídce?“ Vypadalo to, že se jeho rozpaky baví.

„Ne, děkuji vám, mylady,“ odmítl.

„Možná byste dal přednost tomu jít se mnou do salonku a promluvit si víc… soukromě,“ navrhla a přejela mu prstem po tváři.

„Vlastně bych, hmm, tomu přednost nedal. Stejně vám děkuji.“

Pozvedla obočí, jako by mu navrhovala něco ďábelského. „Normálně mám ráda muže, kteří mě nejdřív

trošku rozpálí, ale pokud chcete jít rovnou do pokoje, pak…“

„Ne!“ vyhrkl Kylar, pak si uvědomil, že zvýšil hlas a lidé se po něm otáčejí. „Myslím tím, ne, děkuji vám.Přišel jsem za Jarlem…“

„Och, vy jste jeden z nich,“ řekla, její hlas najednou zněl úplně obyčejně. Ta změna byla nepříjemná.Kylar si poprvé uvědomil, že ani není v jeho věku. Nemohlo jí být víc než sedmnáct. Mimoděk si vzpomněl na Mags, jednu z Drakeových dcer. „Jarl je v kanceláři. Tudy,“ ukázala.

Když ho teď přestala svádět, Kylar ji viděl jinak. Byla tvrdá, vypočítavá. Jak odcházel, zaslechl od ní: „Vypadá to, že ti hezcí vždycky kopou za druhý tým.“

Nechápal, co tím myslela, ale pokračoval dál, bál se, že se mu bude smát. Byl na půl cesty mezi stoly akanceláří, když se ohlédl zpátky. Dívka zpracovávala staršího obchodníka, něco mu šeptala do ucha. Mužse rozzářil.

Kylar zaklepal na dveře kanceláře.

Otevřely se. „Pojď dovnitř, rychle,“ vyzval ho Jarl.

Kylar vstoupil, v hlavě měl zmatek. Jarl, protože to byl nepochybně jeho starý přítel, vyrostl v

pohledného muže. Měl kvalitní oblek podle nejnovější módy, tuniku z indigového hedvábí, těsné kalhotyze srnčí kůže s opaskem se stříbrnou sponou. Jarlovy tmavé vlasy byly zapletené do mnoha tenkýchdlouhých copánků, každý naolejovaný a sčesaný dozadu. V očích měl hodnotící pohled.

Slabé zašustění látky o látku z rohu. Někdo se ke Kylarovi blížil zezadu, držel se mimo jeho zorné pole.Kylar instinktivně vykopnul.

Jeho noha zasáhla bodyguarda do hrudi. Přestože byl strážný mohutný muž, Kylar cítil, jak se lámoužebra. Muž odletěl proti zdi. Sjel po ní na podlahu a zůstal nehybně ležet.

Kylar okamžitě prozkoumal zbytek místnosti, ale žádnou další hrozbu nenašel. Jarl roztáhl ruce, abyukázal, že nemá zbraň.

„Nechystal se tě napadnout. Jen se ujišťoval, že nemáš zbraně. Přísahám.“ Jarl se podíval na muže na podlaze. „U koulí Nejvyššího krále, ty jsi ho zabil.“

Zamračený Kylar se podíval na muže, který ležel v bezvědomí v rohu. Klekl k němu a přitiskl mu prsty nakrk. Nic. Přejel mu rukama po hrudníku, aby zjistil, jestli mu zlomené žebro nepropíchlo srdce. Pakzaťatou pěstí udeřil do mužova hrudníku. A znovu.

„Co to sakra…“ Jarl se zarazil, když se mužova hruď najednou zvedla.

Bodyguard zakašlal a zasténal. Kylar věděl, že každý nádech je pro něj utrpením, ale bude žít.

„Sežeň někoho, ať se o něj postará,“ řekl Kylar. „Má zlomená žebra.“

Jarl, oči vytřeštěné, odešel do hlavního sálu a vrátil se se dvěma dalšími bodyguardy. Stejně jako ten

první byli velcí a svalnatí a vypadali, že s krátkými meči u boku dovedou zacházet. Jen se na Kylara

podívali a zvedli hromotluka mezi sebe.

Vynesli ho z místnosti a Jarl za nimi zavřel dveře. „Jednu nebo dvě věci ses už naučil, co?“ řekl Jarl. „Já těnezkoušel. Trval na tom, že tu zůstane. Nenapadlo mě… nech to plavat.“ Po chvíli, kdy na přítele jen zíral, Kylar řekl: „Vypadáš dobře.“ „Neznamená to ‚Jak jsi mě, u devíti pekel, našel, Jarle?‘“ zasmál se Jarl. „Jak jsi mě, u devíti pekel, našel, Jarle?“ Jarl se usmál. „Nikdy jsem tě neztratil. Nikdy jsem nevěřil, že jsi mrtvý.“

„Ne?“

„Nikdy jsi mě nedokázal převézt, Azothe.“

„To jméno nevyslovuj. Ten kluk je mrtvý.“ „Mrtvý?“ zeptal se Jarl. „Jaká škoda.“

V místnosti se rozhostilo ticho, když si jeden druhého prohlíželi. Kylar nevěděl, co má dělat. Jarl rozhodněbyl jeho přítel, Azothův přítel. Byl ale i Kylarovým přítelem? Skutečnost, že věděl, kdo Kylar je, možná tověděl celá léta, Kylarovi napovídala, že není nepřítel. Alespoň zatím ne. Něco v Kylarovi chtělo uvěřit, žeho chtěl Jarl prostě vidět, mít příležitost se s ním rozloučit, což si na ulici nemohl dovolit. S mistremBlintem však strávil příliš mnoho let, aby zastával tak naivní názor. Když si ho Jarl zavolal teď, znamenaloto, že něco potřebuje.

„Oba jsme ušli pořádný kus cesty, co?“ řekl Jarl.

„Proto jsi mě sem přivedl? Abychom si o tom popovídali?“

„Pořádný kus cesty,“ zopakoval zklamaně Jarl. „Něco ve mně doufalo, že ses tak moc nezměnil, Kylare.

Čekal jsem roky, abych se s tebou setkal. Vážně, i když jsi tehdy odešel. Chtěl jsem se ti omluvit.“

„Omluvit?“

„Nechtěl jsem ji nechat zemřít, Kylare. Jen jsem se odtud moc často nedostával. Snažil jsem se, alenedokázal jsem ji najít. Ona se hodně toulala. Ale pak prostě zmizela. Nikdy jsem nezjistil, co se jí stalo.Je mi to líto.“ V Jarlových očích se zaleskly slzy, odvrátil hlavu, čelisti pevně sevřené.

Myslí si, že Elene zemřela. Viní se z toho. Celé ty roky s tou vinou žije. Kylar otevřel ústa, aby mu řekl, žeje naživu, že podle zpráv, které dostával, se má dobře, že ji ve dnech, kdy chodí nakupovat, zpovzdálísleduje, ale nevydal ani hlásku. Dva dokáží udržet tajemství, říkával Blint, když je jeden z nich mrtvý.Kylar už Jarla neznal. Pracoval v jednom z nevěstinců Mámy K, takže jí určitě donášel, ale možná Jarl prodával informace i jiným.

Bylo to příliš riskantní. Kylar mu to nemohl říct. Vztahy jsou lana, která nás svazují. Láska je oprátkou.Jedinou věcí, která Kylara udržovala v bezpečí, bylo, že nikdo nevěděl o oprátce s jeho jménem. Ani onnevěděl, kde Elene je. Žila v bezpečí někde na východním břehu. Možná se vdala. Vypadala šťastná, aleon se k ní nikdy nepřiblížil. Jedinou věcí, která udržovala Elene v bezpečí, byl Kylarův odstup.

Jarlova vina nemohla vyvážit Elenino bezpečí. Nic nemohlo. Zatraceně, mistře Blinte, jak takhle dokážetežít? Jak můžete být tak silný, tak tvrdý?

„Nikdy jsem ti to nevyčítal,“ řekl Kylar. Znělo to uboze. Věděl, že to nepomůže, ale nic víc nabídnout nemohl.

Jarl zamrkal, a když se Kylarovi znovu podíval do očí, jeho už byly suché. „Kdyby šlo jen o to, nikdy bychtě nežádal, abys přišel. Durzo Blint má nepřátele a ty taky.“

„To není žádná novinka,“ ušklíbl se Kylar. Nezáleželo na tom, že s mistrem Blintem nikdy nemluvili osvých zakázkách a že každý, kdo z první ruky okusil jejich práci, byl po smrti. Slova unikají. Slova vždycky uniknou. Jiný wetboy jim mohl připsat svou zakázku. Klient se mohl chvástat, koho si najal. Mělinepřátele, kteří jim křivdili, a ještě víc nepřátel, kteří si jen mysleli, že jim Durzo ukřivdil. To byla jedna zdaní za to, že jste nejlepší. Rodiny mrtvol nikdy nepřisuzovaly úspěšné zabití druhořadým wetboyům.

„Pamatuješ si na Rotha?“

„Jeden z Krysových výrostků?“ ujišťoval se Kylar.

„Ano. Očividně je chytřejší, než jsme si mysleli. Co Krysa zemřel… no, každý z gildy utíkal, jako by byla vplamenech. Ostatní gildy se hnuly a rozebraly si naše území. Každý musel bojovat o přežití. Roth si jakoKrysova pravá ruka žádné přátele nenadělal. Snad tucetkrát ho málem zabili. Podle všeho z toho vždycky vinil tebe.“

„Mě? A z čeho?“

„Ze zabití Krysy. Kdybys ho nezabil, nikdo by si na Rotha netroufnul. Nikdy neuvěřil, že jsi po smrti, alenebyl v pozici, aby mohl zjistit, čím ses stal. To se změní.“

Kylar ucítil svíravý pocit v hrudi. „Ví, že jsem naživu?“

„Ne, ale do roka bude zasedat v Devítce, možná dřív. Snaží se získat místo, které se tam právě uvolnilo. S

takovou mocí tě najde. Já jsem se s ním nikdy nesetkal, ale ty historky, které jsem slyšel… Je to vážněšílenec. Krutý. Pomstychtivý. Děsí mě, Kylare. Nikdo mě tak neděsil, od ty víš koho.“

„Tak proto jsi mě sem pozval? Abys mi řekl, že po mně Roth půjde?“ zeptal se Kylar.

„Ano, ale je toho víc,“ řekl Jarl. „Chystá se válka.“

„Válka? Zpomal. Jakou roli v tom hraješ, Jarle? Jak to všechno víš?“

Jarl se odmlčel. „Ty jsi posledních deset let strávil pod dohledem mistra Blinta. Já strávil posledních deset let u Mámy K. A zatímco ty ses naučil bojovat, já si osvojil něco víc… intimního. Tajemství měst proplouvají ložnicemi.“ To určitě citoval Mámu K.

„Ale proč mi pomáháš? Hodně se toho změnilo od doby, kdy jsme jako gildovní krysy kradli chleba.“

Jarl pokrčil rameny a zase se podíval stranou. „Jsi můj jediný přítel.“

„Jistě, když jsme byli děti…“

„Ne ‚byl jsi‘. Jsi. Jsi jediný přítel, kterého jsem kdy měl, Kylare.“

Snažil se potlačit náhlý pocit viny, jak je to dlouho, co si naposled vzpomněl na Jarla?, a řekl: „A co

všichni ostatní? Lidé, se kterými pracuješ?“

„Spolupracovníci, zaměstnanci a klienti. I když jsem si našel něco jako milenku. Ale žádní přátelé.“

„Ty máš milenku a ona není tvým přítelem?“

„Její jméno je Stephan. Je to třiapadesátiletý obchodník s oděvy, se ženou a osmi dětmi. Poskytuje mi

ochranu a krásné šaty a já mu poskytuji sex.“

„Och.“ Najednou mumlání nevěstky o kopání za druhý tým dávalo mnohem větší smysl. „Jsi tady šťastný, Jarle?“

„Šťastný? Co je tohle sakra za otázku? Štěstí s tím nemá nic společného.“

„Omlouvám se.“

Jarl se hořce zasmál. „Jak jsi získal zpátky svou nevinnost, Kylare? Tvrdil jsi, že Azoth zemřel.“

„O čem to mluvíš?“

„Chceš odejít, když teď víš, že jsem buzík?“

„Ne,“ bránil se Kylar. „Jsi můj přítel.“

„A ty jsi můj. Ale i kdybych tě právě neviděl, jak jsi málem zabil Gerka, zajímalo by mě, jestli jsi opravdu

wetboy. Jak můžeš zabíjet lidi a uchovávat svou duši nedotčenou, Kylare?“ Jméno trochu zdůraznil.

„Jak si uchováváš nedotčenou duši jako děvka?“

„Nejde to.“

„Ani mně ne,“ řekl Kylar.

Jarl ztichl. Studoval Kylara upřeným pohledem. „Co se ten den stalo?“

Kylar věděl, že se Jarl zeptá. Zachvěl se. „Durzo mi řekl, že jestli se chci stát jeho učedníkem, tak musím

zabít Krysu. Po tom, co provedl Panence… jsem to udělal.“

„Jen tak?“

Kylar zvažoval, že mu zalže, ale jestli si někdo zasloužil pravdu, byl to Jarl. Kvůli Krysovi si toho vytrpěl vícnež kdokoliv jiný. Když už mu zatajil pravdu o Panence, nemohl to udělat znovu.

Kylar mu pověděl celý příběh, jak ho neřekl nikomu jinému kromě mistra Blinta.

Popis krveprolití a jak ubohý Krysa byl, s Jarlem nepohnul. Jeho obličej zůstal nehybný. „Zasloužil si to.Zasloužil si to a zasloužil by víc,“ řekl Jarl. „Jen bych si přál, abych měl kuráž udělat to sám. Přál bych sito vidět.“ Ukončil tenhle rozhovor zženštilým mávnutím ruky. „Má mi přijít klient, takže poslouchej,“ řeklmu Jarl. „Khalidor chystá invazi. Různé části Sa’kagé byly zmobilizovány, ale většinou jde o kouřovou clonu. Pravděpodobně jen Devítka ví, co se opravdu děje, možná to ví pouze Shinga. Nedokážu ti ani říct, na jakou stranu se postavíme.

Podstatné je, že si nemůžeme dovolit, aby Cenarie tuhle válku prohrála. Nevím, jestli si to Devítkauvědomuje. Ursuulové si na Cenarii činí nárok celé generace, ale před pár měsíci požadoval BohokrálUrsuul tribut v podobě nějakého zvláštního drahokamu a volného průchodu, tvrdil, že ho víc zajímá válkav Modai než my. Král Gunder mu řekl, kam má táhnout, a nebylo to po královských silnicích.

Podle jednoho mého zdroje Bohokrál přísahal, že nás smete jako první. Má padesát čarodějů, možnámnohem víc. Nemyslím si, že by proti nim král Gunder dokázal postavit deset mágů.“

„Ale Sa’kagé přežije,“ řekl Kylar. Ne že by mu na tom nějak záleželo. Myslel na Drakeovy a Logana.Khalidořané by je mohli zabít.

„Sa’kagé přežije, Kylare, ale když vypálí všechny podniky, nevymůžeme žádné peníze. Jestli budou všichni obchodníci na mizině, nebudou se věnovat hazardu nebo chodit za děvkami. Z některých válek profitovat dokážeme. Tahle by nás zničila.“

„Tak proč mi to říkáš?“

„Durzo stojí uprostřed všeho.“

„Jistěže,“ nechápal Kylar. „Pravděpodobně polovina šlechticů v armádě se snaží odstranit své nadřízené,aby zaujali jejich místo v řetězci velení. Ale mistr Blint by nikdy nepřijal zakázku, která by vážně ohrozilabezpečí města. Ne když jsou věci tak špatné, jak říkáš.“

Jarl zavrtěl hlavou. „Myslím, že pracuje pro krále.“

„Mistr Blint by pro krále nikdy nepracoval,“ nevěřil Kylar.

„Bude pro něj pracovat, když teď mají jeho dceru.“

„Jeho co?“

32.

Lord generál Agon stál na uhrabaném bílém štěrku uprostřed zámecké zahrady se sochami a snažil senevypadat tak neklidně, jak se cítil. Zatraceně příhodné místo pro setkání s nájemným vrahem.

Jindy by si myslel, že se místo pro setkání s asasínem hodí. I když mu Blint nařídil, aby si s sebou nevzalžádné vojáky, tak kdyby se pro to rozhodl, byla tu spousta míst, kde je ukrýt. A skutečnost, že se setkáníodehraje na půdě hradu, by mohla Agona taky uklidnit. Mohla by, kdyby to místo nenavrhl sám Blint.

Noční vítr zakryl měsíc mraky a Agon napínal uši, jestli nezaslechne tiché zachrastění štěrku ohlašujícíBlintův příchod. Nepochyboval, že se Blint do hradu dostane. Jeho vzpomínky byly stejně ostré jako dýky,

které kdysi našel pod polštáři královské rodiny. Měl však své rozkazy.

Rozhlédl se po okolních sochách. Byli to hrdinové, každý z nich, a on se divil, co dělá v jejich společnosti.Zahrada obvykle bývala útočištěm. Mohl se procházet po urovnaném bílém a černém kamení a prohlížet si

mramorové sochy, přemýšlet, jak by se na jejich místě zachoval on. Dnes se jejich stíny protahovaly ahrozily mu. Jistě, byla to jen jeho představivost, ale stále si pamatoval, že Blint byl před deseti lety v jeholožnici, připravený ho zabít. U muže jako on nebylo nic jisté.

Nepatrné zaskřípání štěrku pod jednou ze soch. Agon se otočil a bez přemýšlení tasil meč.

„Neobtěžujte se,“ řekl Blint.

Agon se rychle otočil zpátky. Durzo stál ani ne dvě stopy od něj. Agon o krok ustoupil.

„Za ten hluk může jeden z vašich. Já ne,“ vycenil Blint zuby ve vlčím úsměvu. „Ale počkejte, neříkal jsem

vám, abyste s sebou nikoho nebral?“

„Nikoho jsem si nepřivedl,“ bránil se Agon.

„Mm-hmm.“

„Jdete pozdě,“ upozornil ho Agon. Už získal zpátky svou vyrovnanost. Bylo zneklidňující jednat s mužem,který si nevážil života. Teď už věřil, že Blint takový je. Bylo za tím něco logického. Jediný způsob, jakmohl s Blintem jednat, byl uvědomit si, že může být zabit, ale že na tom nezáleží. Jeho život nebo smrtnejsou důvod, proč si Blinta zavolal. Jeho život nebo smrt nejsou podstatné pro to, o čem budou mluvit.Přesto se jedna jeho část ptala, jak může wetboy takhle žít?

„Jen jsem se ujišťoval, že vím, kde jsou schovaní všichni vojáci,“ řekl Blint. Oblékl si šaty na zabíjení,uvědomil si znepokojeně Agon. Tuniku ze strakaté šedé vlny, tlustou, ale střiženou tak, aby se v nípohyboval s lehkostí, kalhoty ze stejného materiálu a postroj s množstvím vrhacích zbraní, některé z nich

generál ani nepoznával. Poznal však, že hroty nejsou jen z oceli. Byl na nich jed.

Blufuje? Agon vojáky nepřivedl. I když jeho život nebyl pro rozhovor podstatný, nemínil ho takhle zahodit.„Já své slovo držím, i když ho dávám vrahovi ze Sa’kagé,“ řekl.

„Je to legrační, ale já vám věřím, lorde generále. Jste leckdo, ale nemyslím si, že byste byl nečestný nebotak hloupý, abyste mě zradil. Jste si jistý, že pro vás nemám krále zabít? Ovládáte armádu. Když budetechytrý a budete mít štěstí, můžete se sám stát králem.“

„Ne,“ řekl Agon. „Já svou přísahu dodržím.“ Kdyby ho jen ta slova tak nepálila, když je vyslovil.

„Dám vám slevu,“ zasmál se Blint.

„Jste připravený promluvit si o práci?“ zeptal se Agon.

„Zdá se mi, že tenhle rozhovor už jsme vedli,“ řekl Blint. „Má odpověď zůstává stejná. Ukázal jsem se tu,protože mi chyběla vaše usměvavá tvář, lorde generále. A abych vám předvedl, že vaše, buďme upřímní

, spíš ubohá ochrana mě nedokáže udržet venku, takže si rozmyslete, jestli mi chcete ztrpčovat život.“

„Ještě jste neslyšel, o jakou práci se jedná. Král už váš Talent respektuje. Zaplatí vám lépe než kdokolivpředtím. Přeje si…“

„Abych chránil jeho život, já vím. Hu Gibbet na něj přijal kontrakt.“ Durzo ignoroval zděšený výrazAgonova obličeje. „Je mi líto. Tu práci nevezmu. Nebudu nikdy pracovat pro ten nechutný pytel větrů.Buďme upřímní, Aleine Gunder, který si přidal to směšné přízvisko ‚Devátý‘, jako by měl nějaký vztah ktěm osmi králům, kteří nesli jméno Aleine, je jen zbytečná nula.“

Někdo se vyřítil zpoza vysoké sochy vévody Gundera za Agonem. Agonovo srdce poskočilo, když poznaljeho držení těla.

Aleine Gunder shodil svou kápi. „Stráže! Stráže!“

Lučištníci a kušiníci vyskočili z každého keře, na každém balkoně a z každého stínu v dohledu. Dalšívyběhli na obvodovou zeď zahrady.

„Můj pane. Jaké překvapení,“ řekl Blint a vysekl dokonalou dvorní poklonu. „Kdo by čekal, že se budete

schovávat ve stínu svého otce.“

„Ty zasraný… zasraný!… sráči!“ ječel král. „Na co čekáte?“ zakřičel na strážné. „Obkličte ho!“ Strážníobklíčili Durza, Agona a krále v těsném kruhu. Vypadali nervózní, že se král postavil tak blízko kwetboyovi, ale nikdo se neodvážil vyprovokovat králův hněv, kdyby je silou rozdělil.

„Vaše Výsosti,“ řekl Agon a postavil se před krále, než se mohl pokusit Durzo Blinta udeřit. Pokoušet se

udeřit Durzo Blinta!

„Budeš pro mě pracovat, asasíne,“ řekl král.

„Ne, jak už jsem řekl dříve, ale možná to potřebujete slyšet na vlastní uši. Jsem ochotný zabít vás, ale ne

zabíjet pro vás.“

Strážné to samozřejmě příliš nepotěšilo, ale Agon je zadržel zvednutou rukou. Se strážnými natěsnanýmitak blízko byli lučištníci k ničemu. Skvěle, Vaše Výsosti. Jestli to skončí krveprolitím, on i král můžouzemřít, a navíc existovala šance, že Blint ne.

„No dobře,“ řekl král.

„No dobře,“ usmál se neradostně Blint.

Král mu úsměv oplatil. „Zabijeme tvou dceru.“

„Mou co?“

Králův úsměv se ještě rozšířil. „Ověř si to.“ Pak se rozchechtal.

Nebezpečná vteřina se natahovala a Agona napadlo, že možná za chvíli bude držet v náručí mrtvéhokrále. Pak zaznamenal rozmazaný pohyb. I když se díval přímo na něj, Durzo Blint se pohyboval takrychle, že ho oko nedokázalo zachytit. Přemetem se dostal přes kruh strážných, odrazil se od sochy azměnil směr.

O chvíli později se nahoře na hradní zdi ozval cupitavý zvuk, podobalo se to kočce, když šplhá na strom.

Jeden vyplašený voják vypálil z kuše, naštěstí mířil do vzduchu. Agon po něm šlehl pohledem.

Muž polkl. „Omlouvám se, pane.“

Král odešel dovnitř a o pouhé dvě minuty později si Agon uvědomil, jak blízko ho Durzo dohnal k tomu,aby mluvil před králem o zradě.

*

Kylar zaslechl zahučení vzduchu, když někdo otevřel přední dveře bezpečného domu. Zvedl oči od knihy,která před ním ležela, a sáhl po obnaženém krátkém meči na stole.

Ze své židle měl na dveře samozřejmě dokonalý výhled. Mistr Blint by svou pracovnu jinak nezařídil.

Dokázal však poznat, že je to mistr Blint, jen podle zvuku, klik-KLIK-klik. Klik-KLIK-klik. Klik-KLIK-klik.

Mistr Blint každý zámek odemkl, zamkl a pak znovu odemkl. Byl to jen další z jeho rituálů.

Na práci se svého mistra nezeptal. Blint nerad mluvil o práci, kterou právě dokončil. Andělé noci to nemajírádi, říkával. Kylar si to přeložil jako Nech mé vzpomínky trochu vyblednout.

Flakón s jedem bílé zmije stál na stole spolu se zbytkem Blintovy sbírky a tak, aby je oba rozptýlil, Kylar

řekl: „Nemyslím si, že to bude fungovat. Zkontroloval jsem vaše knihy. Nic jsem v nich nenašel.“

„Tak napíšu novou knihu,“ řekl Blint. Začal ukládat otrávené dýky do speciálních pouzder a otíral ty,jejichž jed se časem kazil.

„Znám zvířata, která můžou požít jisté jedy a neudělá se jim zle. A vím, že se vám udělá zle z jejich masa,

když ho sníte. Naše experimenty to prokázaly. Ale pak by mrtvole bylo jen špatně. Až potud je to vpořádku, ale dvojitá otrava, k tomu nic nemám.“

Blint pověsil svůj postroj na zbraně. „Tvá mrtvola sní vepřové a neucítí nic. Možná menší malátnost. Sníkřepelku a bude mít závratě. Sní obojí a zemře. Říká se tomu potenciace. Jedy spolupracují, aby dosáhly

plného potenciálu.“

„Ale pořád potřebujete dostat celé prase a hejno křepelek přes ochutnávače.“

„Velká místa mají mnoho ochutnávačů. Než začnou něco tušit, bude mrtvola po smrti,“ řekl Blint.

„Pak ale otrávíte každého v místnosti. Nebudete moc kontrolovat…“

„Já mám pod kontrolou všechno!“ vykřikl Blint. Odhodil nůž a odešel, dveře za sebou zabouchl tak silně,až každá zbraň na zdech zařinčela.

*

Elene zírala na prázdný list papíru a ponořila zasychající brk zpátky do kalamáře. Na druhé straně stolu vjídelně Drakeů hrály Mags a Ilena Drakovy partii domina. Mags, starší sestra, se zcela soustředila na hru,ale Ilena se pohledem vracela k Eleně.

„Proč,“ řekla Elene, „se vždycky zamiluji do nedostupného muže?“ Elene Cromwylová se s Mags a IlenouDraekovými přátelila léta. Propast mezi služkou a hraběcími dcerami by měla přátelství bránit, ale podleDrakeů si byli všichni rovni před Jediným Bohem. Když vyrostly, začaly si dívky uvědomovat, jak nezvykléjejich přátelství je, tak ho udržovaly víc v tajnosti, čímž se ale nijak nezmenšila jeho ryzost.

„Správce zahrad Jean dostupný je,“ řekla Ilena a pohnula hracím kamenem. Mags se na kostku zamračila

a pak i na svoji patnáctiletou sestru.

„To trvalo jen dvě hodiny,“ řekla Elene. „Než otevřel svoji tlustou pusu.“

„Musela jsi přece alespoň trochu milovat Pola,“ řekla Mags.

„Ani ne. On mě prostě miloval tak moc, že jsem si myslela, že bych mu mohla lásku oplatit,“ povzdechla si

Elene.

„Pol byl alespoň opravdový,“ řekla Ilena.

„Ileno, nechovej se jako spratek,“ pokárala ji Mags. „Jsi jen naštvaná, že zase prohráváš.“ „Neprohrávám!“ odsekla Mags.

„Vyhraji ve třech tazích.“

„Vážně?“ Mags se podívala na hrací kameny. „Ty usmrkanče. Alespoň já jsem ráda, že jsi Pola odmítla,

Elene,“ řekla Mags. „Ale tím jsi přišla o svůj doprovod na dnešní slavnost.“

Elene nechala brk být a zabořila hlavu do dlaní. „Dokážeš uhodnout, co jsem mu napsala minulý rok?“

Zírala na prázdný papír před sebou.

„Nevěděla jsem, že Pol umí číst,“ podivila se Ilena.

„Ne Polovi. Svému patronovi.“

„Ať jsi napsala cokoliv, peníze posílat nepřestal, že ne?“ zeptala se Ilena a nevšímala si sestřinavražedného pohledu. Ileně Drakeové bylo jen patnáct, ale po většinu času to vypadalo, že umí Magsdobře ovládat, a možná i starší sestru Serah.

„Nikdy nepřestane. Dokonce ani když jsem mu napsala, že mám peněz víc než dost. Ale tady nejde openíze, Ileno,“ řekla Elene. „Loni jsem mu napsala, že ho miluji.“ Nedokázala tehdy unést tíhu tohopřiznání a rozmazala inkoust svými slzami. „Napsala jsem mu, že mu budu říkat Kylare, protože Kylar je

hezké jméno a já nikdy jméno svého dobrodince nezjistila.“

„A teď se ti líbí Kylar… s kterým také nikdy nepromluvíš.“

„Jsem úplně bezradná. Proč tě jen nechávám, abys se mnou mluvila o klucích?“ zeptala se Elene.

„Ilena si nedokáže pomoct, musí o Kylarovi mluvit,“ řekla Mags, když se starší sestra chystala položit

řadu. „Protože je do něj sama zamilovaná.“

„To nejsem!“ vypískla Ilena.

„Tak proč sis to napsala do deníčku?“ řekla Mags. Napodobila Ilenin zpěvavý hlas: „‚Proč se mnou Kylarvíc nemluví?‘ ‚Kylar se mnou dnes promluvil u snídaně. Řekl, že jsem milá. To je dobře, nebo ve mněpořád vidí tu malou holku?‘ Je to nechutné, Ileno. Je prakticky jako tvůj bratr.“

„Ty čarodějnice!“ zaječela Ilena. Natáhla se přes stůl a vrhla se na Mags. Mags ječela a Elene jesledovala, ztuhlá mezi hrůzou a smíchem.

Dívky vřískaly, Ilena tahala Mags za vlasy a Mags jí to začínala oplácet. Elene vstala, zvažovala, jestli by jeneměla zastavit, než si ublíží.

Dveře se s prásknutím otevřely, málem vyletěly z pantů, a v nich stál Kylar s mečem v ruce. Atmosféra vmístnosti se v okamžiku změnila. Kolem Kylara se šířila hmatatelná aura nebezpečí a síly. Byl zosobněnímprapůvodního mužství. Přehnalo se přes Elene jako vlna, hrozilo, že ji to srazí k zemi a odnese daleko namoře. Skoro se nedokázala nadechnout.

Kylar se vřítil do místnosti v přikrčeném postoji, tasený meč svíral oběma rukama. Jeho oči najednouobsáhly úplně vše, těkaly ke každému východu, k oknům, ke stínům, dokonce i k rohům na stropě. Dívkyse zastavily, Ilena stále svírala plnou hrst Magsiných vlasů, v jejich tvářích se zračila vina.

Jeho světlé, až příliš světlemodré oči jí připadaly povědomé. Byla to jen její představivost, nebo v nichzahlédla záblesk poznání? Jeho oči se střetly s jejími a ona ucítila, jak se roztřásla. Díval se na ni, na ni,ne na její jizvy. Muži se vždycky dívali na její jizvy. Kylar viděl Elene. Chtěla promluvit, ale nenacházela

slova.

Měl pootevřená ústa jako ona, slova se mu drala na jazyk, ale pak zbledl jako papír. Jeho meč zajel

zpátky do pochvy a on se otočil. „Slečny, omlouvám se,“ řekl a sklonil hlavu. Pak odešel.

„Dobrý Bože,“ vydechla Mags. „Viděla jsi to?“

„Bylo to děsivé,“ řekla Ilena, „a…“

„Smyslné,“ dokončila Elene. Tváře jí plály. Když děvčata vstala, otočila se. Sedla si a zvedla brk. Jako by

teď mohla psát.

„Elene, co se děje?“ zeptala se Mags.

„Když viděl moji tvář, vypadal, jako by na něj sáhla smrt,“ řekla Elene. Proč? Vždyť se sotva podíval na

její jizvy. Právě ty odrazovaly většinu kluků.

„On se vrátí. Jsi anděl. Dej mu šanci. Požádáme ho, aby tě vzal na slavnost, a tak dál,“ nabídla Ilena.

„Ne. Ne. Zakazuji ti to. On je baronet, Leno.“

„Chudý baronet, kterého Lae’knaught připravil o jeho země.“

„Je to jen další nedostupný muž. Přenesu se přes to.“

„Nemusí být nedostupný. Pokud přijme víru… v očích Boha jsou si všichni lidé rovni.“

„Leno, tohle na mě nevytahuj. Já jsem služka. Vyděšená služka. Nezáleží na tom, jak to vidí Bůh.“

„Nezáleží na tom, jak to vidí Bůh?“ zeptala se jemně Mags.

„Ty víš, jak to myslím.“

„Logan si možná vezme Serah, a to je mezi nimi stejně velká propast jako mezi tebou a chudým

baronetem.“

„Na šlechtice, který si vezme nižší šlechtičnu, se možná budou dívat s nelibostí, ale jak by se dívali na

šlechtice, který si vezme prostou dívku?“

„My ti neradíme, aby sis ho vzala. Jen nás nech, ať s ním promluvíme o té slavnosti.“

„Ne,“ trvala na svém Elene. „Zakazuji ti to.“ „Elene…“

„Moje konečné rozhodnutí.“ Elene se na dívky upřeně zadívala, dokud jí to nepřislíbily. „Ale,“ řekla,„můžete mi o něm povědět víc.“

*

„Kylare,“ zavolal na něj hrabě Drake, když se pokoušel proplížit kolem jeho kanceláře ke schodišti. „Mohl

bys na chvilku?“

Samozřejmě nemohl udělat nic jiného než poslechnout. Kylar v duchu zaklel. Z dneška se stával hodnědlouhý den. Doufal v pár hodin spánku, než se před úsvitem pustí do úkolů od mistra Blinta. Měl dobrýtip, o co tady půjde, takže když vstoupil do kanceláře hraběte, snažil se necítit jako kluk, kterému budejeho otec vysvětlovat, co je to sex.

Na hraběti se roky nijak nepodepsaly. Bude vypadat na čtyřicet, i kdyby se dožil stovky. Jeho stůl stál nastejném místě, měl stejně střižené šaty té samé barvy, a kdykoliv se připravoval na obtížný rozhovor,mnul si kořen nosu, kam si nasazoval cvikr.

„Miluješ moji dceru?“ zeptal se hrabě.

Kylarovi spadla brada. Tolik k přípravě. Hrabě ho sledoval, ve tváři neutrální výraz.

„Nikdy jsem se jí ani rukou nedotkl, pane.“ „Já nemluvím o tvých rukách.“

Kylar vytřeštil oči. Tohle má být muž, který o Bohu mluví stejně často jako většina farmářů o počasí? „Ne, neboj se, synu. Já ti věřím. I když mám podezření, že to není kvůli nedostatečnému zájmu ze strany

Serah.“

Krev, která se Kylarovi nahrnula do tváří, byla dostatečnou odpovědí.

„Miluje tě, Kylare?“

Zavrtěl hlavou, málem si oddechl, že mu hrabě položil otázku, na kterou mohl odpovědět. „Myslím si, že

Serah chce to, o čem si myslí, že nemůže mít, pane.“

„Zahrnuje to milování s větším množstvím mladých mužů, z nichž nikdo není Logan?“

„Pochybuji, že by ode mě bylo správné a čestné, kdybych…“ zadrmolil Kylar.

Hrabě s bolestným výrazem zvedl ruku. „Což není odpověď, kterou bys mi dal, kdyby sis myslel, že ta

obvinění jsou falešná. Řekl bys v žádném případě a pak bys dodal, že ode mě nebylo správné a uctivé sena to ptát. A měl bys pravdu.“ Promnul si kořen nosu a zamrkal. „Mrzí mě to, Kylare. To ode mě nebylofér. Někdy používám rčení, že mě Bůh dostal na scestí. Snažím se dělat, co je správné, ať už to lidé

považují za uctivé, nebo ne. Mezi tím je jistý rozdíl, chápeš?“

Kylar pokrčil rameny, ale odpověď od něj nikdo nečekal.

„Nemíním svou malou holčičku odsuzovat, Kylare,“ řekl hrabě. „Udělal jsem v životě víc špatností, než si

ona dokáže představit. Ale v sázce je víc než její štěstí. Je si Logan vědom její… indiskrétnosti?“

„Požádal jsem ji, aby mu to řekla, ale nevěřím, že to udělala, pane.“

„Víš, že mě Logan požádal o svolení ucházet se o Seražinu ruku?“

„Ano, pane.“

„Mám mu dát své požehnání?“

„Lepšího syna byste si nemohl přát.“

„Pro moji rodinu by to bylo úžasné. Je to ale spravedlivé k Loganovi?“

Kylar zaváhal. „Myslím, že ji miluje,“ řekl nakonec.

„Odpověď chce do dvou dnů,“ řekl hrabě. „Až dosáhne jednadvaceti let, převezme panství Gyrů a stanese jedním z nejbohatších a nejmocnějších mužů v říši, i přes královo vměšování v posledních desetiletech. Je šestý v nástupnické linii. První hned za královskou rodinou. Lidé si řeknou, že se oženil podsvou úroveň. Řeknou, že ho není hodna.“ Hrabě odvrátil zrak. „Většinou mi pranic nezáleží na tom, co sisakra myslí, Kylare, protože si to myslí ze špatných důvodů. Tentokrát se ale obávám, že budou mít

pravdu.“

Na to Kylar nedokázal nic říct.

„Celá léta jsem se modlil, aby si mé dcery našly za manžely správné muže. A modlil jsem se, aby si Logan

vzal tu pravou ženu. Proč mi tohle nepřipadá jako správná odpověď?“ Znovu zavrtěl hlavou a zmáčkl sinos. „Odpusť mi, položil jsem ti tucet otázek, na které pravděpodobně nedokážeš odpovědět, a nezeptaljsem se na tu, na kterou odpovědět můžeš.“

„A jaká to je, pane?“

„Miluješ Serah?“

„Ne, pane.“

„A tamtu dívku? Tu, které už skoro deset let posíláš peníze?“

Kylar zrudnul. „Zapřísáhl jsem se, že nebudu milovat, pane.“

„Ale miluješ ji?“

Kylar vyšel ze dveří.

Když vcházel do haly, hrabě řekl: „Víš, Kylare, modlím se i za tebe.“

33.

Nevěstinec už měl po zavírací hodině. Nahoře dívky spaly na špinavých pokrývkách načichlých zvětralýmpivem, potem, sexem, kouřem a levným parfémem. Dveře byly zamčené. Všechny lampy až na dvěobyčejné měděné v přízemí byly uhašené. Máma K. nedovolovala nevěstincům plýtvat penězi.

V přízemí zůstali jen dva lidé, oba u baru. Kolem mužovy stoličky se povalovaly střepy z tuctu rozbitých

sklenic.

Dopil třinácté pivo, zvedl sklenici a mrštil s ní o podlahu. Roztříštila se.

Máma K. ani nemrkla a načepovala Durzovi další pivo. Neřekla jediné slovo. Durzo začne mluvit, až budepřipravený. Stále přemýšlela, proč si vybral tenhle bordel. Byla to díra. Své atraktivní dívky posílala jinam.Ostatní nevěstince, které koupila, měly pevné ceny, ale tenhle se krčil hluboko v Doupatech daleko odhlavních cest, v labyrintu dřevěných domků a chatrčí. Tady přišla o panenství. Dostala za to desetstříbrných a myslela si, jaké neměla štěstí.

Na seznamu míst, která by chtěla navštívit, se tohle moc vysoko nenacházelo.

„Měl bych tě zabít,“ promluvil konečně Durzo. Byla to první slova, která za šest hodin řekl. Dopil své pivoa poslal ho po baru. Sklenice ujela několik stop, převrhla se, skutálela z baru a rozbila.

„Och, tak už máš dost síly, aby sis promluvil?“ řekla Máma K. Vzala další sklenici a otevřela pípu.

„A mám taky dceru?“

Máma K. ztuhla. Zavřela pípu moc pozdě a pivo přeteklo.

„Vonda mě donutila odpřísáhnout, že ti to neřeknu. Byla příliš vystrašená, než by ti to řekla sama, a pak,když zemřela… Můžeš Vondu nenávidět za to, co udělala, ale ona to udělala, protože tě milovala.“

Durzo ji obdařil tak nevěřícným a zhnuseným pohledem, že by ho Gwinvere do té ošklivé tváře nejraději

praštila.

„Co může coura vědět o lásce?“

Myslela si, že ji slovy nikdo zranit nedokáže. Slyšela každou myslitelnou poznámku o děvkách a pár jich ipřidala. Ale něco ve způsobu, jak to Durzo řekl, něco v té poznámce, od něj!, ji zasáhlo u srdce.

Nedokázala se pohnout. Nemohla se ani nadechnout.

Pak konečně řekla: „Já vím, že kdybych měla takovou příležitost milovat, jakou jsi měl ty, tak bych sprostitucí skončila. Udělala bych cokoliv, abych si to udržela. Já se do téhle ‚žumpy‘ života narodila, ty jsi

ten, kdo si to vybral.“

„Jak se moje dcera jmenuje?“

„Tak o to jde? Přivedl jsi mě sem, abys mi připomenul, kolikrát jsem musela šoustat v téhle páchnoucídíře? Já si to pamatuji. Pamatuji! Prodávala jsem se, aby moje malá sestra nemusela. A pak jsi přišel ty.Spal jsi se mnou pětkrát týdně a pak jsi Vondě říkal, že ji miluješ. Dostal ji do jiného stavu. Opustil. Mohla

jsem jí říct, že to tak muselo skončit. Že ta část příběhu byla tak předvídatelná, že ani nestála zaopakování. Ale ty jsi nebyl jen tak někdo. Ne, ty jsi ji nechal unést. A pak co? Přišel sis pro ni? Ne, ty jsinázorně ukázal, jak moc ji miluješ. Netvrdil jsi, že blufují? Ty jsi byl vždycky ochotný riskovat životyostatních, co, Durzo? Zbabělče.“

Durzova sklenice se za ní roztříštila o sud. Třásl se vzteky. Ukázal jí do tváře prstem. „Ty! Nemáš žádnéprávo. Ty že by ses všeho vzdala pro lásku? Hovno. Kdo je teď mužem tvého života, Gwin? Už seneprodáváš, takže není důvod, proč by na tebe muž žárlil, správně? Ale pořád tu žádný muž není, co?Chceš vědět, proč jsi dokonalá děvka? Ze stejného důvodu, proč nemáš žádného muže. Protože nejsilásky schopná. Jsi jen kurva. Vysaješ každého do sucha a necháš ho za to potěšení zaplatit. Takže si mitady nevylívej srdce s tou hovadinou ‚udělala jsem to, abych ochránila sestru‘. Vždycky jsi chtěla tu moc.Jistě, jsou ženy, které se prodávají pro peníze nebo pro slávu, nebo protože nemají na vybranou. Ale pakjsou to děvky. Už možná nešoustáš, Gwinvere, ale děvkou budeš pořád. Teď. To. Její. Jméno.“ Každé

slovo vyplivl jako plesnivý chleba.

„Uly,“ zašeptala Gwinvere. „Ulyssandra. Žije s chůvou na hradě.“

Podívala se na pivo, které svírala v rukách. Ani si nepamatovala, že ho natočila. To byla pro Durza jen

malou povolnou… Ani to nedokázala domyslet. Cítila se, jako by ji vykuchali zaživa, že když se podívá

dolů, uvidí provazce vlastních střev ovinutých kolem nohou.

Stálo ji všechnu sílu plivnout do piva a položit ho na pult s náznakem nenucenosti.

„No, je těžké stát se obětí okolností,“ řekl Durzo. V jeho hlase se skrývalo smrtící ostří.

„Ty nejsi… Vlastní dítě bys přeci nezabil.“ Tohle by ani Durzo neudělal, že ne?

„Nebudu muset,“ řekl Durzo. „Zabijí ji kvůli mně.“

Vzal si pivo, usmál se přes plivanec na Gwinvere a napil se. Na jeden zátah vypil polovinu sklenice a pakřekl: „Odcházím. Smrdí to tady jako stará děvka.“ Vylil zbytek piva na podlahu a opatrně sklenici položil

na bar.

*

Kylar vstal dvě hodiny před úsvitem a chvíli přemýšlel, jestli by smrt byla příliš vysoká cena za zcelaprospanou noc. Správná odpověď byla nevyhnutelná, takže se po pár minutách vysoukal z postele. Tišese ve tmě oblékl, natáhl se k třetímu šuplíku, kde měl vždycky složený šedý oblek wetboye, a pak sáhl posklenici s popelem, aby si začernil tvář.

V posledních devíti letech se naučil kompenzovat, že nemá Talent. Když měl Blint dobrou náladu, k čemuž

docházelo stále vzácněji, tak za to Kylara chválil. Říkal, že příliš mnoho wetboyů se ve všem spoléhá nasvůj Talent, zatímco on si brousí své přirozené nadání pro nepředvídatelné situace. V krutém obchodějsou nepředvídatelné situace normální. Blint navíc říkal, že když při našlapování neudělá skoro žádný zvuk,

který by musel zakrývat, nemusí pak tolik využívat svého Talentu, aby kroky tlumil.

Někdy se Kylarova přizpůsobivost projevovala mnohem nápaditějším způsobem, ale většinou šlo odrobnosti, jako že ukládal své šedé šaty do stejné komody nebo stejný způsob, jakým je vždy pral.Alespoň doufal, že je to jeho přizpůsobivost, že se nenakazil Blintovou posedlostí pořádkem. No vážně,jaký muž natřikrát zamyká zámek, protáčí nůž mezi prsty, a pak ten česnek a Andělé noci sem, Andělé

noci tam?

Okno se tiše otevřelo a Kylar se vyplížil na střechu. Roky cviku ho naučily, kde může jít a kde se musíplížit, aby ho ti dole nezaslechli. Sklouzl přes okraj střechy a přistál na dlážděném dvoře, zachytil sekamene a přitiskl se k zdi. Přitáhl se až k vrcholu, nikoho neviděl, vytáhl se na zeď a pak se nepozorován

spustil do ulice.

Pravděpodobně by mohl prostě odejít, plížení nebylo nutné, když byl z dohledu Drakeova domu a zdohledu bylinkáře, ale byl to zlozvyk, který si osvojil. Práce je práce a není hotová, dokud ji nedokončíš.

Další Blintova perla. Díky.

Dnes to nebyla Blintova zakořeněná disciplína, která ho nutila plížit se stíny, čímž si dvoumílovouprocházku k bylinkáři protáhl skoro na hodinu. Dnes mu v hlavě neustále zněla Jarlova slova: „Mášnepřátele. Máš nepřátele.“

Možná nastal čas, aby se odstěhoval z domu Drakeů. Pro jejich bezpečí. Bylo mu dvacet let a samozřejměneměl šlechtické příjmy. Blintova mzda však byla víc než štědrá. Blintovi ve skutečnosti na penězích moc

nezáleželo. Sám moc neutrácel s výjimkou vzácných opileckých orgií a prodejných holek. Kupoval si

nejlepší vybavení a ingredience do jedů, ale co si koupil, to už si nechal. Blint musel být bohatý. Možná až

nechutně bohatý. Kylara to nezajímalo. Osvojil si příliš mnoho Blintových názorů. Dával hraběti Drakeovičást peněz pro Elenu, a přesto mu jich spousta zbyla. Část si ponechal v mincích a špercích a zbytekrozdělil do investic, které mu doporučili Máma K. nebo Logan. Nic to pro něj neznamenalo, protože zapeníze si nic koupit nemohl. Jeho krytí chudého šlechtice a opravdová práce wetboyského učedníka mubránily, aby svým životním stylem přitahoval pozornost. Takže i kdyby chtěl své peníze utratit, nemohl sito dovolit.

Možná by se odstěhovat měl. Pronajmout si menší dům víc na jihu na východním břehu, na okrajijednoho z méně populárních sousedství. Blint mu řekl, že když si koupíte nejlevnější dům v sousedství, nezáleží na tom, jak honosná čtvrť to je, stanete se neviditelnými. Dokonce i kdyby si vás sousedi všimli,budou předstírat, že vás neznají.

Pak Kylar dorazil k obchodu. Sa’kagé měla s bylinkáři ve městě dlouhodobou dohodu. Bylinkáři si dávalipozor, aby měli po ruce jisté byliny, které nebyly zrovna legální, a Sa’kagé zajistila, že obchody bylinkářůnikdo nevykrade. Koruna o tom věděla, ale byla proti tomu bezmocná.

Obchod s bylinami Goodmana Aalyepa často navštěvovali bohatí obchodníci a šlechtici, proto odmítal vesvém obchodě otevřeně vystavovat zakázané rostliny, bál se, že takové otevřené porušování zákona by

autoritám neuniklo. Dokázal odmítnout Sa’kagé, ale nedokázal odmítnout mistra Blinta. Goodman Aalyep

zásoboval Durza těmi nejvzácnějšími bylinami. Mistr Blint se na oplátku postaral, aby se v blízkosti

obchodu neobjevil nikdo ze Sa’kagé.

Kylarovou povinností bylo vyzvedávat potřebné zboží a nechávat tam peníze, na což se chystal i dnes.Výhodou vyřizování těchto pohledávek bylo, že poznal správné obchody, navázal vztahy s lidmi, kteří ho

budou v budoucnu zásobovat, a že si mohl založit svou vlastní sbírku. Propracovanou sbírku, jakou si

mistr Blint vytvářel léta a která ho stála tisíce, možná desetitisíce gunderů.

Nevýhodou byl nedostatek spánku. Nebylo vhodné, aby šlechtic spal do poledne, pokud předtím nehýřilse svými přáteli. Takže i když se domů dostal třeba i k ránu, musel Kylar vstávat se sluncem.

Tiše zavrčel a zavzpomínal na časy, kdy mu plížení ulicemi Cenarie připadalo jako zábava.

Zadní dveře obchodu byly jako vždy zamčené. Goodman Aalyep si na dveře také pořídil kvalitní zámky.Přestože se s ním nikdy nesetkal, jen si psali dopisy, měl Kylar pocit, že Goodmana Aalyepa zná a že jeto zvláštní člověk. S ohledem na ochranu Durzo Blinta by si mohl dovolit nechávat dveře dokořán. Nikdove městě by se ho neodvážil vykrást.

Ale jak říkal Blint, největším bohatstvím života jsou iluze. Na muže, který prohlašoval, že nesnášípoučování, měl průpovídku pro každou příležitost. Kylar vybral příslušný paklíč z kapsy na vnitřní straněopasku, klekl si ke dveřím a dal se do práce. Povzdechl si. Byl to nový zámek, od mistra Procla, nejlepšího

zámečníka ve městě. Nové zámky, i když nebyly nejkvalitnější, bývaly užší, a i když zlomený paklíčneznamenal konec světa, rozčilovalo ho to.

Kylar prošátral zámek kvůli závlačkám. Čtyři závlačky, dvě z nich trochu uvolněné. To znamenalo, že šlo o

práci Proclových tovaryšů a ne samotného mistra Procla. Za deset vteřin otočil paklíčem, ohnul ho aotevřel dveře. Kylar tiše zaklel, bude si muset pořídit nový paklíč, pak své náčiní uklidil zpátky. Jednoho

dne si pořídí sadu mitrillových paklíčů, jaké měl mistr Blint. Nebo alespoň jeden. Mitrill byl pružný a nikdy

se nezlomil, byl však dražší než jeho váha v diamantech.

Goodman Aalyep prohlašoval, že jeho znalost bylin není pouhé vychloubání. Uvnitř obchodu byly třimístnosti, rozlehlý pohodlný obchod s popsanými skleněnými nádobami, ve kterých předváděl rostliny,malá kancelář a pěstírna, ve které Kylar stál. V malé místnosti bylo dusno a vlhko, pach plodnic byl téměř

nesnesitelný.

Kontrola růstu několika hub Kylara potěšila. Pár smrtelně jedovatých muchomůrek dozraje do týdne.Muchomůrky patřily mezi houby, které mohl Goodman Aalyep ve svém obchodě pěstovat beztrestně –smrtelně jedovaté druhy byly k nerozeznání od jedlých hub pro každého s výjimkou zkušeného bylinkářenebo zkušeného traviče.

Kylar opatrně našlapoval, aby nestoupl na některé z rozvrzaných prken, a prošel zbytek pěstírny,zkušeným okem hodnotil rostliny. Zvedl třetí truhlík v druhé řadě a uviděl šest svazků pečlivě zabalenýchv jehněčí kůži. Každý zkontroloval, jestli odpovídá objednávce. Čtyři balíčky pro mistra Blinta, dva pro něj.

Kylar vložil byliny do torny na zádech schované pod pláštěm a uložil do malého otvoru měšec s penězi

pro Aalyepa. Vrátil truhlík na místo.

Pak vycítil, že je něco špatně. Okamžitě tasil dva krátké meče.

Nepohnul se však ani o krok. Tušení, že něco není správně, zůstalo. Ne že by bylo něco špatně s ním, alebylo to tady a blízko. Neozval se jediný zvuk. Nikdo na něj nezaútočil, ale ucítil lehký dotek, jako by se hoco nejjemněji dotkli prstem.

Kytar se na ten pocit soustředil, zatímco očima pátral v obchodě, uši nastražené, aby zaslechl i nejslabšízvuk. Bylo to jako dotek, ale pokračovalo to za něj, proti…

Zámek na zadních dveřích zaklapl. Byl v pasti.

34.

Potlačil nutkání rozběhnout se ke dveřím a prudce je otevřít. Kylar stál naprosto nehybně. V místnosti sním nikdo nebyl. Tím si byl jistý. Ale když se zamyslel, ano, mohl zaslechnout, jak v obchodě někdo

dýchá.

Pak si uvědomil, že šlo o víc než jednu osobu. Jeden dýchal rychle, mělce, vzrušeně. Ten další dýchalzlehka, pomalu. Žádné napětí, žádné vzrušení. To Kylara děsilo.

Kdo může přepadnout wetboye a nebýt ani trochu nervózní?

V obavě, že by mohl ztratit přehled, se Kylar pomalu přesunul ke zdi, která oddělovala pěstírnu odobchodu. Jestli měl pravdu, jeden z mužů stál přímo na opačné straně zdi. Schoval krátký meč do pochvy

– kvůli tichu to udělal tak pomalu, až to bolelo, pak Kylar vytáhl ceuranský jedenapůlruční meč z pochvy

na zádech.

Zapřel hrot meče o zeď a čekal na sebemenší zvuk.

Nic. Teď už neslyšel ani vzrušené dýchání. To znamenalo, že tenhle muž musel být na opačné straně zdi

a ten klidný o kus dál.

Kylar vyčkával. Intuitivně se otřásl. Jeden z mužů na druhé straně byl čaroděj. Patřili ke Khalidořanům,před kterými ho Jarl varoval? Kylar to vytěsnil z mysli. O tohle se postará později. Ať jsou, kdo jsou,chytili ho do pasti. Nezáleželo na tom, jestli ho považovali za mistra Blinta nebo obyčejného zloděje.

Ale kdo z nich byl čaroděj? Ten nervózní? To si nemyslel, přestože dotek, který zamknul dveře, vyšel zjeho směru.

Podlaha zapraskala. „Feire! Zpátky!“ vykřikl ten muž dál od Kylara. Kylar zarazil meč do prst tlustéhoborového dřeva.

Pak meč vytrhl a hnal se ke vchodu. Proběhl závěsem a odrazil se od dveřního rámu přes pokladnusměrem k muži, kterého se pokusil bodnout.

Muž ležel na zemi a odkulil se stranou, když mu Kylar zaútočil na hlavu. Byl obrovský. Dokonce větší nežLogan, ale měl tvar kmene stromu, trup měl tak rovnoměrně tlustý, že nikde neviděl ani náznak krkunebo pasu. Přesto, i když ležel na zádech, dokázal zvednout meč, aby zablokoval Kylarův úder.

Také by ho zablokoval, kdyby Kylarova čepel byla úplná. Ale polovina Kylarova ceuranského meče leželana zemi za mužem, odříznutá magií chvíli poté, co jím prorazil zeď.

Když nenašel žádný meč tam, kde ho čekal, velký muž se ohnal svým v širokém oblouku a zaútočilKylarovi na kolena. Protože ho nezpomalovala plná váha zbraně, Kylar polovičním mečem bodl dolůrychleji, než mohl muž reagovat, a chtěl ho bodnout do žaludku.

Pak měl Kylar pocit, jako by se jeho hlava ocitla uvnitř rozeznělého zvonu. Přišel náraz, jako kdyby kámen

spadl z výšky dvou pater a dopadl palec od jeho ucha.

Síla úderu ho odhodila proti policím se sklenicemi s bylinkami, které ho o vteřinu později pod sebou pohřbily.

Pak nebylo nic, jen záblesk světla před Kylarovýma očima. Jeho meč byl pryč. Zamrkal, zrak se mupomalu vracel. Ležel obličejem k podlaze mezi shozenými policemi, rozbitými nádobami a rozházenými

bylinami.

Slyšel, jak velký muž heknul, a pak se ozvaly kroky. Kylar zůstal v klidu, ani nemusel příliš předstírat, ženení schopný dalšího boje. Pomalu poznával pár bylin ležících pár palců od jeho nosu. Semena pronwi,pupeny ubdalu, kořen řebříčku. Na polici se nacházela, a teď ležela blízko jeho ruky, i na prášekrozdrcená semena tuntunu. Kdyby je vdechl, mohly by u něj vyvolat krvácení v plicích.

Kroky se přiblížily a Kylar sebou prudce trhnul do strany a obloukem rozhodil tuntunský prášek. Vyskočil

na nohy a vytáhl pár dlouhých dýk.

„To by stačilo, Stínochodče.“

Vzduch kolem Kylara zhoustnul jako želé. Snažil se z něj dostat pryč, ale želé najednou ztuhlo jako

kámen.

Dva muži si prohlíželi Kylara skrz oblak tuntunských semen zamrzlých ve vzduchu.

Světlovlasá hora založila svalnaté paže na hrudi. „Netvrď mi, že jsi předvídal i tohle, Doriane,“ zavrčel na

druhého muže.

Jeho přítel se pobaveně ušklíbl.

„Není moc na co se dívat, že?“ zeptal se Hora.

Menší muž, Dorian, nosil nakrátko střiženou černou bradku a pod pronikavýma modrýma očima trčelšpičatý nos a leskly se perfektní bílé zuby. Udělal krok vpřed a mezi dva prsty uchopil jedno zevznášejících se tuntunských semen. Lehce naolejované černé vlasy, modré oči, bledá pokožka. UrčitěKhalidořan. Byl to čaroděj. „Nebuď tak podrážděný, že jsi prohrál, Feire. Skončilo by to dost špatně,kdybych mu nezlomil meč.“

Feir se zamračil. „Myslím, že bych ho zvládnul.“

„Ve skutečnosti by si teď on v případě, že bych nezasáhnul, lámal hlavu s tím, jak odtáhne tak velkoumrtvolu. A to nepoužil svůj Talent.“

To vyvolalo nešťastné polknutí. Menší muž mávl rukou a tuntunský prach spadl na malou hromádku na

podlahu. Podíval se na Kylara a masa, která mladíka svírala, se pohnula a donutila ho narovnat se, s

rukama podél boků, přestože stále svíral své dýky. „Je to pohodlnější?“ zeptal se muž, ale nezdálo se, žeby stál o odpověď. Dotkl se jediným prstem Kylarovy ruky a upřeně se na něj díval, jako by ty oči mělyschopnost rozpárat. Zamračil se. „Koukni se na to,“ vyzval Feira.

Feir nechal Doriana, ať mu položí ruku na rameno, a upřel na Kylara stejný pohled. Kylar tam stál,nevěděl, co má říct nebo udělat, hlavu měl plnou otázek, nebyl si jistý, jestli je může vyslovit.

Po dlouhé chvíli Feir řekl: „Kde je převaděč? Zdá se téměř zformovaný, jako by tam měl místo na…“prudce vydechl. „Při Světle, mohl by být…“

„Děsivé. Ano,“ řekl Dorian. „Je rozený ka’kafier. Ale to mě neznepokojuje. Koukni se na tohle.“ Kylar cítil,jak se v něm něco kroutí. Měl pocit, jako by ho obraceli naruby.

Ať viděl cokoliv, Feira to vyděsilo. V obličeji zůstal klidný, ale Kylar téměř fyzicky cítil, jak se mu najednounapjaly svaly, i nepatrnou příchuť strachu ve vzduchu.

„Něco mi tu vzdoruje,“ zašeptal Dorian. „Proud vyhrává. Zahalený stíny to jenom zhoršuje.“

„Nech to být,“ řekl Feir. „Zůstaň se mnou.“

Kylar cítil, že ať se v něm otevíralo cokoliv, ustalo to, přestože jeho tělo bylo stále připoutáno na místě.Dorian se zhoupnul v kotnících a Feir ho masitýma rukama chytil za ramena a podepřel ho.

„Jak jsi mě to nazval? Kdo jste?“ dožadoval se Kylar odpovědí.

Dorian se uculil, získal zpátky svůj klid a s ním i smysl pro humor. „Ptáš se nás, kdo jsme my, Nositelijmen? Teď je to Kylar, že ano? Stará jaeranská slovní hříčka. Líbí se mi. Je to výsledek tvého smyslu prohumor, nebo Blintova? Očividně Blintova,“ dodal, když si všiml Kylarova překvapeného výrazu.

Dorian se znovu podíval skrz Kylara, jako by měl uvnitř sebe seznam, z kterého začal číst. „Bezejmenný.Marati. Cwellar. Spex. Kylar. Dokonce i Kagé, i když to není příliš originální.“

„Cože?“ nechápal Kylar. Tohle bylo absurdní. Kdo jsou ti muži?

„Sa’kagé znamená Vládci stínů,“ vysvětloval Dorian. „Tudíž Kagé znamená ‚Stín‘, ale nepředpokládám, žeto byla tvoje vina. V každém případě bys měl být zvídavější. To ses nikdy nezamyslel nad tím, proč tvívrstevníci mají běžná jména jako Jarl nebo Bim, nebo otrocká jména jako Krysa a Panenka, zatímco tebe

pojmenovali Azoth?“

Kylara zamrazilo. Slyšel, že čarodějové dokážou číst v mysli, ale nikdy tomu nevěřil. A ta jména. To nebylnáhodný výčet. „Jste čarodějové. Oba dva.“

Feir a Dorian se na sebe podívali.

„To je pravda jen z poloviny,“ řekl Dorian.

„Ve skutečnosti trochu víc než z poloviny,“ zabručel Feir.

„Ale já čarodějem býval,“ řekl Dorian. „Nebo lépe řečeno meisterem. Kdybys nešťastnou náhodou na

jednoho narazil, nechtěl bys ho urážet.“

„Co jste zač?“ zeptal se Kylar.

„Přátelé,“ řekl Dorian. „Urazili jsme dlouhou cestu, abychom ti pomohli. No, nejen abychom ti pomohli,

ale abychom ti pomohli a…“

„Dost nás to stálo a hodně jsme riskovali,“ přerušil ho Feir a ostře se na Doriana podíval.

„Doufáme, že nemáš pochyb o tom, že bychom tě mohli zabít. Kdybychom ti chtěli ublížit, už bychom to

udělali,“ řekl Dorian.

„Je víc způsobů, jak ublížit, než smrt. To wetboy ví,“ řekl Kylar.

Dorian se usmál, ale Feir zůstával ostražitý. Kylar cítil, jak se pouta uvolňují. To ho znervózňovalo. Oni

viděli, jak rychle se pohybuje, a přesto ho propustili, ozbrojeného.

„Dovol mi, abych nás představil,“ řekl Dorian. „Tohle je Feir Cousat, který se jednoho dne stane

nejslavnějším zbrojířem v Midcyru. Je Vy’sana a Mistr čepele druhého řádu.“

Skvělé. „A ty?“ zeptal se Kylar.

„Nebudeš mi věřit.“ Dorian si to užíval.

„Zkus to.“

„Jsem Sa’seuran a Hoth’salar a býval jsem vürdmeister dvanáctého shu’ra.“

„Působivé.“ Kylar neměl tušení, co to znamená.

„Důležité by pro tebe mohlo být, že jsem prorok. Jmenuji se Dorian,“ Dorian to vyslovil s rodnýmkhalidorským přízvukem. „Dorian Ursuul.“

„Měl jsi pravdu,“ podotkl Feir. „Nevěří ti.“

Kromě bezstarostnosti mohli wetboye zabít jen jiní wetboyové, mágové a čarodějové. Podle Blintovanázoru byli čarodějové nejhorší. Na Blintovy lekce nikdy nezapomínal. „Ukaž mi ruce,“ vyzval ho Kylar.

„Aha, tak ty víš o virech,“ uvědomil si Dorian. „Jak moc toho o nich víš?“ Dorian odhalil své paže až polokty. Žádné značky na nich nebyly.

„Vím, že je mají všichni čarodějové, že rostou úměrně s čarodějovou mocí a že jejich složitost ukazujeúroveň čarodějova mistrovství,“ řekl Kylar.

„Nedělej to, Doriane,“ varoval ho Feir. „Nemíním tě kvůli tomu ztratit. Řekni mu ta slova a pak spolu

odsud sakra vypadneme.“

Dorian si ho nevšímal. „Jen muži a ženy s Talentem mohou pracovat s viry. Je pak snazší využívat Talent

a zesilovat ho. Je to také příšerně návykové, a pokud se někdo odváží mluvit o absolutní morálce, což jádělám, zlé,“ řekl Dorian, oči mu zářily, nespouštěl je z Kylara. „Na rozdíl od Talentu, který může být jako

každý talent dobrý i zlý, jsou zlé a korumpují každého, kdo je používá. Pro mou rodinu se ukázalo

užitečné označit všechny meistery, proto se tak stalo. Moji předkové nikdy neviděli důvod, proč označovati sebe, pokud se tak nerozhodnou. Ursuulové mohou silou vůle nechat své viry zmizet, pokud je

nepoužívají.“

„Blint musel tuhle lekci přeskočit,“ řekl Kylar.

„To je nemilé. Jsme ti nejnebezpečnější vürdmeisteři, jaké si dokážeš představit.“

„Doriane, jen mu řekni ta slova. Pojďme…“

„Feire!“ okřikl ho Dorian. „Ticho. Víš, co máš dělat.“

Velký muž poslechl, mračil se na Kylara.

„Kylare,“ řekl Dorian, „žádáš opilce, který přestal pít, aby si dal jen jednu sklenici vína. Trápil jsem se kvůlitomu dlouhé týdny. Feir na mě bude celou dobu dohlížet, aby se ujistil, že nesklouznu do trvalého

šílenství. Ale ty si to zasloužíš.“

Feir stiskl rty, ale neřekl ani slovo.

Dorian pozvedl paže, které se zatřpytily. Když se na ně Kylar podíval, vypadalo to, jako by se žíly hlubokov mužových pažích začaly svíjet, jako by se snažily protlačit na povrch. Pak najednou rychle vyvstaly.Dorianovy ruce zčernaly, jako by měl na každé milion čerstvých tetování. Jedna vrstva se proplétala sdruhou, každá naprosto zřetelná, spojovaly se navzájem s těmi pod nimi a nad nimi, světlejší s tmavými a

s těmi nejtmavšími na povrchu. Bylo to překrásné i děsivé. Viry se nadouvaly mocí a pohybovaly se, nepodle Dorianových rukou, ale o své vlastní vůli. Vypadalo to, jako by se chtěly osvobodit z vězení jehokůže. Temnota z virů se šířila místností a Kylar si byl jistý, že to není jen jeho představivost, viry zmístnosti vysávaly světlo.

Dorianovy oči se rozšiřovaly, dokud z ledově modrých duhovek nezůstaly jen drobné obroučky. Ve tvářiměl vepsanou zuřivou rozkoš a vypadal o deset let mladší. Pak se viry začaly zvětšovat, slyšitelně praskat.

Feir chytil Doriana, jak by jiní chytili hadrovou pannu, a vehementně s ním zatřásl. Cloumal s ním anechtěl přestat. Mohlo by to vypadat směšně, kdyby Kylar nebyl tak vyděšený, že se nedokázal pohnout.Feir s ním jen třásl a třásl, dokud se temnota jeho moci z místnosti nevytratila. Pak Doriana usadil do

židle.

Muž zasténal a najednou vypadal zesláble a ještě starší než předtím. Promluvil, aniž by při tom zvedlhlavu: „Jsem rád, že jsem tě přesvědčil, Stínochodče.“

Přesvědčilo ho to, ale to Dorian nemohl vědět. „Jak můžu vědět, že to nebyla jen iluze?“ zeptal se Kylar.

„Iluze nenasává světlo,“ obořil se na něj Feir. „Iluze…“

„On je jen paličatý, Feire. Uvěřil.“ Dorian se podíval na Kylara a rychle uhnul pohledem. Zasténal. „Ach,ani se na tebe teď nedokážu podívat. Celá tvá budoucnost…“ Zavřel oči.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se Kylar.

„Dokážu nahlédnout do budoucnosti, Bezejmenný, ale jsem pouhý člověk, a proto se modlím, abych semýlil. Ale podle všeho, co jsem viděl, pokud zítra nezabiješ Durzo Blinta, Khalidor zabere Cenarii. Když honezabiješ pozítří, každý, koho miluješ, zemře. Tvůj hrabě ze Sa’kagé, Shinga, tví staří i noví přátelé,všichni. Když uděláš správnou věc jednou, vysloužíš si rok v hanbě. Jestli uděláš správnou věc dvakrát,bude tě to stát život.“

„Tak o to tady jde? Tohle všechno jen proto, abych zradil mistra Blinta? To si vaši pánové myslí, že se

nechám koupit?“ řekl Kylar. „Zjistili jste si toho o mně dost, všechny ty informace vás musely stát jmění.“

Dorian unaveně zvedl ruku. „Nežádám tě, abys tomu všemu teď uvěřil. Najednou je toho příliš. Teď simyslíš, že jsme Khalidořani, že chceme, abys zradil mistra Blinta a zabránil mu, aby nás zastavil. Možná tě

tohle přesvědčí, že se mýlíš, žádám tě jen o jedinou věc. Zabij mého bratra. Nedovol mu získat ka’kari.“

Kylar měl pocit, jako by ho právě někdo bodnul. „Co?“

„Feire,“ požádal přítele Dorian, „řekni mu ta slova, kvůli kterým jsme přišli.“

„Zeptej se Mámy K.,“ řekl Feir.

Potřásl hlavou. „Počkat! Co? Zeptat se jí na ka’kari?“

„Když ti to teď řeknu, prohraješ, až se jim postavíš,“ zavrtěl Dorian hlavou, ale na Kylara se nepodíval.„Proklatá moc. K čemu je dobrá, když ti to nemůžu říct tak, abys tomu rozuměl? Kylare, pokud je čas jako

řeka, tak většina lidí žije pod vodou. Někteří vyplují na hladinu a můžou odhadnout, co se stane, apochopit minulost. Já jsem jiný. Když se nesoustředím, tak se od toku času odpoutávám. Mé vědomí sevznáší nad řekou. Vidím tisíce tisíců cest. Zeptej se mě, kam dopadne list, a nedokážu ti odpovědět. Jepříliš mnoho možností. Je tu takové rušení, jako bych se snažil sledovat kapku, která padá z oblak dojezera a pak propluje vodopádem, a potom se ji pokusil z řeky vytáhnout o dvě míle dál. Když se někohodotknu nebo začnu recitovat, pomůže mi to se soustředit. Někdy.“ Dorian vypadal, jako by zíral skrz zeď,ztracený ve snech.

„Někdy,“ řekl, „někdy, když předstihnu řeku, začnu vidět vzory. Pak už to není jako voda, je to jako látkautkaná z bezvýznamných rozhodnutí sedláků i velkých rozhodnutí králů. Když začnu chápat rozsah aspletitost té příze, mé myšlenky se přetrhnou.“ Zamrkal a obrátil zrak na Kylara. Mhouřil je, jako by mu ipouhý pohled na něj působil bolest.

„Někdy jsou to jen letmé obrazy, naprosto nesouvisející. Mohu vidět muka v tváři mladého muže, kterýsleduje mou smrt, ale nevím, kdo to je, kdy k tomu dojde a proč se kvůli tomu trápí. Znám zítřek, kdy tihranatá váza nabídne naději. Vidím malou holčičku plačící nad tvým tělem. Snaží se tě odtáhnout, ale jsina ni příliš těžký. Pryč od čeho? Nevím.“

Kylara zamrazilo. „Dívka? Kdy?“ Byla to Ilena Drakeová?

„Nedokážu říct. Počkej.“ Dorian zamrkal a jeho obličej ztuhnul. „Běž, běž hned. Zeptej se Mámy K.!“

Feir otevřel přední dveře. Kylar těkal pohledem mezi mágy, ochromený strohostí, s jakou ho propustili.

„Běž,“ vyzval ho Feir. „Běž!“

Kylar vyběhl do noci.

Feir se za ním dlouho díval. Odplivnul si. Dál zíral do hlubin noci a pak řekl: „Co jsi mu neřekl?“

Dorian si slabě povzdechl. „Zemře. Ať udělá cokoliv.“

„A k čemu se nám to hodí?“

„Netuším. Možná není tím, v co jsme doufali.“

35.

Kylar běžel, ale Pochybnost byla rychlejší. Obloha se na východě rozjasňovala a město vykazovalo prvníznámky života. Pravděpodobnost, že narazí na patrolu, byla nepatrná, zvlášť když Kylar dobře věděl, žena stráže narazí spíš u ulic s bohatými obchody než na cestě s krámy chudáků. A když už by na něnarazil, co by jim řekl? Jen jsem si vyrazil na ranní procházku, v tmavě šedých šatech, s nelegálnímirostlinami, menším arzenálem a obličejem umazaným popelem. Přesně tak.

Zpomalil z běhu do chůze. Máma K. už stejně nebyla daleko. Co to dělá? Poslouchá šílence a obra? Mohltéměř vidět, jak viry vystupují z Dorianových pažích, a zvedal se mu z toho žaludek. Možná to nebylšílenec. Ale jaká byla jejich úloha? Jediní lidé, jež Kylar znal, kteří dělali věci prostě proto, že mohli, byliDrakeovi, a on si uvědomoval, že jsou výjimkou z pravidla. V Sa’kagé, na dvoře, ve skutečném světě lidédělali, co bylo nejlepší pro ně samé.

Feir a Dorian nepopírali, že měli pro příchod do Cenarie i jiné důvody, ale určitě se chovali, jako by on byltím nejdůležitějším. Chovali se, jako by opravdu věřili, že dokáže změnit osud království! Bylo to šílené.Ale on jim věřil.

Kdyby to byli prachsprostí lháři, nesnažili by se mu namluvit, jak dobrou věcí by zabití Blinta bylo? Nebobyli jen chytřejší než většina lhářů? Podle toho, co Dorian řekl, to vypadalo, že Kylar o všechno přijde bezohledu na to, jak se rozhodne. Jaký vykladač budoucnosti by mu tohle řekl?

Kylar si uvědomil, že zrychluje, a pak zase běžel. Vyplašil pradlenu, která plnila vědra vodou. Zastavil seaž u dveří Mámy K. a najednou se zase cítil trapně. Máma K. zůstávala dlouho vzhůru a brzy vstávala, alepokud existovala denní doba, kdy mohl s jistotou říct, že bude v posteli, bylo to teď. Byla to jediná částdne, kdy měla zamčené dveře. Zatraceně, mohl by ses rozhodnout?

Kylar lehce zaklepal na dveře, spílal si do zbabělců, stále zvažoval, jestli by neměl odejít, když mu nikdoneotevře.

Dveře se otevřely téměř okamžitě. Služebná Mámy K. vypadala skoro stejně překvapená jako Kylar. Bylato stará žena, měla na sobě spodničku a kolem ramen přehoz. „No, dobré ráno, můj pane. Vy musíte býtroztouženej. Nemohla jsem spát. Zrovna mě napadlo, jestli nám z nějakýho důvodu nedošla mouka, ikdyž jsem ji minulou noc kontrolovala, ale nějak jsem nemohla dostat z hlavy, že je všechna pryč. Zrovna

jsem šla kolem dveří, abych to zkontrolovala, když jste zaklepal, u dvanácti cecků Arixuly, žvaním tu jak

stará potřeštěná bába.“

Kylar otevřel pusu, ale do nepatrných pauz v tlachání bývalé prostitutky nedokázal vklínit jediné slovo.

„Nejvyšší čas pro rychlou ránu do hlavy a vyhodit do řeky, madam, to jsem jí říkala, a ona se na mě jensmála. Jen bych si přála být zase mladá, abych viděla na vaší tváři ten výraz, který jsem tehdy vídávala.Kdysi tyhle starý pytle dokázaly donutit muže vstát a všímat si mě. Narážel byste do zdí, protože bysteode mě nedokázal odtrhnout voči. Měl byste mě tenkrát vidět v noční košilce, samozřejmě to nebylytyhle babský hadry, ale kdybych si tamty šaty oblékla dnes, obávám se, že bych tím strašila děti. To mipřipomnělo, jak mi schází…“

„Je Máma K. vzhůru?“

„Co? No, vlastně si myslím, že ano. Nespí moc dobře, chuděra. Možná jí návštěva udělá dobře. I když simyslím, že to byla návštěva toho Durza, co s ní tak zamávalo. V jejím věku to má těžké, když ztrácí, čím

bývala. Skoro padesát let už jí je. To mi připomíná…“

Kylar se kolem ní prosmýknul a vyšel po schodech. Nebyl si jistý, jestli si toho vůbec všimla.

Zaklepal a počkal. Žádná odpověď. Škvírou pode dveřmi probleskávalo světlo, takže dveře otevřel.

Máma K. k němu seděla zády. Dvě svíčky už skoro dohořely, jen jejich slabé světlo ozařovalo místnost.

Sotva se pohnula, když vešel. Konečně se k němu pomalu otočila. Oči měla nateklé a zarudlé, jako by

proplakala celou noc. Plakat? Máma K.?

„Mámo K.? Mámo K., vypadáte příšerně.“

„Ty jsi vždycky věděl, jak potěšit dámu.“

Kylar vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. V tu chvíli si všiml zrcadel. Její zrcadlo vedle postele, kde siupravovala nalíčení, její příruční zrcátko, dokonce i to podlouhlé zrcadlo, ta všechna byla rozbitá. Napodlaze se ve světle svíček třpytily skleněné střepy.

„Mámo K.? Co se tady stalo?“

„Tak mi neříkej. Už nikdy mi tak neříkej.“

„Co se děje?“

„Lži, Kylare,“ řekla, podívala se na svůj klín, polovinu tváře zakrytou stíny. „Překrásné lži. Lži, které jsemnosila tak dlouho, až jsem zapomněla, co je pod nimi.“

Otočila se. Na části tváře si otřela všechny šminky. Kylar poprvé viděl levou polovinu její tvářenenalíčenou. Vypadala stará a ztrhaná. Hluboké vrásky tančily po kdysi jemném, teď tak svraštělém ahrubém, obličeji Gwinvere Kireny. Tmavé kruhy pod očima jí dodávaly přízračné vzezření. Jednadokonale nalíčená tvář spolu s druhou odhalenou byly směšné, ošklivé, skoro až komické.

Kylar skryl své zděšení příliš pozdě, ne že by kdy dokázal něco před Mámou K. skrýt, ale Máma K.

vypadala spokojená, že ho to ranilo.

„Předpokládám, že jsi se nepřišel jen podívat na pouťovou zrůdu, takže co potřebuješ, Kylare?“

„Nejste pouťová…“

„Zodpověz otázku. Vím, jak vypadá muž s úkolem. Přišel sis pro mou pomoc. Co potřebuješ?“

„Mámo K., zatraceně, skončete…“

„Ne, tebe zatrať!“ hlas Mámy K. zněl jak prásknutí bičem. Pak její podrážděné oči zněžněly a ona sepodívala za Kylara. „Je příliš pozdě. Vybrala jsem si to. Ať je zatracen, ale měl pravdu. Vybrala jsem sitenhle život, Kylare. Zvolila jsem si každý krok. Není to dobré. Nemůžeš přestat být děvkou uprostředpádu. Jsi tady kvůli Durzovi, viď?“

Kylar se plácl přes čelo, ztratil nit. Dokázal číst ve výrazu jejího obličeje. Říkal, že diskuse skončila. Kylarse vzdal. Je tady kvůli Durzovi? No, byl to dobrý způsob, jak začít.

„Řekl, že mě zabije, když nenajdu stříbrné ka’kari. Ale já vlastně ani nevím, co to je.“

Zhluboka se nadechla. „Léta jsem se ho snažila donutit, aby ti to řekl,“ začala. „Šest ka’kari bylovytvořeno pro šest vyvolených Jorsina Alkesta. Lidé, co ka’kari používali, nebyli mágové, ale ka’kari jimposkytlo magickou moc. Ne moc těch dnešních slabých mágů, ale mágů, kteří žili před sedmi sty lety. Jsistejný jako oni. Jsi ka’kafier. Narodil ses s dírou v Talentu, kterou jen ka’kari dokáže přemostit.“

Máma K. a Durzo o tom celou dobu věděli, a ona mu to říká až teď? „No, díky. Nemohla byste měnasměrovat k nejbližšímu obchodu s magickými artefakty? Možná nějakému se slevami pro wetboye?“zeptal se Kylar. „I kdyby něco takového existovalo, museli by to vlastnit mágové, nebo to skončilo na dně moře nebo tak něco.“

„Nebo tak něco.“

„Chcete mi říct, že víte, kde to stříbrné je?“

„Zamysli se nad tím,“ vybídla ho Máma K. „Jsi král. Podařilo se ti získat ka’kari, ale nedokážeš ho použít.Možná nemáš nikoho, kdo by mohl a komu bys věřil. Co uděláš? Schováš ho na horší časy nebo pro svédědice. Možná jsi nikde nezapsal, co to je, protože jsi věděl, že se lidé budou probírat tvými věcmi, ažzemřeš, a ukradnou většinu tvého majetku. Naplánuješ si tedy, že to řekneš synovi, až mu předáš trůn.Král však byl, jak už to bývá, zabit dřív, než si o tom mohli promluvit. Co se stane s ka’kari?“

„Dostane ho syn.“

„Správně, ale on neví, co to je. Možná jen ví, že je důležité, že je magické, ale jak jsi řekl, kdyby o tompověděl mágům, dřív nebo později by ho králi nebo jeho dědicům vzali. Tak si ho ponechá a drží ho vtajnosti. Až se vystřídá dost generací, stane se jen dalším šperkem v královském pokladu. Než uplynesedm set let, projde tucty rukou, ale nikdo nemá nejmenší ponětí, co to je. Až jednoho dne khalidorskýBohokrál požaduje tribut, který zahrnuje i jeden určitý šperk. A ten neskutečně hloupý král dá ten samý

šperk své milence.“

„Chcete říct…“

„Zrovna dnes jsem zjistila, že Devátý dal lady Jadwinové stříbrné ka’kari, Glób čepelí. Vypadá jako malýšperk ze zvláštního kovu, jako stříbřitě zbarvený diamant. Ale ka’kari patřilo k nejoblíbenějším šperkůmkrálovny Nalie. Myslela si, že se ztratil, a zuří, takže zítra v noci pošle král někoho, komu věří, netušímkoho, aby ho získal zpět. Jadwinové dnes pořádají večírek. Ka’kari bude zítra nechráněné. Žádnékrálovské stráže, žádní mágové, žádná magií chráněná pokladnice. Buď ho na sobě bude mít ladyJadwinová, nebo bude v jejích komnatách. Kylare, musíš pochopit, co je v sázce. Ka’kari by si mělovybírat své pány, ale Khalidořané věří, že si ho dokáží připoutat silou. Pokud Bohokrál uspěje… představ si

tu zkázu, kterou rozpoutá, kdyby mohl žít věčně.“

Jako by v tu chvíli Kylara někdo bodnul do zátylku. „Vy to myslíte vážně, že ano? Řekla jste to Durzovi?“

„Durzo a já… nejsem příliš nakloněná tomu, abych teď Durzovi pomáhala. Ale je toho víc, Kylare. Nejsemjediná, kdo to ví.“ Tvář se jí stáhla bolestí a ona odvrátila pohled.

„Co tím myslíte?“

„Khalidor si někoho najal, aby ho získal. Právě díky tomu to mí špioni zjistili. Pravděpodobně půjde o akci‚udeř a zmiz‘.“

„Pravděpodobně?“

„Najali si Hu Gibbeta.“

„Nikdo by si nenajal Hu Gibbeta na ‚udeř a zmiz‘. Ten chlap je řezník.“

„Já vím,“ řekla Máma K.

„Kdo je jeho mrtvola?“

„Můžeš si vybrat. Bude tam polovina našich šlechticů. Pozvání přijal i tvůj přítel Logan, možná tam bude iprinc. Ti dva vypadají nerozlučně, i když jsou jako noc a den.“

„Mámo K, kdo je tvůj špion? Mohl by pro mě získat pozvánku?“

Tajemně se usmála. „Můj špion ti nepomůže, ale znám někoho, kdo by mohl. Vlastně ji znáš taky, i když

jsem se tomu snažila ze všech sil zabránit.“

36.

Kylar už toho zažil spoustu. Sledoval muže na jasném denním světle jen pár metrů od stráží a chystal seho zabít. Plížil se pod stolem, kde ho poškrábala kočka, zatímco místnost prohlíželi strážní kvůli vetřelcům.

Musel si vlézt do vinného sudu a ukrýt se uvnitř, zatímco šlechtický ochutnávač vína plnil karafu k večeři.Čekal hned vedle doruda rozpálené pece, potom co otrávil dušené maso, zatímco se kuchař nahlaszamýšlel, s jakým kořením to přehnal, že má jídlo tak divnou chuť.

Ale takhle nervózní nikdy nebyl.

Vystrašeně zíral na dveře úzkého vchodu pro služebnictvo. Dnes byl za žebráka, žebral o kus chleba.Vlasy měl rovné a mastné, zašpiněné popelem a lojem. Kůži měl hrubou a nahnědlou, ruce zkroucenéartritidou. Aby se k těm dveřím dostal, musel projít přes stráže u vysoké brány panství.

„Hej, dědku,“ zavolal na něj podsaditý strážný s halapartnou. „Co tady chceš?“

„Zaslechl jsem, že je tu moje malá holčička. Slečna Cromwyllová. Doufal jsem, že by pro mě našla kousek

chleba, nic víc.“

To probralo druhého strážného, který Kylara jen letmo prohlédl. „Co jsi to řekl? Jsi příbuzný slečnyCromwyllové?“ Ochranářská aura kolem muže, kterému táhlo nejméně na čtyřicet, byla téměř

hmatatelná.

„Ne, ne, ona moje není,“ protestoval Kylar a chraplavě se zasmál. „Jen stará přítelkyně.“

Strážní si vyměnili pohledy. „Moh bys pro ni skáknout, Pařezi, a vzít ji sem před tím večerním šrumcem?“

zeptal se strážný toho podsaditého.

Pařez zavrtěl hlavou a zabručel, opatrně Kylara plácáním prohlédl. „Hádám, že by slečnu Cromwyllovoumohlo potěšit, jak jsem se postaral o tuhle zbloudilou duši.“

„To víš, ale stojí ona za to?“

„Většinou nejsi tak miloučkej, když mluvíš s žebráky, Birte.“

„Sklapni.“

„Běž dál. Kuchyň je tudy,“ řekl Kylarovi starší strážný. „Birte, mám pro tebe slabost, ale ještě jednou miřekneš, abych sklapnul, a já tě seznámím se špičkou svojí boty…“

Kylar se belhal ke kuchyni, předstíral, že má chromé koleno. Strážní byli přes všechny řeči profesionálové.Své zbraně drželi jako někdo, kdo je umí použít, a přestože nezkontrolovali jeho oblek, nezanedbali své

povinnosti a prohledali ho. Taková disciplína byla špatným znamením.

Přestože si dal s kulháním načas, aby si zapamatoval uspořádání panství, procházka nebyla příliš dlouhá.Jadwinové byli vévody už pět generací a panství patřilo k nejkrásnějším v městě. Jadwinské panstvíshlíželo na řeku Plith a rozkládalo se přímo naproti hradu Cenarie. Východně od něj se klenul Východníkrálovský most, který se zdánlivě využíval jen pro vojenské účely, ale šuškalo se, že ho častěji využívákrál pro své noční milostné výlety. Pokud byla lady Jadwinová opravdu královou milenkou, k Jadwinskému

panství měl díky dokonalému umístění snadný přístup. Král také nechával vévodu cestovat po celémMidcyru kvůli diplomatickým misím, o kterých všichni kromě vévody věděli, že jsou pouhou záminkou.

Samotné panství se nacházelo na malém kopci a umožňovalo výhled na řeku i přes dvanáct stop vysokézdi s bodci, které ohraničovaly celý pozemek.

Roztřesenou rukou, u které předstíral ochrnutí, zaklepal na vchod pro služebnictvo.

„Ano?“ Dveře otevřela mladá dívka, otírala si ruce do zástěry a netrpělivě se na něj podívala.

Byla to překrásná žena, možná sedmnáctiletá, s postavou jako přesýpací hodiny, kterou by jí i přes vlněné

šaty služebné záviděla většina prodejných žen od Mámy K. Jizvy tu stále byly, X na tvářích, X přes jejíplné rty a oblouk od koutku úst k okraji oka. Kvůli jizvě se neustále trochu usmívala, ale laskavost v jejítváři mírnila krutost jejích jizev.

Kylar si pamatoval, jak vypadaly její oči, jak byly hrozně napuchlé. Měl strach, že na ně už nikdy neuvidí.Ale obě její oči byly jasné a světle hnědé, jiskřily dobrotou a štěstím. Panence rozdrtili nos a ten Eleninnebyl úplně rovný, ale nevypadal špatně. A měla všechny zuby, no jistě, uvědomil si, vždyť byla přílišmladá a při bití přišla jen o ty mléčné.

„Pojďte dovnitř, pantáto,“ řekla tiše. „Najdu vám něco k jídlu.“ Nabídla mu ruku, nezdálo se, že by seurazila kvůli jeho zírání. Odvedla ho do malé postranní místnosti s úzkým stolem pro služebnictvo, kterémuselo zůstávat na doslech kuchyně. Tiše požádala o deset let starší ženu, aby za ni zaskočila, než se

postará o svého hosta. Podle tónu a reakce starší ženy Kylar poznal, že Elene je tu oblíbená a že se o

žebráky stará často.

„Jak se máte, pantáto? Mám vám přinést mast na ruce? Vím, že v mrazivých ránech, jako jsou tahle, to

musí bolet.“

Čím si tohle zasloužil? Přišel jako ten nejodpornější žebrák, a ona ho přátelsky přijala. Neměl jí conabídnout, přesto se k němu chovala jako k lidské bytosti. Byla to žena, která málem zemřela kvůli jehoaroganci a zabedněnosti, jeho selhání. Kylar mohl za jedinou špatnou věc v jejím životě.

Myslel si, že se své viny zbavil před dvěma lety, když mu Máma K. řekla tu prostou pravdu, že Elenezachránil od něčeho mnohem horšího než jizev. Ale při pohledu na ně mu hrozilo, že se do toho

provinilého pekla vrátí.

Položila na stůl patku chleba spolu s čerstvou horkou omáčkou a začala krájet chleba na menší kousky.„Nechcete se posadit? Jen vám s tím pomůžu, aby se vám to snáz žvýkalo, ano?“ řekla, mluvila hlasitějako někdo, kdo často jedná se staršími lidmi. Usmála se, jizvy na plných rtech se napjaly.

Ne. Dostal ji sem, k těmhle lidem, kteří ji měli rádi, kde si mohla dovolit rozdělit se o chleba. Elene sesama rozhodla být tím, čím byla, ale on jí tu volbu umožnil. Jestli někdy udělal jedinou dobrou věc, bylato tahle. Když otevřel oči a podíval se na ni očima zastřenýma vinou, připadala mu úžasná. Eleniny vlasyse zlatě leskly, s výjimkou jizev byla její pleť bez kazu, oči hnědé a jasné, vysoké líce, plné rty, bílé zuby,štíhlý krk, nádherná postava. Naklonila se, aby mu odkrojila kůrku, její korzet se před ním rozevřel…

Kylar od ní odtrhl oči, snažil se zpomalit svůj puls. Všimla si jeho prudkého pohybu a podívala se na něj.Jejich oči se setkaly. Měla zvláštní, otevřený pohled. Chystá se tuhle ženu požádat, aby zradila svézaměstnavatele?

Komplikovaný spletenec emocí, který zametl do temné komory ve své duši, vzkypěl a vyrazil dveře.

Zadusil vzlyknutí. Zamrkal. Vzpamatuj se.

Elene mu položila ruku kolem ramen, neohlížela se na jeho špinavé šaty a zápach. Nic neřekla, na nic senezeptala, jen se ho dotkla. Zachvěl se a emoce se znovu začaly bouřit.

„Víš, kdo jsem?“ zeptal se Kylar. Nepoužil žebrákův hlas.

Elene se na něj podezřívavě podívala, nechápala. Chtěl zůstat shrbený, schovat se před těma laskavýmaočima, ale nedokázal to. Narovnal záda, vstal a protáhl si prsty.

„Kylar?“ zeptala se. „Jste to vy! Co tady děláte? Poslaly vás Mags a Ilena? Och, můj Bože, co vámnapovídaly?“ Její tváře zrudly a její oči zaplály nadějí a rozpaky. Nebylo správné, aby žena byla takpřekrásná. Věděla, co s ním dělá?

Její tvář byla tváří dívky, kterou tím nejlepším možným způsobem překvapil její chlapec. Bohové. Myslelasi, že ji přišel pozvat na Magsinu oslavu. Eleniny naděje se měly srazil s realitou jako dítě čelící

alitaeranské kavalerii.

„Zapomeň na Kylara,“ řekl, i když ho to bolelo. „Podívej se na mě a řekni, koho vidíš.“

„Starce?“ zaváhala. „Je to velmi dobrý kostým, ale to nebude maškarní ples.“ Znovu se začervenala, že se

odvážila tolik doufat.

„Podívej se na mě, Panenko,“ řekl přiškrceným hlasem.

Zastavila se, ohromená, vpíjela se mu do očí. Dotkla se jeho tváře. „Azothe,“ zašeptala. Položila ruku nastůl, aby se o něj opřela. „Azothe!“ Vrhla se k němu tak rychle, že se její útok málem pokusil zablokovat.

Pak ho stiskla. Stál bez hnutí, jeho mysl to dlouho odmítala pochopit. Ona ho objímala.

Nedokázal se pohnout, nedokázal myslet, jen se jí dotýkal. Hladká pleť jejích tváří se otírala o ty jeho,zanedbané a neoholené. Její vlasy naplnily jeho nos jasnou vůní mládí a příslibů. Objímala ho silnýmarukama, tiskla se k němu pružným pevným břichem a dokonale žensky měkkou hrudí.

Váhavě zvedl ruce od boků a dotkl se jejích zad. Ochutnal sůl z jejích rtů. Slza, jeho slza. Jeho hruď senekontrolovatelně roztřásla a najednou se rozplakal. Chytil ji a ona ho stiskla ještě pevněji. Cítil, jak pláče,staccato vzdechů otřásalo její štíhlou postavou. A celý svět se na okamžik zmenšil na jediné objetí,shledání, přijetí.

„Azothe, slyšela jsem, že jsi zemřel,“ řekla Elene příliš brzy.

Vždycky budeš sám. Kylara zamrazilo. Kdyby se slzy mohly zastavit v polovině jeho tváře, udělaly by to.

Opatrně Elene pustil, o krok ustoupil. Její oči byly zarudlé, ale stále zářily, když si je kapesníkem otřela.

Náhlá touha uchopit její ruce a políbit ji jím projela jako vlna. Zamrkal, nepohnul se, dokud se o slovo

znovu nepřihlásila realita. Otevřel ústa, nedokázal nic říct, nedokázal to narušit. Zkusil to znovu,připravený přednést své lži, nemohl. Vztahy jsou lana. Láska je oprátka. Durzo mi to řekl. Dal mi šanci.Mohl jsem být šípař nebo bylinkář. Vybral jsem si tohle.

„Nařídil mi, abych se s tebou už nikdy nesetkal. Můj mistr.“ Jazyk měl jako z olova. „Durzo Blint.“

Věděl, že i Elene o Durzo Blintovi slyšela. Zmateně přimhouřila oči. Mohl na ní vidět, jak se to snažípochopit, pokud je Durzo jeho mistr, tak to znamená… Viděl letmý nevěřícný úsměv, jako by se chystalaříct: „Ale wetboyové jsou monstra, a ty monstrum nejsi.“ Pak se úsměv vytratil. Proč by ji jinak Azoth

nikdy nekontaktoval? Jak jinak mohla gildovní krysa tak najednou zmizet?

Vytřeštila oči. „Pamatuji si, že když jsem byla zraněná, s někým ses hádal, požadoval jsi, aby mě

zachránil. Myslela jsem si, že je to sen. To byl Durzo Blint, že ano?“

„Ano.“

„A ty… jsi to co on?“ zeptala se Elene.

„Skoro.“ Ve skutečnosti nejsem plnohodnotná stvůra, jen pouhý asasín, nájemný vrah.

„Stal ses jeho učedníkem, abys mě zachránil?“ zeptala se, téměř šeptala. „Stal ses tím, čím jsi, kvůli

mně?“

„Ano. Ne. Nevím. Nabídl mi, že můžu odejít, potom co jsem zabil Krysu, ale já už se nechtěl bát a Durzo

se nikdy nebojí, a dokonce i když jsem pouhý učedník, dával mi dost peněz, abych…“ zarazil se.

Její oči se zúžily, když jí to došlo. „Abys mě mohl podporovat,“ dokončila za něj. Připlácla si ruce na pusu.

Přikývl. Tvůj překrásný život stojí na krvavých penězích. Co to dělá? Měl by jí lhát, pravda ji jen zničí.

„Omlouvám se, neměl jsem ti to říkat. Já…“ „Ty se omlouváš?!“ přerušila ho Elene. Věděl, jaká další slova z jejích úst vyjdou: Selhal jsi. Podívej se, cojsi mi udělal. „O čem to mluvíš?“ nechápala. „Dal jsi mi všechno! Živil jsi mě na ulici, když jsem byla příliš

malá, abych si jídlo opatřila sama. Zachránil jsi mě před Krysou. Zachránil jsi mě, když mě tvůj mistr

chtěl nechat zemřít. Našel jsi mi dobrou rodinu, která mě milovala.“

„Ale… ty se na mě nezlobíš?“

Zarazila se. „Proč bych se na tebe měla zlobit?“

„Kdybych nebyl tak arogantní, ten bastard by po tobě nešel. Ponížil jsem ho! Měl jsem na tebe

dohlédnout. Měl jsem tě lépe chránit.“

„Bylo ti jen jedenáct!“

„Každá jizva na tvé tváři je moje vina. Bohové, podívej se na sebe. Mohla jsi být nejkrásnější ženou veměstě! Místo toho jsi tady a rozdáváš chleba žebrákům.“ „Místo čeho?“ zeptala se tiše. „Znáš nějakou dívku, která se stala prostitutkou už jako dítě? Já ano. Vidělajsem, před čím jsi mě zachránil. A jsem za to každý den vděčná. Jsem vděčná za ty jizvy!“

„Ale tvá tvář!“ Kylar měl znovu slzy na krajíčku.

„Pokud je tohle to nejhorší, co mě v životě potká, Azothe, tak jsem měla pořádné štěstí.“ Usmála se, a

navzdory svým jizvám tím prozářila celou místnost. Byla úchvatná.

„Jsi překrásná,“ řekl.

Zarděla se. Sestry Drakeovy byly jediné dívky, které znal, co se dokázaly červenat, a Serah už se

nečervenala. „Děkuji ti,“ řekla a dotkla se jeho paže. Při tom dotyku se zachvěl.

Podíval se jí do očí a pak také zrudnul. Nikdy v životě nebyl tak zahanbený. Červenat se! Tím to jen

zhoršoval. Rozesmála se, ale neposmívala se jeho rozpakům, byl to smích tak nevinné radostí, až ho to

bolelo. Její smích, stejně jako hlas, byl hluboký a přehnal se přes něj jako studený vítr za horkého dne.

Pak její úsměv ustal a ve tváři se jí rozhostil smutný, vážný výraz. „Je mi to líto, Azothe, Kylare. Je mi

líto, co jsi musel zaplatit, abys mě sem dostal. Ani nevím, co si o tom mám myslet. Někdy to vypadá, že

Boží ruka to má do Doupat příliš daleko. Je mi to líto.“ Dlouho se na něj dívala a další slza se jí skutálela

po tváři. Nevšímala si jí, soustředila se jen na něj. „Jsi špatný člověk, Kylare?“

Zaváhal. Pak řekl: „Ano.“

„Nevěřím ti,“ řekla. „Špatný člověk by mi lhal.“

„Možná jsem jen upřímný zločinec.“ Uhnul pohledem.

„Myslím si, že jsi stále ten kluk, který se rozdělil s přáteli o svůj chléb, i když sám hladověl.“

„Vždycky jsem si nechal největší kus,“ zašeptal.

„Pak si to pamatuji jinak,“ řekla Elene. Hluboce se povzdechla a otřela si slzy. „Jsi… jsi tady kvůli práci?“

To byl zásah na solar plexus. „Je tu wetboy, který se na dnešním večírku chystá někoho zabít a něco

ukrást. Potřebuji pozvánku.“

„Co chceš udělat?“ zeptala se.

Popravdě řečeno, Kylar o tom moc nepřemýšlel. „Chystám se ho zabít,“ řekl. Byla to pravda. Hu Gibbet

byl tak zvrácený, že když dlouho neměl žádnou zakázku, zabíjel pro pobavení žebráky. Potřeboval vraždit,

jako opilec potřeboval víno. Pokud Kylar přijde a ukradne ka’kari jako první, Hu Gibbet po něm půjde. Hu

byl pravý wetboy a měl reputaci bojovníka stejně dobrého jako Durzo. Kylarovou jedinou šancí zabít ho

bylo zastihnout ho nepřipraveného. Dnes.

Elene se na něj stále nepodívala. „Pokud jsi wetboy, znáš jiné způsoby, jak ji získat. Musíš znát

padělatele. Kylar Stern musí mít kontakty. Možná by pozvánka ode mě byla nejjednodušší způsob, aleproto jsi nepřišel. Přišel sis obhlédnout tohle místo, viď?“

Jeho mlčení bylo dostatečnou odpovědí.

„Celé ty roky,“ řekla Elene a obrátila se k němu zády, „jsem si myslela, že je Azoth mrtvý. A možná je.Možná jsem ho pomohla zabít. Omlouvám se, Kylare. Dala bych svůj život, abych ti pomohla. Ale nemůžuti dát to, co není mé. Má oddanost, má čest patří Bohu. Nemohu zklamat důvěru své paní. Obávám se, že

se budeš muset poptat jinde.“

To bylo laskavější vyhození, než si zasloužil, ale i tak ho vyháněla. Kylar se shrbil, zkřivil prsty doartritických pařátů a odešel. Otočil se jen jednou, když došel k bráně. Elene se ani nedívala, jak odchází.

37.

Jako všechny dobré léčky, i tuhle nastražili na místě a v čase, kdy by ji čekali nejméně. Solon, Regnus ajeho muži sjeli z hor, přejeli středové pláně a dostali se na dvě míle od roztaženého severního okraje

Cenarie.

Vévoda Gyre a jeho muži jeli mezi dvěma širokými rýžovými poli, když narazili na muže vedoucího konězapraženého do vozíku. Na polích pracovalo pár rolníků, měli však jednoduché oblečení, dlouhé nohavicevyhrnuté ke kolenům, očividně neměli žádné brnění nebo zbraně. Vozka odtáhl svého starého koněstranou, pozorně ozbrojené muže sledoval.

Solon si toho měl samozřejmě všimnout dřív. Rolníci na poli nikdy dlouhé rukávy nenosili. Ale nedošlo muto, dokud se nedostal na dvacet kroků k vozkovi. A pak to uviděl. Vürdmeister upustil koňské otěže apřiblížil k sobě zápěstí, zelený oheň zaburácel z jeho virů a naplnil dlaně obou rukou. Srazil zápěstí ačarodějný oheň vytryskl směrem k nim.

Čarodějný oheň zasáhl strážce po Solonově levici a proletěl skrz něj. Kouzlo bylo navrženo, aby jeho část„odtála“ jako rampouch pokaždé, když některého muže zasáhla. Koule byla veliká jako lidská hlava, kdyžprošla prvním mužem, pak jako pěst, když zasáhla druhého, a pak jako palec, když narazila do třetího.Všichni tři byli okamžitě mrtví, plameny šlehaly z jejich masa, spalovaly krev, která z nich vytékala, jako

by to byl olej.

O vteřinu později zasáhl čarodějný oheň ze dvou různých směrů stráže, když vürdmeisteři na opačnýchstranách silnice mezi ně vyslali smrt. Padli další tři muži.

Tím zůstali jen Solon, vévoda Gyre a dva strážci. Jen díky disciplíně dokázali muži něco udělat, i když

Solonovi bylo jasné, že jsou ztraceni. Jeden strážce se rozjel vpravo, vévoda Gyre a druhý vlevo, nechaliSolona, aby se postaral o vürdmeistera na silnici.

Solon se nepohnul. Vürdmeisteři nastražili svou past, aby měli dostatek času vyvolat dvě nebo tři koulečarodějného ohně. Dvanáct šermířů by nebylo pro tři vürdmeistery žádným soupeřem.

Nebyl prostor zvažovat následky. Neměl dost času, aby nasál sluneční paprsky dopadající na rýžová pole.Solon sáhl přímo do svého glore vyrden a vrhl vzduchem tři drobné jiskry. Letěly jako šípy a nějak se jimpodařilo nezasáhnout vévodu a jeho strážce. Oba vürdmeisteři shromažďovali další čarodějný oheň, kdyžjiskry, každá sotva větší než špička prstu, zasáhly jejich kůži.

Ani zdaleka nebyly smrtelné. Solon neměl dost magie, aby čelil jednomu vürdmeisterovi, natož všem. Alejiskry jim daly elektrickou ránu. Malou, ale dostačující, aby se jejich svaly na vteřinu napjaly a narušilyjejich koncentraci. Než se vzpamatovali, tři meče dopadly plnou silou tří rozjetých koní a tří bojemzocelených paží a dva čarodějové po stranách silnice byli po smrti.

Solon vyslal jiskru na posledního čaroděje na silnici a muž ji zablokoval. Vlastně ji ani nezablokoval, jen jiuhasil. Letěla na něj jiskra a pak odumřela jako zapálená větev vržená do oceánu. Jeho protiútokem bylproud ohně, který zaburácel Solonovým směrem jako dech rozzuřeného draka.

Nebyl způsob, jak to zablokovat. Solon seskočil ze sedla, a jak padal na zem, hodil další jiskru a odkutálel

se ze silnice.

Čaroděj se jiskru, která proletěla dobrých deset stop od něj, ani neobtěžoval uhasit. Otočil se, navádělskoro padesát stop ohně, jako by byl živý, a rukama ho nasměroval, aby Solona sledoval.

Jiskra zasáhla slabiny tažného koně. Staré zvíře už bylo vyděšené kvůli krvi, rachotu a zábleskůmnepřirozeného ohně. Trhlo povozem, pak zacouvalo a začalo kolem sebe mlátit kopyty.

Vürdmeister přes rachot plamenů ržání koně nezaslechl. V jednu vteřinu naváděl proud ohně na Solonana náspu u silnice a pak ho do zad zasáhlo kopyto. Padl na všechny čtyři, netušil, co se stalo, jen že seněco hrozně pokazilo. Zalapal po dechu a otočil se, jen aby uviděl koně, jak získává ztracenou rovnováhu.

Pak se kůň i s povozem přes muže přehnali a zamáčkli ho do silnice.

Solon se vyplazil z vody a bahna rýžového pole, zatímco se kůň s vozem prohnal kolem, takhle rychle jistě

neběžel dobrých deset let. Jeho vlastní kůň byl mrtvý, z lebky zbyla jen ohořelá troska a od zmrzačeného

těla se šířil zápach spálených chlupů a spečeného masa.

Čarodějný oheň v mrtvých strážcích sotva doutnal. Dokonce i teď, když ho sledoval, pomalu uhasínal.Čarodějný oheň se šířil strašně rychle, ale vydržel jen deset vteřin.

Deset vteřin? To trvalo jen tak dlouho?

Zvuk kopyt vrátil Solona zpátky do reality. Vzhlédl k vévodovi Gyrovi, ten měl tvář jako kamennou masku.

„Jsi mág,“ řekl vévoda.

„Ano, můj pane,“ přiznal zdrceně Solon. Solonovo mlčení zpečetilo jeho ortel. Vévoda neměl na výběr.Když ho postavil před takové překvapení, chytřejší muž by předstíral, že celou dobu věděl, že je Solonmág. Pak by se mohl rozhodnout, že to s ním vyřeší později. Vévoda Gyre byl na tohle ale přílišpřímočarý. Byla v tom zároveň jeho síla i slabina.

„A donášel jsi na mě jiným mágům.“

„Jen… jen svým přátelům.“ To byla slabá omluva a vypadal uboze, že ji použil, to Solon věděl, alenenapadlo ho, že by mohl o všechno takhle přijít. Jeho přátelství s Regnem, těch deset let služby, budemít určitě větší cenu.

„Ne, Solone,“ řekl vévoda Gyre. „Věrní vazalové nedonáší na své pány. Dnes jsi mi zachránil život, alezrazoval jsi mě léta. Jak jsi mohl?“

„To nebyla…“

„Za svůj život ti daruji tvůj. Běž. Vezmi si jednoho z koní a běž. Jestli ještě někdy uvidím tvůj obličej, taktě zabiji.“

„Zůstaň s ním,“ řekl Dorian. „Závisí na tom jeho život. Závisí na tom osud království. Kvůli tvým slovům –nebo mlčení, padne bratr krále.“ Dorian ale nikdy neřekl, jak dlouho by měl u lorda Gyra Solon sloužit.Mág se příteli hluboce uklonil, vzal si uzdu od Gurdena, který byl příliš ochromený emocemi. Solon sevyšvihl do sedla a otočil se zády k vévodovi Gyrovi.

Zachránil jsem dnes Cenarii, nebo jsem ji zatratil?

38.

Kylar prožil zběsilé odpoledne. Musel přinutit Logana, aby přiměl někoho dalšího sehnat mu pozvánku.Pak se pokoušel najít Durza, ale wetboy byl pryč, zanechal jen pro něj typickou strohou poznámku:„Zakázka.“ Durzo Kylarovi detaily o svých zakázkách příliš často nesděloval, ale poslední dobou měl Kylarpocit, že ho čím dál víc odstrkuje, jako by se Durzo pokoušel vytvořit si od něj odstup, aby pro něj bylosnazší Kylara zabít, až ten čas přijde.

Durzova nepřítomnost znamenala, že se Kylar nebude muset přiznat k rozhovoru s Elene, jak to zkazil aže teď v Jadwinově panství posílí bezpečnost. Když Loganovi řekl, že na večírek přijde, musel dorazit bezpřevleku, Elene ale prozradil, že přijde, tak by ho mohla okamžitě nahlásit, až ho uvidí.

Proto přijel v kočáře, i když to vypadalo divně, že mladý šlechtic bez doprovodu nedorazil na koni. Kočárzastavil u brány a Kylar podal pozvánku Birtovi. Strážný ho samozřejmě nepoznal. Jen si pečlivě prohlédlpozvánku a mávnutím ruky ho pustil dovnitř. Kylara potěšilo, že ho tady vidí. Jestli je stále na stráži ubrány, tak to znamená, že Jadwinové neměli dost strážných, aby vystřídali ty, co hlídali přes den a kteříse museli postarat i o večírek. Možná Elene neuvěřili. Koneckonců, jak by se mohla služebná dozvědět ospiknutí wetboyů?

Kylar udělal jeden krok z kočáru a ztuhnul. Kočár přímo naproti se otevřel a vystoupil z něj jako proutekštíhlý muž. Byl to Hu Gibbet, celý v čokoládové kůži a hedvábí jako lord, sčesané blond vlasy se leskly,pohrdavě se usmíval jako někdo, kdo je nadřazený všem okolo. Kylar zapadl zpátky do kočáru. Takže tobyla pravda. Počítal do deseti a pak s obavami, že by se kočí mohl začít zajímat, proč zůstal ve voze, aupoutat na něj pozornost, z kočáru vystoupil. Viděl Hua, jak zmizel uvnitř. Kylar ho následoval a znovuukázal pozvánku strážným u obrovských dveří z bílého dubu.

*

„Takže jsi od toho starého kozla dostal svolení?“ zeptal se princ Aleine.

Logan se na něj podíval přes dlouhý stůl, na kterém se kupily všechny delikatesy, o kterých si Jadwinovémysleli, že by mohly na hosty zapůsobit. Stůl stál u jedné ze zdí nesmírně rozlehlé síně z bílého mramorua bílého dubu. Na jednobarevném pozadí působili šlechtici jako orgie barev. Pár nejvýznamnějšíchříšských hekatonarchů, kněží stovek bohů, se spolu družilo v pestrobarevných róbách. Skupina nalíčených

minstrelů v pláštích hýřících barvami soupeřila o pozornost lordů a jejich paní, ať už z nižší nebo vyššíšlechty. Terah Graesinová se na posledním větším večírku před dvěma týdny ukázala ve skandálně krátkéróbě lemované hermelínem. Terah byla v pořadí na trůn osmá, hned za princem, Gunderovými dcerami,Loganem a svým otcem vévodou Graesinem, a libovala si v pozornosti, kterou tato pozice vzbuzovala. Její

opovážlivost spustila novou módu, takže tento týden byla většina rób červená nebo odhalovala nohy apoprsí, případně obojí, víc, než by se odvážila většina prostitutek. To Terah Graesinové vyhovovalo,protože v nich nějak dokázala vypadat spíš okouzlující než lascivní. Většina žen takové štěstí neměla.

„Mluvil jsem s hrabětem dnes rá…“ řekl Logan, než ho umlčela kolem procházející hruď. Ne jen hruď.Poprsí. Bylo dokonalé. Ne příliš odhalené, ale dokonale tvarované, vznášelo se v objetí jemné látky,muselo ji těšit tisknout se k těm zralým křivkám. Logan dokonce ani nezahlédl ženinu tvář. Pak prošlakolem, ty sladké křivky hýždí a náznak úzkých svalnatých boků.

„A?“ chtěl vědět princ. Netrpělivě se na Logana díval, v ruce držel talíř s malými vzorky všech delikates zestolu. „Co řekl?“

Loganův obličej zrudnul. Příliš dlouhý čas v pustinách. Kromě toho to nebyla až tak úplně pravda. Jeho oči

jako by jednaly nezávisle na mysli a byly přímo řízené odjinud. Nenápadně se odsunul a snažil sivzpomenout, co říkal, talíř stále prázdný, jak odmítal flambované, nadívané nebo zmrzlé delikatesy. „Řekl

– á, moje oblíbené!“ Logan si na talíř naložil jahody, vzal misku a naplnil ji čokoládovým fondánem.

„Něco mi říká, že ať prohlásil hrabě Drake cokoliv, nebylo to ‚á, moje oblíbené‘,“ řekl princ s povytaženýmobočím. „Jestli řekl ne, nemusíš se za to stydět. Každý ví, že hrabě Drake je trochu mimo. Jeho rod se

mísil s neurozenými.“

„Souhlasil.“

„Jak jsem řekl,“ zopakoval princ, „je trochu mimo.“ Usmál se a Logan se rozesmál. „Kdy ji hodláš

požádat?“

„Zítra. Na mé narozeniny. Pak už mi v tom nikdo nemůže bránit.“

„Ví to Serah?“ zeptal se princ.

„Podezřívá mě, že bych to mohl v brzké době udělat, ale myslí si, že nejdřív budu potřebovat nějaký časna posílení své pozice v rodině a poradu s rodiči.“

„Dobře.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Logan.

Dostali se ke konci dlouhého stolu. Princ k němu přistoupil blíž. „Rád bych ti dal dárek k narozeninám.

Vím, co k Serah cítíš, a respektuji to, ale Logane, ty jsi syn vévody. Zítra se staneš jedním z

nejmocnějších mužů v říši, hned za pár dalšími vévody a mojí rodinou. Můj otec by byl nadšený, že sisvzal Serah, a my oba víme proč. Jestli si ji vezmeš, na příští dvě generace připravíš svou rodinu o nárokna trůn.“

„Vaše Výsosti,“ zabručel mrzutě Logan.

„Ne, je to pravda. Můj otec se tě bojí, Logane. Jsi oblíbený, respektovaný, dokonce i tady tě mají v úctě.Ten půlrok, co jsi byl pryč, tě od dvora neodcizil tak moc, jak můj otec doufal. Místo toho z tebe udělaldobrodruha. Hrdinu, který za nás bojoval na hranicích, který držel Khalidořany na uzdě. Král se tě bojí,Logane, ale já ne. Jeho špiclové tě prověřili a nemohli uvěřit, že jsi opravdu tím, čím se zdáš, učencem,bojovníkem a loajálním přítelem prince. Jsou to intrikáni, a proto vidí intriky. Já vidím přítele. Jsou tací,kteří by tvou rodinu chtěli za každou cenu zničit, Logane, a nic by mi o svých plánech neřekli, ale já jimto nedovolím. Vlastně udělám vše pro to, abych je zastavil.“ Podíval se na stůl a vzal si kouseksmaženého banánu. „Na tenhle večírek jsem přišel, abych svému otci udělal laskavost. Na oplátku mislíbil, že dostanu, cokoliv si budu přát. Cokoliv si budu přát.“

„To musí být velká laskavost,“ řekl Logan.

Princ mávnul rukou. „Král Hlupák dal matčin oblíbený šperk své milence. Jsem tady, abych ho získal

zpátky. Na tom nezáleží. Znáš mou sestru?“

„Jistě.“ Jenine tu někde byla. Obvykle ji popisovali jako „sluníčko“, velmi pohlednou a velmi

patnáctiletou.

„Je do tebe zabouchnutá, Logane. Už dva roky tě miluje. Pořád o tobě mluví.“

„Děláš si legraci? Sotva jsem s ní vyměnil pár slov.“

„No a co,“ pokrčil princ rameny. „Je to velké dítě. Je pěkná, čím dál hezčí, a má důvtip mojí matky, vím,

jak důležité to pro tebe je, můj sžíravý příteli.“

„Já nejsem sžíravý,“ bránil se Logan.

„Vidíš? Já ani nevím, jestli takový jsi. Jen jsem vzal nejzajímavější slovo, které mě napadlo. Ale Jeni by to

věděla.“

„Co se mi to snažíte říct, Vaše Výsosti?“

„Jenine je tvým dárkem k narozeninám, Logane. Jestli ji chceš. Ožeň se s ní. Stačí jedno slovo.“

Logana to ohromilo. „To je opravdu pořádný dárek.“

„Tvá rodina se dostane z nemilosti. Naše děti budou vyrůstat spolu. Jedno z tvých vnoučat bude možná

sdílet trůn s mým. Jsi nejlepším přítelem, jakého si muž může přát, Logane, a princové příliš přátelnemají. Myslím to s tebou dobře. Budeš šťastný. To ti slibuji. Z Jenine se stává okouzlující žena. Myslím,

že toho už sis všiml.“ Princ kývl hlavou.

Logan ji pak spatřil, jak si ho prohlíží z druhé strany místnosti, a uvědomil si, že ji dnes už viděl. Neboalespoň její poprsí.

Zrudnul. Snažil se najít správná slova, ale nenacházel je. Jenine stála na druhé straně místnosti, selegancí mnohem starší ženy, tedy alespoň do chvíle, než jí jeden z jejích přátel něco řekl a ona serozhihňala.

Princ se rozesmál. „Řekni ano a budeš moc dělat všechno to, co sis před minutou představoval.Legitimně.“

„Já, já…“ Loganova čelist se zase dokázala hýbat. „Jsem zamilovaný do Serah, Vaše Výsosti. Děkuji za

vaši nabídku, ale…“

„Logane! Udělej všem laskavost a řekni ano. Tvoji rodiče budou bez sebe štěstím. Tvá rodina budezachráněna. Jenine bude nadšená.“

„Neřekl jsi jí to, že ne?“

„Jistěže ne. Ale přemýšlej o tom. Serah je skvělá. Ale buďme upřímní, je sice hezká, ale není tak chytrá

jako ty, a znáš klepy, co se o ní povídají…“

„Ona je pravý opak nemravnosti, Aleine. Ona zatím nepolíbila ani mě.“

„Jenže ty řeči…“

„Ty řeči šíří lidé, kteří nesnáší jejího otce. Já ji miluji. Vezmu si ji.“

„Omluvíte mě?“ vyrušila je mladá blondýna. Protáhla se mezi nimi a otřela se o prince, když se natahovala

pro sladkou rolku. Měla skandální červené šaty. Kvůli tření mezi její a princovou hrudí jí málem vyklouzlaňadra z šatů, jejichž výstřih skoro odhaloval i pupík. Logan viděl, že si toho princ všiml. Ale to u nějbývalo normální. A u Logana také.

„Jsem Viridiana,“ představila se dívka, když zachytila princův pohled, zatímco se vracela zpátky.„Odpusťte, za tohle se omlouvám.“ Nebyla to omluva. Nebyla to náhoda.

Viridiana se vmísila zpátky do davu, její postava tanečnice odváděla princovy oči a myšlenky pryč odLogana. „No, uhm, promysli si to. Promluvíme si o tom zítra, než ji požádáš o ruku,“ řekl princ a sledovalViridianinu hlavu, jak míří k zadní verandě. Ohlédla se přes rameno, a když zjistila, že se na ni dívá,

usmála se.

Princ se podíval na svůj plný talíř, na kterém se kupila vysoká hromada vzorků od každé lahůdky na stole.

Pak se podíval na Loganův, na kterém spočívalo jediné jídlo. „Tohle, můj příteli,“ řekl princ, „je rozdílmezi námi. Jestli mě omluvíš, zahlédl jsem talíř, ze kterého prostě musím ochutnat.“

Logan si povzdechl. Jeho oči znovu sklouzly k Jenine, která ho stále sledovala. Vypadalo to, že ji jejípřátelé pobízí, aby si s ním šla promluvit.

Zatraceně. Kde je Serah?

39.

Stráže stály na každém podlaží. To nebyla dobrá zpráva. Kylar se nenápadně prodíral mezi hosty, snažilse vypadat tak obyčejně, aby se na něj nikdo podruhé nepodíval, ale nebylo to snadné. Zvlášť když přitom musel vyhlížet Hu Gibbeta, který se pravděpodobně pokoušel o totéž. Kdyby ho Hu zahlédl, Kylar bypřišel o jedinou výhodu, kterou měl.

Zamířil na zadní terasu. Obyčejně by se jí vyhnul, protože bývala plná párů. Jestli ve vás něco zaručeněvyvolá pocit osamělosti, tak je to pohled na jiné lidi, jak se vášnivě líbají v altánu zalitém měsíčním

svitem.

Teď však Kylar hledal cestu do prvního patra. Balkón visel hned nad verandou, a když si rozvrhne trasu,mohl by se na něj vyšplhat dost rychle, aby si ho nikdo nevšiml. Jistě, až bude nahoře, bude muset ještěnajít ka’kari, ale vsadil by se, že bude v ložnici vévodkyně. Lidé si své oblíbené šperky rádi schovávali

poblíž.

Na zdi nebylo žádné mřížoví. Možná by mohl skočit ze zábradlí a vyběhnout po zdi dost vysoko, aby sezachytil okraje balkónu o dobrých patnáct stop výš. Pravděpodobně by to zvládl, ale musel to dokázat naprvní pokus. Jestli spadne, nikomu neunikne hluk, který udělá, až dopadne do růžových keřů dole.

Pořád je to lepší než postávat tady, povzdechl si těžce Kylar.

„Kylare?“ oslovil ho ženský hlas. „Kylare, ahoj. Co tady děláš?“

Kylar se provinile otočil. „Serah! Ahoj.“ Vypadala, že se na dnešní večer připravovala celý den. Měla nasobě umírněnou róbu, ale klasického střihu, překrásnou a zjevně mnohem dražší, než by si mohl hrabě

Drake dovolit. „Páni, Serah. Ty šaty…“

Usmála se a rozzářila, ale jen na chvíli. „Dala mi je Loganova matka.“

Otočil se a chytil zábradlí. Za řekou za vysokými hradbami se v měsíčním světle leskly hradní věže, tak

blízko a tak nedosažitelné jako Serah.

Přistoupila blíž a postavila se vedle něj. „Víš,“ začala, „že se mě Logan chystá…“

„Vím.“

Položila dlaň na jeho. Obrátil se k ní a podíval se jí do očí. „Jsem tak zmatená, Kylare. Chci mu odpovědět

ano. Myslím si, že ho miluji. Ale také si…“

Hrubě si ji přitáhl, objal ji rukou kolem zad a podepřel jí krk dlaní. Přitiskl ji k sobě a políbil. Krátce

vyjekla. Pak mu polibek oplatila.

V dálce, jako by to bylo daleko za řekou, tam někde uvnitř hradu, zaslechl bouchnutí dveří. Ale bylo to takdaleko, určitě na tom nezáleželo. Pak ucítil, jak mu Serah v náručí ztuhla a jak se od něj odtahuje. Na Kylarovo rameno dopadla něčí ruka a ne zrovna jemně. „Co si sakra myslíš, že děláš!“ rozkřičel se na něj Logan a obrátil Kylara k sobě. Ze zákoutí vykoukly něčí hlavy a celá veranda ztichla. Kylar mezi nimi spatřil i prince. „Něco, co ty jsi měl udělat už dávno,“ řekl Kylar. „Nemyslíš?“ „A do hajzlu,“ zaklel princ a pokusil se vymanit ze sevření mladé blondýny, která ho v altánku objímala.

Kylar se odvrátil od Logana, jako by se znova chystal políbit Serah, ale Logan ho stáhnul zpátky. Kylarova

pěst se pohnula jako první a zasáhla Logana do čelisti. Větší muž zavrávoral a zamrkal.

Serah se odtáhla, zděšená a zároveň jaksi zapomenutá. Logan vyrazil vpřed, ruce pozvednuté jako

opravdový boxer. Kylar zaujal neozbrojený postoj Vítr v osikách.

Logan se do něj pustil a bojoval tak, jak Kylar předpokládal, čestně. Jeho údery mířily nad pás.

Učebnicové výpady a háky. Byl rychlý, mnohem rychlejší, než by do něj řekl, ale jeho pravidly svázaný bojz něj prakticky dělal mrzáka. Kylar se proplétal mezi jeho údery, odkláněl je stranou, pomalu ustupoval.

Během okamžiku se tu shromáždil dav. Někdo zakřičel, že se venku perou, a lidé se začali valit ven.

Strážní vyšli, jak jinak, jako poslední. Chystali se je od sebe odtrhnout.

„Ne,“ rozkázal princ. „Nechte je bojovat.“

Strážní se zastavili. Kylara to tak překvapilo, že na chvíli zapomněl uhýbat a další úder mu vyrazil dech.Zavrávoral, když do něj Logan vrazil, váhu přenesenou na prsty u nohou, a natlačil ho na zábradlí.

Kylar chvíli lapal po dechu, jen s obtížemi blokoval výpady svého přítele. Když znovu popadl dech,zachvátil ho vztek. Zablokoval úder shora, přikrčil se pod ním a zasypal Loganova žebra čtyřmi rychlýmiúdery, odstrčil ho od zábradlí.

Logan udělal krok vpřed, Kylar se prosmýkl pod jeho napřaženou rukou a kopl Logana do rozkroku. Logan

chtěl dokončit krok, ale místo toho zjistil, že jeho noha není tam, kde chtěl, aby byla. Spadl. Pak mu dotváře narazila Kylarova pěst a poslala ho k zemi.

„Nevstávej,“ varoval ho Kylar.

V davu zavládlo ohromené ticho následované tichým mumláním. Nikdy neviděli nic podobného tomu, coKylar předvedl, ale navzdory tomu, jak efektivní to bylo, nebylo čestné někoho kopnout, když spoluboxujete. Kylarovi to bylo jedno. Musel to okamžitě ukončit.

Logan se vzepjal na rukou a kolenou, pak už jen na kolenou, očividně se pokoušel vstát. Bohové, stejnějako v aréně. Logan neví, kdy má zůstat ležet. Kylar ho kopnul ze strany do hlavy a on se zhroutil na zem.

Serah k Loganovi rychle přiběhla. „No, Serah, vždycky jsi chtěla, abychom se spolu utkali. Vypadá to, žejsem vyhrál,“ usmál se na ni triumfálně Kylar. Okamžitě se ozvalo tlumené dohadování, ne všichni s tím

souhlasili.

Serah mu vrazila facku, až mu zachrastily zuby. „Nejsi ani poloviční muž jako Logan.“ Poklekla k Loganovia Kylar poznal, že přestal být součástí jejího světa.

Urovnal si košili a plášť a protlačil se davem. První řady se před ním rozestoupily, jako by je mohlzahanbit i pouhý jeho dotek, ale jak se tlačil dovnitř, lidé se stále valili ven, dychtili spatřit souboj,nevěděli, že už skončil. Deset stop od vchodu se stal jen dalším šlechticem v davu. Plížil se podél zdi keschodišti pro služebnictvo, které teď nikdo nehlídal, a vyšel po něm nahoru.

No, nebyl to zrovna ohromující úspěch. Stál ho pověst a bylo možné, že před Hu Gibbetem odhalil svoupřítomnost. Dostalo ho to však nahoru do poschodí a právě teď na ničem jiném nezáleželo. S následky simůže lámat hlavu zítra. Zbytek už bude snazší. Bude snazší, ne?

*

Hu Gibbet byl v pokušení zamířit ke schodišti, když ho strážci opustili, aby rozehnali rvačku nějakýchhloupých šlechticů. Nestřežené schodiště bylo pokušení, ale on svým schopnostem důvěřoval. Kromě toho

měl stále plán, a dokud nezíská potřebnou informaci, nemohl odejít nahoru.

Lady Jadwinová stála nedaleko dveří na zadní terasu, vypadala unavená, nebo to alespoň předstírala. Byla

to jedna z těch malých záhad života, že si král za milenku vybral ji. Jistě tu byly mnohem atraktivnějšíženy, které by se s králem vyspaly, dokonce i s tímhle králem. Lady Jadwinová byla živoucím důkazemrizik sňatků mezi příbuznými. Byla to vysoká žena s koňským obličejem, dost stará a tlustá, aby šaty,které měla dnes na sobě, původně nepatřily jí, a vyhlášená sexuální nenasytností, kterou ukájela skýmkoliv v království, kromě svého manžela.

Došlo mu, že její vyčerpanost je jen hraná. Lady Jadwinová sice byla vášnivá žena, ale obvykle zůstávalaledově klidná. Tohle pravděpodobně bude její výmluva, aby mohla odejít nahoru.

A je to tady. Lady si krátce promluvila s jedním strážným, pak se vrátila, aby se omluvila hostům, kteříproudili zpátky do domu, většina jich byla nespokojená, že zábavu propásla.

Strážný, který toho o diskrétnosti věděl stejně málo jako většina ostatních hlídačů, zamířil přímo kekolegovi, který se vrátil na své místo u schodiště pro služebnictvo. Naklonil se k němu, aby mu pošeptaljejí rozkaz. Muž přikývl. Vévodkyně zatím čekala, až dveřmi projde i princ. Prohodila s ním pár slov, pakse zbavila světlovlasé dívky zavěšené do prince a předstírala ještě větší únavu.

O pár vteřin později se vévodkyně omluvila, řekla svému manželovi, že se necítí dobře, odmítla jehonabídku, aby ji někdo doprovodil, a sama vystoupala po širokém schodišti. Nepochybně mu řekla, že sipotřebuje na chvíli lehnout. Potom asi dodala něco ve smyslu: „Užij si večírek, drahý.“

Princ byl mnohem opatrnější, ale nebylo těžké ho sledovat. Zašel ke sladkým jídlům, zdvořile si popovídals několika slečnami, pak se omluvil a odešel do umývárny, která se nacházela na konci chodby hned vedle

schodiště pro služebnictvo. O minutu později vyšel z tmavé chodby, rychle se rozhlédl, jestli ho někdoneviděl, a proklouzl za strážným, který předstíral, že ho nevidí.

Hu se zahalil do stínů a přilepil se princi na paty. Strážný byl tak zaměstnaný neviděním prince, že bykolem něj wetboy proklouzl i bez stínů.

*

Schodiště pro služebnictvo ústilo do široké chodby u vévodových komnat. Podlahy byly ze stejného bílého

mramoru, středem chodby se po celé délce vinul rudý koberec, od jednoho křídla k druhému, kde senacházely pokoje vévodkyně. Světla byla ztlumená coby upozornění pro hosty, kteří se zúčastnili ipředchozích večírků, kdy byla pro hosty otevřená obě patra.

Kylar nevěděl, kolik času bude na získání Glóbu čepelí potřebovat, ale čím rychlejší to bude, tím lépe.Uvědomoval si, že to nemusel být jen on, kdo využil příležitosti, když bylo schodiště bez dohledu. Nahoře

mohl být i Hu Gibbet.

Jedinou výhodou, kterou Kylar měl, nebo v to alespoň doufal, bylo, že Hu nepřišel jen kvůli ‚udeř azmiz‘. Pravděpodobně tu ještě někoho zabije. Kdyby to byl Kylarův úkol, nejjednodušší by bylo počkat, aždá vévodkyně ka’kari agentovi krále, ať je to kdokoliv, a pak je oba zabít. Hu by tak uspokojil svou touhupo krvi, a navíc by zabil obě osoby, které přesně věděly, o co tady jde. Král by nevěděl, jestli šperkukradli, nebo ne, a nemohl by se začít vyptávat, aniž by tím prozradil svůj milostný poměr s lady

Jadwinovou.

Pokud byl jeho odhad správný, musel Kylar počkat, až lady Jadwinová přijde nahoru, aby si Glób čepelí

vzala. To mohlo trvat další hodinu, nebo pár minut.

Po druhé polovině chodby přecházel strážný. Kylar ustoupil do rohu, kde byly stíny nejtemnější. Strážnýse ale otočil a sešel po širokém schodišti. To byla příležitost pro Kylara. Rychle vyrazil vpřed, nesnažil seplížit. Se stísněným pocitem v hrudi vstoupil do dobře osvětlené části chodby. Vrchol schodiště se utápělve světle, ale po šesti krocích, oči upřené přímo před sebe, se dostal skrz.

Chodba byla lemovaná znepokojivými sochami a výtečnými malbami. Pokud se Kylar nemýlil, vévoda byltrochu umělec. Dokonalé a rozmanité malby vybíral někdo se znamenitým okem a naditou peněženkou.Podoba soch byla tak zarážející, že šlo nepochybně o výsledek jediné představivosti.

Ztrápené postavy se drápaly z kamene. Klopýtající žena se dívala přes rameno, děs vepsaný v každémrysu. Zuřící muž klečel na oblaku z černého mramoru, ruce uvězněné uvnitř. Nahá žena ležela na zádechve smyslné poloze, zatímco ji oblak pohlcoval, ve tváři výraz extáze.

I když spěchal, u téhle sochy se Kylar zastavil. Byla překrásná. Zničující. Mísila se v ní smyslnost s něčím

znepokojivým, co Kylar nedokázal pojmenovat. A nade vší pochybnost to byla Elene.

Tak takhle to je. Kylar měl pocit, jako by mu někdo vytrhl srdce z těla. Připadal si prázdný, zraněný.Jistěže s ním spí. On je vévoda, ona služebná, to se ne říká těžko. I kdyby chtěla. Možná nechtěla. To sestávalo pořád.

Prohlédl si sochu pečlivěji, jen zběžně se podíval na hezké nohy, úzký pas a dmoucí se hruď, a našel, cohledal. I když jí udělal perfektní nos, vévoda v podobě nejjemnějších škrábanců ztvárnil i jizvy na jejítváři. Takže ten muž neviděl jen její nedokonalost. Zajímalo ho, co se za ní skrývá.

Zatraceně, teď nemám čas obdivovat umění. S knedlíkem v krku Kylar po špičkách běžel chodbou. Stáhlze zad pouzdro s paklíči a připravil si je, než dorazil ke dveřím. Z místnosti nevycházelo žádné světlo anizvuk, proto zámek vypáčil rychle. Měl jen tři západky, tak mu na něj stačily tři vteřiny. Kylar vešel dovnitřa zamkl za sebou. Jestli ke dveřím přijde Hu, získá třívteřinové varování, než wetboy vejde.

Kylar vytáhl ledvinovou dýku, kterou si připnul na kříž. Čepel byla stopu dlouhá, při boji s Hu Gibbetem bydal přednost něčemu desetkrát většímu, ale nic lepšího sem propašovat nedokázal.

Rychle místnost prohledal. Většina lidí byla tak laskavá, že své cennosti ukrývala na stejných místech,čímž trochu ulehčovali těžký život zlodějům. Kylar zkontroloval matraci, podíval se za obrazy, dokonceproklepal podlahu pod stolkem a několika křesly kvůli poklopům. Nic. Prohlédl zásuvky psacího stolku,

jestli nemají falešné dno. Stále nic.

Většina lidí, kteří vlastní předměty větší hodnoty, chtěla mít možnost zkontrolovat si je bez větších potíží,proto Kylar minul obrovský šatník. Pokud nebyla vévodkyně Jadwinová tak pohodlná, že své nejcennějšívlastnictví svěřila služebné, Glób musel být někde v dosahu.

Vůbec mu nepomáhalo, že se z vévodkyně vyklubal vášnivý sběratel. Všude tu měla spoustu tretek. Akvětin, pravděpodobně je přinesl vévoda, když se vrátil z cest, stály na každém rovném povrchu aztěžovaly Kylarovi výhled.

Takže vévoda své ženě koupil pár květin. A ona ho podle zápachu pižma a zmuchlaných pokrývek domanadšeně přivítala.

Jedna z váz upoutala Kylarovu pozornost. Byla to zdobená váza vyřezaná z nefritu, ale důležitější bylo, žeměla čtvercovou základnu. Kylar ji zvedl z psacího stolku. Růže a hvězdicovité lilie z ní trčely do všechstran. Květin si nevšímal, vázu odnesl na krbovou římsu a odsunul stranou dřevěnou šperkovnici.

Byla tam prohlubeň. Čtvercová prohlubeň. Kylar pocítil nával naděje.

Prorok měl pravdu.

Základna vázy do prohlubně pasovala, a když ji Kylar otočil, ozvalo se tlumené kliknutí. Kylar sundal zkrbové římsy všechny tretky a položil je na zem. Celá krbová římsa se díky skrytým závěsům otevřela.

Kylar si nevšímal dokumentů a zlatých mincí a natáhl se po šperkovnici. Byla velká, dost velká, aby pojalaGlób čepelí. Kylar ji otevřel.

Prázdná.

Kylar zaskřípal zuby, vrátil šperkovnici na místo a zavřel římsu. Takže tohle byla jeho lekce od proroctví.„Hranatá váza ti nabídne naději,“ řekl Dorian. Neřekl, že to bude falešná naděje. Zatraceně. Kylar se nachvíli zdržel, aby nastražil malou ochromovací jehlu pro případ, že by Hu nesledoval vévodkyni a přišel

sem.

Vrátil tretky na jejich místo a vázu na stůl. Snažil se přemýšlet. Kde to může být? Všechno, co se dnesmohlo pokazit, se pokazilo. Jediným světlým bodem bylo, že nepotkal Elene.

Elene! Pocit, jako by mu do žaludku napěchovali olovo, mu prozradil, že přesně ví, kde ka’kari je.

40.

Jakmile vystoupal na vrchol schodiště, ucítil princ, jak ho chytly něčí ruce. O vteřinu později mu ladyJadwinová přitiskla na ústa své horké rty. Tlačila ho před sebou a on couval, dokud zády nenarazil nadveře vévodova pokoje.

Pokusil se ji zastavit, ale ona se jen natáhla za něj a stiskla kliku. Málem upadl, když se za ním dveře otevřely. Vévodkyně zavřela a zamkla.

„Má paní,“ řekl. „Přestaňte. Prosím.“

„Och ano, přestanu,“ řekla. „Až mě to přestane těšit. Nebo bych snad měla říct, až mě potěšíš?“

„Řekl jsem vám, že je konec. Kdyby to můj otec zjistil…“

„Och, kašli na svého otce. Ten je v posteli stejný ubožák jako mimo ni. Nikdy se to nedozví.“

„Váš manžel je v přízemí, na tom stejně nezáleží, Trudano. Vy víte, proč jsem tady.“

„Jestli tvůj otec chce tu kouli zpátky, může si pro ni přijít sám,“ řekla. Položila mu ruku na zadek.

„Vy víte, že sem za vámi přijít nemůže,“ připomenul jí princ. „Byla by to facka do tváře mojí matky.“

„On mi to dal. Byl to dar.“

„Je to magické. Můj otec si myslel, že je to jen kámen, ale Khalidor to po nás požaduje. Proč by to dělali,kdyby to nebylo, ne!“ Plácnul ji přes ruku, když mu zkusila rozepnout opasek.

„Vím, že to máš rád,“ zavrněla vévodkyně.

„Mám to rád. Ale mezi námi je konec. Byla to chyba a už nikdy k tomu nedojde. Kromě toho na mě dolečeká Logan. Řekl jsem mu, k čemu se chystám.“ Tu lež vyslovil tak snadno. Cokoliv, aby se dostal pryč odté ženské. Nejhorší na tom bylo, jak moc si to s ní užil. Ta žena mohla být ošklivá, byla však zkušenějšínež většina žen, se kterými sdílel postel. Přesto ráno vstát a jako první věc uvidět její tvář, to už nechtěl nikdy zažít.

„Logan je tvůj přítel,“ řekla. „Pochopí to.“

„Je to skvělý přítel,“ řekl princ. „Ale on vidí svět černobíle. Dokážete si představit, jak nepříjemné pro něj

bylo zůstat tam dole, zatímco jsem já šel nahoru s otcovou milenkou? Potřebuji, abyste mi dala ten drahokam. Hned.“ Někdy děkoval bohům, že je Logan tak vyhlášený puritán.

„Dobře,“ odsekla nevrle.

„Kde to je? Váš manžel sem může každou chvíli přijít.“

„Můj manžel se právě vrátil domů.“

„A?“

„I když je to jen věrné prase, prakticky hoří vášní, když se vrátí domů z diplomatické mise. Teď se dolevzpamatovává. Chudáček, myslím, že jsem ho utahala.“ Zasmála se a byl to hrubý, necitelný smích.„Představovala jsem si, že jsi to ty…“ Pak na něj vrhla něco, co považovala za svůdný pohled, zatřáslarameny a horní díl jejích šatů se rozevřel. Přitiskla se na jeho tělo a znovu ho zatahala za opasek.

„Trudano, prosím. Prosím, nechte toho. Kde to je?“ Ani se na její tělo nepodíval a poznal, že ji to rozčílilo.

„Jak jsem řekla,“ ustoupila konečně, „věděla jsem, že dnes přijdeš, a dala jsem šperk své služce. Je jen odvoje dveře dál. Jsi spokojený?“ Vytáhla si šaty a odešla k šatníku. Podívala se na sebe do zrcadla.

Princ se beze slova otočil. Myslel si, že to půjde hladce, že mu otec bude prakticky za nic dlužit obrovskoulaskavost. Teď viděl, že si z Trudany Jadwinové udělal nepřítele na celý život. Už nikdy, zapřísahal se. Už nikdy se nevyspím s vdanou ženou.

Nevšímal si zvuku otevírající se zásuvky. Nechtěl se na Trudanu ani podívat. Nemínil tu zůstat ani o chvílidéle, aby si mohl urovnat opasek. Jediná vteřina navíc by byla příliš.

Měl ruku na klice, když uslyšel rychlé zašoupání jejích nohou. Pak ho něco horkého bodlo do zad.Připadalo mu to jako píchnutí vosy. Potom do něj Trudana vrazila a on ucítil, jak se žihadlo zabodlo ještěhlouběji. Jeho hlava udeřila do dveří a on znovu ucítil žihadlo.

Nebylo to žihadlo. Bylo to příliš hluboko. Zalapal po dechu, když mu uši naplnil řev. Něco nebylo vpořádku s jednou jeho plící. Nedýchala správně. Bodání pokračovalo a řev ustupoval. Svět mu připadalpřekvapivě jasný.

Ubodala ho k smrti. Žena. To bylo vážně trapné. On byl princ. Byl jedním z nejlepších šermířů v říši atahle prdelatá stará ženská s vytahanými prsy ho právě zabíjela.

Dýchala, prakticky mu sípala do ucha, stejně jako když se spolu milovali. A mluvila, křičela, jako by jíkaždé bodnutí ubližovalo. Ta sebelítostná děvka. „Je mi to líto, och, och, mrzí mě to. Ty nevíš, jaký je.

Musela jsem, musela jsem, musela jsem.“

Bodání pokračovalo, lezlo mu to na nervy. Už umíral, plíce se mu plnily krví. Dávil se, snažil se je vyčistit,výsledkem byla krev vykašlaná na dveře, ale jeho plíce byly jak mleté maso a krev se do nich hrnula zpátky.

Sesunul se, narazil koleny do dveří a ona konečně přestala. Jeho pohled potemněl, tváří upadl na zem. Poslední věc, kterou viděl, bylo oko na opačné straně klíčové dírky, co bez emocí sledovalo, jak umírá.

*

Dveře našel bez potíží. Byly zamknuté, ale vypáčil je během vteřiny. Ať spí. Prosím.

Když opatrně otevřel dveře stísněného pokoje, zjistil, že se dívá na obrovský sekáček na maso. Držela hoElene. Byla vzhůru.

Ve tmě ho Elene zjevně nepoznala. Vypadala, že se nemůže rozhodnout, jestli má ječet, nebo seknout.Její oči sledovaly dýku v jeho ruce. Rozhodla se pro obojí.

Kylar ji plácl do ruky plochou ledvinové dýky a vyrazil jí sekáček z ruky. Uhnul před tápající rukou, běhemchvilky se za ní prosmýknul a připlácí jí dlaň na pusu.

„To jsem já. To jsem já!“ sykl, když se pokoušela vykroutit, a uhýbal před dorážejícími lokty. Nedokázal jínajednou držet dlaň na puse, svírat obě ruce a uhýbat kopancům mířícím do jeho rozkroku. „Ztichni, nebo tvá paní zemře!“

Když to vypadalo, že přišla k rozumu, Kylar Elenu konečně pustil. „Věděla jsem to!“ vydechla naštvaně,ale tiše. „Věděla jsem, že ti nemůžu věřit. Věděla jsem, že to budeš ty.“

„Chtěl jsem tím říct, že tvá paní zemře, protože sem tvůj křik přiláká wetboye.“

Ticho a pak: „Och.“

„Ano.“ V pokoji osvětleném měsíčním světlem si nemohl být jistý, ale Kylarovi se zdálo, že se červená.

„Mohl jsi zaklepat,“ řekla.

„Promiň. Starý zvyk.“

Najednou vypadala neohrabaně, když zvedla sekáček a strčila si ho pod polštář. Když se podívala na svou

noční košili, která byla znepokojivě prostá, zdála se zahanbená. Vzala si šaty a otočila se k němu zády,

jakmile si je oblékala.

„Uklidni se,“ řekl jí Kylar, když k němu znovu obrátila tvář. „Na cudnost je trochu pozdě. Viděl jsem tvousochu. Nahá vypadáš dobře.“ Proč přidal tu poslední větu, aby to znělo, že je děvka? I kdyby s vévodouspala, jaké jiné možnosti měla? Byla služkou v domě muže. Nebylo to k ní fér, ale Kylar se stejně cítil zrazený.

Elene se předklonila, jako by ji praštil do žaludku.

„Prosila jsem ji, aby to nevystavovala,“ řekla Elene. „Ale ona na ni byla tak pyšná. Říkala, že já bych měla

být taky.“ „Ona?“

„Vévodkyně,“ řekla Elene.

„Vévodkyně?“ zopakoval hloupě Kylar. Ne vévoda. Ne vévoda?

Najednou ucítil nesmírnou úlevu a ještě větší zmatek než kdy předtím. Proč cítil úlevu?

„Ty sis myslel, že jsem nahá stála modelem vévodovi?“ zeptala se. „Co sis myslel, že jsem jeho milenka?“

Oči se jí rozšířily, když spatřila výraz na jeho tváři.

„No…“ Kylar se cítil trapně, že ji neprávem obvinil, pak se rozčílil, že se cítí trapně, protože vyvodil

pochopitelný závěr, a nakonec se rozčílil, že marní čas mluvením s dívkou, zatímco wetboy pravděpodobně čeká někde v hale. Tohle je šílenství. „To se stává,“ bránil se.

Proč tohle dělám?

Ze stejného důvodu, proč ji zpovzdáli sleduji. Otrávila mě.

„Mně ne,“ odsekla Elene.

„Chceš říct, že jsi…“ snažil se mluvit sarkasticky, větu však nedokončil. Proč jsem se snažil být

sarkastický?

„Panna? Ano,“ odpověděla mu beze studu. „A ty?“

Kylarovi spadla čelist. „Já, podívej, je tady zabiják.“

Elene se chystala, že si do něj rýpne, proč se vyhnul otázce, pak její pohled potemněl, když se z něj

vytratila všechna radost. „Dva,“ řekla tiše.

„Co?“

„Dva zabijáci.“

Myslela tím jeho. Kylar přikývl, znovu ucítil knedlík v krku a najednou se styděl za to, čím byl. „Ano, dva.

Viděl jsem přicházet Hua, Elene. Je Glób v bezpečí?“

Sledoval její oči. Jak předpokládal, sklouzly k místu, kde ho schovala, na dně svého šatníku.

„Ano,“ řekla. „Je…“ zmlkla. „Ty se ho chystáš ukrást.“

„Mrzí mě to,“ řekl Kylar.

„A teď víš, kam jsem ho schovala. Napálil jsi mě.“

Byla naivní, ale ne hloupá. „Ano.“

Za jejíma hnědýma očima kypěl vztek. „Je tu vůbec nějaký zabiják, nebo jsi mi lhal?“

„Jeden tu je. Dávám ti své slovo,“ řekl Kylar a odvrátil zrak.

„Jestli za něco stojí.“

Ou. „Je mi to líto, Elene, ale musím to udělat.“

„Proč?“

„To se těžko vysvětluje,“ řekl.

„Celý den jsem strávila v rozpacích nad tím, co všechno jsem ti napsala. Celý den jsem se cítila příšerně,

protože jsi mi toho tolik dal. Ani jsem neřekla strážím, že přijdeš, protože jsem si myslela, myslela… Tyjsi ale vycvičený dobře, Kylare,“ řekla. „Hádám, že Azoth opravdu zemřel.“

Takhle ne. Takhle ne.

„Vážně si ho musím vzít,“ řekl.

„Nemůžu ti dovolit, aby sis ho vzal,“ řekla.

„Elene, jestli tu zůstaneš, budou si myslet, že jsi mi pomáhala. Jestli tě nezabije Hu, možná to udělají

Jadwinové. Mohli by tě poslat do Chřtánu. Elene, pojď se mnou. Kdyby ti něco udělali, nedokázal bych se

sebou žít.“

„Ty to zvládneš. Prostě si dáš nové jméno. Hodíš peníze každému, kvůli komu se budeš cítit vinný.“ „Oni tě zabijí!“

„Já neoplatím dobro zlem.“

Docházel mu čas. Musel se odsud dostat.

Kylar si povzdechl. Takže dneska se všechno zvrhne tím nejhorším způsobem. „Pak je mi to líto,“ řekl,„ale dělám to pro tvoji záchranu.“

„Co?“ nechápala.

Kylar ji udeřil, dvakrát. Jednou přes ústa, dost tvrdě, aby tekla krev. A jednou do jejích překrásnýchpronikavých očí, dost silně, aby opuchly, takže neuvidí, co udělal. Když zavrávorala, otočil ji a sevřel jí krkv kravatě. Marně se vzpírala jeho sevření, nepochybně si myslela, že ji chce zabít. Ale on ji jen sevřel, aby ji do krku bodnul jehlou. Během vteřiny ztratila vědomí.

Tohle mi nikdy neodpustí. Já si to nikdy neodpustím. Kylar ji položil na podlahu a vytáhl nůž. Řízl se dodlaně a nechal krev kapat na Elenin obličej, aby to vypadalo, že ji zbil. Bylo to nechutné, ten kontrastmezi krásou a odporností, kterou jí provedl, zvedal se mu z toho žaludek, ale musel to udělat. Musívypadat jako oběť. Dívat se tu na ni, v bezvědomí, bylo jako sníst porci vlastní hořké práce. Hořkost bylapodstatou jeho práce. I tady, když nikoho nezabil, když nenačichl vším pronikajícím pachem smrti, zavřelKylar oči a spatřil před sebou pravdu. Začernil oči světlu, které prosvěcovalo temnotu v něm, zakrvácel aoslepil oči, jež jím pronikaly. Kdo řekl, že není žádná poezie v tomhle hořkém podnikání?

Když Kylar skončil, naaranžoval Elenino tělo do vhodné pozice.

Stříbrné ka’kari bylo zastrčené v pantofli na dně skříně. Kylar ho zvedl, aby si ho prohlédl v měsíčnímsvětle. Byla to prostá kovová koule, dokonale nevýrazná. Po pravdě to bylo trochu znepokojující.Navzdory kovovému povrchu bylo průhledné, to byla novinka. Kylar nikdy nic podobného neviděl, aledoufal, že ka’kari bude dělat něco úžasného.

Schoval kouli do váčku a zamířil ke dveřím. Zatím to šlo. No, vlastně to zatím vypadalo jako naprostákatastrofa. Ale dostat se pryč by mělo být relativně snadné. Když se nedokáže proplížit kolem strážného upaty schodiště pro služebnictvo, může si to namířit přímo k němu a předstírat, že hledal záchod apotřeboval na něj tak nutně, že použil ten nejbližší. Strážný by ho mohl varovat, že první patro není přístupné. Kylar by mohl říct, že měli u schodiště nechat stráž, když nechtěli, aby nahoru někdo chodil.Strážného to naštve a Kylar půjde domů. Nebylo to úplně dokonalé, ale dnes by Kylar nedůvěřoval ani tomu, co by mohlo být dokonalé.

Podíval se klíčovou dírkou, dobrých třicet vteřin sledoval chodbu a naslouchal. Nic tam nebylo.

Ve chvíli, kdy pootevřel dveře, do nich z druhé strany někdo nepřirozenou silou kopnul. Dveře do něj narazily, nejdřív do obličeje, pak do ramene. Odhodilo ho to zpátky do místnosti.

Málem se udržel na nohou, ale jak couval, zakopnul o Elenino bezvědomé tělo a tvrdě dopadl na zem.

Klouzal po kamenné podlaze, dokud jeho hlava nenarazila do zdi.

Stěží se udržel při vědomí, před očima mu vybuchovaly černé tečky. Kylar musel čistě instinktivně vytáhnout pár dýk, protože ruce zaprotestovaly proti bolesti, když mu kdosi dýky vykopl z rukou.

„Chlapče?“

Kylar musel několikrát zamrkat, než se mu vrátil zrak. Když viděl jasně, první věc, kterou spatřil, byl hrot nože palec od jeho oka. Klouzal pohledem po paži v šedém rukávu k postavě v kápi.

Omámený Kylar přemýšlel, proč není mrtvý. Ale došlo mu to ještě dřív, než si Hu stáhl kapuci.

Máma K. je zradila. Poslala ho zabít nesprávného muže. „Mistr Blint?“

41.

„Co to děláš!“ Mistr Blint udeřil Kylara hřbetem ruky. Stál tam, rozzuřený, iluze Hu Gibbeta se rozplývala

jako kouř.

Kylar se vyškrábal na nohy, hlava se mu stále točila a v uších mu zvonilo. „Musel jsem, vy jste odešel…“

„Odešel jsem naplánovat tohle!“ zašeptal Blint chraplavě. „Naplánovat to! Na tom už nezáleží. Máme tři

minuty, než strážný začne další pochůzku.“ Šťouchnul špičkou nohy do bezvládné Elene.

„Tahle je pořád naživu,“ řekl Durzo Blint. „Zabij ji. Pak jdi a najdi ka’kari, já se zatím postarám o mrtvolu.

Tvůj trest probereme později.“

Přišel jsem pozdě. „Vy jste zabil vévodkyni?“ zeptal se Kylar a třel si rameno, kam ho zasáhly Durzem

rozražené dveře.

„Mrtvolou je princ. Někdo ho dostal jako první.“ Na schodech zaduněly boty. Durzo tasil Odplatu a

zkontroloval chodbu.

Bohové, princ? Kylar se podíval na bezvědomou dívku. Její nevinnost byla vedlejší. I kdyby ji nezabil,budou si myslet, že pomáhala při krádeži ka’kari a vraždě prince.

„Kylare!“

Kylar zmateně vzhlédl. Připadalo mu to jako zlý sen. To se nemohlo stát. „Já už…“ Váhavě pozvedl váček.

Zamračený Durzo mu váček vytrhl a převrátil ho. Glób čepelí mu vypadl na dlaň. „Zatraceně. Přesně jakjsem si myslel,“ zabručel.

„Co?“ nechápal Kylar.

Ale Durzo nebyl v náladě, kdy by odpovídal na otázky. „Viděla ta holka tvůj obličej?“ Kylarovo mlčení mu stačilo.

„Postarej se o ni. Kylare, tohle není žádost. To je rozkaz. Zabij ji.“

Tlusté bílé jizvy křižovaly to, co bývalo překrásnou tváří. Její oči otékaly, černaly, a byla to Kylarova

chyba stejně jako deset let staré jizvy.

„Láska je oprátka,“ řekl mu Blint, když k němu před deseti lety vstoupil do učení.

„Ne,“ řekl Kylar.

Durzo se ohlédl. „Co jsi to řekl?“ Černá krev kapala z Odplaty do louže na podlaze.

Stále měl čas to zastavit. Čas poslechnout a žít. Ale jestli Elene zemře, Kylar se ve stínech ztratí navěky.

„Nezabiji ji. A nedovolím to ani vám. Je mi to líto, mistře.“

„Uvědomuješ si vůbec, co to znamená?“ vyštěkl Durzo. „Kdo je ta dívka, že by ses kvůli ní nechal lovit po

zbytek svého krátkého…“ zarazil se. „Je to Panenka.“

„Ano, mistře. Omlouvám se.“

„Při Andělech noci! Já nestojím o omluvy! Já chci poslu…“ Durzo vztyčil prst na znamení ticha. Zvukykroků už byly blízko. Durzo trhnutím otevřel dveře a s nelidskou rychlostí vtrhl do chodby, Odplata se vtlumeném světle stříbrně zaleskla.

Strážný padl po dvou úderech. Byl to Pařez, starší strážce, který Kylara tak opatrně prošacoval, když si

ráno obhlížel panství.

Lucerna v chodbě za Durzem obalila oblíbené dítě stínů tmou, vrhala na Kylara jeho stín, jeho tvář bylatéměř neviditelná. Pouhý obrys, černá krev kapala ze špičky Odplaty. Kap, kap. Durzův hlas byl napjatý

jak ohýbaná ocel. „Kylare, tohle je tvoje poslední šance.“

„Ano,“ řekl Kylar, jeho ledvinová dýka zasyčela, když ji vytáhl z pochvy a obrátil se tváří v tvář muži, který

ho vychoval, který mu byl víc než otcem. „To je.“

Ozval se zvuk, jak se něco kovového začalo kutálet po mramoru. Blížilo se to ke Kylarovi. Natáhl ruku aucítil, jak ka’kari vklouzlo do otevřené dlaně.

Zvedl ruku a spatřil ka’kari planoucí neskutečně jasnou modří. Přilepilo se k jeho dlani. Zatímco hosledoval, na povrchu Glóbu začaly žhnout runy. Posouvaly se, měnily, jako by se k němu pokoušelypromluvit. Modré světlo mu zaplavilo obličej a on mohl vidět skrz ka’kari, jak nasává krev z jeho pořezané

dlaně. Vzhlédl a spatřil na Durzově tváři zděšený výraz.

„Ne. Ne, tohle je moje!“ zaječel Blint.

Ka’kari najednou zčernalo jako olej.

Pak vybuchlo modrým světlem jako supernova a s tím přišla bolest. Kylar v dlani ucítil nesnesitelný chlad,měl pocit, jako by se mu ruka trhala vedví. Třeštil oči na teď už rozpálenou louži ve své dlani a viděl, jakse zmenšuje. Tlačilo se to do jeho dlaně. Kylar ucítil, jak mu ka’kari vstupuje do krve. Každá žila se

nadouvala a kroutila, mrzla, jak skrz ni ka’kari procházelo.

Netušil, jak dlouho to trvalo. Třásl se a byl zbrocený studeným potem. Chlad v jeho údech slábl apostupně ho nahrazovalo teplo. O pár vteřin později, možná i o hodinu, Kylar zjistil, že leží na podlaze.

Zvláštní, cítil se dobře. I když ležel tváří k podlaze, cítil se dobře. Kompletní. Jako by tu propast v něm přemostili, jako by díru v něm vyplnili. Jsem ka’kafier. Pro tohle jsem se narodil.

Pak se rozpomněl. Vzhlédl. Podle výrazu ohromující hrůzy na Durzově tváři to muselo trvat jen vteřiny.Kylar vyskočil na nohy, cítil se silnější, zdravější, než si pamatoval, nikdy v sobě tolik energie neměl.

Výraz v Durzově tváři nebyl hněv. Byl to výraz smutku. Výraz ztráty.

Kylar pomalu otevřel dlaň. Kůže byla stále pořezaná, ale už nekrvácela. Vypadalo to, že ka’kari se vsáklo…

Ne. To nemůže být pravda.

Z každého póru jeho dlaně se řinula černá kapalina. Tuhla a během okamžiku mu na dlani spočívalo

ka’kari.

Kylara naplnila zvláštní radost. Strach ji následoval. Nebyl si jistý, jestli ta radost byla jen jeho. Jako

kdyby se ka’kari radovalo, že ho našlo. Podíval se zpátky na Durza, cítil se hloupě, byl tak vyvedený zmíry, že nevěděl, co má dělat.

V tu chvíli si uvědomil, jak zřetelně vidí Durzovu tvář. Wetboy stál na chodbě, s lampou za zády. Předchvílí, před ka’kari, byl jeho obličej téměř neviditelný. Kylar i teď viděl stín padající na podlahu vmístech, kde Durzo odkláněl světlo, ale on viděl skrz ně. Jako by se díval přes sklo. Věděl, že tam sklo je,ale nijak mu nebránilo ve výhledu. Kylar se rozhlédl po Elenině malém pokoji a zjistil, že to platí o všem,na co se podíval. Temnota teď jeho pohled vítala. Jeho zrak byl ostřejší, jasnější, viděl dál, dokonceviděl i hrad za řekou, jako by bylo pravé poledne.

„To já jsem měl získat ka’kari,“ hlesl Durzo. „Když ho nedostane, zabije moji dceru. Nechť se nad tebouAndělé noci smilují, Kylare, co jsi to provedl?“

„Nic! Nic jsem neprovedl!“ bránil se Kylar. Podal mu ka’kari. „Vezměte si ho. Můžete ho mít. Dostaňte

svou dceru zpátky.“

Durzo si ho od něj vzal. Podíval se Kylarovi do očí, jeho hlas byl plný smutku. „Připoutal sis ho. Připoutalsis ho na celý život, Kylare. Tvůj Talent se teď probudí, ať už ho budeš držet, nebo ne, ale nikdo jiný

nebude moci použít zbytek jeho sil, dokud ty budeš naživu.“

Zvuk nohou běžících po schodech. Někdo slyšel Durzův výkřik. Kylar musel hned odejít. Teprve teď mupomalu začínal docházet význam Durzových slov.

Durzo se obrátil směrem, odkud někdo přibíhal nahoru, a v Kylarových uších zazněla prorokova slova:„Pokud zítra nezabiješ Durzo Blinta, Khalidor zabere Cenarii. Když ho nezabiješ pozítří, každý, kohomiluješ, zemře. Když uděláš správnou věc jednou, vysloužíš si rok v hanbě. Jestli uděláš správnou věcdvakrát, bude tě to stát život.“

Ledvinovou dýku svíral v dlani, Durzo k němu byl obrácený zády. Kylar by to teď mohl ukončit. Ani

Durzovy reflexy ho nemohly zastavit, když stál tak blízko. Mohl by tak zabránit invazi, zachránit každého,

koho miloval, určitě to znamenalo, že má v rukou i život Elene. Logana. Možná i Drakeových. Možná natom závisela celá invaze. Na ostří jeho dýky balancovaly stovky nebo tisíce životů. Rychlé bezbolestnébodnutí a Durzo zemře. Neříkal snad, že život je prázdný, bezvýznamný, bídný a bezcenný? Neztratí niccenného, když přijde o svůj život, to přece prohlašoval.

Durzo to tvrdil a tvrdil toho mnohem víc, ale Kylar mu nikdy doopravdy neuvěřil. Máma K. už Durza bodla

do zad svým lhaním a Kylar to nedokázal zopakovat rukama.

Tu chvíli před sebou viděl překvapivě jasně. Zamrzla jako diamant, otáčela se mu před očima, každáfaseta se leskla a jiskřila, jak v sobě lámala budoucnost. Kylar se podíval napravo na Elene a nalevo na

Durza, z Durza na Elene, z Elene na Durza. Byla to jeho volba a jejich budoucnost. Mohl zabít Elene,

ženu, kterou miloval, nebo zabít Durza, jenž ho vychoval jako svého syna. V každé fasetě se odráželanelítostná pravda, když má jeden žít, musí druhý zemřít.

„Ne,“ rozhodl se Kylar. „Mistře, udělejte to. Zabijte mě.“

Durzo se na něj podíval, jako by nevěřil svým uším.

„Ona viděla jen mě. Když budu mrtvý, tak už pro nikoho nebude hrozbou. Můžete si pak vzít ka’kari a

zachránit svou dceru.“

Blintovy oči naplnil pohled, jaký u něj Kylar nikdy neviděl. Hrubé neotesané rysy jeho tváře se uvolnily,vypadal jako úplně jiný muž, nebyl starý, unavený a sešlý, ale mladší, podobný Kylarovi. Kylara by nikdynenapadlo, že by tak Blint mohl někdy vypadat. Blint zamrkal, když mu hrozilo, že ty bezedné studnysmutku přetečou slzami. Zavrtěl hlavou. „Prostě běž, synu.“

Kylar chtěl odejít. Chtěl utéct pryč, ale pravdu měl on. Tohle byl jediný způsob. Stál tu, ztuhlý, ale nekvůli nerozhodnosti. Jen se modlil, aby to Durzo udělal, než ztratí odvahu. Co jsem to řekl? Já nechciumřít. Chci žít. Chci odsud Elene odvést. Chci…

Dveře vévodova pokoje se otevřely, ven se vypotácela zakrvácená vévodkyně a ječela: „Vražda! Vrah!

Zabil prince!“

Durzo okamžitě jednal. Narazil do Kylara, oba je protlačil přes Elenin pokoj. Kylara to stálo veškerouduchapřítomnost, aby na Elene nešlápl, ale Durzo se nezastavil. Chytil Kylara za plášť a švihnul s nímpřekvapivou rychlostí a silou svého Talentu. Kylar proletěl oknem ven do noci.

Díky Boží milosti, Jeho krutosti, prachobyčejnému štěstí nebo díky Durzovým nadpřirozeným silám dopadlpřímo doprostřed živého plotu. Propadl skrz něj, nekontrolovatelně se otáčel a narazil na zem. Bylo tozvláštní, protože si nic nezlomil, nevymknul, a dokonce se ani nepoškrábal. Podíval se nahoru a uvidělhosty, jak se vyklánějí z balkónu, kde nedávno políbil Serah, ale nacházeli se na opačné straně lamp anemohli ho vidět.

Pak se ke křiku uvnitř přidaly další, ženské i mužské hlasy. Někdo křičel rozkazy a pobíhali tam ozbrojenímuži, cinkali a řinčeli ve svých zbrojích. Kylar se podíval do prvního patra, srdce měl až v krku. Nevěděl,jestli má klít nebo se smát. Už nebylo v jeho moci se rozhodnout. Byl naživu a měl z toho dobrý pocit.

Nic víc dělat nemohl. Kylar se rozběhl k zahradní brance, vypáčil zámek a zmizel do noci.

42.

Bohokrál Garoth Ursuul byl vzhůru dřív, než úředník zaklepal na dveře jeho ložnice. Nikdo se nemohlpřiblížit k jeho pokoji, aniž by ho vzbudil. To znamenalo méně spánku, než by se mu líbilo, ale on už bylstarý muž a moc spánku nepotřeboval. Kromě toho tím udržoval otroky ve střehu.

Ložnice nevypadala jako místo, které by obýval Bohokrál. Byla otevřená, lehká a vzdušná, plná

plaganských zrcadel z barevného skla a slonoviny, sethijských krajek na posteli, kožešin divokých

medvědů z Mrazu na podlaze a čerstvě natrhaných květin rozestavěných na stole a krbové římse, všechny

vybrané a naaranžované otrokem s estetickým cítěním. Garotha nic z toho s výjimkou obrazů nezajímalo.

Portréty jeho žen lemovaly zdi. Jeho ženy pocházely z téměř každého národa Midcyru, až na pár výjimekbyly překrásné. Drobné nebo vytáhlé, baculaté i ty, co vypadaly jako kluk, bledé i snědé, všechny tyobrazy dokázaly Garotha Ursuula potěšit. Byl znalcem ženské krásy a nehleděl na výdaje, když šlo oukojení jeho neřesti. Koneckonců to byla služba jeho rodině a světu, že plodil ty nejlepší syny. Kvůli tomutu měl i ty neatraktivní ženy. Experimentoval s únosy žen z královských rodů v naději, že by mu mohlyporodit přijatelnější syny. Dva ze současných princů vzešli z takových žen, takže Garoth předpokládal, žeurozené ženy by mohly rodit přijatelnější syny častěji než ty obyčejné, ale bylo tak únavné plodit sošklivými ženami.

Zčásti kvůli synům a zčásti pro své pobavení dovolil některým ženám, aby se do něj zamilovaly. Bylo topřekvapivě snadné, nemusel jim lhát tak moc, jak čekal. Ženy byly tak ochotné to pro sebe udělat. Slyšel,

že láska činí sex lepším, ale nenadchlo ho to. Pomocí magie mohl přinutit ženské tělo, aby reagovalo tak,

jak si přál, a bylo zábavné sledovat ženy, které se pokoušely zadržovat vztek a zášť, zatímco prožívalymagické potěšení, jaké nikdy předtím nezažily. Naneštěstí mělo tohle potěšení svou cenu. Musel ty ženybedlivě sledovat, o dvě už přišel, když spáchaly sebevraždu.

Úředníkova ruka zaklepala na dveře a Garoth je mávnutím ruky otevřel. Úředník vešel po kolenou, hnal sekupředu, ruce založené na hrudi. „Můj bože, můj vznešený králi…“ Garoth se posadil. „Ven s tím. Máš pro mě zprávu od té štětky Jadwinů?“ „Hlásí, že zabila prince, ale přišla o ka’kari. Mrzí ji to, Vaše Svatosti.“ „Nepochybně šlo o další napodobeninu,“ řekl Garoth, mluvil k sobě, ne k úředníkovi. „Dorazily už lodě pro

modainskou invazi?“

S Cenarií to mohl vyřešit, kdykoliv se mu zachtělo, ale přímý pochod na jih by zaměstnal jeho armádu nacelé týdny, možná i měsíce. Ten zatracený vévoda Gyre přetvořil obranu Kvílivých větrů ve vážnoupřekážku. Jistě, mohl by je dobýt. Pravděpodobně by dokázal porazit každou armádu na světě s výjimkouAlitaeranů, ale Bohokrál by neplýtval muži nebo meistery na čelní útok. Ne, když měl i jiné možnosti.

Kromě toho, jaký dobyvatel by vůbec chtěl mraveniště jako Cenarie? Možná by udělal nejlépe, kdyby jetam vyhladil a poslal tam vlastní lidi, aby město kolonizovali.

Garotha Ursuula nezajímala dočasná moc. Nabídku Cenarii učinil jen pro své pobavení. Měl mnohemspolehlivější informace, že se rudé ka’kari nachází v Modai. Až tam bude, Cenarii obklíčí. Možná dokážezemi obsadit, aniž by o ni musel bojovat. Potom Ceura a po ní zasáhne přímo srdce všech mágů,Sho’cendi. Alitaeranům se nepostaví, dokud si svým vítězstvím nebude jistý.

„Dvě lodě stále proplouvají cenarijskými vodami.“

„Dobře, potom…“

„Vaše Svatosti…“ Muž vyjekl, když si uvědomil, koho právě přerušil.

„Hoppere?“

„Ano, Vaše Svatosti?“ Hopper téměř šeptal.

„Už mě nikdy nepřerušuj.“

Hopper přikývl, oči vytřeštěné.

„A teď, co jsi mi chtěl říct?“

„Lady Jadwinová prohlašuje, že viděla, jak si někdo připoutal ka’kari na chodbě u jejího pokoje. Její popis

byl… přesný.“

„U krve Khali,“ vydechl Garoth. Ka’kari, po tak dlouhé době. Ka’kari, které si někdo připoutal. Tím se to

trochu zjednodušilo. Samotné ka’kari bylo dost malé, aby se dalo ukrýt nebo někde ztratit, ale připoutané

ka’kari se bude držet poblíž toho, kdo si ho připoutal.

„Přesměruj ty lodě. A pošli rozkazy Rothovi, ať uspíší atentáty. Gyrové, Shinga i všichni ostatní. Řekni

Rothovi, že má dvacet čtyři hodin.“

*

Něco se příšerně pokazilo. Regnus Gyre to poznal hned, jak dorazil k branám svého domova. Venkunestály žádné stráže. I s ohledem na množství sluhů a strážných, které ho král donutil za posledních desetlet propustit nebo vyhnat, to bylo zneklidňující. Uvnitř sídla stále hořely lampy, což bylo hodinu popůlnoci nezvyklé.

„Mám je zavolat, můj lorde?“ zeptal se Gurden Fray, jeho strážný.

„Ne.“ Regnus sesedl a prohrabával se sedlovými brašnami, dokud nenašel klíč. Otevřel bránu a tasil meč.

Na druhé straně, mimo světlo lamp, ležela těla. Každé mělo podříznutý krk.

„Ne,“ zašeptal Regnus. „Ne.“ Rozběhl se k budově.

Vrazil dovnitř předními dveřmi a vše viděl rudě. Jeho mysl to nejdřív odmítala přijmout. V každé místnostinacházel mrtvé. Všichni vypadali, jako by je zastihli nepřipravené. Nic nebylo rozbité. Kromě těl tu nebylyžádné známky násilí. Dokonce ani strážní nebojovali. Skoro všichni měli podříznuté hrdlo. Pak těla otočili,aby co nejvíc krvácela. Tady leží starý Dunnel, hlavou dolů v křesle. A tam je Marianne, která bývala

Loganova kojná, ležící s hlavou na nejnižším schodu. Jako by domem prošla samotná Smrt a nikdo se ji

nepokusil zastavit. Regnus všude viděl věrné sluhy, přátele, mrtvé.

Uvědomil si, že běží po schodech, kolem Grasqských dvojčat, do pokoje Catrinny. V hale zahlédl prvníznámky boje. Zbloudilý úder mečem rozbil skleněnou vitrínu. Z rámu obrazu jeho dědečka kus chyběl.Tady strážní zemřeli v boji, smrtelně zranění na hrudi a ve tváři. Ale vítěz byl jasný, protože každé tělomělo proříznutý krk a nohy opřené o zeď. Krvavé louže z tuctu mužů se dotýkaly, pokrývaly podlahu jako

krvavé jezero.

Gurden poklekl a přitiskl prsty na krk svého přítele. „Ještě je teplý,“ řekl.

Regnus kopnutím otevřel dveře do svého pokoje. Hlasitě narazily do zdi, pokud je dřív v noci někdo zavřela zamknul, teď už tomu tak nebylo.

Bylo tam pět mužů a dvě ženy, leželi tu v kruhu, svlečení, tváří k zemi. Vysoko nad nimi, nahá, zavěšenáza nohu na lustru, druhá noha se groteskně pohupovala ve vzduchu, visela Catrinna. Na záda mrtvol, nakaždé bylo jedno slovo, bylo vyřezáno, S LÁSKOU A POLIBKY, HU GIBBET Nůž zpříma zaražený do zadjeho správce Wendela Northa posloužil jako tečka.

Regnus běžel. Probíhal z místnosti do místnosti, kontroloval mrtvé, volal je jejich jmény, otáčel je, aby sepodíval na jejich tváře. Matně si uvědomoval, jak s ním Gurden zatřásl.

„Pane! Pane! Není tady. Logan tady není. Měli bychom odejít. Pojďte se mnou.“

Nechal Gurdena, ať ho vyvleče ven, vzduch na dvoře byl tak sladký, když v něm necítil krev. Někdo pořád

dokola a dokola opakoval: „Och, můj Bože. Och, můj Bože.“ Byl to on. Blábolil. Gurden si toho nevšímal,jen ho postrkoval kupředu, vrávorajícího.

Dostali se k přední bráně, když skrz projelo šest králových elitních kopiníků se zdviženými kopími.

„Zastavte!“ rozkázal poručík. Jeho muži obklopili Regna a Gurdena. „Stát! Jste Regnus Gyre?“

Ta obnažená ocel a zvuk jeho jména ho probraly. „Ano,“ hlesl a podíval se na své zkrvavené šaty. „Ano,

to jsem,“ dodal silněji.

„Lorde Gyre, dostal jsem rozkaz vás zatknout. Je mi to líto, pane.“ Byl mladý, ten poručík. Oči mělrozšířené, jako by nemohl uvěřit tomu, koho právě zatýká.

„Zatknout mě?“ Pomalu znovu získával kontrolu nad svou myslí, jako nad koněm, který překousal uzdu arozběhl se pryč a teď byl ochotný nechat se znovu zkrotit.

„Ano, můj lorde. Za vraždu Catrinny Gyrové.“

Regna polil chlad. Mohl se vzchopit, nebo se nechat zlomit. Zatnul zuby a slzy z jeho očí zvláštnímzpůsobem zmizely, když se zeptal rozkazovačným hlasem: „Kdy jsi dostal rozkazy, synu?“

„Před hodinou, sire,“ odpověděl poručík a pak se zamračil, když si uvědomil, že právě automatickyposlechl muže, kterého měl zatknout.

„Nemůže být mrtvá déle než patnáct minut. Tak mi pověz, co to vypovídá o tvých rozkazech?“

Poručíkův obličej zbledl. Kopiníci zaváhali. „Náš kapitán tvrdil, že vás viděli, když jste zabíjel, když jste toudělal, sire. Říkal to před hodinou.“ Poručík se podíval na Gurdena. „Je to pravda?“

„Běž a podívej se sám,“ vyzval ho Gurden.

Poručík vešel dovnitř, nechal své nervózní muže, aby vévodu hlídali. Někteří nakoukli do oken a pak rychle

odvrátili zrak. Regnus netrpělivě čekal a přemýšlel, jestli by nemohl využít získaný čas a znovu si topromyslet, vytlačit to z paměti. Po tvářích se mu řinuly slzy a on ani netušil proč. Musel přemýšlet. Měl bysi zjistit kapitánovo jméno, ale ten muž také jen poslouchal rozkazy. Ať už pocházely od Sa’kagé nebo odkrále.

O pár minut později se z domu vyřítil poručík. Na bradce měl zvratky a silně se třásl. „Můžete jít, lorde

Gyre. A omlouvám se vám… Nechte ho jít.“

Muži se rozptýlili. Regnus se vyhoupl do sedla, ale neodjel. „Budeš sloužit muži, který zmasakroval mojirodinu?“ zeptal se Regnus. „Mám v úmyslu najít svého syna a zjistit, kdo…“ Zradil ho hlas, musel si

odkašlat. „Pojď se mnou a já ti přisahám, že pode mnou budeš sloužit se ctí.“ Při posledním slově se muzlomil hlas, věděl, že žádné další už vyslovit nedokáže.

Poručík přikývl. „Jsme s vámi, pane.“ Muži přikyvovali a Regnus získal svou první jednotku. „Můj lorde,“ozval se poručík, „Já… já jsem ji odřízl, pane. Nemohl jsem ji tam takhle nechat.“

Regnus ztratil řeč. Silně sevřel opratě a cválal k bráně. Proč jsem to neudělal já? Byla mou ženou. Cojsem to člověka?

*

Lord generál Agon byl jedním z mála šlechticů, kteří se minulou noc nezúčastnili večírku u Jadwinů.Nepozvali ho. Ne že by se kvůli tomu cítil opomenutý.

Slunce se právě vkrádalo nad obzor a celková situace nevypadala v denním světle o nic lépe. Obvykle byse o vraždu samozřejmě postarala městská stráž. Ale obvyklé oběti nebývaly dědici trůnu. Na tohle muselAgon dohlédnout osobně.

„Proč mi neřeknete, co se doopravdy stalo, mylady?“ zeptal se Agon. Bez ohledu na vše, co tady udělal,

to vypadalo, že prohrává.

Lady Jadwinová si odfrkla. Byla silně rozrušená, tím si byl Agon jist. Nebyl si však jistý, jestli je příčinoutento rozhovor, nebo lítost nad princovou smrtí. „Řekla jsem vám to,“ odpověděla. „Wetboy…“

„Co?“

Zarazila se.

„Jak víte, co je wetboy, Trudano?“

Potřásla hlavou. „Proč se mě snažíte zmást? Říkám vám, že tam byl nájemný vrah, stál v hale. Myslíte si,že bych usekla hlavu vlastní stráži? Myslíte si, že jsem na to dost silná? Proč si neposlechnete Elene. Ona

vám to poví.“

Zásah. Už ho to taky napadalo. Nejen že pochyboval, že by lady Jadwinová byla dost silná, aby setnula

muže, ale ona ani neměla žádnou zbraň, kterou by to mohla udělat. A pokud zabila prince, aniž stačilvydat jediné slovo, tak proč potom křičela a přitáhla tak do patra lidi dřív, než si mohla z rukou a obličeje

smýt krev?

„Vysvětlete to,“ řekl. Pozvedl rudé šaty, které na sobě měla minulou noc. Jeho muži je našli, kdyžprohledávali šatník. Pořád byly nasáklé zaschlou krví. Spoustou krve.

„Potom, potom co vrah prince bodl, princ spadl a já… já ho zachytila. A on mi zemřel v náručí. Snažilajsem se sehnat pomoc, ale ten zabiják byl ještě v hale. Byla jsem vyděšená. Zpanikařila jsem. Nemohla jsem na sobě vystát všechnu tu krev.“

„Co jste vy dva spolu dělali sami v ložnici?“

Vévodkyně se na něj podívala, jako by místo očí měla žhavé uhlíky. „Jak se opovažujete!“

„Jak jste se opovážila vy, Trudano?“ nenechal se zastrašit Agon. „Jak jste se opovážila podvádět svéhomanžela nejen s králem, ale i s jeho vlastním synem? Jaké perverzní potěšení jste z toho měla? Líbilo se

vám, když jste prince donutila zradit otce?“

Pokusila se mu vlepit facku, ale uhnul jí.

„Můžete zfackovat každého v království, Trudano. Ve vašem pokoji jsme našli zkrvavený nůž. Vaši sluhové

potvrdili, že patří vám. Mohl bych říct, že bude příhodné, když o hlavu přijdete i vy. Pokud se králnerozhodne, že zasloužíte smrt v kole jako obyčejný zrádce.“

Při těch slovech Trudana Jadwinová zbledla a pak zezelenala, neřekla však ani slovo. Agon rozčíleněmávnul rukou a stráže ji odvedly pryč.

„Tohle bylo pod vaši úroveň,“ ozval se ženský hlas.

Agon se otočil a spatřil Elene Cromwyllovou, služebnou u Jadwinů, kterou našli zbitou a v bezvědomí vjejím pokoji. Měla pěknou postavu, byla krásná až na jizvy a modřiny v obličeji. Lady Jadwinová sepovažovala za umělce, a proto se ráda obklopovala pěknými věcmi.

„Ano. Řekl bych, že bylo,“ uznal Agon. „Ale po pohledu na to, co udělala… taková jatka.“

„Má paní udělala mnoho špatných rozhodnutí,“ bránila ji Elene. „Zranila mnoho lidí, ničila manželství, alenení to vražedkyně, lorde generále. Můj lorde, já vím, co se minulou noc stalo.“

„Vážně? Tak to jste jediná.“ Jeho hlas byl ostřejší, než chtěl. Stále se pokoušel sestavit kousky skládačkydohromady. Jak zabili toho strážného, Pařeza, který teď své přezdívce odpovídal víc než kdykoli předtím?Proč vévodkyně v tichosti zabila prince a převlékla se, ale neumyla si ruce a tvář dřív, než začala křičet o

pomoc?

Jestli byla dost chladnokrevná, aby zabila prince, možná ze vzteku, že ji nechal, a dost duchapřítomná,aby začala schovávat důkazy, jistě by odvedla lepší práci, kdyby hosty přivolala až potom.

Ale pak tu bylo několik hostů, kteří prohlašovali, že nahoře slyšeli vykřiknout mužský hlas. Strážný? Mohlnarazit na vraha, vykřiknout a být zkrácen o hlavu? Nebylo snadné useknout někomu hlavu, to Agonvěděl. I kdyby ho sekli mezi obratle, vyžadovalo by to značnou sílu. Agon Pařeza vyšetřil a čepel projela

skrz obratel.

Obrátil zrak zpátky na Elene. „Omlouvám se,“ řekl. „Byla to těžká noc. Každá pomoc, kterou můžete

nabídnout, je vítána.“

Vzhlédla, v očích měla slzy. „Já vím, kdo prince zabil. Je to wetboy maskující se za šlechtice. Věděla jsem,kdo to je, a věděla jsem, že přijde, ale nenapadlo by mě, že někomu ublíží. Jmenuje se Kylar. Kylar

Stern.“

„Cože?“ vydechl Agon.

„Je to pravda. Přísahám.“

„Podívejte, mladá slečno, vaše oddanost paní je obdivuhodná, ale tohle dělat nemusíte. Pokud na téhistorce budete trvat, skončíte ve vězení. Přinejmenším. Pokud budete shledána spoluviníkem, i když jennevědomým, zavraždění prince, můžou vás oběsit. Jste si jistá, že to chcete udělat, jen abyste zachránila

Trudanu Jadwinovou?“

„To není kvůli ní.“ Po tvářích se jí řinuly slzy.

„Tak kvůli tomu Kylaru Sternovi? Tomu mladíkovi, který bojoval s Loganem Gyrem? Musíte ho strašněnenávidět.“

Uhnula pohledem. Ve světle vycházejícího slunce se její slzy leskly jako drahokamy. „Ne, sire. Vůbec ne.“

„Lorde generále,“ zavolal na něj tiše voják ode dveří. Vypadal otřesený. „Právě jsem přišel z panství Gyrů,sire. Je tam hrozný zmatek. Stovky lidí procházejí domem a naříkají, sire. Všichni jsou mrtví, sire.“

„Vzpamatuj se. Co myslíš tím mrtví? Myslíš zavraždění?“

„Spíš zmasakrovaní, sire.“

„Kdo byl zavražděn, vojáku?“

„Sire. Úplně všichni.“

43.

Král se ošíval na trůně. Trůn byl obrovský, ze slonoviny a rohoviny a vykládaný zlatem, vypadal v němjako kluk. Audienční sál dnes zel prázdnotou, s výjimkou obvyklých stráží, pár dalších strážných ukrytýchu tajných východů a Durzo Blinta. Sál kvůli své prázdnotě vzbuzoval dojem jeskyně. Zástavy a tapiseriezdobily zdi, nedokázaly však zahnat neutuchající chlad v tak velkém kamenném sále. Sedm párů vysokých

sloupů podpíralo strop a k trůnu vedla dvě křídla schodů po sedmi stupních.

Durzo stál klidně, čekal, až král zahájí rozhovor. Už si připravil bitevní plán, jestli dojde na boj. Mág stojícívedle krále zemře jako první, pak dva strážní po bocích trůnu, nakonec samotný král. S pomocí Talentu bymohl z trůnu skočit k průchodu nad ním, který zakrývala zástava. Zabije lučištníka uvnitř a od té chvíle už

bude nepolapitelný.

Jako všechny bitevní plány bude tenhle vycházet jen do chvíle, kdy někdo udělá první krok, bylo všakužitečně mít obecný plán, zvlášť když nemáte ponětí, co vaši nepřátelé ví. Durzo si uvědomil, že sahá dováčku s česnekem, ale dokázal se ovládnout. Teď nebyl nejlepší čas ukazovat nejistotu. Zastavit ruku bylo

těžší, než by čekal, když byl ve stresu, na žvýkání česneku ho něco uklidňovalo.

„Nechal jsi mého chlapce zemřít,“ promluvil král a vstal. „Minulou noc zabili mého chlapce a ty jsi nicneudělal!“

„Nejsem bodyguard.“

Král vytrhl vedle stojícímu strážci kopí a hodil ho po něm. Durza překvapilo, jak dobrý hod to byl. Kdybyzůstal stát, kopí by ho zasáhlo do hrudi.

Ale on samozřejmě stát nezůstal. S bezstarostnou, a doufal, že i rozčilující, lehkostí se naklonil do

strany, nohama ani nehnul.

Kopí narazilo na podlahu, kov a dřevo zaskřípaly o dlažbu. Po celé místnosti se ozvalo zarachocení zbrojí ašeptání natahovaných luků, ale nikdo ze strážných nezaútočil.

„Nejsi ani hovno, dokud ti to neřeknu!“ zařval král. Nasupeně sestoupil po sedmi schodech zdvojenéhoschodiště a postavil se před Durza. Z taktického hlediska ubohý tah. Právě zablokoval výhled nejménětřem lučištníkům. „Ty… ty sračko! Zasraná, zasraná sračko!“

„Vaše Výsosti,“ řekl pochmurně Durzo. „Muž s tak bohatým repertoárem kleteb by se měl vyvarovatfádního opakování slov na bázi exkrementů, jež vyplňují prázdnotu mezi jeho ušima.“

Krále to na chvíli zmátlo. Strážní si vyměňovali vyděšené pohledy. Král si těch pohledů všiml a z jejichvýrazů mu došlo, že byl právě uražen. Ohnal se po Durzovi hřbetem ruky a Durzo nechal ránu dopadnout.

Jeden rychlý pohyb a nervózní lučištník by mohl vypustit šíp.

Král nosil na každém prstu prsteny, dva z nich poškrábaly Durzovu tvář.

Durzo zatnul čelist, aby mírnil narůstající vztek. Nadechl se jednou, dvakrát. Pak řekl: „Jediný důvod, proč

jste ještě naživu, je ten, že nechci vyměnit svůj život za váš, Aleine. Hnusí se mi představa, že by mězabili amatéři. Uvědomte si však tohle, jestli na mě ještě někdy vztáhnete ruku, budete do vteřiny mrtvý,

Vaše Výsosti.“

Král Aleine Gunder IX. napřáhl ruku, vážně uvažoval, že se stane bývalým králem Aleinem Gunderem IX.Ruku pak sice sklonil, ale oči mu naplnil triumfální výraz. „Teď tě nezabiji, Durzo. Nezabiji tě, protože protebe chystám něco lepšího než smrt. Víš, já o tobě dost vím, Durzo Blinte. Já vím. Máš tajemství a já ho

znám.“

„Omlouvám se, že jsem se nechal unést.“

„Máš učedníka. Mladíka, který se vydává za šlechtice. Kyle nebo tak nějak. Mladíka, který bydlí u těchsvatouškovských Drakeů, s mečem to dost umí, co, mistře Tulii?“

Po Durzově páteři se rozlil chlad. Nechť se Andělé noci smilují. Oni to vědí. To je špatné. Víc než špatné.Jestli ví, že je Kylar jeho učedník, nebude trval dlouho a spojí si ho s princovou smrtí. Zvlášť po tompředstavení, které Kylar předvedl, když bojoval s Loganem Gyrem. Pokud by byl Durzův učedníkzapletený do vraždy prince, král bude předpokládat, že to udělal s jeho svolením, ne-li přímo na jeho

rozkaz.

Rotha to nepotěší.

V ústech mu zakřupal česnek, konejšil mu nervy. Nadechl se a donutil se uklidnit. Jak to dokázali?

Mistr Tulii. Pokazit se mohlo cokoliv a něco se pokazilo. Durza nezradili. Nebylo žádné velké spiknutí. Tojméno znamenalo, že některý z královských špehů sledoval Drakeovy. Pravděpodobně rutinní dohled nadkdysi mocným mužem. Špeh viděl Durza vejít dovnitř a poznal ho. Pravděpodobně to byl jeden zestrážných, kterými se ho král pokoušel zastrašit v zahradě se sochami. Na tom už nezáleželo.

„Och, přál bych si, aby tu teď byl Brant a viděl tvůj obličej, Durzo Blinte. Kde je vlastně Brant?“ zeptal sekrál komořího.

„Je na hradě, sire, na cestě sem, aby vám podal zprávu. Odešel na panství Gyrů, poté co vyšetřoval… tuzáležitost v sídle Jadwinů.“

Durzovi se stáhlo hrdlo. Agon si to s Kylarem dokáže poskládat dohromady. Pokud sem přijde a on tadyještě bude, pak Durzo zemře.

Král pokrčil rameny. „Jeho smůla.“ V tu chvíli se malým králem prohnal smutek a hněv a on najednouvypadal jako úplně jiný člověk. „Nechal jsi zabít mého chlapce, ty sračko, takže se chystám zabít tohotvého. Jeho smrt vzejde z ruky, od které by to čekal nejméně, a přijde, hm, každou chvíli.“

*

„Slyšel jsem, že jsi se minulou noc trochu popral s Loganem,“ řekl hrabě Drake.

Kylar zamrkal zakalenýma očima a během okamžiku přešel ze stavu k smrti unavený do naprosté bdělosti.Spal jen pár hodin a zase ho trápily noční můry. Každá smrt, kterou viděl, ho nutila snít o Krysovi.

Sedli si ke stolu se snídaní a Kylar měl před pusou na vidličce nabodnuté vejce. Strčil ho dovnitř, abyzískal trochu času. „Tho nif nevylo,“ zamumlal.

Byla to katastrofa. Pokud hrabě Drake ví o rvačce, tak ví i o princově smrti. Kylar si myslel, že si stihnesbalit věci a zmizet dřív, než se to Drake dozví. Zmizet bezesporu musel. Jen si myslel, že bude mít víc času.

„Serah to hodně rozrušilo,“ řekl hrabě. „Vzala Logana do domu své tety nedaleko Jadwinů, aby muošetřila zranění. Vrátila se před pár minutami.“

„Aha.“ Kylar žvýkal vejce jako stroj. Pokud Serah odešla hned po rvačce, ona ani hrabě Drake o princiještě neví. Kylarův nepřetržitý proud smůly asi konečně zvolnil. Ale teď, když si uvědomil, že už munehrozí rozhodování mezi životem a smrtí, mu došlo, že se Serah vrátila domů a řekla hraběti Drakeovi,co se minulou noc stalo, což zase mělo úplně jiné důsledky.

„Včera jsem dal Loganovi svolení požádat ji o ruku. O tom ale víš, že?“

Hrabě mu tak jemně říkal, proč jsi sakra políbil moji Serah a zbil mého budoucího syna a svéhonejlepšího přítele, i když jsi tvrdil, že k ní nic necítíš?

„Um…“ Koutkem oka Kylar zahlédl, jak někdo rychle prošel kolem okna, a o chvíli později se přibelhal

starý portýr, vypadal znepokojený.

Přední dveře se s prásknutím otevřely. Pak práskly i dveře do jídelny takovou silou, až talíře na stolenadskočily.

„Mylorde,“ protestoval portýr.

Do místnosti vtrhl Logan. V ruce svíral šaršoun velký jak Alitaera.

Kylar vyskočil na nohy, židle udeřila o zeď. Byl zahnaný do rohu. Hrabě Drake vstal, něco křičel, ale

Logana už nemohlo nic zastavit.

Logan pozvedl šaršoun. Kylar zase nůž na máslo.

„Jsem zasnoubený!“ zvolal Logan. Sevřel Kylara v medvědím objetí.

Když ho Logan konečně pustil, Kylarovo srdce začalo znovu tlouct. Hrabě Drake se s úlevou zhroutil na

židli.

„Ty obrovský bastarde!“ zasmál se Kylar. „Gratuluji! Říkal jsem ti, že to zabere, ne?“

„Zabere?“ zeptal se hrabě Drake, když se mu vrátil hlas.

Logan zacouval, hraběte si nevšímal. „No, tak silně jsi mě praštil nemusel.“

„Musel jsem ji přesvědčit,“ ušklíbl se Kylar.

„Málem jsi z ní udělal vdovu! Takhle hrozně mě naposledy zbili v aréně.“

„Omlouvám se,“ ozval se hrabě, „ale co zabralo? Přesvědčit?“

Zarazili se a provinile se na hraběte podívali. „No,“ přiznal Logan, „Kylar říkal, že mě Serah opravdu

miluje, že jí to jen musíme připomenout a…“

„Kylare, chceš mi říct, že ten boj byl nahraný? Že jsi ze sebe na veřejnosti udělal hlupáka, oklamal mou

dceru a obchodoval s jejími city jako s levnou tretkou?“

„Takhle přesně to…“ Pohledu hraběte vzdorovat nedokázal. „Ano, pane.“

„A Logana jsi do toho zatáhnul? Logane, ty bys měl mít víc rozumu.“

„Ano, pane,“ řekl Kylar. Logan alespoň vypadal stejně provinile, jako se cítil.

Hrabě mezi nimi těkal pohledem a pak se rozesmál. „Bůh ti žehnej!“ řekl a sevřel Kylara v objetí.

Když Kylara pustil, hrabě Drake se otočil. V očích měl slzy, jakmile Logana chytil za předloktí. „A Bůhžehnej i tobě. Synu.“

*

Lord generál Agon vrazil do hradu obklopený svými strážemi. Den mu už teď připadal příliš dlouhý, a toslunce vyšlo teprve před třemi hodinami.

Když spatřili výraz na jeho tváři, muži hlídající dveře si dávali pozor, aby nemusel čekat, až mu otevřou.Služebnictvo se ze sálů rychle vytratilo.

Když šel do audienčního sálu, minul muže, který odtamtud vyšel a připadal mu trochu povědomý, mělvšak tvář ukrytou pod kápí. Nepochybně jeden z králových špehů. Agon na něj neměl čas.

Žádná z nových zpráv nebyla dobrá. Gyrové byli přední rodinou říše. Že jejich vražda připadla na stejnounoc jako zabití prince, to na něj bylo příliš. Agon měl prince rád, ale Gyrové byli jeho přátelé. A to, cospatřil na jejich panství, by nepřál ani nejhoršímu nepříteli. Dílky skládačky stále nezapadaly.

Mělo to veškeré znaky tahu ve velké hře, ve hře o trůn. Ale proč takhle? Jistě, vražda prince všemi otřese,

ale zabití všech služebníků Gyrů a lady Gyrové nemělo s politikou nic společného. Nebo snad ano? Odedneška, ode dne svých narozenin, bude Logan Gyre v nepřítomnosti svého otce lordem Gyrem. Kdyžchcete vyhladit rodinu, začnete s dědici, ne se všemi ostatními, a podle informací, které se k němu cestou

dostaly, byli oba Gyrové stále naživu.

Princova smrt nebyla jen strašlivou ranou pro Gunderův rod, šlo i o neskutečný skandál. Královy záletymohl přehlížet, ale nalézt mrtvého prince po tom, co měl zjevně poměr s královou milenkou, to vrhnešpatné světlo na celý rod Gunderů. Atentát, pokud to atentát opravdu byl, nebyl jen tragédií. Vyvolá izděšení a hanbu.

Lorda generála zajímalo, jestli králi na mysl přijde dřív zděšení než hanba. Co udělá královna?

Namířil si to ke trůnu a vystoupal po schodech. Byli tam obvyklí lidé, mluvili s králem. Agon nikomu z nich

nevěřil.

„Ven!“ obořil se na ně. „Vy všichni ven!“

„Prosím?“ naježil se Fergund Sa’fasti. „Jako králův hlavní…“

„VEN!“ zařval mu Agon do obličeje.

Mág se přikrčil a připojil se k ostatním, kteří opouštěli místnost. Agon se obrátil na své strážce a poslal

ven i je.

Král k němu ani nevzhlédl. „Jsem zničený, Brante,“ promluvil konečně. „Jak se zapíši do historie?“

Jako slabý, neschopný, sobecký a amorální. „Pane, máme tu mnohem naléhavější záležitosti.“

„Všichni o tom mluví, Brante. Můj syn, ona zavraždila mého chlapce…“ Král začal plakat.

Tak ten muž je schopný myslet i na ostatní. Kdyby jen ukazoval svou lidskost častěji.

„Vaše Výsosti, vévodkyně vašeho syna nezabila.“

„Cože?“ Král se na Agona podíval uslzenýma očima.

„Sire, byl to wetboy.“

„Mě nezajímá, kdo to udělal, Brante! Je za tím Trudana. Trudana a Logan Gyre.“ „Logan Gyre? O čem to mluvíte?“

„Myslíš si, že jsi jediný, koho jsem na to nasadil, Brante? Mí špehové už mi to řekli. Je za tím Logan. Taděvka Trudana s ním jen spolupracovala. Už jsem poslal své muže, aby ho zatkli.“

Agon zavrávoral. To nemůže být pravda. Vlastně si byl jistý, že to tak být nemůže. „Proč by Logan něcotakového dělal?“ zeptal se. „Logan byl jedním z nejlepších přátel vašeho syna. Vždyť on nemá žádnéambice. Bohové, právě se zasnoubil se Serah Drakeovou. S dcerou hraběte!“

„To nemá co dělat s mocí nebo ambicemi, Brante. On žárlil. Logan měl pocit, že ho můj syn ponížilnějakou maličkostí. Víš, jací kluci jsou. Je jako všichni Gyrové, touží po našich úspěších. Kromě toho mámsvědka, který ho slyšel, jak princi vyhrožuje.“

Dílky se otáčely a zapadaly na svá místa. Kylar Stern, falešný šlechtic, wetboy, byl Loganův blízký přítel. Vzáchvatu vzteku Logan Kylara najal, aby prince zabil. Všechno to sedělo, až na to, že šlo o Logana.Agon ho znal a nemohl tomu uvěřit.

„Jakého wetboye si najali, Brante?“ zeptal se král.

„Byl to Kylar Stern,“ řekl Agon.

Král zasupěl. „Huh. Bohové museli jednou stát při mně.“

„Sire?“

„Právě jsem najal učedníka Hu Gibbeta, aby ho zabila, dívčí wetboy, věřil bys tomu? Kylar je Blintůvučedník. Nebo byl. Právě teď už je asi mrtvý.“

Kylar je Blintův učedník? Obrázek, který si pomalu dával dohromady, se roztrhal na kusy. Král si najalBlinta! Blintův učedník by přece nezabil syna svého zaměstnavatele. Nebo ano?

Jméno Hu Gibbet bylo vyřezáno do zad těl v sídle Gyrů. Jistě, jen hlupák by po takovém masakru vyřezal

své jméno. Ale po hodinách strávených na panství si byl Agon jistý, že všechny vraždy spáchal jediný

muž. Nemyslel si, že by někdo jiný než wetboy dokázal zabít tolik lidí, a styl přesně odpovídal tomu, cozaslechl o Hu Gibbetovi. Nedokázal si představit Durzo Blinta, jak mrzačí ta těla. Blint by to považoval za

neprofesionální.

Hu Gibbet by se podepsal, jen kdyby si myslel, že úřady nebudou mít šanci ho dostat. Král řekl, žeprincova smrt nemá nic společného s mocí, ale tohle je Cenarie. S mocí tu souvisí všechno.

Pokud učedník Durzo Blinta opravdu zabil prince, proč by nechával svědka? Blintův učedník by měl býtstejný profesionál jako sám Blint. Svědek byl volný konec, za který šlo snadno zatáhnout.

Všechno to bylo o moci.

Agon se zamračil. „Dostali jsme nějaké zprávy z pevnosti ve Kvílivých větrech?“

„Ne.“

„Takže khalidorská armáda je nejméně čtyři dny cesty od nás. Co zamýšlíte udělat s dnešní oslavou?“

„Nemíním slavit letní slunovrat den po synově smrti.“

Lord generál z toho měl sklíčený pocit. „Můj králi, možná byste měl.“

„Neuspořádám oslavu pro synovy vrahy.“ Králi se zablýsklo v očích a najednou vypadal víc jako opravdový

král než rozmazlené dítě, jak Agonovi vždycky připadal. „Musím něco udělat!“ vyhrkl král. „Všichni sibudou myslet…“ odmlčel se, ale Agon si ho už nevšímal.

Všichni si pomyslí. To je klíč. Co si všichni pomyslí? Princ byl po smrti, zabit zahanbujícím způsobem buď královou milenkou, nebo wetboyem. MilovaníGyrové jsou mrtví nebo za mřížemi. Agon měl podezření, že nájemný vrah asi právě teď proniká do

Kvílivých větrů, aby zabil také Regna. Nedávalo by smysl nechat ho naživu. Ne, když si někdo dal takovoupráci, aby uvedl svůj plán do pohybu.

Všichni si pomyslí, že král nařídil smrt vlastního syna a že z ní pak obvinil nevěrnou milenku, aby se jí

pomstil.

S pomocí správné šeptandy se začnou všichni ptát, jestli mu nemůžou připsat i zavraždění Gyrů. Lidé si

vraždy spojí, ale jak?

Gyrové byli druzí v pořadí na trůn hned po Gunderech, přestože se jejich rodina králi nikdy nepostavila.Král, slabý a žárlivý, může být snadno vykreslen jako paranoidní. A Gyrové měli mnohem větší respektnež Gunderové. Bude to vypadat, že se lordu Gyrovi za jeho věrnou službu odměnil zradou a vraždou.

Logan, nový lord Gyre, bude zadržen králem a kvůli jeho vrozené podezřívavosti zavřen do vězení. AleLogan měl pověst naprosto morálního muže bez ambicí. Pro lásku boží, vždyť on se zasnoubil s

Drakeovou z nižšího stavu!

Kdyby král zemřel, kdo ho nahradí?

Všeobecně populární Logan Gyre bude ve vězení, kde ho můžou snadno zabít. Králův syn je po smrti.Jeho nejstarší dceři je patnáct, ostatní jsou ještě mladší, příliš mladé, aby si udržely trůn, kdyby vypuklaválka. Jeho žena, Nalia, by se mohla pokusit trůn převzít, ale král se jí bál a ze všech sil ji držel v ústraní,takže to vypadalo, že jí vyhovuje stát mimo politiku. S Jadwiny byl po jejich účasti na skandálu konec.Tím mu zůstávali dva zbývající vévodové v říši. Vévoda Graesin i vévoda Wasseros, otec královny, by se

mohli pokusit uchvátit moc. Ale královnin bratr, Havrin, byl mimo zemi, takže nevypadal jako vhodný

uzurpátor. Vévoda Graesin byl vetchý stařec. Každá z tuctu nižších rodin by se mohla pokusit získat trůn.

Jak v tom figurovali ostatní hráči, kterých se ještě nedávno obával? Jak do toho zapadá Sa’kagé a

Khalidor? Když zaplatí správnou cenu, Khalidor by si mohl Sa’kagé koupit.

A pak najednou všechny kousky zapadly na své místo.

Lord generál hlasitě zaklel. Klel tak vzácně, že se král zarazil uprostřed věty. Aleine se podíval Agonovi dotváře, a ať tam zahlédl cokoliv, vyděsilo ho to.

„Co se děje? Co se děje, Brante?“

Celé ty roky se on a král zaměřovali na Khalidor, že ani nepomysleli na hrozbu, která mohla přijít zevnitř.

Khalidor odstranil celou nástupnickou linii a zmanipuloval krále, aby mu v tom pomohl. Až budou všichni

následníci trůnu, kteří byli legitimní i mocní zároveň, z cesty, Khalidor zabije krále. Budou jednat rychle,dřív než se ustanoví nové nástupnictví, upevní svou moc nebo vztahy, které se on, Agon, chystal zničit.

Budou moct sledovat ten chaos a vytáhnout proti nim, kdy se jim zlíbí.

„Vaše Výsosti, musíte mě poslouchat. Tohle je předehra k puči. Možná máme jen pár dní. Až začne, naševeškeré přípravy proti Khalidoru budou k ničemu. A vy zemřete jako první.“

Králův obličej byl obrazem strachu. „Poslouchám,“ řekl.

44.

Poté co Loganovi několikrát pogratuloval, se Kylar omluvil s tím, že ho nechá promluvit si s budoucímtchánem. Serah byla v zadní části domu, převlékala se, a všichni souhlasili s tím, že by do svatby nemělaLogana a Kylara vidět, jak se k sobě chovají jako přátelé.

„Pochopím, když mě nepozvete,“ řekl Kylar. „Ale jestli jí to někdy řekneš, budu požadovat omluvu.

Gratuluji.“

Vyšel po schodech do svého pokoje, hodil košili do kouta a podíval se do zrcadla. „A gratuluji i tobě. Tvůjmistr se tě chystá zabít a všechny ženy v tvém životě tě nenávidí.“

Vedle zrcadla si všiml svazku dopisů převázaných stuhou. Zvedl je. Na kusu papíru tam byla Blintemnapsaná poznámka: „Protože jsi překročil hranici, myslím, že už není důvod je před tebou dále skrývat.“

Co? Kylar rozvázal stuhu a začetl se do prvního dopisu. Napsalo ho dítě, samá velká písmena anesouvisející myšlenky: „Hodně moc vám djekuji děkuji. Miluji to tady. Jste úžasný. Dnes mámnarozeniny. Miluji vás. Elene.“ Pod tím někdo dospělý připsal: „Omlouvám se, hrabě Drakeu, ale zaslechla

nás, když jsme se bavili o jejím urozeném dobrodinci. Tenhle dopis chtěla napsat od chvíle, kdy jsme jizačali učit psát. Když si něco usmyslí, tak se toho jen tak nevzdá. Řekněte, jestli jí už nemáme dovolitpsát dál., S pokorou Vaše Gare Cromwyllová.“

Kylara to okouzlilo. Na každý rok připadal jeden dopis, vždy delší a s lepším rukopisem. Měl pocit, jako bysledoval Elene, jak mu roste před očima. I ona si změnila jméno, ale nepopírala, čím byla, neodmítala své

dřívější slabosti a zranitelnost.

Když jí bylo patnáct, napsala: „Pol se mě zeptal, jestli se zlobím, protože mám pořezaný obličej. Řekl, žeto není fér. Já mu na to řekla, že není fér, že já jsem se z Doupat dostala, zatímco spousta jiných ne.

Podívejte se na všechno, co mám! A to vše jen díky vám…“

Kylar listoval dopisy, jen je rychle pročítal. Žil ve vypůjčeném čase. Dřív nebo později sem dorazí zpráva o

princově smrti. Zatraceně, ta holka toho napsala tolik! Přeskočil k poslednímu dopisu. Byl datován předněkolika dny.

„Vy ani netušíte, co všechno jste pro mě udělal. Psala jsem vám, jak vaše peníze zachraňovaly naširodinu, zvlášť když můj adoptivní otec zemřel, ale vy jste toho udělal mnohem víc. Pouhé vědomí, ženěkde tam venku je mladý lord, kterému na mně záleží (Na mně! Na dceři otrokyně se zjizvenou tváří!),všechno změnilo. Pol mi minulý týden dělal návrhy.“ Kylar měl najednou chuť najít toho Pola a nakopatmu zadek. „Řekla bych ano, i když nesnáším tu jeho povahu a… také další věci. Podstatné je, že kdyžvím, že tam někde jste a že vám na mně záleží, tak věřím, že si zasloužím víc než jen mizerné manželstvís prvním mužem, co se nabídne zjizvené holce. Dodává mi to víru, že si pro mě Bůh přichystal něcolepšího.“ Och, ona je nábožensky založená. Skvělé. Tak takhle poznala Drakeovy. „Děkuji vám. Aomlouvám se za svůj poslední dopis, jsem úplně zděšená z toho, co jsem tam napsala. Prosím, ignorujte

všechno, co tam je.“

Co? Kylar se vrátil k předposlednímu dopisu. Nemohl si pomoc, ale musel se usmívat. Elene tu byla vnaprostém zajetí romantických představ šestnáctileté dívky v rozpuku. „Myslím, že vás miluji. Vlastnějsem si tím jistá. Když jsem minulý rok zašla k Drakeům, abych jim odevzdala dopis, máma mněkonečně dovolí dělat pár věcí sama, myslím, že jsem vás zahlédla. Možná jste to nebyl vy. Ale mohl jste

to být vy. Byl tam chlapec, mladý lord jako vy. Byl tak pohledný a všichni ho tam milovali. Myslím tím, že

jsem dokázala poznat, jak moc si o něm všichni myslí, dokonce i hrabě Drake. Chci říct, že vím, že jste tonebyl vy, protože on není tak moc bohatý. Protože jeho rodina je chudá, bydlí u Drakeů…“ Kylar zadrželdech. Elene ho viděla. Viděla ho před rokem a myslela si, že je pohledný. Myslela si, že je pohledný? „…

ale co znamenají peníze, když máte lásku?“

Byly tam… ne… ano, na stránce byly skvrny po slzách.

No, Kylar vyrůstal v blízkosti tří dívek. Až tak moc ho to nepřekvapilo. Jen přemýšlel, kdy Elene začalaplakat. „A protože jste ten silný mlčenlivý typ a nikdy mi na dopisy neodpovíte, rozhodla jsem se, že vámbudu říkat Kylar. Vím, že byste mohl být tlustý a ošklivý a mít velký nos a… Já se tak MOC omlouvám.Začala bych psát znovu, ale máma říká, že už jsem stejně popsala příliš mnoho papíru. Omlouvám se.Jsem hrozná husa. Ale nemohl byste mi alespoň jednou odepsat? Mohl by mi to hrabě Drake dát, až mubudu příští rok odevzdávat další dopis? Pol říká, že nejsem zblázněná do muže, ale do pytle peněz.“ Elene

o něm nic nevěděla, ale co, bylo jí šestnáct a Kylarovi se stále chtělo kopnout Pola do zadnice. „Ale tonejsem. A není to pobláznění. Miluji vás, Kylare.“

Při těch slovech ho polil chlad. Jak moc chtěl ta slova slyšel! Jak moc je chtěl slyšel od ní! A tady byla. Vtom byla potíž jeho dvojí identity. Ta slova napsala jemu, ale nevěděla, že je to on, nevěděla, že hrabě Drake dává její dopisy Durzovi, nevěděla, že Kylar je opravdu její dobrodinec, nevěděla, že Kylar jevlastně Azoth, nevěděla, že Kylar je zabiják, nevěděla, že zatímco ona ho viděla jen jednou, on ji vidělstokrát, dvakrát týdně, když to šlo, zatímco nakupovala na trhu na Sidlinské cestě. Viděl ji na trhuvyrůstat, tisíckrát si říkal, že příští týden už nepřijde a nebude ji sledovat, ale pokaždé podlehl.

Nepobláznila ho také, když ji zpovzdálí pozoroval? Namlouval si, že je jen zakázané ovoce, že ho láká jen

proto. Namlouval si, že se chce jen přesvědčit, že je v pořádku. Když to nezabíralo, namlouval si, že ho topřejde.

Teď mu bylo jednadvacet a stále čekal, až ho to přejde. Jeho náhlá naděje, ona se do něj zamilovala! –se střetla s realitou jako gandianský porcelán s podlahou. Jemná krajka vzdálených možností se potrhala.Teď mu ten její včerejší ublížený obličej dával smysl. Odhalení, která by pro ni mohla být velmi bolestná –

jsem Kylar, Azoth i ten mladý lord a také tě miluji!, ji místo toho zasáhla jako kovářské kladivo. JsemKylar, Azoth a tvůj mladý lord… a vrah. Pomoz mi. Důvěřuj mi, abych tě mohl zradit.

Na sebelítost nebyl čas a on už se jí oddával příliš dlouho. Nechal svědkyni, která věděla, že je wetboy aže je Kylar Stern, a která věřila, že se provinil krádeži Glóbu čepelí, ne-li něčím horším. Takžepravděpodobně odhodil svou identitu, již si budoval deset let, kvůli míči, který nedokázal chytit.

Vědra horké vody, která mu ráno do pokoje přinesla služebná, už byla prázdná. Z nějakého důvodu ho torozhodilo. Cítil, jak ho začínají pálit oči, hrozilo, že se rozbrečí. Bylo to tak absurdní, že se málemrozesmál. Ta prázdná vědra byla tím nejmenším problémem, ale vypadalo to, jako by ho tím bohové nebo

Drakeův Jediný Bůh chtěli zlomit. Vše, co se mohlo pokazit, se pokazilo.

Mistr Blint se ho chystal zabít. Žena, za jejíž záchranu vyměnil život, ho nenáviděla. Dokonce i SerahDrakeová, u které si ještě minulou noc nebyl zcela jist, jestli miluje jeho nebo Logana, ho nenáviděla.Nejhorší na tom bylo, že to všechno zavinil on. Všechno, co se mohlo pokazit, se pokazilo kvůlirozhodnutím, která udělal.

No, alespoň ta prázdná vědra jeho chyba nebyla. Kylar je popadl a sešel dolů do haly. Na schodišti sesrazil se služebnou, která přinášela vědra plná vroucí vody.

„Ahoj,“ pozdravil ji. Nepoznával ji, ale byla mnohem hezčí než většina dívek, které paní Bronwynová

najala.

„Zdravím a omlouvám se, že jdu pozdě, je to můj první den a já ještě nevím, kde co je, vážně seomlouvám,“ vyhrkla. Protáhla se kolem něj a Kylar si nemohl nevšimnout jejích pevných ňader a lesknoucí

se odhalené hrudi. Zmizela v jeho pokoji a on ji následoval.

„Můžu ty prázdné odnést, pokud…“

„Zbláznil jste se?“ vytřeštila na něj oči. „Prosím, neříkejte hraběti Drakeovi nebo paní Bronwynové, žejsem se opozdila. Myslím, že mě nemá ráda, a jestli pokazím hned první den, jsem si jistá, že by měvyhodila, a já tuhle práci hrozně potřebuji.“ Položila vědra na zem a sepjala ruce.

„Páni,“ řekl Kylar. „Uklidni se. Já nejsem žádný blázen. Jsem Kylar.“ Natáhl k ní ruku a usmál se.

Uklidnilo ji to. Usmála se a přijala nabídnutou ruku. Její oči krátce přelétly po jeho odhalené hrudi abřichu. Krátce, ale uznale. „Těší mě. Já jsem Viridiana.“

*

Portýr uvedl do pracovny pohledného Ladešiana. Logan se vzdálil, aby si v kuchyni našel něco k snědku,hrabě Drake zůstal sám. „Sire,“ řekl portýr, „trval na tom, že musí zprávu přinést osobně.“

„No dobrá. Děkuji,“ řekl hrabě Drake.

Bylo to zvláštní, ale soudě podle jeho vystupování, Ladešian poslíčka obvykle nedělal. Vypadal spíš jakodvořan nebo bard. Víc než posel upoutala pozornost hraběte Drakea věc, již držel v ruce. Byl to šíp, pocelé délce, včetně ocelového hrotu a peří, natřený lesklou rudou barvou čerstvé krve.

Jakmile portýr odešel, muž promluvil: „Dobré ráno, můj lorde. Přál bych si, aby k našemu setkání došlo za

příjemnějších okolností, ale obávám se, že má zpráva je příliš důležitá. Pochází od Durzo Blinta. Říká:

Pokud je stále naživu, dejte to chlapci a řekněte mu, ať se se mnou setká u večeře v Ožralé děvce.“ Muž

se uklonil a podal hraběti rudý šíp.

Ve dveřích stojící Logan se zasmál: „Pokud je stále naživu? Hádám, že mě ráno některý z Kylarových

přátel viděl přicházet, co?“

Hrabě Drake se pousmál. „Jsem si jistý, že jsi vyděsil každého, kdo tě uviděl.“ Otočil se k poslíčkovi.

„Předám mu to, děkuji vám.“

„Můj lorde,“ Ladešian se obrátil na Logana. „Litujeme vaší ztráty.“ Znovu se uklonil a odešel.

Logan zavrtěl hlavou. „To byl nějaký staromládenecký vtip?“

„Netuším. Jednou jsem Ladeš navštívil a jejich humor jsem nikdy nepochopil. Možná bych to měl odnést

nahoru.“

„Myslel jsem, že teď nadešla chvíle pro velký otcovský rozhovor o manželských intimnostech.“

Hrabě Drake se usmál. „Řekl jsi to tak formálně.“

„Serah je velmi formální,“ řekl Logan.

„Věř mi, že na manželských intimnostech není nic formálního, Logane.“ Hrabě Drake se podíval na šíp ve

svých rukou a odložil ho stranou. „No, první věc, kterou bys měl ohledně milostných her pochopit…“

*

Viridiana mu drbala ramena a řekla: „Je příjemné potkat tu někoho milého. Myslela jsem si, že to budehrozná práce po tom, jak se ke mně paní Bronwynová chovala.“

„Ne, ani ne,“ řekl Kylar, nebyl si zcela jistý, co jí vadí, ale byl si jistý, že by jí tu nic vadit nemělo.

Jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, Viridiana si rozvázala tkanici korzetu, Kylar si už všiml, žebyl nezvykle utažený. „Och, to je lepší,“ řekla a zhluboka se nadechla. Zavřela a zamkla dveře, pak přešlak vědrům, sundala si korzet a upustila ho.

„Um,“ vyhrkl Kylar. Pak se Viridiana znovu předklonila, aby zvedla vědra.

Ten výstřih musel být hluboký nejméně šest stop, protože se v něm úplně ztratil. Otevřel ústa, alenevydal ani hlásku. Stálo ho to neskutečnou námahu, aby od něj vzhlédl. Viridiana ho sledovala, apřestože zrudnul v obličeji, poznal, že jí to není vůbec nepříjemné. Rychlým pohybem si rozpustila těsněsvázané vlasy a ty jí v kaskádách dlouhých kudrlin spadaly do tváře. „Jste připravený na svou lázeň, můj

lorde?“

„Ne! Chci říct, myslel jsem…“

„Nebo se chcete vykoupat až potom,“ řekla a udělala krok vpřed. Sáhla si na záda a začala si rozepínat

knoflíky.

Potom. Kylar ustoupil, ale jeho odpor se začínal vytrácet. Proč ne? Na co sakra čekal? Na Elene? Viridiananaplňovala jeho představy, plné rty, úžasné vlasy, které už málem cítil mezi svými prsty, na své hrudi. Taňadra. Ty boky. A chtěla ho. Bude to sex, pouhý sex, žádné milování. Žádný velkolepý výraz důvěry aromantiky. Jen potěšení. Jako pohled Mámy K. na věc. Méně jako popis hraběte Drakea. Ale sakra. Jejítělo bylo mnohem přitažlivější než místnost plná učenců.

Lýtky narazil na postel, málem spadl. „Já… já se opravdu necítím příliš poh…“

Její ruka se blížila k jeho hrudi a pak ho do ní udeřila. Padl dozadu, když její druhá ruka vyklouzla zpozašatů v lesklém kovovém oblouku.

Jakmile se jeho záda dotkla postele, už na něm obkročmo seděla, koleny přitlačila jeho ruce k posteli,jednou rukou ho držela za vlasy a druhou mu ke krku tiskla nůž.

„Pohodlné?“ dokončila za něj větu. S tím nožem nežertovala, tiskla ho ze strany na krk přesně v místě,kde nepatrný tlak prořízne kůži přímo nad arterií. Jak se jeho plíce plnily vzduchem, snažil se nehýbat

krkem.

„A do hajzlu,“ zaklel. „Ty jsi učedník Hu Gibbeta, Vi. Viridiana, Vi, jak mi to mohlo uniknout?“

Neradostně se zasmála. „Pro koho pracuješ? Princ byl moje mrtvola.“

„Vážně? Jak trapné. Nechat se předběhnout jiným wetboyem. Hmm. Nebo jsi snad wetgirl?“

„Ne tak, jak bys doufal.“ Přitiskla k němu stehna a on zrudnul.

Štípla ho do tváře. „Víš, že nejsi vůbec ošklivý? Bude škoda tě zabít.“

„Ujišťuji tě, že škoda bude i na mojí straně.“

„Nemusíš se za to stydět,“ řekla. „Část mého Talentu spočívá v okouzlování. Máš mé uznání, že jsi nezačal

slintat.“

„Chceš říct, že i tohle jsou ilu…“

„Pohni rukou a zemřeš,“ varovala ho. „To tělo je pravé, děkuji.“

„Měl bych ti poděkovat, ale ten nůž na mém krku mou uznalost trochu tlumí.“

„Pokud se z toho snažíš vykroutit tím, že mě okouzlíš, musíš na sobě ještě zapracovat. Pro koho

pracuješ?“

„Ty pracuješ pro krále,“ došlo Kylarovi. „Že ano?“

„Páteř,“ řekla. „To se mi líbí.“

„Když mě podřízneš, oba nás to dost umaže,“ řekl Kylar. Zasmála se a on předvedl svůj nejvíce okouzlujícíúsměv. „Bylo to lepší?“

„Lepší. Za tu námahu ti odpovím. Tuhle zakázku jsem vzala od krále. Byl trochu naštvaný, že jsi mu zabil

syna. Tak jsem si vzala jeho peníze, i když rozkazy dostávám od Rotha. Máš poslední šanci,“ přitiskla munůž na krk, takže musel naklonit hlavu, jak jen to šlo, aby jí zabránil ho pořezat.

„Možná dokážeš ocenit mé dilema,“ řekl Kylar a napínal krk. „Když ti neodpovím, zemřu bolestivou smrtí,ale bude to chvíli trvat. Když ti odpovím, tak mě zabiješ rychle, ale hned.“

„Nebo to můžeš zkoušet co nejvíc protahovat a doufat, že tě někdo zachrání. Jsi mazaný. Předpokládám,že bys měl být. Všichni jsme se divili, proč si Blint vybral učedníka bez Talentu. Hádám, že zvítězila tvoje

mazanost.“

„Vy všichni? Vy jste na mě uzavírali sázky? Počkej, oni tvrdí, že nemám Talent?“

„Jak by řekli, nejsou dost malá tajemství, aby je Sa’kagé neznala,“ řekla Vi. „Takže ty mi neřekneš, kdo sitě najal? Pravděpodobně tě taky poslal Roth. Když se rozhodne něco udělat, pojistí se, aby se to udělalo.Dokonce kolují řeči, že k tomu donutili lady Jadwinovou, ale já poznám práci wetboye, když ji vidím.“

„Ty jsi dost upovídaná, co?“ ušklíbl se Kylar.

Kdyby měl volné ruce, vlepil by si facku. Poznámka: Když se snažíte získat čas, nekritizujte užvaněnost

toho, kdo vás zajal.

Její krásnou tvář na zlomek vteřiny pokřivil odpudivý výraz a Kylar v ní poznal Hu Gibbeta. Pak se usmála,

ale Hu zůstával v jejích očích. „V příštím životě,“ zašeptala, „zapracuj na svém šarmu.“ Příští věc, kterou ucítí, bude klouzavý pohyb nože, zářez do masa na krku, teplo. Kylarovy svaly se napjaly

zoufalstvím.

Někdo zaklepal na dveře. „Kylare?“ ozval se hrabě. Vi sebou cukla a otočila hlavu.

Kylar trhnul hlavou do strany a vzepjal se, snažil se ji shodit. Nebo to alespoň přikázal svému tělu, aby toudělalo. Místo toho ucítil energii, která jeho tělem projela jako blesk. Okamžik euforie, když jím proudila,připadal si jako někdo, kdo byl celý život nemocný a teď poprvé zažíval pocit zdraví. Byl to Talent, okterém Durzo vždycky tvrdil, že ho má, a teď byl jeho.

Vi se vznesla do vzduchu, ale držela se Kylarových vlasů a jednu nohu měla propletenou s jeho. Takžemísto toho, aby odlétla pryč, jen vystoupala a spadla na něj. Snažila se ho seknout, ale on už měl oběruce volné, takže chytil její paže a překulil se.

Spadli z postele a on dopadl na ni. Zavrčela a vrazila mu koleno mezi nohy. Jako by mu v kalhotáchvybuchlo slunce. Zasténal a to bylo tak to jediné, co mohl udělat, aniž by pustil její ruce, když se na nějpřevalila.

„Kylare?“ zakřičel přes dveře hrabě. „Ty tam máš slečnu?“

Já bych ji slečnou nenazval. Varlata Kylara bolela tak strašně, že se sotva hýbal, natož aby bojoval.

„Pomoc!“

„Jsi ubohý,“ posmívala se mu.

Dokázal jen zavrčet.

Seskočila z něj. Vyškrábal se na nohy, když se dveře s prásknutím otevřely, byl však příliš pomalý. Užstihla po hraběti Drakeovi hodit nůž.

Hrabě uskočil stranou a nůž neškodně proletěl kolem. Najednou měl v ruce vlastní vrhací nůž, ale zaváhal.Vi viděla, jak zvedá ruku, a skočila k oknu.

Kylar hraběti vytrhl nůž z ruky a hodil ho po Vi, když mizela v okně. Myslel si, že viděl, jak se jí nůž zabodldo ramene. Popadl meč, který schovával pod postelí, ale když se podíval ven, byla už pryč.

Hrabě vypadal otřesený. V druhé ruce držel červený šíp. „Zaváhal jsem,“ vydechl. Od kohokoliv jiného byto znělo jako přiznání porážky, ale hrabě Drake to prohlásil vítězně. „Po všech těch letech, pochybovaljsem, ale je to pravda. Opravdu jsem se změnil. Bože, díky.“

Kylar se na něj nechápavě podíval. „O čem to mluvíte?“

„Kylare, musíme si promluvit.“

45.

„Za jeden nebo dva dny budu mrtvá, tak mě pozorně poslouchej, Jarle,“ řekla Máma K.

Jarl na chvíli zaváhal a pak usrkl ootai, které mu nalila.

Zatraceně, ten chlapec ale dokáže být chladnokrevný. Ale právě proto teď mluvila s ním a ne s někýmjiným. „Zítra nebo další den sem přijde Kylar nebo Durzo a zabijí mě,“ řekla. „To kvůli tomu, že jsemposlala Kylara zabít muže, o kterém si myslel, že je Hu Gibbet, ale ve skutečnosti to byl za Hua převlečený Durzo. Bez ohledu na to, kdo z nich ten boj přežil, teď ví, že jsem mu lhala a že jsem je oba zradila. Vím,že jste s Kylarem bývali přátelé, Jarle…“

„Stále jsme.“

„Dobře. Nežádám tě, abys mě pomstil. Jsem připravená přijmout spravedlivý trest. Život tady je stejnějen řadou zklamání.“ Byla v chlapcových očích lítost? Řekla by, že byla, ale nezáleželo jí na tom. On to

pochopí, až bude žít tak dlouho jako ona.

„Čím vám můžu pomoci, Mámo K.?“

„Nechci, abys mi pomáhal. Odehraje se to rychle. Možná příliš rychle. Roth rozehrál hru o post Shingy.Mám podezření, že každou chvíli se k nám donese smutná zpráva, že Pon Dradin je po smrti.“

„Vy ho nevarujete? Prostě Rotha necháte, aby ho zabil?“

„Ze dvou důvodů, Jarle. Znalost kohokoli z nich by tě mohla stát život. Jsi připravený zapojit se do téhle

hry?“

Zamračil se, zjevně o tom přemýšlel, a přikývl.

„Za prvé, nechám Pon Dradina zemřít, protože jsem zkompromitovaná. Roth mě vydíráním donutil zraditDurza a Kylara. Neřeknu ti jak. Už mě ponížil dost. Záleží jen na tom, že mě teď Roth vlastní. Kdyby zjistil

nebo pojal podezření, že jsem se mu postavila, stálo by mě to něco, čeho si cením víc než svého života.Proto se chystám zemřít. Chci, abys mě nahradil.“

„Chcete, abych zaujal vaše místo v Devítce?“

Usmála se na své ootai. „Já nikdy nebyla jen pouhou Paní potěšení, Jarle. Devatenáct let jsem bylaShingou.“ Cítila zadostiučinění, když na ni její chladnokrevný chráněnec vytřeštil oči. Klesnul do křesla.

„Bohové,“ vydechl. „To pár věcí vysvětluje.“

Rozesmála se a poprvé za mnoho let měla pocit, že se doopravdy směje. Tak se cítíte pokaždé, když vámjde o krk, pomyslela si a uvědomila si, proč Durzo miluje svou nebezpečnou práci. Když stojíte tak blízko

smrti, dokážete si vážit života.

„Povězte mi, jak to funguje,“ řekl.

To by řekla i ona, kdyby seděla na jeho místě. Přijala by, co Shinga sdělila o své smrti, a okamžitě byzačala přemýšlet, jak se jí to dotkne, místo aby projevila smutek nad tím, že Shinga zemře. Nebo bymožná na Jarlově místě předstírala trochu lítosti nad tím, že její paní zemře, ale byla by to lež. Jarl nictakového nepředstíral, měl by si tím zasloužit její respekt. Dobře si zapamatoval její lekce. Ale trochu to

bolelo.

„Je mi to líto,“ řekl. Vypadalo to, že to myslel vážně. Možná myslel. A nebo ji možná litoval, že tak změkla,

že ho s přicházející smrtí bude učit, jak zmanipulovat lítost a lásku, kterou k ní cítí. Nedokázala to poznat.

Jarl byl takový, jakým ho chtěla mít. Byl horší než pohled do zrcadla.

„Každý v Sa’kagé ví, kdo jsou jeho nadřízení. Ti chytřejší ví, kdo jsou jejich reprezentanti v Devítce. Jistě,identita Shingy je veřejným tajemstvím, takže vlastně tajemstvím není. Dej si to dohromady, a kdyžvypustíš pár zlodějů a děvek, můžeš si odvodit celou mocenskou strukturu Sa’kagé. To posledních čtrnáctlet stačilo, protože nám to zajišťovalo stabilitu.“

„Stabilita byla výsledkem vašeho vedení, nebo pouhého štěstí?“ zeptal se Jarl.

„Mého vedení,“ odpověděla upřímně. „Nechala jsem zabít posledního krále a dosadila na trůn Aleina,takže na nás shora nikdo netlačil, a postarala jsem se o všechny vnitřní tlaky. Normálním stavem vSa’kagé je napětí. Zloději, vrazi, kapsáři a děcka nemají tendenci držet pohromadě. Atentáty jsou běžné.Během tvého života to bylo mnohem poklidnější než kdykoli předtím.

Prvních pět let, co jsem byla Shingou, jsme ztratili osm ‚Shingů‘. Šest zavraždili nepřátelé zvenčí. Dvajsem nechala zabít já, protože se pokoušeli uchvátit mou moc. Jen dvě místa v Devítce se nezměnila. Vprůběhu posledních čtrnácti let se mohl Pon Dradin svobodně oddávat svým neřestem, pokud se účastnilsezení, držel jazyk za zuby a nevybočoval z řady. Nikdy bych nečekala, že vydrží tak dlouho.“

„Takže jen Devítka ví, kdo je pravý Shinga?“

„A wetboyové, ale ty váže magická přísaha poslušnosti. Ten systém má své stinné stránky. Pon je díkyúplatkům skoro tak bohatý jako já a každý člen Devítky zjišťuje, že kdovíjak dlouho líbal nesprávné nohy,než se vyšplhal dost vysoko. Některé z nich to příšerně naštve, ale držíme tak mimo Devítku pár lidí, cotam nepatří. Nejlepší na tom je, že jsem proto naživu a u moci.“

„Co s tím má společného Roth?“

„Roth se právě připojil k Devítce. Na naše tajemství zatím nepřišel. Proto Pon dnes nebo zítra zemře. Rothsi myslí, že se jeho zabitím stane Shingou. Také to však odhalí největší kaz mého tajemství, když pouzeosm lidí ví, kdo je pravý Shinga, Roth musí přesvědčit jen těch osm, že je teď Shingou on.“

„Když se ho zbytek Devítky tak bojí, jak ho o jeho moc připravím?“ zeptal se Jarl.

Máma K. se usmála. „Přesně tak, připravíš ho o ni. Samozřejmě tě nenechám úplně bezbranného.“ Sáhlado svého stolu a vytáhla malou knihu. „Mí špioni. Doufám, že ti nemusím říkat, že čím déle budeš otálet sjejím spálením, tím méně života ti bude zbývat.“

Vzal si knihu. „Zapamatuju si to rovnou.“

Znovu se opřela ve svém křesle. „Má velmi silné postavení, Jarle. Lidé se ho bojí.“

„Takže to je všechno?“ zeptal se Jarl.

„Snad mi odpustíš, že ti neprozradím, kam jsem schovala své bohatství. Stará žena se musí chránit pro

případ, že by to přežila. Kromě toho, když zemřu, budeš mít dost času, abys ho našel sám.“

„Můžu vás požádat o radu?“ zeptal se. Přikývla. „Sledoval jsem ty muže, jak jste chtěla,“ začal Jarl.

Máma K. přikývla. Nepobízela Jarla otázkami. Spolupracovali dost dlouho, aby věděla, že jí poví vše.

„Určitě to byli čarodějové. Pokusili se přepadnout Regna Gyra a jeho malý doprovod severně od města.

Většinu mužů pobili a pobili by všechny, kdyby s sebou neměl mága.“

Máma K. povytáhla obočí.

„Sledoval jsem je z dálky, ale Regnus a mág se pak pohádali a každý odjel jiným směrem. Domnívám se,

že lord Gyre nevěděl, že má mezi svými muži mága.“

„Ten mág porazil tři čaroděje?“

„O největší efekty se postarali čarodějové, ale když se kouř rozptýlil, a to myslím doslova, zůstal stát

jen on. Bojoval chytře. Zaměstnal dva čaroděje, dokud je Regnovi muži nesetli. Donutil koně, aby ušlapaltoho třetího. Já magii nerozumím, takže se toho možná stalo víc, co jsem neviděl, ale takhle se toseběhlo.“

„Pokračuj.“

„Lordu Gyrovi zůstal jediný muž, když se pohádal s mágem. Vzali to oklikou přes město a kolem půlnoci

dorazil do svého sídla. Slyšela jste, co se tam stalo?“

„Dvacet osm mrtvých. Pustili Hu Gibbeta z řetězu.“ „Rothův rozkaz?“ zeptal se Jarl.

Přikývla. „Přísaha wetboyů má naneštěstí spoustu zadních vrátek.“

„Bylo to příšerné. V každém případě lord Gyre přesvědčil muže, kteří ho přijeli zatknout, aby se k němupřidali, a teď se skrývá v domě bratrance a snaží se v tichosti nashromáždit co největší podporu. Ten mágje Sethi, křestním jménem Solon. Víc jsem zatím zjistit nedokázal. Před hodinou a půl se ubytoval uBílého jeřába.“

„Ty nikdy nezklameš, Jarle.“

Chystal se jí na něco zeptat, když někdo zaklepal na dveře. Vešla služebná a podala Mámě K. list papíru.

Dala ho Jarlovi. „Šifrovací klíč je na zadní straně knihy.“

Během minuty to rozluštil. „Pon Dradin je mrtvý.“ Jarl se na ni podíval. „Co mám dělat teď?“

„Tak to už je, můj učedníku, tvůj problém.“

*

„Kylare, chci si s tebou promluvit o tvé budoucnosti.“

To by mohlo být rychlé.

Hrabě Drake si z kapsy na vestě vytáhl cvikr, ale nenasadil si ho. Jen jím mával, zatímco mluvil. „Mám protebe nabídku, Kylare. Hodně jsem o tobě přemýšlel, a ty nejsi ten pravý typ na wetboye. Ne, poslouchejmě, já ti chci nabídnout cestu z toho ven, synu. Kylare, přeji si, aby sis vzal Ilenu.“

„Sire?“

„Vím, že to vypadá unáhleně, ale chci, abys o tom přemýšlel.“

„Sire, je jí jen patnáct.“

„Ale já nemyslím hned teď. To, co ti navrhuji, Kylare, je zasnoubení. Ilena je do tebe poblázněná už rokya já ti navrhuji, že tomu dáme pár let a ty uvidíš, jestli z toho něco bude, zatímco… no, zatímco se budešučit mému podnikání.“

„Nejsem si jistý, jestli vám rozumím, sire. Vlastně jsem si jistý, že vám nerozumím.“

Hrabě si plácnul cvikrem do dlaně. „Kylare, já chci, já ti chci dát šanci opustit život, který vedeš. Nauč se

mému podnikání a jednoho dne mou živnost převezmeš. Mluvil jsem s královnou a s její přímluvoubychom mohli najít způsob, jak na tebe převést můj titul. Budeš hrabě, Kylare. Já vím, že to není niczvláštního, ale bude to legitimní. Můžeš se stát tím, co celá léta předstíráš.“

Kylarovi spadla brada. „Převést titul? Co myslíte tím převést?“

„Kylare, ten titul mi stejně k ničemu není. Bah! Stejně nemám žádné syny, kterým bych ho předal. Ty hopotřebuješ, a já ne. V každém případě to chci udělat, i kdybys později zásnuby s Ilenou odvolal. Získáštak čas, Kylare. Čas rozhodnout se, co od života chceš. Osvobodí tě to. Osvobodí tě to od nich.“

Svobodný. Venku ze Sa’kagé. Šlo o nejvznešenější gesto, o jakém kdy Kylar slyšel, ale po minulé noci užpro něj bylo pozdě.

Kylar sklopil zrak k podlaze. „Nefungovalo by to, sire. Mrzí mě to. Věřte mi. Já… jste ke mně příliš laskavý,laskavější, než si zasloužím. Ale nemyslím si, že ‚tohle‘“, kývl směrem ke snídajícímu Loganovi a Serah –„je pro mě.“

„Já vím, že plánuješ odejít, Kylare.“

Celý hrabě. Hned k věci. „Ano, pane,“ řekl Kylar.

„Brzo?“

„Vlastně bych už měl být pryč.“

„Pak mě sem teď možná přivedl Bůh, abych si s tebou promluvil. Předpokládám, že ti Durzo řekl, abysneposlouchal moje kázání,“ řekl dotčeně hrabě Drake a podíval se z okna.

„Říkal, že když vám uvěřím, tak mě to zabije.“

„Nejspíš to myslel upřímně,“ řekl hrabě a podíval se na Kylara. „Víš, dřív pro mě pracoval.“

„Prosím? Durzo?“

To vyvolalo nepatrný úsměv.

„Než se stal wetboyem?“ Kylar si jen stěží dokázal představit, že byly časy, kdy Durzo Blint wetboyemnebyl, přestože musel připustit, že tomu tak asi bylo.

Hrabě zavrtěl hlavou. „Ne. Zabíjel pro mě lidi. Tak jsme se poznali. Proto věděl, že mi s tebou může věřit.Durzo mimo svou práci nežije zrovna společensky, to víš.“

„Vy? Vy jste nařizoval vraždy?“

„Ne tak nahlas. Má žena to ví, ale není potřeba děsit služebné. Snažil jsem se nepoučovat tě slovy, radějiza sebe nechávám mluvit svůj život, Kylare. Jeden světec kdysi prohlásil: ‚Káži neustále. Když je to nutné,

používám slova.‘ Mohu tě připravit o minutu tvého času?“

Něco v něm chtělo říct ne. Nejen proto, že mu nepřipadalo vhodné poslouchat muže, kterého respektoval,jak se mu snaží prodat něco, co si nemohl koupit, ale Kylar teď žil ve vypůjčeném čase. Každou minutumohla dorazit zpráva obviňující Kylara ze včerejší krádeže a celý ten pěkný obrázek praskne jako mýdlová

bublina. Logan se dozví, co je zač. Serah bude mít další příležitost ho nenávidět. Hrabě bude mít ve tvářitak zklamaný výraz, že mu pronikne až do morku kostí. Kylar věděl, že tím hraběte zklame, že se nikdynedozví, kolik dobrého včera v noci Kylar udělal a co ho to stálo. Hrabě bude zklamaný bez ohledu na to,co Kylar udělal, ale Kylar už to neuvidí.

„Jistě,“ řekl. To byla správná odpověď. Ten muž Kylara vychoval, umožnil mu žít život zcelanepředstavitelný pro gildovní krysu. Kylar mu to dlužil.

„Můj otec zdědil po svém otci tak velké jmění, že se mohl měřit s Gordinem Graesinem, Brandem

Wesserem a Darvinem Makellem, hádám, že jsi o Makellech neslyšel, vyhladili je za osmileté války. V

každém případě se pokoušel na syny vévodů zapůsobit rozhazováním peněz. Opulentní slavnosti, hazard,pronajímal si celé nevěstince. Vůbec tomu nepomohlo, že jeho otec zemřel, když byl ještě mladík. Našerodina samozřejmě brzy zchudla. Můj otec si vzal život. Tak jsem v devatenácti letech převzal vládu nadrodem na pokraji zkázy. Měl jsem dobrou hlavu na obchody, ale zdálo se mi, že je to pod moji úroveň.Jako mnozí, kteří nemají žádný důvod být namyšlení, jsem byl i já kvůli absenci těch důvodů ještěnamyšlenější.

Ale jisté skutečnosti mají své způsoby, jak se ozvat, a dluhy jsou jedním z nich. Nepřekvapuje mě, žejeden z tátových věřitelů věděl, jak přijít ke ‚snadným penězům‘. Začal jsem pracovat pro Sa’kagé. Muž,který mě naverboval, se jmenoval Trematir. Kdyby svou práci zvládal, jen by mě dostával hlouběji ahlouběji do dluhů u Sa’kagé, ale brzy jsem zjistil, že rozumím lidem a penězům a tomu, jak to mezi nimi

chodí, mnohem lépe než on.

Vložil jsem peníze do všeho, co mohlo vynášet. Speciální bordely zásobené vším, co si zamaneš, bez

ohledu na zvrácenost tvých choutek. Zakládal jsem hráčská doupata a přivedl jsem si experty z celéhosvěta, aby mi pomohli snáze připravit mé hosty o jejich peníze. Dotoval jsem výpravy za kořením apodplácel hlídky, aby neprohlížely náklad. Jakmile se nějaký můj obchod ocitl v ohrožení, měl jsemranaře, kteří se o problém postarali. Když poprvé zašli moc daleko a někoho nechtěně zabili, vyděsilo měto, ale on nebyl někdo, koho bych měl rád, a já to udělal pro rodinu a neviděl jsem to, takže jsem todokázal strávit. Když jsem začal soupeřit s Trematirem, najmout Durzo Blinta bylo snadné rozhodnutí. Byljsem tak naivní, že mi nedošlo, že půjde kvůli povolení rovnou za Shingou. Dostal ho a já se stal Pánem

mincí Sa’kagé.“

Kylar slyšel každé slovo, ale nedokázal tomu uvěřit. Tohle nemohl být hrabě Drake, u kterého vyrůstal.

Rimbold Drake zasedal v Devítce?

„Hodně jsem cestoval, se slušnými úspěchy jsem zakládal podniky v cizině, a právě tehdy jsem dospěl ktomu strašnému objevu. Jistě, tenkrát jsem v tom tu hrůzu neviděl. Splatil jsem rodinné dluhy a najednou

jsem poznal způsob, jak si vydělat opravdové peníze. Prodal jsem ten nápad Sa’kagé. Trvalo nám todeset let, ale dosadili jsme naše lidi na správná místa a legalizovali otroctví. Jistě, začali jsme s tím vomezené míře. Pro vězně a naprosté chudáky. Lidé, kteří se o sebe nedokáží postarat, tvrdili jsme. Našenevěstince zaplnily zotročené dívky, kterým jsme nemuseli nic platit. Začali jsme s Vražednými hrami –další z mých vynikajících nápadů, a ony se staly senzací, posedlostí. Budovali jsme arény, půjčovalipeníze, měli jsme monopol na prodej jídla a vína, řídili hazardní domy a využívali příležitostí. Vydělávalijsme peníze rychleji, než jsme si dokázali představit. Najímal jsem Durza tak často, že jsme se stalipřáteli. Ani on nepřijímal všechny zakázky, které jsem mu nabízel. Vždycky měl své vlastní zásady. Bralzakázky na lidi, kteří se snažili převzít mé podnikání, ale když jsem chtěl nechat zabít někoho, kdo se mě

jen pokoušel zastavit, musel jsem si najmout Anderse Gurku, Zjizveného Wrabla, Jona Severinga nebo HuGibbeta.

Musíš pochopit, že navzdory všemu jsem se nepovažoval za špatného člověka. Vražedné hry jsem rádneměl. Nikdy jsem je nesledoval, nikdy jsem nechodil na galéry, kde otroci žili a umírali přikovaní ke svým

veslům, nikdy jsem nenavštívil dětské farmy, ze kterých se někdy stávaly dětské bordely, nikdy jsemnenavštěvoval Durzova místa činu. Stačilo říct slovo a peníze se sypaly jako déšť. Legrační na tom bylo,že já ani neměl žádné ambice. Byl jsem nejbohatším mužem v království s výjimkou pár vyšších šlechticů,Shingy a krále, a vyhovovalo mi to. Jen jsem nedokázal vystát neschopnost. Jsem si jistý, že v opačnémpřípadě by mě Shinga nechala zabít. Ale ona to neudělala, protože jsem nepředstavoval hrozbu, a Durzo jí

to řekl.“ Hrabě potřásl hlavou. „Jsem trochu roztěkaný, omlouvám se, ale tenhle příběh už nechci nikdy

opakovat.“ Povzdechl si.

„Udělal jsem však chybu a zamiloval se do nesprávné ženy. Z nějakého důvodu mě začala přitahovatUlana. Nejenže mě přitahovala, byl jsem jí posedlý a dost dlouho mi trvalo, než jsem si uvědomil proč.Pak mi konečně došlo, že je to proto, že je úplně jiná než já. Víš, Kylare, ona byla nezkažená. A co jezvláštní, zdálo se, že mě také miluje. Samozřejmě neměla nejmenší tušení, co jsem ve skutečnosti zač.Žádný podnik jsem nevedl pod vlastním jménem a jen pár šlechticů mělo představu, jak velké bohatstvívlastním. Čím hlouběji jsem se propadal do temnoty, tím víc jsem ji miloval a tím víc rostla má hanba. Jak

by někdo mohl milovat světlo a žít ve tmě?“

Ta otázka Kylara zasáhla. Cítil se zahanbený.

„Začala se angažovat v otázce otroctví, Kylare, a rozhodla se navštívit dětské farmy, otrokářské galéry abojové jámy. Nemohl jsem dovolit, aby tam šla sama, a tak jsem poprvé spatřil své dílo.“ Hrabě měl vočích nepřítomný pohled. „Kylare, když se pohybovala mezi těmi chudáky, v tom zápachu lidské marnosti,

zoufalství a zla, byla jako osvěžující chladný vítr, závan naděje. Přinesla světlo do temných míst, kterájsem stvořil. Viděl jsem vítěze mnoha zápasů v jámě, muže, který zabil padesát lidí, jak se při jejímdotyku rozplakal.

Byl jsem jako roztržený vedví. Rozhodl jsem se vypadnout, ale jako většina morálních zbabělců jsemnechtěl zaplatit plnou cenu. Tak jsem odcestoval na Seth, kde bylo otroctví úplně jiné. Vrátil jsem se apotají pomohl protlačit zákon, který by každých sedm let propouštěl otroky. Sa’kagé ho nechala projít, ale

připojila k němu dodatek, který jeho naplnění prakticky znemožňoval. Pak jednoho dne přišla Ulana, v tédobě má snoubenka, do mého sídla, plakala. Její otec a matka se vážně zranili při nehodě kočáru. Myslela

si, že matka umírá, a potřebovala mě. Ve stejnou chvíli se v mém salónu měla sejít Devítka, protože králDavin byl znovu nakloněn tomu postavit otroctví mimo zákon, což by nás samozřejmě stálo miliony. Víš,koho jsem tehdy poslal pryč, Kylare?“

„Vy jste poslal Devítku pryč?“ zděsil se Kylar. Taková urážka by znamenala smrt.

„Poslal jsem pryč Ulanu.“

„Zatraceně. Ehm, omlouvám se.“

„Ne, přesně tak jsem se cítil. Zatracený. Tehdy si mě, Kylare, našel Bůh. Už jsem v tom nemohl pokračovat. Uvnitř jsem byl mrtvý. Myslel jsem si, že to pro mě bude znamenat smrt, když zpřetrhámvazby se Sa’kagé, zvlášť když jsem si uvědomil, že nebude stačit, když někomu předám celé svéimpérium neporušené, aby v tom mohl pokračovat. Místo toho jsem využil svůj důvtip a předal ho muži,který ho měl roztrhat na kusy.

Tak jsem to udělal. Použil jsem peníze, které jsem vydělal, na fondy, jež měly znovu obnovit dobro, kteréjsem zničil. Když jsem skončil, neměl jsem ani penny, má rodina byla na pokraji bankrotu a měl jsemtucty mocných nepřátel. Šel jsem za Ulanou, všechno jí pověděl a zrušil naše zasnoubení.“

„Co vám řekla?“ zeptal se Kylar.

„Když zjistila, čím jsem byl, Kylare, zlomilo jí to srdce, a navíc zjistila, že mě tak málo zná, i když věřila, že

o mně ví všechno. Chtělo to čas, ale odpustila mi. Nemohl jsem tomu uvěřit. Ale ona mi opravduodpustila. Musel jsem se pak nad sebou dlouze zamyslet, ale o rok později, když bylo otroctví znovupostaveno mimo zákon, jen částečně, i když jsem se snažil o opak, jsme se vzali. Posledních dvacet letjsem musel tvrdě pracovat. Často mě brzdila má stará pověst a někdy i ta nová. Ty víš, jak se většinašlechticů dívá na ty, co doopravdy pracují. Ale mé peníze byly čisté. A Bůh se o mě postaral. Rodina je mivším. Děti mi dělají jen radost. Logan požádal Serah o ruku a ona řekla ano. Získám v Loganovi syna. Jakby tohle nemohlo být požehnáním? V každém případě jsem ti to měl říct už dávno. Možná ses něco z toho

už v Sa’kagé dozvěděl.“

„Ne, sire. Neměl jsem tušení,“ přiznal Kylar.

„Synu, doufám, že teď víš, že ti rozumím. Znám lži, které Sa’kagé šíří, a vím, kolik tě bude stát odejít odnich. Bůh byl ke mně milostivý. Nemusel jsem zaplatit celý svůj dluh, ale možná bych se měl já sámrozhodnout zaplatit plnou cenu. Tím se kajícnost liší od lítosti. Měl bych cítil lítost nad tím, jak se otroctvízvrhlo, ale odpovědnost za to nepřijmu. Až to jednou udělám, bude skrz mě mluvit Bůh.“

„Ale sire, jak můžete být stále naživu? Chci říct, že vy jste jen neodešel, vy jste zničil podnik, který jim

vynášel miliony!“

Hrabě Drake se usmál. „Bůh, Kylare. Bůh a Durzo. Durzo mě má rád. Myslí si, že jsem hlupák, ale má měrád. Ochraňuje mě. On není muž, kterého by bylo snadné porazit.“

Díky za připomenutí.

„Kylare, podstatné je, že jestli se rozhodneš odvrátit od toho, co děláš, tak můžeš. Možná svou prácibudeš postrádat. Dokážu si představit, že jsi vynikající a v dokonalosti je radost. Nemůžeš odčinit vše, cojsi udělal. Ale pořád se ještě můžeš spasit. Vždycky je cesta ven. A když budeš ochotný učinit oběti, Bůh ti

dá šanci zachránit něco nesmírně cenného. A já jsem tady, abych ti řekl, že zázraky se dějí. Jako tenhle,“

ukázal z okna a nevěřícně zavrtěl hlavou. „Má dcera si bere tak dobrého muže, jako je Logan. Ať jeprovází Bůh.“

Kylar mrkal skrz slzy, a tak si málem nevšiml, jak se hrabě naklonil dopředu a zadíval se k hlavní bráně.Jeho oči zpozorněly, když uviděl vojáky tlačící se kolem starého portýra. Kylar okamžitě vyskočil na nohy,ale vojáci nemířili k předním dveřím. Zastavili se, když došli k Loganovi a Serah, a hrabě otevřel okno, aby

slyšel kapitána předčítajícího z rozvinutého svitku.

„Vévodo Logane Gyre, tímto vás zatýkám za velezradu a podíl na vraždě prince Aleina Gundera.“

46.

Hrabě Drake okamžitě vyběhl ze dveří. Kylar zaváhal na tom samém místě, kde před deseti lety doLogana narazil a pěstním soubojem započal jejich přátelství. Neměl by chodit ven. Nebyl čas zjistit, kolik

toho strážní ví, ale když se domnívali, že je do princovy vraždy zapletený Logan, kdo ví, co všechno si

ještě mohli myslet? Král musel být úplně paranoidní. Ať se stalo cokoliv, nebylo by dobré upoutat

pozornost stráží.

Ale rozčarovaný výraz na Loganově tváři Kylara zasáhl. Jen tak tam stál, když ho menší muž odzbrojil.Vypadal jako pes, kterého bezdůvodně nakopli, oči vytřeštěné. Kylar se proklel za svou hloupost anásledoval hraběte Drakea.

„Požaduji vysvětlení,“ řekl hrabě Drake. Navzdory kulhání se dokázal pohybovat s důstojností. Všichni se kněmu otočili.

„My… my ho zatýkáme, sire. Obávám se, že to je vše, co vám mohu říct,“ řekl kapitán. Byl to tlustý malýmuž s nažloutlou pletí a mandlovýma očima, ale vypadal, jako by se s největším úsilím snažil udržet předhrabětem Drakem, aby ho neodfoukl pryč.

„Chystáte se zatknout vévodu a k tomu nemáte oprávnění, kapitáne Arturiane. Podle třetího dodatkuobecného práva z osmého roku vlády krále Hurola II. musí být zatčení říšského vévody podloženo skrzehabeas corpus, dva svědky a motiv. K uvěznění je zapotřebí nejméně dvou těchto důvodů.“

Kapitán Arturian polkl, zdálo se, že drží záda narovnaná jen silou vůle. „My, ehm, tím habeas corpusmyslíte, jestli máme mrtvolu? Takže jen musím přivést dva svědky nebo prokázat motiv, než budu moct

vévodu zatknout?“

„Pokud máte mrtvolu,“ připomenul hrabě Drake.

Muž přikývl. „My, ehm, my ji máme, sire. Princovo tělo bylo minulou noc nalezeno v paláci Jadwinů a

motiv se dotýká… ehm… nepřísluší mi o tom mluvit, sire.“

„Pokud chcete v mém domě zatknout vévodu Gyra dle ustanovení zákona, tak mám jako šlechtic této

země právo a povinnost ho chránit, třeba i silou.“

„Můžeme vás zabít!“ zachechtal se jeden z vojáků.

„A pokud to uděláte, vyvoláte tím občanskou válku. Tohle chcete?“ zeptal se ho hrabě Drake. Smějící se

muž ztichl a Vin Arturian zesinal. „Pokud mi nepřednesete motiv, který by vedl vévodu Gyra vyhlášeného

svou morální bezúhonností k zavraždění jednoho ze svých nejlepších přátel, odejděte.“

„Mylorde,“ řekl kapitán a sklopil oči. „Odpusťte mi. Motivem byla žárlivost.“

Z nějakého důvodu se Kylarovy oči stočily k Serah. Stále vypadala zaražená těmi novinkami, ale čím byl

kapitán nervóznější, tím víc se scvrkávala, jako by věděla, co bude následovat.

„Vévoda Gyre zjistil, že princ měl sexuální poměr s vaší dcerou.“

„To je absurdní!“ ozval se Logan. „To je ta nejabsurdnější věc, jakou jsem kdy slyšel. Pro lásku boží,

vždyť ona se zatím nemilovala ani se mnou! Se svým snoubencem! Aleine ji sice navštěvoval, ale nikdy

by…“

Logan se na Serah podíval a větu už nedokončil. „Serah, ty… ty jsi to neudělala. Řekni mi, že jsi toneudělala.“ Jako by v tu chvíli odhalil svou duši a všechny šípy světa se do ní naráz zabodly. Serah se rozplakala, tak žalostně, že to rvalo srdce, ale nikdo z mužů se ani nepohnul. Utekla pryč, zpátkydo domu, a oni zůstali, ochromení Loganovou bolestí. Logan se otočil na hraběte. „Věděl jste to?“ Rimbold Drake zavrtěl hlavou. „Nevěděl jsem s kým, ale ona mi slíbila, že ti to poví. Pak jsem jí vše

odpustil.“

Logan se podíval na Kylara.

„Já jsem na tom stejně,“ ujistil ho Kylar.

Logan to přijal jako další šíp. Zalapal po dechu. „Kapitáne,“ řekl. „Já s vámi půjdu.“

Voják, který předtím promluvil, na kapitánův rozkaz předstoupil a začal nasazovat pouta na Loganovyruce. „Sakra, kluku,“ řekl tiše, zjevně to mělo být určeno jen pro Loganovy uši, ale kvůli tichu na dvořebyla slova jasně slyšet. „Vyjebali s tebou, a ty sis ani nezajebal.“

To bylo podruhé v životě, kdy Kylar viděl Logana ztratit nervy, ale poprvé byl kluk a nebyl ani zdaleka taksilný jako teď. Wetboy by si možná všiml, jak se Loganovy svaly na pažích a ramenou napjaly. Wetboy by

možná měl dost rychlé reflexy, aby uhnul, ale voják neměl šanci. Logan mu vytrhl ruce, než mu mohlzaklapnout druhý okov, a praštil ho do obličeje. Kylara by nikdy nenapadlo, že uvidí tak silný úder. MistrBlint by možná díky Talentem posíleným svalům dokázal udeřit stejně tvrdě, ale za úderem by nestálataková váha, jakou měl Logan.

Strážný odlétl dozadu. Doslova. Jeho nohy se zvedly ze země a on srazil dva vojáky za sebou.

Ceuranský meč skočil Kylarovi do dlaně dřív, než strážní dopadli na zem, ale než se mohl zapojit do boje,ucítil prsty hraběte, jak se mu zabořily do paže.

„Ne!“ zarazil ho hrabě.

Strážní obklíčili řvoucího Logana.

„Ne, Kylare,“ zopakoval hrabě. „Bude to lepší…“ Jeho obličej měl stejně bolestný výraz jako Loganův,lapený mezi smutkem a vinou. „Je lepší zlo strpět než ho činit. V mém domě nevinné muže nezabiješ.“

Logan bojovat nepřestal. Muži ho povalili na zem, zaklapli mu pouta za zády, další mu dali na nohy a pakho konečně postavili.

„Neříkal hrabě, že se jmenujete Kylar? Kylar Stern?“ zeptal se kapitán Arturian.

Kylar přikývl.

„Koruna vás tímto obviňuje ze zrady, členství v Sa’kagé, přijmutí peněz za vraždu a z vraždy prince AleinaGundera. Máme svědka, mrtvolu i motiv, hrabě Drakeu. Muži, zatkněte ho.“

Kapitán měl možná soucit s Loganem, nebyl však hlupák. Kylara tak zaujalo, co se stalo Loganovi, že sinevšiml mužů, kteří ho zezadu obkroužili. Když kapitán domluvil, dva ho chytili za ruce.

Trhnul rukama dopředu, jen doufal, že vojáci ztratí rovnováhu, aby mezi nimi mohl propadnout dozadu.Ale jeho Talent se znovu objevil stejně nečekaně jako stočená kobra a on byl najednou silnější než kdypředtím. Strážní vylétli kupředu, srazili se, čepel Kylarova meče mezi nimi. Kdyby meč otočil, prořízl by jím

i jejich prošívanice z tvrzené kůže. Místo toho meč stáhl, jak to jen dokázal tak rychle?, a když hozasunul do pochvy, stále ještě padal dozadu, protože strážné odhodil silněji, než čekal.

Přejít z pádu do přemetu vzad byla dětská hra. Kylar se otočil a rozběhl se proti jedné ze zdí malé hraběcí

zahrady. Vyskočil, aby se zachytil vrcholku dvanáct stop vysoké zdi, ale místo toho zjistil, že se vrcholnajednou nachází ve výši jeho kolen. Kvůli tomu přes zeď přelétl v nešikovném kotoulu, jen díky tomu, že

se v letu sbalil do klubka, a díky pořádnému štěstí na druhé straně dopadl na zem, aniž by se zabil.

Vstal a nechal svůj Talent pracovat. Za zdí slyšel výkřiky, ale oni ho nikdy nechytí. Teď byl opravdovýwetboy. Zajímalo ho, co by na to řekl Blint. Kylar právě naplnil jeho dlouholetý sen a nemohl se cítit hůř.

*

„Co se stalo?“ zeptal se Agon kapitána Arturiana, když procházeli hradními chodbami směrem ke Chřtánu.

„Bylo to… děsivé. Neskutečně děsivé, sire. Řekl bych, že se to může zařadit mezi nejděsivější věci, jakéjsem kdy viděl.“

„Vy ho litujete, kapitáne? Říká se, že zabil jednoho z vašich mužů.“

„Mohu-li mluvit otevřeně, ten muž ze mě udělal hlupáka, a protože jeho sestra byla baronka, nemohl jsem

ho vykopnout. Koledoval si o to. Vím, že mi nepřísluší o tom mluvit, ale vy jste neviděl výraz v Loganovětváři. On není vinen. To můžu odpřísáhnout.“

„Já vím. Já vím a udělám cokoliv, abych ho zachránil.“ Prošli kolem stráží, které hlídaly podzemní bránuoddělující tunely pod hradem od Chřtánu. Cely šlechticů se nacházely na prvním podlaží. Byly malé, ale za

daných okolností poměrně luxusní. Agon nechal Elene umístit do jedné z těchto cel, přestože to jejípostavení nedovolovalo. Nedokázal by ji zavřít hlouběji, a kdyby se král vyptával, řekl by mu, že si ji chtěldržet poblíž kvůli dalším výslechům.

Agon se zastavil před Loganovou celou. „Vine,“ zeptal se, „už ví o své rodině?“

Podsaditý muž zavrtěl hlavou. „Už jsem jednoho muže ztratil, sire. Nevím, co by udělal, kdybych mu tořekl.“

„No dobře. Děkuji ti.“ Svého podřízeného by Agon takhle nepropustil, ale přestože měl coby lord generál

druhou nejvyšší hodnost hned po králi, kapitán královských stráží pod Agona technicky nespadal.

Naštěstí, přestože nebyli přátelé, spolu vycházeli dost dobře, aby kapitán Arturian narážku pochopil a sám

se omluvil.

Nebude to žádná legrace říct muži, kterého zavřeli za vraždu, již nespáchal, že jeho rodina bylapovražděna, byla to však Agonova povinnost. On svou povinnost vždycky splnil.

Než odemkl dveře, Agon zaklepal, jako by přicházel na návštěvu. Jako by byli kdekoliv jinde než veChřtánu. Nikdo neodpověděl.

Otevřel dveře. Cely šlechticů měly deset stop čtverečních a všechny kamenné zdi byly vyhlazené, aby sezabránilo sebevraždám. V každé byla prostá kamenná lavice, která sloužila jako postel, a jednou týdněsem přinášeli čerstvou slámu. Byl to luxus jen v porovnání se zbytkem Chřtánu a ani čerstvá slámanemohla zakrýt zápach zkažených vajec a pronikavý pach namačkaných lidských těl, který nahoru vanulze zbývajících cel. Logan vypadal zlomený. Po obličeji plném modřin stékaly slzy. Logan vzhlédl, kdyžAgon vstoupil, ale trvalo dlouho, než na něj dokázal zaostřit pohled. Zdál se být nepřítomný, velkáramena svěšená, mohutné paže složené v klíně, vlasy rozcuchané. Nebyl sám. Královna seděla vedle něj a

držela jednu z těch mohutných rukou, jako by byl dítě.

Požehnaná žena. Přišla mu to říct sama.

Král Aleine IX. u Nalie Wesserové hrozně pochybil. Nalia mohla být jeho největším spojencem. Co bykrálovna dokázala, kdyby zůstala s Regnem Gyrem. Místo toho se nechala odstrčit na okraj AleinovyCenarie, dokonce to uvítala, a dělala vše, co by dělala matka čtyř, teď už tří, dětí. Agon měl dlouhopodezření, že ji při životě drží jen její děti.

„Má královno. Můj lorde,“ pozdravil je Agon.

„Omluvte mě, že nevstanu,“ řekl Logan.

„To není nutné.“

„Tvrdí, že můj otec je také po smrti. Nebo říkají, že to udělal on. Že král poslal muže, aby ho zatkli zamatčinu vraždu. Co se stalo?“ zeptal se Logan.

„Podle toho, co zatím víme, je váš otec naživu. Vrátil se jen s jedním nebo dvěma muži. Přepadli ho mimo

město. Někdo se snaží zabít všechny Gyry, až na vás. Byli vysláni muži, aby ho zatkli, ale ne z královapříkazu. Nepodařilo se mi zjistit, kdo to rozkázal. Ještě ne. Ti muži buď utekli z města, nebo se přidali kvašemu otci. Kteří to byli, netuším.“

„Lorde generále, já Aleina nezabil,“ řekl Logan. „Byl to můj přítel. Přestože… udělal to, co o něm tvrdí.“

„My víme. My, královna a já, si nemyslíme, že jsi to udělal.“

„Víte, minulou noc se mnou mluvil. Věděl, že chci Serah požádat o ruku. Připomněl mi zvěsti, které se oSerah šířily. Měl ten šílený nápad, abych si vzal Jenine. Myslel jsem si, že je to divné, že je příliš

velkomyslný. Nebyla to velkomyslnost. Byla to provinilost. Zatracený chlap!“

Logan se podíval na královnu. „Omlouvám se. Neměl bych o něm takhle mluvit, ale jsem tak rozčílený, a

zároveň se kvůli tomu cítím provinile! Měl bych jim odpustit, Vaše Výsosti. Měl bych. Bohové! Proč mi toprostě neřekli?“

V tichosti spolu plakali a královna jen tiskla jeho dlaň.

Po chvíli se Logan podíval na Agona. „Říkají, že to udělal Kylar. Viděl jsem, jak se pohyboval na dvoře uhraběte Drakea. Byl rychlý. Příliš rychlý. Ale jste si jistí?“

Bohové. Toho hocha právě zradila jeho snoubenka a princ. Teď chce vědět, jestli ho zradil i nejlepší přítel.

Agon si nebyl jistý, jestli to vydrží, a on to musel vydržet, ale Logan si zasloužil pravdu. Nic menšíhomu Agon poskytnout nemohl. „Jsem si jistý, že Kylar byl nahoře, když Aleine zemřel. Jsem si jistý, že jewetboy. Pochybuji, že se jmenuje Kylar a že je Stern, ale to nebudu vědět jistě ještě dva týdny. Poslaljsem jezdce na jejich panství, ale cesta tam zabere týden a já si to jinak dohromady dát nedokážu,hochu, ale snažím se.“

„Je od vás laskavé, že jste tady,“ řekl Logan. Jeho záda se narovnala. „Já od vás teď nic nechci, alepředpokládám, že vy chcete něco ode mě, protože jinak byste tu teď oba nebyli. Ne tak brzy.“

Královna a lord generál si vyměnili pohledy. Něco se mezi nimi stalo a pak Agon řekl: „Máš pravdu,Logane. Pravda je, že království je v ohrožení. Přál bych si, abych mohl brát ohledy na tvůj žal. Víš, žetvůj otec je jedním z mých nejdražších přátel a to, co se stalo ve vašem domě, je víc než tragédie. Je tozvěrstvo.

Ale my tě musíme požádat, abys své city na chvíli odložil stranou. Nevíme, jak velká ta hrozba je, alevěřím, že to bude strašné. Když král před deseti lety uvažoval, jak se tvého otce zbavit, to já jsem navrhlKvílivé větry. Věděl jsem, že tvůj otec promění opevnění v opravdovou pevnost, a věřím, že Khalidor sedřív nebo později pokusí o invazi. Možná jen díky skvělé práci, kterou tam odvedl, k invazi zatím nedošlo.Většina lidí by ráda uvěřila, že k ní nedojde nikdy, protože ví, že kdyby se dal Khalidor na pochod,nebudeme proti němu mít šanci.

Jsem přesvědčen, že princ, tvá matka a váš syn byli prvními oběťmi války. Nového druhu války, kde semísto armádám velí nájemným vrahům. Armádu zastavit můžeme, na to jsme se připravovali. S

nájemnými vrahy je to jiné.“

„Královně se za to omlouvám,“ přerušil ho Logan, „ale co mně je po tom, že král může přijít o hlavu? Onnikdy nebyl přítelem Gyrů.“

„Upřímná otázka,“ uznala královna.

„Na osobní úrovni by ti na tom mělo záležet,“ řekl Agon, „protože po králově smrti zůstaneš ve vězenínebo tě zabijí. Na státní úrovni by králova smrt znamenala občanskou válku. Vojáci budou odvoláni rody,ke kterým jsou loajální, a khalidorská armáda se přelije přes naše hranice. Ani sjednocení bychomnedokázali obstát před mocí Khalidoru. Naší jedinou strategií bylo postarat se, aby pro ně cena za našeobsazení byla příliš vysoká. Když se naše armáda rozptýlí, budeme bezbranní.“

„Takže si myslíte, že se blíží další atentát,“ dovtípil se Logan.

„Během několika dní. Ale khalidorské plány stojí na jistých předpokladech, Logane. Zatím to bylypředpoklady oprávněné. Věděli, že budeš uvězněn. Nepochybně už plánují, jak mezi lidmi rozšíří pomluvyproti králi, které naznačí, že to, co se odehrálo ve vašem sídle, byla jeho chyba, nebo dokonce jeho plán.Musíme udělat něco, co Khalidor předvídat nemohl.“

„A co to bude?“

„Khalidor si najal Hu Gibbeta, pravděpodobně nejlepšího wetboye ve městě,“ pokračovala královna. „Jestlise pokusí zabít Aleina, nejspíš to dokáže. Nejlepší způsob, jak krále zachránit, je postarat se, aby Khalidor jeho smrtí nic nezískal. Musíme ustanovit nástupnickou linii. V čase míru nebo kdyby byla starší,mohla by trůn převzít Jenine, nebo bych mohla já, ale teď… Prostě to není možné. Některé rody by

odmítly následovat do války ženu.“

„No tak co chcete dělat? Mít dalšího syna?“

Agon se zatvářil znechuceně. „Tak nějak.“

„Potřebujeme někoho, kdo je dost populární, aby lidu navrátil důvěru v trůn,“ řekla královna. „Někoho,

kdo má nesporný nárok na korunu.“

Logan se na ni podíval a najednou jím projelo porozumění. Zatvářil se odmítavě. „Vy si neuvědomujete, oco mě žádáte.“

„Ano, uvědomujeme,“ řekl tiše královna. „Logane, mluvil s tebou někdy tvůj otec o mně?“

„Jen s nejvyšší úctou, Vaše Výsosti.“

„Tvůj otec a já jsme byli zasnoubeni, Logane. Deset let jsme věřili, že se jednou vezmeme. Zamilovalijsme se do sebe. Vybrali jsme jména pro děti, které jednou budeme mít. Král umíral bez dědiců a nášsňatek měl zajistit trůn pro rod Gyrů. Pak můj otec Regna zradil, porušil slovo, které dal tvému dědečkovi,

a potají mě provdal za Aleina Gundera. Bylo tam jen tolik svědků, aby se manželství mohlo prohlásit zaprávoplatné. Dokonce jsem ani nemohla tvému otci poslat zprávu. Král žil dalších čtrnáct let, dost dlouho,

abych měla děti, dost dlouho, aby se tvůj otec oženil a měl tebe, dost dlouho, aby tvůj otec stanul v čelerodu Gyre. Dost dlouho, aby rod Gunderů mohl vyrobit nějakou pochybnou historku, kterápravděpodobně umožnila, aby se Aleine prohlásil Aleinem IX., jako by snad byl právoplatný král. Když král

Davin zemřel, tvůj otec mohl rozpoutat válku o trůn. Mohl ji vyhrát, ale neudělal to, kvůli mému bezpečía kvůli bezpečí mých dětí.

Prodali mě do manželství, kterým jsem opovrhovala, Logane, s mužem, kterého jsem nenáviděla a prokterého jsem ve svém srdci nikdy nemohla najít lásku. Vím, že mě prodali kvůli politice. Dokonce známsvou opravdovou cenu v pozemcích a titulech, které má rodina obdržela po králově smrti.“ Její hlas byljak železo, když mluvila, byl pevný, čistý, klidný. Královna každým coulem. „Stále tvého otce miluji,Logane. Za pětadvacet let jsme spolu skoro nepromluvili. Oženil se s Graesinovou, když jsem si vzalaGundera, jen proto, aby rod Gyre neskončil v izolaci nebo nebyl zničen jako Makellové. Přijal manželství, o

kterém jsem slyšela, že v něm nebylo mnoho lásky. Takže pokud si myslíš, že mě těší udělat ti to, coudělali mně, tak se nemůžeš víc mýlit.“

Loganův otec o podobných věcech nikdy nemluvil, ale jeho matka, najednou to bylo tak jasné, jehomatka to Regnovi celé roky připomínala. Její uštěpačné komentáře. Její neustálé podezření, že máRegnus milenku, přestože Logan věděl, že tomu tak není. Otcova vzteklá poznámka, že je jen jedna žena,

na kterou by mohla žárlit.

„Doufám, že tvé manželství nebude stejné utrpení jako to moje,“ řekla Nalia Gunderová.

Logan složil tvář do dlaní. „Vaše Výsosti, slova nemohou vyjádřit… vztek, který k Serah cítím. Dal jsem

však jejímu otci slovo, že si ji vezmu.“

„Král může legálně takové pouto zrušit, je-li to v zájmu říše,“ upozornil ho Agon.

„Král nemůže zrušit mou čest!!“ vykřikl Logan. „Já přísahal! Zatraceně! Já Serah stále miluji. Stále ji miluji.Celé je to jen divadlo, že? Tak jaký je plán, král mě adoptuje? To budu jeho dědicem, než mu porodíte

dalšího syna?“

„To divadlo nám umožní překonat krizi, hochu,“ řekl Agon. „A zabrání zničení tvého rodu. Když toumožníš, zůstaneš naživu. Také tě to zachrání před vězením a hanbou, a to i kdybychom se ohledně

spiknutí mýlili.“

„Logane,“ řekl královna, její hlas byl znovu klidný. „Tohle není divadlo, ale my musíme přesvědčit krále, žeje. Je to špatný člověk a být po jeho, nikdy by trůn nepřenechal synovi Regna Gyra.“

„Vaše Výsosti,“ přerušil ji Agon. „Logan nepotřebuje…“

„Ne, Brante. Muž si zaslouží vědět, o co je žádán.“ Podívala se mu do očí a on po chvíli sklopil zrak. Pakse otočila k Loganovi. „Mou nadějí byly děti, Logane, a Aleinova smrt padá na bedra mého manžela.Kdyby se nezapletl s tou běhnou Jadwinů…“ Zamrkala, odmítla plakat. „Dala jsem králi všechny syny,které ode mě mohl dostat. Už nikdy s ním nebudu sdílet lože. Nikdy. Řekla jsem mu, že když mě donutínásilím nebo když si najde novou královnu, tak využiji služeb wetboye, abych mu zajistila brzké spočinutív hrobě. Pravdou je, Logane, že když řekneš ano, tak se jednoho dne staneš králem.“

Nic neříkal.

„Většina mužů by skočila po příležitosti získat takovou moc,“ řekl Agon. „Jistě, většina mužů by byla

mizernými králi. Víme, že ty bys o to nežádal, ale jsi pro to jediný správný muž. Jsi jediný muž, který tozvládne.“

„Logan bylo jméno, které jsme s Regnem vybrali pro našeho prvního syna,“ řekla královna. „Vím, o co těžádám, Logane. A přesto tě o to žádám.“

47.

Hra se nevyvíjela dobře. Figurky se před Dorianem rozvinuly jako armády. Až na to, že nebyly jakoarmády, ony armádami opravdu byly, i když jen pár vojáků nosilo uniformy. Dokonce i ty, co sepohybovaly s nechutí. Král-hlupák zahanbil Velitele. Zdráhající se král teď někde klečel. TajemstvíUtajeného mága ho oddělilo od Muže, který mohl být králem. Kráčející stín a Kurtizána se ještěnerozhodli, na kterou stranu se postaví. Nájemný chlapec se pohyboval rychle, ale příliš pomalu, přílišpomalu. Krysí princ šikoval svou havěť, aby povstala z Doupat jako vlna lidské špíny. Dokonce i Princzlodějů a Kovář můžou sehrát svůj part, když…

Zásah! Bylo to dost silné, aby si představil, kde se právě figurky nacházejí. Odsud se mohl často zaměřitna jednu figurku a spatřil volby, kterým bude čelit, Velitel, jemuž opilý král křičí do tváře, Kráčející stínčelící Učedníkovi ve svatebním pokoji. Když však umístil figurky do prostoru, určil jejich přibližnou polohua začal je vidět v jednom nebo i více odlišných časech. Pohled na Kováře, jak se za sedmnáct let sklání uvýhně a popohání svého syna, mu nijak nepomůže při rozhodování, jak do toho dne udržet Feira naživu.

Vrátil se do práce. Teď kde je Unesená?

Někdy se cítil jako závan větru nad bojištěm. Mohl všechno vidět, mohl však nanejvýš doufat, že

odfoukne stranou jeden nebo dva šípy. Kde je Utajený mág? Aha.

„Otevři dveře, rychle,“ řekl Dorian.

Feir vzhlédl od malého stolku, u kterého seděl a brousil si meč. Bydleli v malém domku, který si pronajaliv Sidlinu, v domě, o němž Dorian tvrdil, že jim zajistí soukromí. Feir vstal a dveře otevřel.

Muž, který procházel kolem, jim už málem zmizel, odhodlaně si to rázoval ulicí. Jeho vlasy a chůze mubyly povědomé. Musel něco zahlédnout koutkem oka, jistě, světlovlasou horu jako Feir nešlopřehlédnout, protože se okamžitě otočil, ruka mu sklouzla k meči.

„Feire?“

Feir vypadal stejně překvapený jako Solon, takže je Dorian raději upozornil: „Dovnitř, oba.“

Vešli, Feir si jako obvykle pro sebe mumlal, že mu Dorian nikdy nic neřekne, a Dorian se jen usmíval.Tolik toho vidím, tolik toho znám. Bylo snadné přehlédnout věci, které měl přímo pod nosem.

„Doriane!“ zvolal Solon. Objal starého přítele. „Dlužím ti jedno zakroucení krkem. Víš, kolik potíží mě stálata maličkost ohledně ‚lorda Gyra‘?“

Dorian se rozesmál. Věděl. „Můj příteli,“ řekl a položil Solonovi ruce na ramena, „vedl sis dobře.“

„A taky dobře vypadáš,“ přidal se Feir. „Byl jsi tlusťoch, když jsi odcházel. Podívej se na sebe teď. Desetlet vojenské služby tě spravilo.“

Solon se usmál, ale úsměv se brzy vytratil. „Doriane, vážně, musím to vědět. Myslel jsi tím, že mé službypotřebuje Logan, nebo jsi myslel Regna? Předpokládal jsem, že jsi řekl lord Gyre a ne vévoda Gyre, alekdyž jsem dorazil, byli v rodu Gyrů lordi dva. Rozhodl jsem se správně?“

„Ano, ano. Oni tě potřebovali oba a ty jsi je oba několikrát zachránil. Někdy vědomě, někdy nevědomky.“Možná nejdůležitější věc, kterou Solon udělal, by si nikdy neuvědomil, povzbuzování Loganova přátelstvís Kylarem. „Ale nebudu ti lhát. Udržování tvého tajemství bylo něco, co jsem nepředvídal. Myslel jsem si,že ses jim s tím svěřil už před lety. Podle mnoha cest, které teď vidím, to bude Regna Gyra stát život.“

„Jsem zbabělec,“ řekl Solon.

„Pcha!“ mávl rukou Feir. „Jsi mnoho věcí, Solone, ale zbabělec ne.“

Dorian zůstal zticha, nechal za sebe mluvit výraz svých očí. On měl jiný názor. Solonovo mlčení bylazbabělost. Stokrát se snažil promluvit, ale nikdy nesebral dost odvahy, aby riskoval přátelství s RegnemGyrem. Nejhorší na tom bylo, že Regnus by to pochopil a zasmál by se tomu, kdyby to slyšel přímo zeSolonových úst. Ale při zjištění, že ho jeho přítel klamal, to muž, jehož snoubenku prodali jinému muži,

cítil jako zradu.

„Tvá moc vzrostla,“ řekl Solon.

„Ano, teď je opravdu nesnesitelný,“ řekl Feir.

„Překvapuje mě, že vás bratři v Sho’cendi nechali odejít,“ divil se Solon.

Dorian a Feir se na sebe podívali.

„Vy jste odešli bez dovolení?“ zeptal se Solon.

Ticho.

„Odešli jste navzdory přímému rozkazu?“

„Hůř,“ řekl Dorian.

Feir se štěkavě rozesmál, když Solonovi vysvětlil, že se nechal zatáhnout do dalšího Dorianova

neuvěřitelného plánu.

„Co jste to provedli?“ zeptal se nevěřícně Solon.

„Vždyť nám vlastně patří. To my jsme ho znovu našli. Oni na něj nemají žádné právo,“ řekl Dorian.

„Vy také ne.“

Dorian pokrčil rameny.

„Kde je?“ chtěl vědět Solon. Z jejich prázdných pohledů mu to došlo. „Vy jste ho přinesli sem?!“

Feir přistoupil k malé posteli a strhl pokrývky. Pochva s Curochem ležela na matraci. Pochva byla z bílé

kůže, vyložená zlatými hyrillickými texty a uzavřená zlatým víčkem.

„Tohle určitě není původní pochva.“

„Právě kvůli práci, jako je tahle, bych se někdy kovářem raději nestal,“ povzdechl si Feir. „Pochva jeoriginál. Pevně obalená magií jako gandianským hedvábím a já si myslím, že jen vypadá, že je z kůže.

Neušpiní se, nepoškodí se. Zlaté vykládání je také pravé. Ryzí zlato. Je tvrdší než železo, dokonce tvrdší

než ocel. Kdybych dokázal zjistit, jak tuhle techniku použít, mí potomci by byli boháči ještě dalších

dvanáct generací.“

„My jsme se ten meč báli byť jen vytáhnout z pochvy, natož abychom se ho pokoušeli použít,“ řekl

Dorian.

„V to doufám, že jste se o to nepokoušeli,“ řekl Solon. „Doriane, proč jsi ho sem přinesl? Ty jsi něcoviděl?“

Zavrtěl hlavou. „Artefakty takové síly mé vize odklánějí. Ony samy a touha, kterou vyvolávají, jsou takintenzivní, že zamlžují můj pohled.“

Najednou ho proud znovu strhl, i když strhnout bylo příliš jemné označení. Jeho vize se upnuly na Solonaa proudily skrze něj. Nemožné vize. Solon stojící před neuvěřitelnou budoucností. Solon coby starýbělovlasý muž, až na to, že nebyl starý, ale, trhnutí proudu a obraz zmizel dřív, než ho mohl pochopit.Solon, Solon, Solon. Solon umírající. Solon zabíjející. Solon na bouří zmítané lodí. Solon zachraňujícíRegna před wetboyem. Solon zabíjející krále. Solon zatracující Cenarii. Solon vyhánějící Doriana doKhalidoru. Překrásná žena v místnosti se stovkami portrétů překrásných žen. Dorianovi poskočilo srdce.

Garoth Ursuul.

„Doriane? Doriane?“ Hlas zazníval z dálky, ale Dorian se ho chytil a přitáhl se po něm zpět.

Otřásl se a zalapal po dechu, jako by se právě vynořil z ledového jezera.

„Jak sílíš, tak se to zhoršuje, že ano?“ strachoval se Solon.

„Prodává za vize svou mysl,“ řekl Feir. „Neposlouchá mě.“

„Má příčetnost není podstatná pro práci, kterou musím udělat,“ řekl prostě Dorian. „Mé vize ano.“ V rucesvíral kostky, ale ne dvě, celou hrst kostek a na každé byl tucet tváří. Kolik dvanáctek dokážu hodit? Mohlby házet poslepu, dokázal poznat, že Solon, přestože je rád viděl, už myslí na odchod, musel zachránitRegna Gyra. Ale Dorian měl tušení. Byla to proklatá věc. Někdy bývala logická jako partie sešu. Jindy tobyla jen pouhá svědění.

„V každém případě, jak na tom teď jsme?“ řekl a hrál roli zapomětlivého věštce. „Feir nemá dost Talentu,

aby Curoch použil. Kdyby to zkusil, buď by shořel, nebo explodoval. Nic ve zlém, příteli, sebekontrolu máš

z nás nejlepší. Já bych ho mohl bezpečně použít jen jako meister, mé schopnosti mága nejsou dost silné.

Jistě, použít ho s pomocí virů by skončilo naprostou katastrofou. Já ani nedokážu říct, co bych pakudělal. Z nás v téhle místnosti, možná v tomto ohledu i v celé zemi, by jediný Solon byl dost silný mág,aby ho dokázal pozvednout, aniž by při tom zemřel, i když by k tomu neměl daleko. Kdyby ses pokusilvyužít třeba jen zlomek jeho moci, zabilo by tě to. Hmm.“ Zahleděl se do prostoru, když ho najednouzastihla další vize. Cesta byla vytyčena.

„Určitě jsi ho s sebou celou cestu nevláčel jen tak,“ řekl Solon.

Vytyčena a oni po ní jeli tryskem.

„Ne. Museli jsme ho dostat pryč od bratrů. Byla to naše jediná šance. Kdybychom čekali, až se vrátíš,mohlo by jim dojít, že nám nemůžou věřit. Drželi by ho pak mimo náš dosah.“

„Doriane, pořád věříš v toho svého jediného Boha?“ ujišťoval se Solon.

„Obávám se, že si Ho teď občas plete se sebou,“ řekl Feir. Znělo to nezvykle krutě a Doriana to hlubocezasáhlo. Bolelo to, protože si to zasloužil. Dělal to právě teď.

„Feir má pravdu,“ řekl Dorian. „Solone, přesvědčil jsem tě, aby sis vzal meč. Neměl jsem ti takhlevyhrožovat. Tohle sis nezasloužil a mě to mrzí.“

„Zatraceně,“ zaklel Solon. „Ty víš, že jsem se ho chystal vzít?“

Dorian přikývl. „Nevím, jestli by to byla dobrá věc, nebo ne. Nevěděl bych, jestli z těch dveří vyjdeš, o

vteřinu dřív, než bys to udělal. S Curochem se všechno zamotává. Khalidor nám ho možná vezme. To by

byla mnohem větší katastrofa než ztráta tvého přítele Regna, nebo dokonce ztráta celé země.“

„Takový risk je nepřijatelný,“ řekl Feir.

„K čemu je nám dobrý, když ho nemůžeme použít?“ zeptal se Solon.

„Držíme ho z dosahu vürdmeisterů!“ upozornil ho Feir. „A to mi stačí. Jen hrstka mágů na světě dokáže

vládnout Curochem, to víš. Také víme, že jsou tucty vürdmeisterů, kteří by to zvládli. S Curochem v jejich

rukou, co by je mohlo zastavit?“

„Mám ohledně toho jisté tušení,“ řekl Dorian. „Možná mě pošťouchnul Bůh. Prostě si myslím, že to bylosprávné. Mám pocit, že je to spojené se Strážcem světla.“

„Myslel jsem si, že jsi to s těmi starými proroctvími už vzdal,“ připomněl mu Solon.

„Když vezmeš Curoch, Strážce se zrodí za našich životů.“ Už když to Dorian vyslovil, věděl, že je topravda. „Dlouho jsem žil s tím, že mám víru, ale to není opravdová víra, když dělám jen to, co vidím,viďte? Myslím si, že Bůh po nás chce, abychom do toho šíleného rizika šli. Myslím, že z toho vzejde něco

dobrého.“

Feir rozhodil rukama. „Doriane, Bůh pro tebe byl vždycky příčinou všeho. Vědomě naběhneš do zdi ařekneš, že to k tobě promluvil Bůh. Je to absurdní. Pokud ten tvůj Bůh všechno stvořil, jak tvrdíš, tak námdal i rozum, ne? Proč by nás sakra tlačil do něčeho tak nerozumného?“

„Mám pravdu.“

„Doriane?“ zeptal se Solon. „Opravdu ho můžu použít?“

„Pokud ho použiješ, všichni v okruhu padesáti mil se to dozví. Možná i ti netalentovaní. Podstoupíš

všechna obvyklá rizika související s příliš velkou mocí, ale tvá nejvyšší hranice je výš než jeho nejnižšípráh. Věci se seběhnou příliš rychle, než abych toho viděl víc, ale chystám se ti říct tohle, Solone. Invaznísíly mířily do Modaie.“ Dokud se Kylar nerozhodl nezabít Durzo Blinta. „Takže se připravily na úplně jinýdruh války. Jejich lodě dorazí dnes. Mají šedesát meisterů.“

„Šedesát! To je víc, než mají některé naše školy,“ zděsil se Feir.

„Jsou tam minimálně tři vürdmeisteři schopní přivolat čtyři pekelné wyrmy.“

„Když zahlédnu nějaké potvory s křídly, uteču,“ prohlásil Solon.

„Jste šílení,“ řekl Feir. „Doriane, musíme zmizet. Tohle království je ztracené. Získají Curoch, zatknou nás

a jakou naději pak bude zbytek světa mít? Musíme si vybírat bitvy, které můžeme vyhrát.“

„Pokud s námi nebude Bůh, nevyhrajeme žádnou bitvu, Feire.“

„Nezkoušej na mě ty žvásty o Bohu! Nenechám Solona vzít si Curoch, beru ho zpátky do Sho’cendi.

Pohltilo tě šílenství.“

„Příliš pozdě,“ řekl Solon. Zvedl meč z postele.

„My oba víme, že ti ho dokážu sebrat,“ varoval ho Feir.

„V souboji na meče určitě,“ uznal Solon. „Ale když se mi ho pokusíš vzít, vytáhnu z něj jeho moc azastavím tě. Jak řekl Dorian, každý meister v okruhu padesáti mil zjistí, že tu artefakt je, a všichni se poněm budou shánět.“

„To bys neudělal,“ nevěřil Feir.

Solon měl ve tváři takovou vášeň, jakou u něj Dorian neviděl od chvíle, kdy opustil Sho’fasti oblečený vesvé první modré róbě. Stejně jako tenkrát i dnes ten muž vypadal spíš jako voják než jako jeden znejlepších mágů současnosti. „Udělal bych to,“ řekl Solon. „Obětoval jsem tomu deset let svého života abyly to dobré roky. Byl to zatraceně příjemný pocit si za něčím stát, ne postávat stranou a kritizovatkaždého, kdo se o něco snaží. Měl bys to zkusit. Ty jsi takový býval, víš? Co se stalo s Feirem Cousatem,který se jako první natáhnul po meči? Já se tu chystám něco dokázat. Nekaž mi mou šanci být užitečný.No tak, Feire, jestli můžeme s Khalidorem bojovat, jak bychom to mohli neudělat?“

„Když si jednou postavíš hlavu, nehnu s tebou stejně jako s Dorianem,“ zabručel Feir.

„Děkuji ti,“ řekl Solon.

„Já to jako kompliment nemyslel.“

48.

Z muže, který vojákům nařídil zatknout Regna, toho moc nedostali. Zajali ho, když po obědě vycházel zhospody. Jeho výslech byl krátký, skoro až přátelský. Dal jim jméno velícího důstojníka, Thaddea Blata.

Thaddeus Blat se v té době bavil v prvním patře nevěstince u Mrkajícího děvčete. Regnus a jeho mužičekali v přízemí, usazení u různých stolů, a neodváděli zrovna příkladnou práci, když se snažili nevypadatpodezřele.

Regnus z toho byl nervózní. Toho muže neznal, ale vojáci měli ve zvyku navštěvovat bordely uprostředodpoledne, jen když věděli, že se semele něco velkého. Něco, odkud se nemusí vrátit. Také se mu nelíbilo

zůstávat na veřejnosti. Před lety nemohl vyjít na ulici, aniž by ho někdo poznal. Koneckonců sepředpokládalo, že bude příštím králem. Ale od té doby už uplynula celá léta. Teď se na něj jen málo lidípodívalo dvakrát. Byl mohutný, hrozivý muž v Doupatech. To zjevně vyvažovalo skutečnost, že je bohatýšlechtic v Doupatech.

Jejich muž konečně sešel do přízemí. Měl snědou pleť, husté černé obočí a neustále zamračenou tvář.Regnus vstal, když kolem něj muž prošel, a sledoval ho do stájí. Čeledínovi už zaplatili, aby své místoopustil, a když tam Regnus dorazil, Thaddeus Blat krvácel z nosu a koutku úst a odzbrojený klel v sevřeníčtyř mužů.

„Tohle z vašich úst slyšet nechci, poručíku,“ promluvil Regnus. Dal znamení svým mužům, ti ho zezadukopli do kolen a on padl na zem před korytem. Regnus ho chytil za vlasy a strčil mu hlavu do vody.

„Svažte mu ruce. Tohle možná pár minut zabere,“ rozkázal Regnus.

Blat se narovnal, lapal po dechu a vzpíral se, ale vojáci mu ruce spoutali rychle. Thaddeus po Regnoviplivnul, minul a proklel ho.

„Moc rychle se neučíš,“ povzdechl si Regnus. Muž se vrátil pod hladinu a tentokrát Regnus počkal, až senebude zmítat. „Když přestanou bojovat,“ vysvětloval svým mužům, „tak to znamená, že jim poprvédošlo, že by mohli opravdu zemřít, pokud se nezačnou soustředit. Myslím, že teď bude trochu zdvořilejší.“

Blata vytáhli, tmavé vlasy měl přilepené až ke svému jedinému obočí, a Blat dlouho šetřil dech jen na

dýchání. „Kdo jste?“ zeptal se.

„Jsem vévoda Regnus Gyre a ty mi teď řekneš všechno, co víš o smrti mých lidí.“

Muž ho znovu proklel.

„Trochu ho natočte,“ řekl Regnus. Udělali to a on zabořil pěst do jeho břicha, vyrazil mu vzduch z plic.Thaddeus se stačil jen zpola nadechnout, než ho strčili do vody.

Regnus ho držel pod vodou, dokud na hladinu stoupaly bublinky, pak Thaddea vytáhl, ale jen na chvilku.

Potom ho znovu strčil zpátky. Celý proces čtyřikrát zopakoval. Když Blata vytáhl popáté, pustil mu hlavu.

„Dochází mi čas, Thaddee Blate, a tvým zabitím nic neztratím. Už jsem zabil svou ženu a své sluhy,vzpomínáš? Takže když budu muset strčit tvoji hlavu pod vodu ještě jednou, tak ji tam podržím, dokudnezemřeš.“

Poručík měl v mokrém obličeji vepsaný výraz opravdového strachu. „Oni mi nic neříkají, ne, počkejte!Přísahám. Ty nové rozkazy jsem dostal až včera v noci. Ale tyhle přišly úplně seshora. Od nejvyšších z

Rodiny, chápete?“

„Sa’kagé?“

„Jo.“

„To mi nestačí. Promiň.“

Ponořili mu hlavu do vody a on bojoval jako ďábel, ale na kolenou a s rukama svázanýma za zády tohomoc nezmohl. „Nastavili jsme si limit a pak ho překročili,“ řekl Regnus. „Většina lidí dokáže vydržet, kdyžjim dáte limit. Říkají si, ‚Tak dlouho to ještě vydržím.‘ Vytáhněte ho.“

Muž prskal, když ho vytáhli ven, vykašlával vdechnutou vodu a chrčel. „Vzpomněl sis ještě na něco?“zeptal se Regnus, ale nedal Thaddeovi čas odpovědět.

Znovu muže ponořil. „Pane?“ ozval se jeden voják, vypadal, že se mu dělá zle od žaludku. „Snad vám

nebude vadit, když se zeptám, ale jak tohle všechno znáte?“

Regnus se ušklíbl. „Když jsem byl mladík, při nájezdu přes hranice mě zajal Lae’knaught. My ale nemámečas použít všechno, co jsem se u nich naučil. Nahoru.“

„Počkat!“ zaječel Thaddeus Blat. „Zaslechl jsem, jak říkali, že další mrtvolou Hu Gibbeta bude královna.

Ona a její dcery. To je všechno, co vím, bohové, to je všechno, co vím. Chystá se je zabít dnes v noci po

banketu, v královniných komnatách. Prosím, nezabíjejte mě. Přísahám, že toho víc nevím!“

*

Kaldrose Wynové slíbili válečnou loď, a místo toho dostala tlustého mrože. Sethijská pirátka nedokázalaříct penězům ne. Proklínám tě, mámo, že jsi mě zplodila, proč jsi nemohla říct ne? Podívala se na levoboka vyštěkla na muže rozkazy, ať napnou plachty, aby zachytily další poryv větru. Plachty? Spíš prostěradla.

Plachty byly příliš malé. Loď a její sestry byly příliš tlusté a neohrabané, předjel by je i člun řízenýjednorukou opicí. Cenarijské válečné lodě je dostihnou za pár minut a ona s tím nemohla vůbec nicudělat.

„Jestli se k něčemu chystáte, tak teď je ten nejlepší čas,“ pronesla směrem ke kruhu čarodějů sedících napalubě.

„Nikdo nebude meisterům přikazovat, co mají dělat, ženská,“ odsekl jejich vůdce. „Rozumíš?“ Mužovy oči

se až do posledního slova nezvedly od její nahé hrudi.

„Tak táhněte do pekel,“ zavrčela Kaldrosa. Odplivla si přes zábradlí, nenechala se přemoci nevolností,kterou v ní vyvolal pohled čarodějových očí. Ti bastardi jí na prsa zírali celou cestu. Obvykle by se mezicizinci zahalila, ale libovala si v tom, jak je to Khalidořanům nepříjemné. S čaroději to bylo něco úplně

jiného.

Kaldrosa nechala svinout plachty a poslala muže do podpalubí veslovat, ale i to bylo beznadějné. Dokonce

i vesla byla navržená špatně. Byla příliš krátká. Převážela stovky mužů a nebyla schopná jejich sílupřevést na rychlost, protože nemohla k veslům najednou posadit dost mužů, a ti, kteří u nich seděli,nemohli v přecpaném podpalubí pořádně zabírat. Proklela svou hamižnost a čaroděje, potichu.

Během pár minut je doženou tři cenarijské válečné lodě. Bylo to zahanbující. V celém oceánu nemohla mít

Cenarie víc než tucet válečných lodí a Kaldrosa musela narazit hned na tři. Na svém Krahujci nebo jinésethijské lodi se sethijskou posádkou by byla v bezpečí.

Čarodějové konečně vstali. První cenarijská loď se přiblížila na sto kroků. Chystala se do nich šikmonarazit a zpřelámat jim vesla. Osmdesát kroků. Sedmdesát. Padesát. Třicet.

Čarodějové srazili ruce. Začali monotónně zpívat, záď najednou vypadala tmavší než předtím, ale nic senedělo. Námořníci a vojáci na cenarijské lodi se překřikovali a křičeli i na ni, připravovali se na náraz a

následující boj.

„Zatraceně!“ zaječela. „Udělejte něco!“

Zdálo se jí, že koutkem oka zahlédla cosi obrovského proplout pod lodí. Otočila se ke vzpěře, připravovala

se na náraz, ale místo toho jí obličej zalila voda. Ozvala se hromová rána, a když se jí pohled vyjasnil,uviděla kusy cenarijské lodi letící vzduchem. Nebylo jich však moc. Ne dost, aby daly dohromady celouloď.

Pak skrz mělkou modrou vodu zahlédla zbytek lodi. Celá se nějak okamžitě potopila. Letící trosky seprostě odlomily od trupu a plachet, když se nad ní zavřela voda.

Moře zčernalo, jako by slunce zakryl hustý mrak, a zvlnilo se. Kaldrose chvíli trvalo, než si uvědomila, žeobrovské něco proplouvá pod lodí. Cosi neskutečně ohromného. Viděla čaroděje, jak zpívají, teď mělipropletené víc než jen ruce. Vypadalo to, jako by se černá tetování, která všichni nosili, osvobodila z jejich

rukou a splétala se dohromady, pulzovala mocí. Čarodějové se potili, jako by dělali něco hrozně

namáhavého.

Voda se zvlnila, jako by pod hladinou letěl obrovský šíp, a pak se zastavil, když dorazil k druhécenarijské válečné lodi. Muži na její palubě, vzdálení padesát kroků od nich, křičeli, stříleli do vody šípy,mávali meči, kapitán se pokoušel otočit loď.

Pět vteřin se nic nestalo, pak se dvě obrovská šedá cosi přitiskla k zádi cenarijské lodi. Bylo to příliš velké,

než aby Kaldrosa mohla v tu chvíli odhadnout, co to je, každý tvar pokrýval nejméně čtvrtinu lodníhotrupu. Pak loď nadskočila deset stop nad hladinu, přímo nahoru, a Kaldrosa poznala, že jsou to prstyobrovské šedé ruky. Potom se ruka vrátila dolů a celá loď zmizela pod vlnami, bouřící voda se nad níuzavřela, na vlnách se pohupovaly třísky.

Nakonec se černý stín znovu pohnul. Bylo to příliš velké, aby to byla pravda. A tentokrát muži na poslední

cenarijské lodi ječeli. Kaldrosa slyšela, jak křičí rozkazy, ale vypukl tam příliš velký zmatek. Loď mířila kjejímu „mroži“, když byly zbylé dvě lodi zničené, a teď se skoro dotýkaly.

Moře se znovu zvlnilo a tentokrát tu nebyla žádná prodleva. Leviatan neskutečnou rychlostí vplaval podcenarijskou loď, vyplul tak blízko k hladině, že ostny na jeho zádech trčely třicet stop do vzduchu.

Ostny loď rozpůlily a dvě švihnutí šedého ocasu odhodila každou polovinu do oceánu. Khalidorští vojáci,kteří se shromáždili na palubě, Kaldrosa si ani nevšimla, že tam přišli, se radovali.

Chystala se jim rozkázat, ať se vrátí na místa, když jásot náhle utichl. Vojáci začali ukazovat. Sledovalajejich pohledy a spatřila další vlnění, tentokrát mířilo přímo k nim. Čarodějové byli úplně zborcení potem,ve tvářích se jim zračila neskrývaná hrůza.

„Ne!“ vykřikl mladý čaroděj. „To nezabere. Tohle ano.“

Něco vyrazilo směrem od čarodějů k leviatanovi. Střetlo se to s přibližující se bestií a nic se nestalo. Vojácivykřikli hrůzou.

Pak se obrovský tvor otočil a odplul na moře.

Vojáci jásali a čarodějové se zhroutili na palubu. Ale něco ještě neskončilo. Kaldrosa to poznala hned. Ikdyž rozkázala vytáhnout vesla a znovu napnout plachty, nespouštěla oči z čarodějů.

Vůdce mluvil s mladíkem, který, jak Kaldrosa správně uhodla, převzal kontrolu a zachránil jim všemživot. Mladík vrtěl hlavou a klopil zrak k palubě.

„Poslušnost až za smrt,“ slyšela ho říct.

Vůdce znovu promluvil, příliš tiše, aby ho Kaldrosa slyšela, a kolem dvojice se shromáždilo dalšíchjedenáct čarodějů. Položili ruce na mladíka, který je zachránil, a Kaldrosa viděla tetování, jak povstalo zjeho kůže. Zvětšovalo se a nadouvalo, dokud jeho ruce nezčernaly a nevybuchly, ne ven, pryč zčarodějova těla, ale dovnitř, jako by mu vyplnilo tepny a rozlilo se po zbytku jeho těla. Popraskanátetování pod jeho kůží krvácela a on se zhroutil na palubu, nekontrolovatelně se třásl. Celé tělo běhemokamžiku zčernalo. Chraptěl, dusil se a po chvíli zemřel.

Všichni ostatní na lodi si čarodějů okázale nevšímali. Kaldrosa zjistila, že přenos sledovala jen ona. Vůdceněco řekl a ostatní čarodějové hodili tělo přes palubu. Pak se otočil a pozoroval ji svýma příliš modrýmaočima.

Nikdy víc, slíbila si Kaldrosa. Nikdy víc. *

„Znáš tajemství účinného vydírání, Durzo?“ zeptal se Roth. Seděl u drahého dubového stolu, který sevůbec nehodil k typické chatrči z Doupat. Durzo před ním stál jako káraný dvořan před králem. Rothovažidle byla dokonce na vyvýšeném místě.

„Ano,“ řekl Durzo. Neměl náladu na hry.

„Osvěž mi ho,“ vyzval ho Roth a vzhlédl od zpráv, které pročítal. Nepotěšily ho.

Durzo se proklel a proklel i osud. Dělal vše, aby tomu zabránil, zaplatil vše, co mohl, a stejně k tomu

došlo. „Použij, co máš, abys získal něco lepšího.“

„Ztěžuješ mi to, Durzo. Každého jsi přesvědčil, že ti na ničem nezáleží.“

„Děkuji,“ Durzo se neusmál. On poníženého sluhu hrát nebude.

„Problém je, že já jsem chytřejší.“

„Chytřejší.“

Roth přimhouřil blízko u sebe posazené oči, když zaslechl Blintův lehkovážný tón. Roth byl hubený mladík

s hranatým obličejem zakrytým naolejovanou černou bradkou a dlouhými vlasy. Nesnášel, když ho někdo

opravoval. Nesnášel lidi. Natáhl otevřenou dlaň. Čekal.

Durzo mu do ní vložil kousek pěkného stříbrného skla.

Roth se na něj zběžně podíval a pak mu ho znuděně hodil zpátky. „Nehraj si se mnou, asasíne. Vím, že

tam bylo jedno pravé. Máme dva špehy, kteří viděli, jak si ho někdo připoutal.“

„Pak by ti mohli říct, že se tam někdo dostal dřív.“

„Vážně?“

Roth napodoboval zvyk Mámy K. pokládat otázky, na které znal odpověď. Pravděpodobně si myslel, že

mu to dodá větší autoritu. Roth byl úplně mimo, když si myslel, že mu napodobování Mámy K. umožní

udržet si moc. Něco v Durzovi chtělo Rothovi říct, že Máma K. je Shinga, Roth to očividně nevěděl a

Máma K. Durza zradila, ale Durzo neměl chuť mu pomáhat, tohle nebyla práce pro krysu, ale pro muže.

Jestli Gwinvere zabije, udělá to vlastníma rukama. Jestli? Měknu. Až. Zradila mě. Musí zemřít.

„Vážně,“ odpověděl Durzo bezbarvým hlasem.

„V tom případě si myslím, že by ses měl setkat s jednou z mých karet.“ Durzo neviděl žádný signál, ale do

chatrče okamžitě vstoupil starý muž. Ten tvor byl zakrslý a shrbený pod vahou tolika let, kolik bysmrtelné tělo nedokázalo snést. Měl pronikavé modré oči a věnec stříbrných vlasů sčesaných přes holývršek hlavy. Muž ho obdařil bezzubým úsměvem. „Jsem vürdmeister Neph Dada, poradce a věštec Jeho Výsosti.“ Ne jen pouhý čaroděj. Vürdmeister. Durzo Blint si najednou připadal starý. „To je zvláštní, myslel jsem, že

své psí krále oslovujete Vaše Svatosti,“ ušklíbl se Durzo.

„Jeho Výsost,“ vysvětloval Help Dada, „Roth Ursuul, je devátým princem Bohokrále.“ Uklonil se Rothovi.

Při Andělech noci. On nežertoval.

Neph Dada chytil Durza za bradu a přitáhl si ho blíž, aby se mu díval přímo do očí. „On ví, kdo vzal Glóbčepelí,“ řekl Neph.

Nemohl to popřít. Ne, když tu byl vürdmeister. Vürdmeisteři měli mít schopnost číst v lidské mysli. Nebylato pravda, ale bylo to dost blízko. Většina z nich to nedokázala, to Durzo věděl. Dokonce i ti, kteří touměli, nečetli přímo myšlenky. Kdysi to Durzovi vysvětlili, příliš dávno, než aby na to rád vzpomínal, žedokáží zahlédnout záblesky obrazů, které zkoumaný viděl. Nejlepší vürdmeisteři přesto uměli i z těch párzáblesků vycítit pravdu. Svým způsobem šlo o to samé. Jak můžu využít rozdíl mezi tím, co jsem viděl, a

co vím?

„Byl to můj učedník,“ přiznal Durzo.

Roth Ursuul, při Andělech noci, Ursuul?, pozvedl obočí.

„On neví, co to je,“ řekl Durzo. „Nevím, kdo ho poslal. Nikdy nebral zakázky, o kterých by mi neřekl.“

„Možná by sis tím neměl být tak jistý, co?“ zeptal se Neph.

„Získám pro vás ka’kari. Potřebuji jen trochu času.“

„Ka’kari?“ zeptal se Roth.

Roth to slovo nikdy předtím nepoužil. Byla to hloupá chyba. Vůbec mu to nebylo podobné. Durzo začínal

ztrácet nervy.

„Glób čepelí,“ opravil se Durzo.

„Dal jsem ti šanci, abys ke mně byl upřímný, Durzo. Tím pádem je to, k čemu se teď chystám, jen tvojevina.“ Roth mávnul na jednoho ze strážných u vchodu do chatrče. „Holku.“

O chvíli později přinesli dívku. Byla omámená, ať už drogami nebo magicky, a strážný měl potíže s jejímochablým tělem. Mohlo jí být tak jedenáct, hubená a ušmudlaná, ale ne vychrtlá a špinavá jako pouličníkrysa, zdravě hubená a jen umazaná. Vlasy měla dlouhé a kudrnaté, tvář měla andělskou i ďábelskouzároveň jako její matka. Uly byla zatraceně pohledné dítě. Bylo to poprvé, kdy Durzo viděl svoji dceru.

Zabolelo ho z toho tam, kde by to už nečekal.

„Už ses rozhodl, že s námi nebudeš nadšeně spolupracovat, Durzo,“ řekl Roth. „Obvykle bych z tebeudělal výstražný příklad. My oba víme, že to udělat nemůžu. Příliš tě potřebuji, alespoň pár příštích dnů.Tak bych možná mohl přikázat, aby jí jako varování usekli ruku, a povědět té dívce, že k tomu došlo jenproto, že jsi je nezastavil. Že sis vybral, že jí ublížíš. Přinutilo by tě ke spolupráci něco takového?“

Durzo ztuhnul, jen se díval na svou dceru. Svou dceru! Jak ji jen mohl nechat padnout do rukou tohohle

muže? Měla být královou pákou proti němu a ten chlap je nechal, ať mu ji vyfouknou pod nosem. „Co tohle? My jí usekneme ruku, nebo jí ty uřízneš prst,“ navrhl Roth.

Byla cesta ven. I teď tu byla cesta ven. Jeden z jeho nožů byl otrávený. Napustil ho kobřím jedem. ProKylara. Bude to bezbolestné, zvlášť u někoho tak malého, jako je ona. Zemře za pár vteřin. Možná toRotha dostatečně překvapí, aby mohl Durzo utéct. Možná.

Mohl by zabít svou dceru a pravděpodobně by sám zemřel, a Kylar bude žít. Nebo bude tenhle Roth

Ursuul požadovat, aby Kylara zabil a vzal mu ka’kari. Mohl by jeho smrt snadno zfalšovat, kdyby Roth

neměl vurdmeistera.

Dokázal by zabít vlastní dceru? Když to neudělá, dovolí jim tím zabít Kylara.

„Nic neprovedla,“ řekl Durzo.

„Ušetři mě toho,“ řekl Roth. „Máš na rukou příliš mnoho krve, abys křičel o ubližování nevinným.“

„Ubližovat jí není nutné.“

Roth se usmál. „Víš, kdyby mi to řekl kdokoliv jiný, tak by mě rozesmál. Pamatuješ si, co se staloposledně, když jsi Ursuuly obvinil z blufování?“ Durzo nedokázal udržet nehybnou tvář, mihnul se mu poní smutek. „Kdo by si to kdy pomyslel,“ řekl Roth. „Můj otec si vzal matku a já si vezmu dceru. Poučil ses,Durzo Blinte? Myslím, že ano. Mého otce potěší, když ten kruh uzavřu. On se tě pokoušel vydírat kvůlifalešnému ka’kari, a selhal. Já tě vydírám kvůli pravému ka’kari, a uspěji.“ V Nephových očích sezablesklo, když to Roth řekl. Bylo jasné, že mu Rothovy vývody nejsou po chuti, ale Durzo váhal. Nevidělzpůsob, jak využít drobného rozporu mezi těmi muži.

„Teď ti řeknu, co pro tebe z našeho vydírání plyne, Durzo Blinte, pokud si budu myslet, že mi vzdoruješ,tvá dcera zemře. A jsou další, řekněme pohany, které může před smrtí zakusit. Nech se unést svoupředstavivostí, já vím, kam mě zanese ta má. Zbude z ní jen slupka, až s ní skončíme. Strávím měsícevymačkáváním každé kapky utrpení z její mysli i těla, než zemře, a budu si v té práci libovat. Jsem jedním

z nejzasvěcenějších vyznavačů Khali. Rozumíš mi, Blinte? Vyjádřil jsem se jasně?“

„Dokonale.“ Čelisti měl sevřené. Nedokáže ji zabít. Při Andělech noci. Prostě to nedokáže. Měl by něcovymyslet. Dřív to vždycky dokázal. Nějaká cesta z toho je. Najde ji a pak oba muže zabije.

Roth se usmál. „Teď mi řekneš všechno o tom svém učedníkovi. A myslím tím všechno.“

49.

Kylar vystoupil ze stínů kanceláře v Modrém kanci a chytil Jarla kolem krku, na ústa mu připlácí dlaň.

„Mmm, mmmph!“ zaprotestoval do Kylarovy dlaně Jarl.

„Tiše, to jsem já,“ zašeptal mu do ucha Kylar. V obavě, že Jarl vykřikne, přítele jen pomalu pustil.

Jarl si promnul hrdlo. „Zatraceně, Kylare, uklidni se. Jak ses sem dostal?“

„Potřebuji tvou pomoc.“

„To bych řekl. Právě jsem se chystal, že se po tobě podívám.“

„Cože?“

„Podívej se do horního šuplíku. Můžeš si to přečíst rychleji, než bych ti to pověděl já,“ řekl Jarl.

Kylar otevřel zásuvku a přečetl si vzkaz. Roth je Roth Ursuul, khalidorský princ. Právě byl zvolen Shingou.Kylar byl podezřelý z princovy vraždy. Královi muži po něm pátrají. Kylar vzkaz zahodil.

„Potřebuji tvou pomoc, Jarle. Ještě jednou.“

„Chceš mi říct, že jsi tohle všechno už věděl?“

„Nic to na ničem nemění. Potřebuji tvou pomoc.“

„Nezabije mě to?“

„Potřebuji zjistit, kde se schovává Máma K.“

Jarl přimhouřil oči. „Musím se ptát proč?“

„Chystám se ji zabít.“

„Po tom všem, co pro tebe udělala? Ty…“ „Zradila mě, Jarle, a ty to víš. Zmanipulovala mě, abych se pokusil zabít Durzo Blinta. Je tak dobrá. Mysleljsem si, že je to můj vlastní nápad.“

„Možná by sis měl vyslechnout její verzi, než ji zabiješ. Možná se u lidí, kteří ti pomáhali, nemusíš hned uchylovat k vraždě,“ navrhl Jarl.

„Přesvědčila mě, že jestli chci zachránit svého přítele, musím zabít Hu Gibbeta, ale on to nebyl Hu. Byl to

Durzo. Ona nás zradila. Donutila mě zničit mého přítele a připravit ho o vše, co miloval.“

„Je mi líto, ale nepomůžu ti.“

„Já tě nežádám,“ řekl Kylar.

„Chystáš se to ze mě vytlouct?“ zeptal se Jarl.

„Udělám, co budu muset.“

„Skrývá se,“ řekl beze strachu Jarl. „Nedávno se příšerně pohádala s Durzem. Nevím, o co šlo. Ale ona mi

pomohla a já ji nezradím.“

„Ty víš, že by tě vydala ve vteřině, Jarle.“

„Vím,“ uznal Jarl. „Možná prodávám své tělo, Kylare, ale udělám, co budu moct, abych ten zbytekzachoval neprodejný. Zůstaly mi jen kousky důstojnosti. Když mi je vezmeš, nezabiješ tím jen Mámu K.“ „Jedna věc je tvrdit, že uchováš tajemství až do smrti. Úplně jiná je vzít si ho do hrobu,“ řekl Kylar. „Nikdy jsem nikoho nemučil, Jarle, ale vím, jak na to.“ „Jestli se mě chystáš mučit, tak už jsi začal, můj příteli.“ Měřili se pohledy, dokud Kylar poraženecky neuhnul. „Pokud potřebuješ pomoci s čímkoliv jiným, udělám to, Kylare. Doufám, že to víš.“ „Vím,“ povzdechl si Kylar. „Jen buď připravený, Jarle. Věci se vyvíjejí rychleji, než by kdokoliv čekal.“ Někdo zaklepal na dveře.

„Ano?“ zeptal se Jarl.

Do kanceláře strčil svou holou hlavu bodyguard. „D… Durzo Blint vás chce vidět, pane.“ Vypadalvyděšený.

Kylar se pokusil použít svůj Talent a zahalit se stíny, jak to udělal, když přišel do Modrého kance.

Nic se nestalo. A do hajzlu. Prakticky skočil pod Jarlův psací stůl.

„Pane?“ zeptal se strážný, Kylara skrz štěrbinu, kterou si otevřel, neviděl.

„Ehm, pošlete ho dovnitř,“ řekl Jarl.

Dveře se zavřely a brzy znovu otevřely. Kylar se neodvažoval podívat. Kdyby vystrčil dostatečně velkou

část obličeje, aby ho viděl, Durzo by ho mohl zahlédnout.

„Nemíním marnit čas svůj ani tvůj,“ slyšel Kylar Durza mluvit. Měkké kroky rychle prošly po podlaze, stůl zasténal, jak si na něj někdo sedl. „Vím, že jsi Kylarův přítel,“ řekl Durzo jen pár palců nad Kylarem.

Jarl vydal souhlasný zvuk.

„Chci, abys mu co nejrychleji předal zprávu. Už jsem mu ji poslal, ale musím si být jistý, že ji dostane.Vyřiď mu, že s ním musím mluvit. Budu u Ožralé děvky. Budu tam příští dvě hodiny. Řekni mu, že to bude arutayro.“

„Vyhláskujte to,“ vyzval ho Jarl, přišel ke stolu a vytáhl brk z kalamáře.

Durzo to vyhláskoval a Jarl vydal přiškrcený zvuk protestu ve chvíli, když ho Durzo chytil pod krkem.

„Dones mu to rychle, prodejný hošíku. Je to důležité. Osobně se mi zodpovídáš za to, že se to k němu

dostane.“ Stůl znovu zaprotestoval, když Durzo vstal a odešel.

Jakmile se dveře zavřely, Kylar se vyplížil zpod stolu.

Jarl vytřeštil oči. „Ty jsi byl pod stolem?“

„Já všechno neřeším okázalými triky.“

Jarl zavrtěl hlavou. „Ty jsi neuvěřitelný.“ Když mu podával papír, který držel, zeptal se: „Co znamená

arutayro?“

„Nekrvavě. Znamená to, že se při setkání navzájem nezabijeme.“

„A ty mu věříš? Poté co ses ho minulou noc pokusil zabít?“

„Blint mě zabije, ale udělá to profesionálně. Myslí si, že si to zasloužím. Nevadí, když použiji okno? Musím

toho ještě spoustu zařídit, než se s ním setkám.“

„Posluž si.“

Kylar otevřel okno, pak se otočil k příteli. „Omlouvám se. Musel jsem to zkusit. Musím ji zabít a ty jsi bylnejrychlejší způsob, jak ji najít.“

„Mrzí mě, že jsem ti nemohl pomoci.“

Když se vyplížil z okna, Kylar se odsunul z Jarlova dohledu a znovu se pokusil vyvolat stíny. Tentokrát to šlo snadno. Perfektní. Nedokázal ani říct, co předtím v kanceláři udělal jinak.

Při Andělech noci. Kylar si uvědomil, že naučit se kontrolovat Talent by bylo obtížné, i kdyby mu to Durzovysvětlil. Zjistit to vlastními silami bude skoro nemožné.

Vrátil se k oknu. Jarl je po minutě zkontroloval, pak přešel ke stolu a rychle napsal vzkaz. Přivolal si dokanceláře kluka a zprávu mu předal.

Kylar obešel budovu a sledoval kluka, který vyšel postranním vchodem. Věděl, že mu Jarl nic neřekne, adoufal, že se jeho přítel nikdy nedozví, že ho i tak využil.

Ne všichni poslíčci odváděli svou práci stejně poctivě. Někteří si předali vzkaz tak nenápadně, že je Kylarsotva zahlédl. Ostatní prostě podali zprávu dalšímu klukovi.

Trvalo půl hodiny, než se dostali k malému domku na východním břehu. Kylar poznal strážného, jenž odposledního kluka zprávu převzal. Byl to Ymmuri s mandlovýma očima a rovnými černými vlasy. Kylar tohomuže viděl už dřív v domě Mámy K. To mu stačilo. Máma K. tam byla. Kylar si to s ní vyřídí později.

Zamířil k Ožralé děvce.

*

Durzo Blint seděl zády ke zdi, na stole zakrytý balíček. Kylar se k němu přidal, odepnul si opasek a položilna něj všechny zbraně, dýku a wakizashi zastrčené v opasku, ceuranský jedenapůlruční meč ze zad, dvědýky z rukávů, vrhací nože a šipky připnuté k pasu a tanto zastrčené v jedné botě.

„Všechno?“ zeptal se Blint sardonicky.

Kylar sroloval opasek a položil ho vedle Blintova balíčku, který byl stejně velký. „Vypadá to, že se oba brzy pustíme do práce.“

Blint přikývl a odložil korbel slabého ladešianského ležáku doprostřed prkna, aby se nedotýkal mezer. „Chtěl jste se mnou mluvit?“ řekl Kylar a přemýšlel, proč Blint pije. Blint před zakázkou nikdy nepil. „Mají moji dceru. Vyhrožují mi. Věřím jim. Ten Roth je opravdový bastard.“

„Zabijí ji, když jim nedáte ka’kari,“ dovtípil se Kylar.

Blint se místo odpovědi jen napil.

„Takže mě musíte zabít,“ řekl Kylar.

Blint se mu podíval do očí. Bylo to ano.

„Je to jen obchod, nebo jsem selhal?“ zeptal se Kylar, žaludek měl jako na vodě.

„Selhal?“ Blint vzhlédl od piva a odfrknul si. „Mnoho wetboyů projde Zkouškou. Někdy je vytvořená pro

učedníky wetboyů, kteří mají vážnější problémy, cokoliv, co brání talentovaným učedníkům stát senadaným wetboyem. Někdy ji podstoupí i wetboy, který se stal mistrem. Je to jeden z důvodů, proč je tak málo starých wetboyů. Mou Zkouškou byla Vonda, Gwinveřina mladší sestra. Mysleli jsme si, že se milujeme. Mysleli jsme si, žese na nás některé skutečnosti nevztahují. Stal jsem se wetboyem s očividnou slabinou a Garoth Ursuul jiunesl. Hledal ka’kari a stále ho hledá. Stejně jako já.“

„Já nevím, o co tady vlastně běží. Dokonce ani nedokážu pokaždé použít svůj Talent. Můžu používat ka’kari, když ho ani nemám u sebe?“

„Přestaň mě přerušovat. Tenhle příběh má pointu a ty bys měl nejlépe vědět, že mě nemáš přerušovat,protože jsi ode mě každý den dostával lekce a protože tě musím zabít,“ řekl Durzo. „Stačí říct, že mocka’kari je obrovská. Celé roky jsem se snažil jedno získat. Garoth Ursuul dělal to samé. Myslel si, že mu ka’kari dá výhodu nad ostatními princi a vürdmeistery, aby se mohl stát Bohokrálem. Tak unesl Vondu a řekl mi, kde ji drží, a řekl mi, že ji zabije, když půjdu po ka’kari.“

„Vy jste to s výhrůžkami nikdy moc neuměl,“ řekl Kylar.

„Já jsem to s výhrůžkami vždycky uměl,“ opravil ho Durzo. „Podstatné bylo, že na získání ka’kari jsem mělomezený čas. Muž, který si ka’kari údajně připoutal, ležel na smrtelné posteli, takže jsem ho musel získathned po jeho smrti. Garoth Vondu přirozeně držel mimo město. Věděl jsem, že Sa’kagé se v noci chystá toho muže otrávit. Hádám, že Garoth to věděl taky. Nemohl jsem být na dvou místech zároveň, takže jsem se musel rozhodnout.

Já jsem Garotha Ursuula znal. Je to mistr pastí. Je mazanější než já. Nevyzpytatelnější. Proto jsem simyslel, že když pro Vondu přijdu, tak mě zabijí buď jeho pasti, nebo vürdmeisteři. Věděl jsem, že jednapast, kterou použije, spustí při mém vstupu a zabije ji. To by mu bylo podobné, zvrátit můj pokus ozáchranu Vondy v to, co ji zabije. Když k tomu dostane ka’kari, bude to pro něj ještě příjemnější pocit. To byla má Zkouška, Kylare. Měl jsem se vrhnout do pasti ve snaze stát se hrdinou, nebo jsem měl použíthlavu, uvědomit si, že je Vonda ztracená, a vzít si ka’kari?“

„Vybral jste si ka’kari.“

„Byl to padělek.“ Durzo si prohlížel desku stolu, hlas se mu třásl. „Potom jsem běžel, ukradl koně, uhnalho k smrti, ale od úsvitu uběhla už hodina a půl, když jsem se dostal k domu, kde drželi Vondu. Byla mrtvá. Zkontroloval jsem všechna okna, ale nenašel jsem ani stopu po pastech. Nikdy jsem nezjistil, jestli jsem je nenašel proto, že byly odstraněné, čistě magické, nebo že tam žádné nebyly. Bastard. Udělal tonaschvál.“ Blint si dopřál dlouhý doušek piva. „Jsem wetboy a láska je smyčka. Jediný způsob, jak jsemmohl svou volbu odčinit, byl stát se nejlepším wetboyem všech dob.“

Kylar ucítil v krku knedlík.

„Proto nesmíme milovat, Kylare. Proto jsem dělal vše, abych ti v tom zabránil. Udělal jsem chybu, jednoujsem si dovolil být slabý a teď po všech těch letech mě to dohnalo. Nezemřeš, protože jsi selhal, Kylare.Zemřeš, protože jsi to dokázal. Takhle to chodí. Ostatní vždycky platí za moje selhání. Já selhal, Kylare, protože jsem si myslel, že jsem svou Zkoušku zvládl. Mýlil jsem se. Život je ta Zkouška.“

Z toho, co mohl Kylar vidět, ta volba Durza nikdy nepřestala pronásledovat. Ten muž byl jako skořápka.Byl legendární wetboy, ale obětoval tomuto bohu úplně všechno. Kylar si vždycky přál být jako Durzo,vždycky měl jeho schopnosti v úctě. Durzo byl nejlepší, ale kdo byl muž za legendou?

„Mou Zkouškou je tedy Elene.“ Kylar se pousmál nad prázdnotou ve svém nitru. „Není žádná možnost, žebys bojoval se mnou proti nim?“

„A nechal Rotha, aby mučil a zabil moji dceru? Tohle jsou mé možnosti, chlapče, zemřeš ty, nebo mádcera.“ Durzo vytáhl z měšce zlatý gunder. „Koruna, Roth vítězí, hrad, prohrávám já.“

Vyhodil minci do vzduchu. Odrazila se od stolu a pak přistála na hraně.

„Vždycky je další možnost,“ řekl Kylar a pomalu uvolnil svůj Talent. Zatraceně, ono to opravdu zabralo.

Blint odsunul svůj prázdný korbel ze středu stolu a pak ho vrátil zpátky. „Skoro patnáct let jsem strávilsnahou získat Glób čepelí, Kylare. Nevěděl jsem, kde je. Nevěděl jsem, jestli si ho někdo nepřipoutal.Nevěděl jsem, jaké magické ochrany ho chrání. Znal jsem lidi, jako jsi ty, kteří by měli být schopni ka’karipřivolat, a že tvá touha po něm to volání ještě posílí. Proto jsem tě bral na zakázky do každého koutuměsta. Jak jsem mohl vědět, že ho má král Gunder a že ho považuje za pouhý šperk? Nikdo o němnemluvil, protože nikdo nevěděl, že je zvláštní. Nikoho nezajímalo. A já si začal myslet, že jsem se možnámýlil a že tvůj Talent je jen zablokovaný. Že když tě dostatečně postrčím, tak svůj Talent použiješ. Po patnácti letech práce, myslíš si, že to nechám jen tak plavat? Myslíš si, že je snadné vzdát se patnácti letživota?“

„Ale vy to uděláte.“ Kylar byl ohromen.

„Do pekel, ne. Jakmile ho budu mít, nikdy se ho nevzdám,“ řekl Durzo. Ale Kylar mu nevěřil. Blint celoudobu plánoval, že mu ka’kari dá, dokud nepřišel Roth.

„Mistře, spolupracujte se mnou. Spolu dokážeme Rotha porazit.“

Durzo na okamžik ztichl. „Víš, býval jsem jako ty, chlapče. Dlouhou dobu. Měl bys mě tenkrát znát. Líbilbych se ti. Mohli bychom být přáteli.“

Já vás mám rád, mistře. Rád bych byl vaším přítelem, řekl Kylar, ale jen ve své mysli. Ta slova se nějaknedokázala prodrat k jeho rtům. Možná na tom nezáleží. Durzo by mu stejně nevěřil.

„Roth je khalidorský princ, chlapče. Má vürdmeistera. Brzy bude mít víc čarodějů, než je v jižních zemích mágů, a k tomu armádu. Ovládá Sa’kagé. Není žádná naděje. Není způsob, jak se mu teď postavit. Ani sami Andělé noci by se o to nepokusili.“

Kylar rozhodil ruce, otrávený Blintovým fatalismem a jeho pověrčivostí. „A já si myslel, že jsou

nepřemožitelní.“

„Jsou nesmrtelní. To není to samé.“ Blint rozkousl stroužek česneku. „Můžeš si z mého domu vzít, co budeš chtít. Nechci, abys zemřel jen proto, že budu mít lepší vybavení.“

„Nechci s vámi bojovat, mistře.“

„Budeš bojovat. Zemřeš. A budeš mi chybět.“

„Mistře Blinte?“ Kylar si vzpomněl na něco, co řekl Dorian. „Co znamená mé jméno?“

„Kylar? Znáš význam slova cleave1?“

„Rozseknout, že?“ ujišťoval se Kylar. „Jako sekáček na maso.“

„Ano, má však i jiné významy. Při starých svatebních obřadech se vztah mezi manželem a manželkou

nazýval cleave.“

„Jako že žili odděleně?“

Blint se pousmál, ale temný mrak nad jeho hlavou nezmizel. „Svým způsobem také. Cleave totižznamenalo ‚spojit se‘, ale zároveň i ‚každý zvlášť‘. Dva opačné významy. Tvé jméno je stejné. Znamená Ten, co zabíjí i Ten, co je zabit.“ „Tomu nerozumím,“ nechápal Kylar.

„Porozumíš. Nechť na tebe Andělé noci dohlédnou, chlapče. Pamatuj si, že oni mají tři tváře.“

„Cože?“

„Odplatu, Spravedlnost a Slitování. Oni vždycky ví, jakou tvář mají ukázat. A zapamatuj si rozdíl mezipomstou a odplatou. Teď odsud zmiz.“

Kylar vstal a nacvičenými pohyby se znovu vybavil svými zbraněmi. Když vstával, zavadil stehny o stůl avyvážená mince se zakymácela a spadla dřív, než ji mohl zastavit svým Talentem. Ignoroval to, odmítal topřijmout jako znamení. „Mistře Blinte,“ řekl, podíval se mu do očí a uklonil se. „Kariamu lodoc. Děkuji vám. Za všechno.“

„Ty mi děkuješ?“ odfrknul si Blint. Zvedl minci. Byl to hrad. Hrad, prohrávám já. „Děkovat mi? Ty jsi bylvždycky úžasně milé dítě.“

50.

Kylar měl hodinu, než po něm Durzo půjde. Věděl to, protože viděl Blinta vypít plný korbel piva a Durzonikdy nepracoval, když měl vypito.

Byl to nejlepší čas zajít do bezpečného domu mistra Blinta. Mohl by mít štěstí a dokázat odhadnout, jak seho mistr Blint pokusí zabít, podle chybějící výbavy.

Z opatrnosti šel k bezpečnému domu postranními uličkami. Během chvilky zneškodnil past na zámku, pak dveře prohlédl kvůli druhé pasti. Kdyby na něj bylo vidět, připadal by si zranitelný, ale jeho Talent hotentokrát poslechl a zahalil stíny. Stále neměl tušení, jak dobře je ukrytý, ale ve stinné a málo používanéulici se cítil bezpečně a dával si na čas. Druhá past byla zapuštěná ve dveřním rámu naproti klice. Kylarzavrtěl hlavou. A Blint tvrdil, že to s pastmi neumí. Nastražit past, která jako spoušť využívá povolení

tlaku západky, nebyl snadný úkol.

Když past zneškodnil, začal Kylar páčit zámek. Blint mu vždycky říkal, že nastražit na dveře víc než dvěpasti je mrhání časem. Někoho můžete dostat první pastí, když ji však umístíte nedbale, začne býtdotyčný příliš sebejistý a vy jej můžete dostat dokonale umístěnou druhou pastí. Jen takový idiot by paknezkontroloval dveře natolik pečlivě, že by nenašel všechno, co jste se pokusili skrýt.

Kylar se neobtěžoval šátráním. Na těchto dveřích trénoval léta, takže západku zatlačil téměř okamžitě.Pak se ho zmocnilo neblahé tušení. Roztáhl prsty a upustil paklíč právě ve chvíli, kdy pružina spustila.Černá jehla vystřelila mezi roztaženými prsty, zavadila o kloub a málem propíchla kůži.

„Uf.“ Černá směs na jehle byl blín s klejichou. Nebylo to smrtelné, ale zasaženému by bylo několik dní zlea moc daleko by se nedostal, až by jed začal působit. Byla to zákeřná past, a její přítomnost znamenala,že ho mistr Blint stále zkouší. Jen idiot by pečlivě nezkontroloval dveře, když tam našel dvě pasti. Bohové.

Kylar obezřetně vstoupil dovnitř. Tenhle bezpečný dům nebyl tak prostorný jako ten, kde strávil prvníměsíce u mistra Blinta, a vzhledem ke zvířatům uvnitř byl příšerně hlučný, páchnoucí a špinavý.

Teď byla zvířata pryč. Kylar se zamračil. Zběžná prohlídka mu potvrdila, že tu ještě ráno byla.

Když šel dál, všiml si Kylar dopisu na Durzově stole. Vzal si do každé ruky nůž a dopis otevřel, aniž by se

ho dotkl. Pochyboval, že by Durzo na papír použil kontaktní jed, ale jeho by ani nenapadlo, že by wetboy

na dveře nastražil třetí past.

„Kylare,“ začetl se do Durzova těsného písma:

„Uklidni se. Zabít tě kontaktním jedem by bylo příšerně neuspokojivé. Jsem rád, že tě nedostala třetí past,ale pokud ses spoléhal na to, co si myslíš, že o mně víš, tak sis to zasloužil.

Budeš mi scházet. Nikdy jsem se k rodině nepřiblížil víc než s tebou. Omlouvám se, že jsem tě do tohoživota zatáhl. Máma K. a já jsme udělali vše, aby se z tebe stal wetboy. Předpokládám, že jen tvouzásluhou jsme neuspěli. Znamenáš pro mě víc, než bych si kdy pomyslel, že by pro mě mohl někdo

znamenat.“

Kylar zamrkal slzícíma očima. Nebyl způsob, jak by dokázal zabít muže, který tohle napsal. Durzo pro něj

byl víc než mistr, byl mu otcem.

„Dnes v noci to skončí,“ pokračoval dopis. „Jestli chceš zachránit svého přítele, měl bys mě raději najít. –

Thorne.“

Thorn2? No, Blint byl dost naježený, aby si říkal trn, ale on by se obvykle takhle nepřepsal. A co mysleltou záchranou přítele? Ví Durzo, kde je Elene? Proč jí vyhrožoval? Nebo mluvil o Jarlovi? Kylarovi se zobličeje vytratila všechna krev.

Zvířata byla pryč. Vše ostatní, co Blintovi patřilo, tu zůstalo, takže se nestěhoval.

Zvířata by kuchaři připadala v pořádku a na ochutnávači, který by maso kontroloval, by se nemuselo nicprojevit celé hodiny, dost času, aby se jídlo naservírovalo.

Blint pil jen tehdy, když dokončil zakázku.

Zvířata byla pryč. Všechna. Nebylo mnoho míst, kde by je vzali všechna.

„A do hajzlu.“ Blint otráví šlechtice na oslavě slunovratu. Elene tam samozřejmě nebude. Stejně tak Jarl.Blint musel vědět něco, co on ne. Muselo to znamenat, že se oslavy zúčastní Logan.

Roth se pokusí o převrat. Dnes v noci.

Kylarovi se zamotala hlava. Ruka narazila na stůl, když se o něj opřel, baňky a kádinky zacinkaly. Jeho oči

si našly tu, na kterou zíral celé roky. Kobří jed tam byl. To bylo laciné. Blint svou hrozbu mínil vážně. Poarutayro rozhovoru a po přečtení dopisu by si Kylar mohl myslet, že ho Blint nezabije. Ale on ho zabije.Před lety překročil hranici, když nechal zemřít Vondu, a nebylo pro něj cesty zpět.

To byl klasický Durzo Blint. Dával Kylarovi šanci, dal mu dost informací, aby si to spojil dohromady, dal

mu dostatečnou motivaci, aby bojoval, ale až dojde k boji, Blint udělá vše, co bude v jeho silách, abyvyhrál. Vždycky to tak udělal.

Kylarovo tělo vědělo, co dělat, i když jeho mysl ještě bloudila v dáli. Protáhl bavlněnou nit drobnýmiotvory v čepeli travičského nože a ukápl na ni kobří jed.

Logan neměl rád králíky, proto si připravil protilátky na jedy, kterými krmil bažanty a špačky, a doufal, žese Logan ani nedotkne vepřového. Samo o sobě smrtelné nebylo, ale na tenhle jed žádný protijedneexistoval. Pokud se Loganovi udělá opravdu zle, Kylar by ho odnést nedokázal.

Bez mýdla si vydrhl celé tělo, aby minimalizoval jakýkoliv zápach. Připoutal si dýky k holým zápěstím ajedno tanto k lýtku. Natáhl si kalhoty a košili, obojí těsné, s černými skvrnami a vyrobené z gandianskébavlny. Nasadil si postroj na zbraně. Zkontroloval opasek kvůli jedům a vrhacím kotvám. Zastrčil travičský

nůž do speciální pochvy. Vzal si své dýky a jedenapůlruční meč.

Pak zahlédl Odplatu. Blint nechal velký černý meč na zdi. Nechal Kylarovi svůj oblíbený meč. Nepochybněpři tom prohodil nějaký vtípek o tom, že si ho později vezme z jeho mrtvého těla, nebo že ho nebudepotřebovat, když se to vyvine opačně.

On to myslí vážně. Opravdu to bude na smrt. Kylar uctivě zvedl meč a připásal si ho na záda. Byl těžší než

ten, který obvykle používal, ale s pomocí Talentu bude dokonalý.

Konečně připravený přišel ke dveřím, pak se zastavil. Opřel se hlavou o dřevo a prostě dýchal, jen dýchal.

Jak se to mohlo tak zvrtnout? Dnes večer on nebo mistr Blint zemře. Kylar ani nevěděl, co udělá, aždorazí na hrad. Když ale neudělá nic, zemře Logan.

51.

Durzo se plížil mezi trámy podpírajícími střechu nad Velkým sálem na hradě Cenarie, celý zahalený vestínech. Jeho práce měla spoustu podob. Vždycky se mu to líbilo. Nikdy však netoužil stát se komornou.

Přesto se nějak ocitl tady, přejížděl vlhkým hadrem po dřevě, pečlivě stíral prach a pomalu se posouvalvpřed, když předtím vyčistil každý palec dřeva před sebou. Jako by nestačilo, že visel padesát stop nadpodlahou haly, trámy dlouho nikdo nevyčistil. A Durzo se nerad špinil.

Přes veškerou opatrnost si nedokázal pomoci a čas od času uvolnil malé chomáče prachu, které odlétlyjako mraky plné sněhu a snášely se dolů, kde odhalovaly jeho jinak neviditelný postup.

Šlechtici dole se ke stropu naštěstí nedívali. Oslavy byly v plném proudu. Události předchozí noci semvylákaly úplně všechny. Hlasy stoupaly ke stropu jako nezřetelný hukot, jak muži a ženy slavili letníslunovrat a klevetili o tom, co by teď král mohl udělat. Největší sousto pro ně podle všeho představovalydohady, co v čele stolu pohledává Logan. Věděli, že ho zavřeli, a nemohli od něj odtrhnout oči. Co tadydělá?

Sedící Logan vypadal jako odsouzenec, a přesně z toho Durzo krále podezříval. Jak znal Aleina, mohl siLogana povolat, aby ho veřejně ponížil před všemi šlechtici říše. Možná tu oznámil Loganův rozsudeksmrti. Možná ho přímo tady u stolu vykoná.

Durzo se znovu pohnul a uvolnil velký chuchvalec desítky let starého prachu. Bezmocně ho sledoval, jakve spirále klesá k jednomu z postranních stolů. Část chuchvalce se rozptýlila ve vzduchu, ale zbytekdopadl na paži gestikulující šlechtičny.

Ta si ruku otřela a bez přerušení pokračovala ve vyprávění.

Durzo zaskřípal zuby, setřel další prach a pomalu se posunul dál. Dělal chyby. Jistě, on si vždyckynamlouval, že dělá chyby. Udržovalo ho to ve střehu. Ale dnes to možná byla pravda. Stalo se toho příliš.

Bylo to až moc osobní.

Durzo dorazil ke spoji, kde se střetávalo několik trámů, aby podepřely střechu. Neexistoval způsob, jakzůstat na trámu a pokračovat dál. Bude muset projít kolem nebo pod ním. Ať to trámoví navrhovalkdokoliv, na pohodlné plížení při tom nemyslel.

Durzo si na zápěstí nasadil háky a zaťal prsty do dvou trámů, které se tu střetávaly. Bolelo to, ale wetboyse naučil bolest ignorovat. Vyšvihl se do prostoru, opustil nohama trám. Napadlo ho, co by si asi tlustášlechtična pod ním pomyslela, kdyby její večeři najednou rozmetal padající stín. Přenesl celou svou váhuna konečky prstů, aby je tak bolestivě zaťal hlouběji do praskliny v trámu, pak uvolnil pravou ruku a

minul pevné místo, kde se trámy spojovaly.

Zvládnul to jen díky svému dlouhému rozpětí. Třemi prsty si našel prasklinu na opačné straně trámu.Uvnitř však bylo příliš mnoho prachu, a když přesunul váhu, prsty vyklouzly.

Blint vytočil zápěstí. Spadl o tři palce a pak se hák na zápěstí zachytil v prasklině, kterou jeho prstyopustily. Hák držel. Blint se pustil levou rukou, znovu se zhoupnul, teď by spadl přímo na šlechtičnu, nena její jídlo. Vytáhl se po železném háku zakusujícím se do jeho zápěstí a podařilo se mu natáhnout dostvysoko, aby se prsty zachytil trámu. Znovu se zhoupnul, vytáhl hák a přidržel se okraje trámu i druhou

rukou.

Visel tam, na konečcích prstů nesl váhu celého těla, prsty mu klouzaly po palcové vrstvě prahu, ale oběruce měl na správné straně trámu. Jak ho jen napadlo, že to bude fungovat?

S nacvičenou lehkostí se zhoupnul do strany a zahákl se o trám nohou. Hbitě se vytáhl zpátky na trám,nevšímal si prachu, který při tom shodil. Některým rizikům se vyhnout nejde.

A některým ano. Já jsem svá rizika úplně neminimalizoval, co? Durzo se na to snažil nemyslet, ale plíženíse po trámech, při němž vypadal trochu jako komorná, nevyžadovalo plnou pozornost. Dal Kylarovi dostindicií, aby mohl zastavit, co tady Roth chystá. A poskytl mu motivaci, aby se ujistil, že půjde raději sem,místo aby utekl z města. Smůla, starý brachu. Ale co pro něj teď znamenala smůla? Prohraje, ať udělá

cokoliv.

Král v čele stolu vstal. Tvář měl rudou a vrávoral. Pozvedl sklenici. „Mí přátelé, mí poddaní, dnes je letníslunovrat. Máme toho hodně, co můžeme oslavit, a stejně se tak stala spousta věcí, kvůli kterýmtruchlíme. Já, nenacházím slov ve světle toho, co se stalo v posledních dnech. Naše království utrpělobolestnou ztrátu Catrinny Gyrové, kterou s veškerým jejím služebnictvem zavraždil její krvelačný manžel,a přišlo i o milovaného prince.“ Král poslední slova zakoktal a jeho emoce byly tak patrné, že se nejednyoči v sále zaplnily slzami. Princ byl mladý a temperamentní, i když trochu pošetilý, a Gyrové byli

respektovaní celá desetiletí a jejich rod celé generace.

„Dnes jsme se shromáždili, abychom oslavili letní slunovrat. Někteří možná nechápou, proč slavíme vestínu tak temných skutků. Řekneme vám proč. Dnes chceme oslavit životy našich milovaných, ne truchlitkvůli jejich smrti.“ Po králově levici lord generál Agon přikyvoval hlavou, ve tváři souhlasný výraz. Durzaby zajímalo, jak velká část projevu pocházela od Agona. Předpokládal, že většina.

Král upil ze sklenice, zapomněl, že je uprostřed proslovu. Šlechtici v sále vypadali zmatení. Měli by senapít, nebo král ještě neskončil? Polovina jich začala pít, ale král pokračoval, přidal na hlase. „Řeknu vám,

proč jsme tady. Jsme tady, protože bastardi, kteří zavraždili mého syna, mě nezastaví! Oni měnedostanou. Nezastaví mě v ničem, co si sakra usmyslím!“

Lorda generála Agona to znepokojilo. Aleine IX. sklouznul od královského plurálu k první osobějednotného čísla. Musel toho mít vypito mnohem víc, než se zdálo.

„A já vám řeknu, co vašeho panovníka potěší. Dnes v noci jsou tady intrikáni, spiklenci, zrádci! Ano! A jávám přísahám, vy zrádci, že zemřete!“ Král zrudnul vzteky. „Vím, že tady jste. Vím, co chystáte. Ale vy

jebáci se mnou nevyjebete!“

No vida, vypadá to, že se naučil nové slovo.

„Ne, Brante, posaď se!“ okřikl král vstávajícího generála.

Šlechtici vyděšeně zmlkli.

„Někteří z vás nás zradili Khalidoru. Zavraždili jste našeho prince! Zabili jste mého chlapce! Logane Gyre,

vstaň!“

Serah Drakeová seděla kvůli svému stavu vzadu, ale Durzo i seshora viděl hrůzu v její tváři. Myslela si, že

král nechá Logana veřejně popravit, a nebyla sama.

Otřesený Logan Gyre vstal. Byl pohledný a Durzo věděl, že u lidí vzbuzuje úctu a je stejně oblíbený mezi

šlechtici i prostým lidem ve městě.

„Logane,“ zvolal král, „byl jsi obviněn ze smrti mého syna. A přesto tu teď jsi a oslavuješ! Zabil jsi mého

chlapce?“

Několik šlechticů zděšeně vykřiklo, provolávalo, že Logan by se nikdy ničeho podobného neúčastnil.Královští vojáci vypadali vystrašení. Pohledem hledali radu u kapitána Arturiana. Ten přikývl a dva strážní

se postavili vedle Logana.

No, pomyslel si Durzo, který se konečně dostal nad čelo stolu, kde seděli král a Logan, jestli jsem Kylara

nedonutil výhrůžkami, aby mě zabil, tak tohle určitě zabere. Nevinní vždycky prohrávají.

„Nechte ho mluvit!“ zahřměl král. Doprovodil to proudem kleteb a dav se utišil. Napětí by se dalo krájet.

Logan promluvil hlasitě a zřetelně: „Vaše Výsosti, váš syn byl mým přítelem. Veškerá obvinění odmítám.“

Král na delší chvíli ztichl. Pak řekl: „Věříme vám, vévodo Gyre.“ Otočil se ke šlechtě. „Lord Gyre byl v

našich očích shledán nevinným. Logane Gyre, budeš za všech okolností sloužit své zemi?“

Durzo se zastavil, stejně ohromený jako šlechtici dole.

„Budu,“ prohlásil jasně Logan, i když v jeho tváři bylo patrné napětí. Jeho oči si našly Serah Drakeovou.

Co se to tady sakra děje? Tohle vypadalo jako připravený scénář.

„Pak tě, lorde Gyre, prohlašujeme korunním princem Cenarie a oznamujeme, že jsi se dnes odpoledne

oženil s naší dcerou, Jenine. Logane Gyre, budeš naším dědicem, dokud se dědic nenarodí v královském

rodu. Přijímáš tuto povinnost a poctu?“

„Přijímám.“

Jenine Gunderová se postavila vedle Logana, vypadala nejistá, jak už patnáctiletí bývají. Durzo od Serah

Drakeové zaslechl tichý pláč. Ruce jí vylétly k ústům. Pak utekla. S výjimkou Logana a Durza si toho nikdonevšiml, protože všeobecné veselí vypuklo zrovna ve chvíli, když běžela k východu, a šířilo se od hrdla k

hrdlu.

Král usrkl víno a šlechtici se připojili k jeho přípitku a provolávali Loganovi: „Princ Gyre! Princ Gyre! Logan

Gyre!“

Král se posadil, ale jásot pokračoval. Všechny oči se upnuly k Loganovi a Jenine. Král vypadalpodrážděný. Šlechtici možná křičeli „princ Gyre“ místo tradičního „princ Logan“ prostě proto, že se to lépeprovolávalo, ale také mu to připomínalo, že Logan není Gunder, a že to každého těší.

Logan uctivě, i když trochu prkenně, poděkoval za potlesk, pokývl svým přátelům a pak se začervenal,když mu jeho novomanželka stiskla ruku. Její tvář vyzařovala rozpaky vyvolané její smělostí i obdivem kmanželovi. Šlechtu to okouzlilo. Ale jak se souhlasné provolávání stupňovalo, král vypadal víc a vícroztrpčený.

A přesto jásot stále pokračoval. Služebnictvo se radovalo. Strážní se radovali. Jako by šlechta cítila, že je z

jejich budoucnosti odvanut černý mrak. Nejeden říkal: „Jakým králem může Logan Gyre být!“ Zazněloněkolik hurá!

Aleine Gunder znovu zrudnul, ale nikdo mu nevěnoval ani tu nejmenší pozornost.

„Princ Gyre! Princ Gyre!“

„Dlouhý život princi Gyrovi! Hurááá!“

Král vztekle vyskočil na nohy. „Teď jdi! Jdi si užít svého manželství!“ zakřičel na Logana, který stál jen pětkroků od něj. Lord generál Agon vstal, ale král ho hrubě odstrčil.

Šokovaný Logan se podíval na Aleina. Šlechta ztichla.

„Jsi hluchý?“ zakřičel král. „Běž opíchat moji dceru!“

Princezna zbledla. Stejně tak Logan. Pak zrudla hanbou. Vypadala, jako by se chtěla propadnout dopodlahy. V tu samou chvíli stěží kontrolovaný vztek polil Loganův obličej jako rudá vlna. Čestnou stráž po

jeho boku to ohromilo. Durza napadlo, jestli se král nezbláznil.

Šlechtici nevydali ani hlásku. Nikdo ani nedýchal.

„Běž! Vypadni! Opíchej ji. OPÍCHEJ JI!“ ječel král.

Logan, chvějící se a zsinalý vzteky, odvrátil zrak a odvedl svou ženu z haly. Nervózní strážní ho

následovali.

„A vy ostatní,“ pokračoval král, „zítra budeme truchlit za mého syna a já přísahám, že zjistím, kdo zabilmého chlapce, i kdybych měl většinu z vás pověsit!“

Král si nečekaně sednul a začal brečet jako malé dítě. Na místě zamrzlý Durzo celou slovní přestřelku

sledoval. Šlechtici vypadali zmatení, vystrašení. Pomalu se posadili, v tichosti zírali na krále.

Durzovy myšlenky běžely jako o závod. Tohle Roth nepředpokládal. Nemohl. Ale Durzo si byl jistý, že seRoth nachází v hradu, možná přímo tady v hale. Strážný jednoho z menších rodů byl jeho spojka. Až sisundá přilbu, převrat započne.

Chvíli mu trvalo, než strávil, co se právě stalo, ne královo šílenství, ale Loganovu svatbu. Byl to brilantnítah. Když teď krále zabijí, tak místo aby čtyři rody vznesly nárok na trůn, zatímco bude Logan Gyre hnítve Chřtánu, Logan Gyre se stane nezpochybnitelným králem. S jeho pověstí a souhlasem rodu Gunderů si

získá poslušnost rodů rychleji, než by to kdy dokázal král Gunder.

Byl to brilantní tah, ale přišel příliš pozdě. Roth měl na hradě rozmístěné své muže. Pravděpodobně sinemohl dovolit jakékoli zdržení. Kdyby převrat naplánoval na zítřek, Loganova svatba by možná všechnozměnila. Teď se jen Logan a Jenine přidají na seznam lidí, kteří musí zemřít.

Ukázalo se, že Roth se zachoval přesně tak, jak Durzo předpokládal. Sluha přistoupil ke spojce a něcořekl. Muž přikývl a stáhnul si přilbu. Převrat začal.

Veškeré úpravy v Rothově plánu teď budou zahrnovat zabití prince Logana Gyra, který byl příhodněodklizen do severní věže, kde ho snadno najdou. Roth bude asi chtít, aby se o tuhle práci postaral Durzo,ale on nemínil dát Khalidořanům tuhle příležitost. Udělá, co slíbil, ale Kylarova přítele nezabije.

Při prvním chodu dvořané snědli králíky, které jim Durzo připravil. Celý rok králíky krmil bolehlavem. Jehomnožství v jedné porci bylo příliš malé, aby se večeřícím něco stalo, kdyby předtím nesnědli i předkrm ze

špačků. Šlechtici to pocítí za méně než půl hodiny. Otrava bolehlavem začíná poklidně. Šlechtici už ztrácelicit v nohou. Když nic jiného, mohli si všimnout, že jim těžknou nohy. Brzy se ten pocit rozšíří. Pak začnouzvracet. Nešťastníky, co si přidali, zachvátí křeče.

Načasování bylo zrádné. Travičství nebyla exaktní věda a někdo by si zatím mohl všimnout, že je něcošpatně. Durzo musel jednat, než k tomu dojde.

Přivázal jeden konec lana k trámu. Byl z černého hedvábí, absurdně předražené, ale nejtenčí a nejméněviditelné lano, jaké Durzo vlastnil. Zajistil postroj, který navrhl speciálně pro tuhle misi, protáhl lanko

postrojem a sklouzl z trámu.

Vyrovnal houpání pod trámem a podíval se dolů na svůj cíl. Král byl přímo pod ním. Durzo srazil kolena azaklonil se. Postroj se mu zařízl do ramen a on se uvolnil, sjel dolů směrem k podlaze, hlavou napřed.

Teď bylo nejdůležitější načasování. V jedné ruce Durzo svíral lanko. Když si přivykl na svou polohu a tlak

postroje, mohl se rychle spustit k zemi nebo se snadno zastavit. Až se pohne, musí to být rychlé, byl

obklopený stíny, takřka neviditelný, ale lano zakrýt nemohl.

V tak prostorné místnosti by lano nad králem, které by se houpalo pod něčí váhou, upoutalo pozornost.

Královská stráž byla dobrá. Vin Arturian se o to postaral.

Durzo druhou rukou vytáhl dvě drobné pilulky. Obě obsahovaly směs různých hub. Durzo je dokázal

udělat malé, ale nerozpustí se moc rychle a prášek u téhle zakázky použít nemohl.

Šlechtici zůstávali potichu. Král už plakal míň, ale všiml si šlechticů, jak ho sledují.

„Na co zíráte?“ okřikl je. Pořádně je proklel. „Tohle je svatební hostina mé dcery! Pijte, zatraceně!

Mluvte!“ Král znovu usrkl vína.

Šlechtici předstírali, že spolu hovoří, a předstírání se brzy zvrhlo v zuřivé spekulace. Durzo si dokázalpředstavit, jak se dohadují, jestli král přišel o rozum. Přemýšlel o tom samém.

Zajímalo ho, co si pomyslí, až král vypije další pohár vína.

Přišel sluha a dolil králův pohár. Králův číšník nejprve víno ochutnal a poválel ho v ústech. Pak ho podal

králi, který ho s prásknutím položil na stůl.

„Vaše Výsosti,“ ozval se po králově levici lord generál Agon. „Mohu si s vámi promluvit?“

Král se otočil a Durzo povolil lano. Spadl dolů jako šíp. Deset stop nad stolem lano přitáhl a s trhnutím se

zastavil. Deset stop pořád bylo hodně vysoko, aby pilulky do poháru upustil bez komplikací, ale on to

cvičil. Lano se však napjalo a zkroutilo, najednou se začalo otáčet. Ne rychle, ale otáčelo se.

Nezáleželo na tom. Na další pokus nebyl čas.

První pilulka žbluňkla přesně doprostřed králova poháru. Druhá zasáhla okraj a odrazila se. Pilulka se

odkutálela pár palců po stole ke královu talíři.

Durzo chladnokrevně vytáhl další pilulku a upustil ji do poháru.

Král pozvedl pohár a chystal se napít, když se ozval lord generál Agon. „Vaše Výsosti, možná byste neměl

tolik pít.“ Natáhl ruku, aby mu pohár vzal.

Durzo neztrácel čas sledováním, co král udělá. Vytáhl krátkou foukačku a podíval se za Agona na královamága, Fergunda Sa’fastiho. Svého muže zahlédl, ale lano se otočilo dřív, než mohl šipku vystřelit.

Pokoušel se o zásah do nohy. Doufal, že bolehlav dostatečně ochromil mágovy nohy, a bodnutí si aninevšimne. Ale při další otočce neměl čistý výhled, protože král a lord generál divoce gestikulovali.

Zatracené róby. Mágova róba odhalovala sotva šest palců jeho lýtka. Durzo se znovu otočil a upustil odvýstřelu na lýtko. Mág šoupal nohama a Durzo měl jen jednu šipku, ať byla potažená čímkoliv, bylo to khalidorské tajemství, které dokázalo vyřadit mágovy schopnosti.

Durzo fouknul. Šipka se zabodla do mágova stehna.

Zahlédl v mágově obličeji záblesk podráždění. Mág se natahoval dolů ke stehnu, když do něj vrazil sluhaze Sa’kagé. „Omlouvám se, sire. Další víno?“ zeptal se muž mága a chňapl po šipce. Byl dobrý. Stakovýma rukama musel být jedním z nejlepších kapsářů ve městě. No jistě, Roth používal jen ty nejlepší.

„Můj pohár je plný, ty idiote,“ osopil se na něj mág. „Máš víno servírovat, ne ho upíjet.“

Durzo se převrátil a vytáhl se po laně, nebylo lehké šplhat po hedvábí. Když se dostal na trám, odpočinulsi. Netušil, jestli se král vína napije, nebo ne. Ale svou část splnil. Teď už mohl jen čekat.

52.

„Tak se zpij do němoty,“ zabručel Agon. Bylo mu jedno, jestli ho král uslyší. Bylo mu jedno, jestli ho král

zabije.

Zrovna když jsem si myslel, že toho bastarda dokážu zvládnout. Zneuctil vlastní dceru a zahanbil muže,

který se vzdal všeho, co miloval, aby posloužil trůnu.

Agon dokázal krále přesvědčit o správnosti svatby Logana Gyra a Jenine Gunderové, ale králi se tennápad hnusil. Záviděl Loganovi jeho vzhled a inteligenci, žárlil na to, jak ho lidé přijali, a vztekal se naJenine, že byla tak nadšená svatbou s Loganem, místo aby se rezignovaně podvolila.

Ale pokud Agon udělal za deset let služby tomu z pekla vyvrženému spratkovi něco užitečného, tak tobylo právě to, že přesvědčil krále, aby Logana jmenoval korunním princem.

Logan mu to nikdy neodpustí, ale bylo to pro dobro říše. Služba někdy vyžadovala činit věci, kterých by se

jinak za každou cenu vyvaroval. Služba Agona přinutila podřizovat se Aleinovi IX., jen služba. Stejně jakoAgon nebyl ani Logan muž, který by se vyhýbal svým povinnostem, ale stejně jako u Agona toneznamenalo, že by to dělal rád.

Logan bude Agona pravděpodobně nenávidět po zbytek jeho života, ale Cenarie získá dobrého krále. SLoganovou inteligencí, popularitou a bezúhonností by se země mohla stát něčím víc než jen doupětemzlodějů a vrahů. Agon byl ochotný tu cenu zaplatit, ale neměl z toho dobrý pocit. Viděl sám sebeLoganovýma očima, uvědomil si, že mu vnutil osud, který by si sám nikdy nevybral. Viděl výraz na tváři

Serah Drakeové. Logan bude žít s vinou z té zrady po zbytek života. Ten pohled ho spaloval. Agon sednes jídla nedokázal ani dotknout.

Král do sebe hodil zbytek vína. Šlechtici stále hučeli. Nebyla to živá konverzace, kterou by obvykle vedli oletním slunovratu. Jejich hlasy byly tlumené, pohledy kradmé. Každý nabízel svůj názor na to, co králdělá, proč jedním dechem vyhlásil dědice a pak ho urazil.

Bylo to šílené.

Král se pomalu vzpamatoval ze svého uslzeného ticha. Záštiplným pohledem se rozhlédl po Velké hale.

Jeho rty se pohybovaly, Agon se však musel naklonit, aby ho slyšel. Nepřekvapilo ho, že si král mumlalkletby, jednu za druhou, bezmyšlenkovitě vrčel v zajetí svého vzteku.

Pak král vyprskl smíchy. Hala znovu ztichla a král se zasmál ještě hlasitěji. Ukázal na jednoho šlechtice,skromného hraběte jménem Burz. Všichni sledovali králův prst a zírali na hraběte Burza.

Hrabě zrudnul, ale král nic neřekl. Jeho pozornost se toulala mezi šlechtici a znovu začal sám pro sebeklít. Šlechtici stále sledovali hraběte Burza a potom krále.

Pak kancléř Stilgor, který seděl v čele stolu, s výkřikem vstal a zaječel: „Něco je v jídle!“ Kancléř

zavrávoral a spadl zpátky na židli, oči v sloup.

Vedle něj se muž, kterého král vždycky nenáviděl, lord Ruel, svalil na stůl. Plácnul obličejem do talíře a

zůstal v něm ležet.

Král se zasmál. Agon se k němu otočil. Král se na lorda Ruela nedíval, ale načasování nemohlo být horší.

„Otrávili nás!“ vykřikl někdo.

„Král nás otrávil!“

Agon se obrátil, aby zjistil, kdo to vykřikl, ale nedokázal to poznat. Nekřičel to sluha? Sluha by se přece

nikdy neodvážil.

Další hlas vykřikl: „Král! Král nás otrávil!“

Král se smíchem vyskočil na nohy a opilecky se zapotácel. Křičel obscénnosti, zatímco ve Velké hale

vypukl chaos. Židle skřípaly, když lordi a jejich ženy vstávali. Někteří z nich se zapotáceli a upadli. Starý

lord se vyzvracel do svého talíře. Mladá lady se zhroutila na zem, dávila.

Agon už stál na nohou, křičel rozkazy vojákům.

Postranní dveře Velké haly se s prásknutím otevřely, dovnitř se vpotácel muž v uniformě Gyrů, ruce držel

nad hlavou, aby ukázal, že nemá zbraně. Jeho uniforma byla potrhaná a od krve. Nad očima měl

krvácející šrám, krev mu stékala na tvář.

Uniforma Gyrů? Žádný z Loganových sluhů tu dnes nebyl.

„Zrada!“ zakřičel sluha. „Pomoc! Vojáci se pokouší zabít prince Logana! Královi vojáci se snaží zabít prince

Logana! Jsou v přesile! Prosím, pomozte!“

Agon se obrátil na královské stráže, tasil meč. „To musí být nějaká chyba. Ty, ty a ty, pojďte se mnou.“

Otočil se k zakrvácenému poslovi. „Můžeš mě zavést…“

„Ne!“ zaječel král, jeho smích se najednou změnil ve vztek.

„Ale sire, musíme chránit…“

„Moje muže si nevezmeš. Zůstanou tady! Zůstanete tady! I ty, Brante! Ty jsi můj. Můj! Můj!“

Agonovi připadalo, že krále vidí poprvé v životě. Viděl Aleina IX. jako zkažené zlé dítě tak dlouho, žezapomněl, co může zkažené zlé dítě s korunou napáchat. Agon se podíval na královy strážné. Ve tvářích měli vepsané znechucení. Poznal na nich, že je to bolí, že

by šli bránit Logana, svého prince, ale povinnost jim nedovolovala neuposlechnout krále.

Logana, svého prince.

Najednou to bylo tak prosté. Povinnost a touha se poprvé za poslední roky spojily v jedno. „Kapitáne

Arturiane,“ vyštěkl Agon velitelským hlasem, aby ho všichni strážní slyšeli. „Kapitáne! Jaká je vašepovinnost, když král zemře?“

Zavalitý muž zamrkal. „Pane! Mou povinností by bylo ochránit nového krále. Prince.“

„Dlouhý život králi,“ řekl Agon.

Král na něj nechápavě zíral. Vytřeštil oči a Agon švihl mečem.

Aleine byl uprostřed kletby, když mu Agonův meč setnul hlavu.

Mrtvola krále Aleina Gundera IX. spadla na stůl a převrhla židli, než skončila na podlaze.

Než ho mohli strážní napadnout, Agon zvedl obě ruce s mečem nad hlavu.

„Z tohohle se zodpovím, to přísahám. Zabijte mě, jestli musíte, ale teď je vaší povinností chránit prince.Zachraňte ho!“

Vteřinu se nikdo nepohnul. Zbytek panikařící haly se zdál být tak vzdálený. Dámy ječely, muži křičeli,sluhové ozbrojení jen noži bránili své zvracející lordy, výkřiky „Zrada!“ a „Vražda!“ zaznívaly vzduchem.

Pak kapitán Arturian zavelel: „Král je mrtev, dlouhý život králi! Za princem! Za králem Gyrem!“

Agon, králova stráž a tucet noži ozbrojených šlechticů se společně vyřítili z haly.

*

Než se Kylar dostal na dohled Západního královského mostu, zpomalil do chůze. Chtěl se stát stínem.Podíval se na sebe. Vypadal jako roztřepený útržek temnoty. To bylo dobré, Durzo mu řekl, žeroztřepené okraje zakryjí obrysy lidské postavy a wetboye je těžší zahlédnout. Kylara napadlo, že by mohl

svým Talentem ztlumit i kroky, netušil však, jak to udělat. Nemohl si dovolit zjišťovat to tou těžší

cestou.

Zahnul za roh a uviděl stráže. Západní královský most hlídala velká brána podobná těm na hradě. Z jakopaže tlustého dubového dřeva pobitého železem, vysoká dvacet stop a pokrytá hřeby až k vrcholu, sezasazenou menší brankou. Velcí obrnění strážci vypadali nervózní. Jeden se ošíval a neustále otáčel hlavuze strany na stranu. Druhý byl klidnější a přímým pohledem si prohlížel okolí, jen k řece se vůbec nedíval.Kylar přišel blíž. I navzdory přilbám muže poznal a nejen díky dvěma stejným bleskům, které měladvojčata vytetované na tvářích. Byli to ranaři, a dobří. Lefty, to byl ten se zlomeným nosem, a Bernerd.

Kylar se podíval směrem, kterému se Bernerd vyhýbal. Ve tmě tam dřepěla nemotorná bárka, vypadalajako na pláž vyplavený mrož. Její dveře se otevřely, nikdo však nerozsvítil. Ale tma už Kylarovým očímnevadila. Kdyby měl víc času, možná by se tomu divil, jak padla noc, jeho zrak se zlepšil, když tma

splynula se stíny.

Skrz otevřené dveře bárky zahlédl řady vojáků. Všichni oblečení do cenarijských uniforem, kolem paže sivšak uvázali rudý šátek. Prostí vojáci ho měli na levé ruce, důstojníci na pravé.

Vojáci nebyli Cenarijci. Pod jejich přilbami, ukryté ve stínech noci, Kytar spatřil drsné, chladné tvářeseveřanů, vlasy černé jako havraní křídla a oči modré jako zamrzlá jezera. Byli vysocí a kostnatí, ošlehanía vytvrzení živly a válkou. Takže to nebyli Khalidořané, ale khalidorští horalé, Bohokrálovi nejzuřivější

elitní vojáci. Do jednoho.

Na denním světle by to bylo každému Cenarijci na hradě jasné. Ale v noci to bude cenarijským vojákůmchvíli trvat, než si uvědomí, že je napadli cizí vojáci. Cenarijci si uvědomí, že se Khalidořané poznávajípodle šátků na pažích, ale to zabere čas. Každá skupina, která se s Khalidořany střetne, na to bude muset

přijít sama.

Kylar uviděl v řece další bárku, jen o sto kroků dál. Khalidorští horalé bývali rozložitější a mohutnější nežvětšina Khalidořanů, a zatímco pár kmenů se ještě drželo v horách, ty, které impérium pohltilo, se stalyjeho nejobávanějšími bojovníky.

Čtyři, možná pět set horalů. Kylar to nedokázal poznat, odhadoval však, že i druhá bárka je plná elitníchvojáků. Pokud ano, tak Khalidor zamýšlel obsadit hrad dnes v noci. Zbytek země se zhroutí jako tělo

zkrácené o hlavu.

Několik čarodějů spolu mluvilo, zatímco po úzké stezce vylézali z řeky na most. Pátrali na obloze nadhradem, patrně vyhlíželi znamení.

Kylar se váhavě zastavil. Musel se dostat do hradu a zachránit Logana, Roth nepochybně poslal Huanebo Durza zabít všechny vévody, zvlášť po tom Gyrově válčení na hranicích s Khalidorem. Jen aby se ujistil, že budou zavražděni brzy, pokud se tak už nestalo. Kylar mohl jít dovnitř a pokusit se útokuzabránit, nebo se mohl Khalidořanům postavit tady.

Já sám? Šílenství.

Ale pouhý pohled na bárku přibližující se k mostu ho rozčiloval. Věděl, že by k Cenarii neměl cítit žádnouloajalitu, byl však loajální k Loganovi a hraběti Drakeovi. Jestli se tahle armáda dostane do hradu, bude to

masakr.

Takže bude nutné bojovat uvnitř i venku. Skvělé.

Kylar se podíval na agenty Sa’kagé obsluhující most. Ranaři nevěděli, jak most bránit, nebo jim to bylojedno, možná jim za to most ani nestál. Vše, co museli udělat, bylo otočit navijákem, který zvedal masivní

říční bránu.

Pak Kylar na nebi nad hradem zahlédl dlouhý oblouk zelenomodrého světla. Přidal do kroku.

Čaroděje to potěšilo. Radili se s důstojníkem, který začal štěkat rozkazy. Jeden z Khalidořanů pozvedlpochodeň a dvakrát s ní mávnul. Lefty a Bernerd si vzali vlastní pochodně, každý šel na jednu stranu

mostu a dvakrát s nimi zamávali.

Čistý vzduch. Všechno v pořádku.

Kylar tasil Odplatu. Když se zasyčením vyklouzla z pochvy, ranaři se otočili. Lefty zamrkal a předklonil se.Louče jim zastíraly noční vidění a jediné, co spatřili, byl tlustý pruh černého železa, který se pohupoval avznášel ve vzduchu. Pak se děsivou rychlostí pohnul.

Během okamžiku byli oba mrtví. Vzal pochodeň, kterou vypáčil z Bernerdovy ruky, a zkontroloval muže zlodí. Už se zformovali a stoupali v řadě za sebou po úzké stezce, která vedla k mostu.

Kylar sebral klíče z Bernerdova těla, otevřel bránu a proklouzl vestavěnou brankou. Naviják a spoušť říčníbrány byly uvnitř. Samotná brána byla prostá masivní vyvážená mříž, která mohla spadnout do vody. Vtomto případě na loď.

Kylar uvolnil spoušť. Říční brána padala dvě stopy, a nic nezapraštělo. Zazvonilo to. Kylar se podíval přes

okraj mostu. Říční brána narazila do magické zábrany, která ve tmě svítila a jiskřila. Čarodějové napalubě druhé bárky křičeli.

Zaběhl do strážního domku. Bylo tam ohniště s kotlem plným dušeného masa, kuchařské náčiní, helma,pár plášťů, truhlice na osobní majetek stráží a na nízkém stolku sada kostek. Komora přetékala starýmiširokými koberci postavenými v širokých vědrech.

Kylar opustil strážnici. Král by jistě nenechal svůj vojenský most s tak chabou obranou. Mostní pilíře bylyze dřeva obloženého železnými pláty, odolné proti ohni. Opancéřované dřevo bylo neustále vlhké,nemohlo však dýchat a odpařovat vodu, kterou nasálo, každý trám proto během několika let vyhnil a

musel být nahrazen.

Proč byl král tak opatrný kvůli ohni?

A pak to Kylar pochopil. Na každé straně z mostu vybíhaly dlouhé trámy s otočnými čepy. Na každémtrámu stály obrovské hliněné koule, na šířku měly stejně jako Kylar na výšku. Alespoň část koulí byla

pokrytá železem, protože kotvicí lano bylo uvázáno k železnému oku na vrcholu koule. Po stranách

vyčnívalo několik menších rukojetí.

Kylar za jednu rukojeť zatáhnul a našel západku. Když na ni zatlačil, do tváře mu vyprskla sprška oleje.

Pár cenných vteřin na ten vynález zíral, než to pochopil. Trámy po stranách mostu, ke kterým bylyupevněné koule plné oleje, se mohly otočit a shodit koule na každou loď proplouvající pod mostem, a strochou štěstí ji i podpálit.

Rozběhl se zpátky k bráně a popadl pochodně, které si přinesli strážní. Rychle bránu zavřel a zamkl.

Postupující skupina Khalidořanů už byla skoro u mostu.

Co to jenom dělám?

První bárka právě vplouvala pod most. Nezbýval čas. Kylar vykopnul bezpečnostní západku, která držela

trám na místě, a zatlačil na něj. Nepohnul se. Zavrávoral, málem zakopl o napnuté lano u svých nohou,

zaklel a znovu se vrhl proti trámu. To vojáci tu zatracenou věc nikdy neolejují?

Nakonec ho napadlo použít svůj Talent. Cítil, jak jím proudí energie, na zádech by teď dokázal zvednout

kočár. Zatlačil proti trámu, cítil, jak jeho tělo problikává, stíny střídavě odkrývaly a zakrývaly jeho kůži,

když přesměroval svůj Talent.

Když budu mít štěstí, ani si nevšimnou, že tady jsem, než pro ně bude příliš pozdě.

Koule prskajícího čarodějného ohně prolétla kolem kulaté nádoby s olejem, minula ji jen o kousek. Pod

mostem zazněly výkřiky. Čarodějové zahlédli Kytara nebo jeho pochodeň a nepotěšilo je to.

Kylar se znovu opřel do trámu, nebylo tu však nic, o co by se zapřel nohama, a tak jen sklouzl po

prknech. Trám se sotva pohnul.

Koule čarodějného ohně narazila do nádoby a odražená odlétla do nebes. Kylar si jí nevšímal. Něco bíléhose zjevilo nad bárkou, teď se nacházela přímo pod ním. Malé stvoření se zhmotnilo před zrzavýmmágem a letělo vzhůru jako kolibřík. Čaroděj zpíval, jeho viry se nadouvaly energií, když tvora naváděl.

Kylar zabral a zakopl o lana u svých nohou.

Homunkulus nabýval tvarů, když se přibližoval ke Kylarovi. Bylo to malé, sotva stopu velké a nechutněbledé. Mělo to tvář zrzavého mága, pomačkanou jako špatně padnoucí oblek. Lehce to dosedlo na vrcholkoule s olejem a zaťalo do železa ocelové drápy, jako by to bylo pouhé máslo. Otočilo se to na Kylara azasyčelo, odhalilo to tesáky.

Kylar uskočil a málem spadl přes okraj mostu.

Dole se ozvala rána. Vzduch před zrzavým čarodějem se zamihotal jako hladina rybníka, který pohltilvhozený kámen. Něco se tam pohybovalo, jako by se to nacházelo přímo pod povrchem vzduchu. Něco

velkého. Samotná realita se tam napínala…

A roztrhla. Kylar spatřil z pekla vyvrženou kůži, když se realita pod tlakem wyrmova příchodu protrhla.

Přišel si pro něj.

Dvacet stop od něj se realita třepila a trhala. Kylar letmo zahlédl obrovskou kruhovou tlamu podobnou

mihuli. Uvnitř to vypadalo jako zubatý kužel. Pak nejširší kruh zubů zachytil homunkula, zuby se kolem

tvora stahovaly, trhaly bledé stvoření na kusy. Každý následující kruh zubů si homunkula přitáhl a

příšernou silou ho stiskl, obrácený kužel ho nasával dovnitř.

Nejširší řada zubů se sevřela kolem obvodu železné koule a pekelný wyrm se stáhnul zpátky do své díry

stejně náhle, jako se objevil. Vzduch se znovu rozvlnil a zklidnil, jako by se nic nestalo.

Homunkulus byl pryč. Stejně tak tři čtvrtiny glóbu, hlína i železo ukousnuté, jako by to bylo sádlo. Do

vody vedle bárky kapal olej. Vojáci jásali. První bárka proplula pod mostem a druhá pod něj vplouvala.

Kylar se v návalu slabosti zapotácel a znovu málem zakopl o lana. Hlasitě zaklel. Pak si je prohlédl. Byla

spojená s kladkostrojem, připevněným ke trámu.

„Jsem to ale idiot!“ Kylar chytil lano a zatáhl za ně, jak nejrychleji mohl. Rameno podpírající druhou kouli

se hladce a snadno otočilo kolem své osy. Kylar zaslechl řev, minuly ho dvě zelené střely.

Vedle kladkostroje bylo další lano. Tenké. Pravděpodobně důležité.

Kylar s ním škubnul a trám podpírající hliněný glób najednou odpadl. Koule spadla s ním. Kylar se chvíli

obával, že právě do vody upustil svou jedinou zbraň, ale koule se na kotvicím lanu stopu nad hladinou

zhoupla jako kyvadlo a zasáhla bárku nad hladinou ponoru.

Nepřišla žádná exploze. Balvan, který bárku zasáhl, byl pod patinou z pálené hlíny ze železa. Prorazil bokbárky, jako by měla trup z březové kůry, a prolétl nahloučenými horaly.

Zbytek glóbu byl z hlíny. Ten se rozpadl. Olej, kterým byla koule naplněná, se rozlil po mužích a jejichvybavení, smáčel dřevěnou podlahu.

Kylar se seshora na bárku podíval. Nad linií ponoru zela pěkná díra a muži uvnitř křičeli, ale on doufal vněco působivějšího…

BUM!

Bárka explodovala. Z díry, kterou koule prorazila, vyrazil oheň a zvětšil ji na trojnásobek původní velikosti.Z okének šlehaly plameny. Sborový křik mužů pohltil řev ohně.

Ty, co stáli na palubě, to srazilo na zem, pár jich skončilo ve vodě. Jejich zbroje je nemilosrdně stáhly podlehce zvlněnou hladinu.

Stejně rychle, jako se objevil, oheň uhasl. Z okének se dál valil dým, na palubu proudili vojáci. Loď sesilně naklonila. Důstojník krvácející ze šrámu na hlavě křičel rozkazy, ale nebylo mu to nic platné. Vojáciskákali z lodi, aby doplavali ke břehu, který vypadal tak blízko, a klesali ke dnu jako kameny. Řeka bylapoměrně plytká, ale pro vojáky v těžké zbroji byla hluboká dost.

Požár se na chvíli odmlčel, když olejem živený oheň přeskočil na dřevo, pak znovu vzplanul jakonenasytná bestie. Plameny šlehaly z každého poklopu na palubě, a přestože loď plula vpřed, Kylar poznal,

že to ke břehu nezvládne. Pár mužů mělo dost duchapřítomnosti, aby ze sebe před skokem do vodystrhali zbroj, další se drželi pilířů, ale nejméně dvě stovky horalů si na cenarijské půdě nikdy nezabojují.

Brána za Kylarem se otřásla, jak do ní něco narazilo. Zaklel. Neměl tu zůstávat, neměl přihlížet, když mohl

utíkat.

Žádný cenarijský voják v průběhu bitvy nepřiběhl a nepřicházeli ani teď, celé dvě minuty od prvníhosignálu. I když to tady vypadalo zle, to, co se dělo na hradě, muselo být ještě horší.

Brána se rozletěla na kusy a čarodějové planoucí mocí prošli skrz její doutnající trosky.

Kylar se rozběhl k hradu.

53.

S Nephem Dadou a tuctem vojáků v cenarijských uniformách za zády se Roth hnal po spojovacím můstku.Doběhl do malé místnosti, zatočil vlevo a vyběhl po úzkém schodišti.

Bylo to matoucí bludiště chodeb, ochozů a schodišť pro služebnictvo, ale Roth a jeho muži se tudy doseverní věže dostanou dvakrát rychleji než jinou cestou. Čas byl podstatou všeho. Roth v posledníchletech zasadil, zaléval a nechal vykvést spoustu plánů, které dnes v noci přinesou své ovoce. Jakochamtivé dítě se chtěl zakousnout do každého z nich a nechat jejich krvavou šťávu, aby mu stékala pobradě.

Královna a dvě její mladší dcery právě teď umírají, uvědomil si s lítostí Roth. To bylo zlé. Dvakrát tak zlé,že to neuvidí. Doufal, že s těly nikdo nepohne, než si je bude moci prohlédnout. Příslušné rozkazy vydal adůvěřoval Hu Gibbetovi, že je do puntíku splní, ale tohle byla válka. Nikdo nedokázal říct, co se může stát.

Přesto si nemohl pomoci, za žádnou cenu by si nenechal ujít královu smrt.

Jaký nádherný zážitek! Kdyby se Roth neskrýval v rohu, vyprskl by smíchy.

Plánoval, že bude mít v natažené kuši připravenou šipku a bude s ní celou noc mířit na královo čelo.Plánoval, že on sám bude tím, kdo krále zabije, ale bezpečnostní opatření kapitána Arturiana byla téměřnepřekonatelná. Roth se dokázal dostat do Velké haly, nedokázal si však přinést zbraň. Byla to malákatastrofa. Kdyby se Durzovi nepodařilo proniknout dovnitř, celé spiknutí by selhalo. Otec by ho zabil.

Ale on neselhal. Durzo se dostal do sálu, a jaké úžasné představení tu předvedl. Otrávit hosty byl brilantní

nápad. Roth byl v kuchyni, když ochutnávači testovali každý talíř, aniž by se jedinému z nich udělalo zle.Podání jedu králi byl zázrak. Směs působila ještě lépe, než Blint sliboval. Roth pro něj najde další práci. Snástrojem jako Durzo způsobí tak vybrané agonie, jaké by si nikdy nedokázal ani představit. Bylinky! Vživotě by ho nenapadlo, jaký se v nich skrývá potenciál. Durzo bude tím, kdo ho provede jejich užíváním.Kdo by předpokládal, kam až bylinky, které králi podali, Agona doženou?

Spokojeně se hihňal, když lord generál připravil krále-hlupáka o hlavu. Bylo to lepší, než kdyby to udělalsám. Nikdy nezažil podobně zvláštní vzrušení, jako když sledoval toho muže, páchajícího něco, copovažoval za zradu. Bylo cosi velmi příjemného na pozorování muže, který sám sebe zatratil.

Roth a jeho muži zůstali ve Velké hale jen tak dlouho, aby viděli lorda generála a ostatní, jak spolkli

návnadu a vyrazili za ní, a pak museli utíkat.

Pokud to naplánoval správně, a Roth všechno naplánoval správně, ochutná dnes ještě lepší ovoce nežAgonovu zradu. Otce to potěší.

Do půl hodiny do hradu vtrhne šest stovek Bohokrálových elitních horalů. Dalších tisíc dorazí za svítání.Bohokrál Rothovi řekl, že si přeje, aby neztratil víc než polovinu vojáků, než další den přijede s okupační

armádou.

Roth byl přesvědčený, že neztratí ani čtvrtinu. Možná ještě míň. Svou uurdthan zvládl dokonale. Bohokrálustanoví Rotha králem Cenarie a sám si ponechá titul Nejvyššího krále. Časem Rothovi předá celé

impérium.

Roth vytlačil z mysli představy budoucí slávy a zastavil se na konci úzké chodby, kde ho dostihli jehomuži. Tajné dveře před ním se otevíraly na skrytých pantech u úpatí severní věže. Roth dal svým mužům

pokyn.

Vyrazili tajné dveře a vtrhli do hal, blýskly se meče. Dvoučlenná čestná stráž stojící u paty věže nemělašanci. Měli sotva čas být překvapení, než zemřeli.

„Budeme držet tyhle dveře. Agon se nesmí dostat nahoru,“ rozkázal Roth. „Princ a princezna jsou další nařadě.“ Zkontroloval svou kuši.

*

Logan seděl na okraji postele a čekal. Zavřel oči a promnul si spánky. Právě teď byl sám v ložnici navrcholu severní věže. Jenine Gunderová, ne, Jenine Gyrová, ho nechala o samotě, aby se připravil.

Připravit se.

Loganovi se udělalo zle. Jistě, o milování často snil, své sny však ze všech sil omezoval na jedinou osobu

– a Jenine tou osobou nebyla.

Když Serah přijala jeho nabídku, myslel si, že se jeho fantazie naplní. Ještě ráno spolu plánovali svatbu.

A teď tohle.

Když zaslechl měkké kroky bosých nohou na koberci, vzhlédl. Jenine měla rozpuštěné vlasy, bohatékudrliny jí spadaly do půli zad. Oblékla si bílé průsvitné negližé z hedvábí, nesměle se usmívala. Bylaúžasná. Každý příslib, který mu včera v noci nabízela její večerní róba, Bohové! To se stalo minulou noc?

, byl naplněn, každý smyslný náznak překonán. Loganovy oči se vpíjely do jejích křivek, její bokypřecházející v úzký pas, který se rozšiřoval v to dokonalé poprsí, její ladné křivky byly tak líbezné, že bymohly inspirovat umělce. Kochal se její pletí pozlacenou světlem svíček, temnější kruhy jejích bradavekslabě prosvítaly skrz negližé. Pulsující chvění jejího hrdla, její ostýchavý postoj. Chtěl ji. Chtěl si ji vzít.Burácel v něm chtíč, zatmíval zbytek místnosti, pohltil celý svět kromě krásy před ním a myšlenek na to,co s ní udělá.

Uhnul pohledem. Zahanbený. V krku se mu usadil knedlík a připravil ho o dech.

„Jsem tak ošklivá?“ zeptala se.

Vzhlédl a podíval se na ni, jak tam stojí s rukama zkříženýma na prsou, najednou slzy v očích. Ztrápeně

znovu sklopil zrak.

„Ne. Ne, má paní. Prosím, pojď sem.“

Nepohnula se. Nestačilo to.

Logan se setkal s jejím pohledem. „Prosím. Jsi tak půvabná, tak… tak překrásná, až mě to vyvedlo z míry.Toužím po tobě. Prosím.“

Jenine si sedla na postel vedle něj, blízko, ale nedotkla se ho. Logan o ní do včerejška věděl jen málo.Dokonce i jeho otec usoudil, že je pro něj příliš bohatá. Věděl jen, že je oblíbená, „sluníčko“, „usedlá“ a že

je jí necelých šestnáct. Logan chápal, co mysleli „sluníčkem“. U večeře doslova zářila, než králpromluvil. Ten bastard. Loganovi došlo, jak se jeho otec musel cítit, když viděl svou milovanou ženu, jaksi tuhle stvůru bere.

Přezdívku „usedlý“ používali i v souvislosti s Jeniným bratrem. V případě prince tím lidé mysleli, žekonečně přestal běhat za každou sukní a začal si osvojovat zodpovědnost vladaře. Ale Logan si dokázalpředstavit, že u Jenine „usedlá“ pravděpodobně znamená, že už si na hradě nehraje na honěnou.

Byla úplně jiná než Serah, a byla jeho žena.

„Já, já jsem se ráno zasnoubil s jinou ženou. Se ženou, kterou miluji celá léta… stále ji miluji, Jenine.

Mohu ti tak říkat?“

„Můžete mi říkat, jak se vám zlíbí, můj pane manželi.“ Její hlas mrazil. Zranil ji. Cítila se zraněná, ale ze

špatného důvodu. Zatraceně, byla tak mladá. Ale on nebyl jediný, kdo zažil den plný překvapení.

„Milovala jsi někdy, Jenine?“

Nad otázkou přemýšlela mnohem vážněji, než by u patnáctileté dívky čekal. „Já… mám ráda chlapce.“

„To není to samé,“ odsekl Logan. Hned svého tónu litoval.

„Chystáš se mě podvádět?“ oplatila mu. „S ní?“

To byl zásah mezi Loganovy oči. Pro Jenine to také nebylo snadné. Jak se musela cítit, když ho mělaráda, vzala si ho a věděla, že miluje jinou? Logan si dal tvář do dlaní. „Složil jsem svatební slib, protožemě o to král požádal, protože to národ potřeboval. Přísahám ti však, že ten slib splním. Nepodvedu tě.

Splním svou povinnost.“

„A tvou povinností je zplodit dědice?“ zeptala se.

Mráz v jejím hlase úplně neroztál. Sám by to měl vědět nejlépe, přesto odpověděl: „Ano.“

Položila se na postel, trhnutím si vykasala sukni a roztáhla nohy. „Vaše povinnost čeká, můj pane,“ řekla a

otočila tvář stranou, zírala do zdi. „Jenine, podívej se na mě!“ Zakryl její nahotu a, díky bohům, se díval jen na její tvář, když s ní mluvil,přestože na něj celé její tělo křičelo. Připadal si jako zvíře. „Jenine, budu tak dobrým manželem, jak jen

dokážu. Nemůžu ti však dát své srdce. Ne hned. Dívám se na tebe a nepřipadá mi správné, že tě chcimilovat. Ale ty jsi moje žena! Zatraceně, bylo by to snazší, kdybys nebyla tak, tak zatraceně krásná!Kdybych se na tebe jen mohl podívat, aniž bych chtěl, udělat, co bychom měli dělat dnešní noc. Rozumíš

mi?“

Zjevně ne, ale posadila se a složila nohy pod sebou. Najednou zase byla dívkou, červenající se kvůli tomu,co udělala, v očích však měla soustředěný výraz.

Logan rozhodil rukama. „Já tě z toho neviním. Sám tomu nerozumím. Všechno se to hrozně zamotalo. Nic

nedává smysl, co Aleine…“

„Prosím, nemluv dnes o mém bratrovi. Prosím.“

„Ztratil jsem všechno. Všechno… všechno je špatně.“ Jak mohl být tak sobecký? Ztratil přítele, ale onaztratila staršího bratra. Taky se musela trápit. „Mrzí mě to,“ řekl.

„Ne. Mě to mrzí,“ řekla Jenine, v očích slzy, pohled však měla pevný. „Celý život vím, že mě provdají zatoho, kdo bude nejvhodnější pro zemi. Snažila jsem se nezamilovat, protože jsem věděla, že mi otecjednoho dne řekne, že mě potřebuje. Snažila jsem se nemít tě ráda dva roky. Vím, že mě máš za hloupou

holku, víš však, kdo byli mí případní manželé? Ceuranští princové, z nichž jednomu se líbí kluci adruhému je šedesát, šestiletý Alitaeran, Lodrikarec, který nemluví naší řečí, Khalidořani, co se ženamizacházejí jako s otroky, a Modaini, který už dvakrát za podezřelých okolností ovdověl.

A pak jsi tady ty. Každý tě má rád. Dobrý král by se pokusil urovnat spory mezi našimi rody, ale můj otecvás nenáviděl. Tak jsem tě sledovala, od svého bratra a všech těch dívek o tobě slýchávala, dozvědělajsem se, jak jsi statečný, čestný, věrný a chytrý. Můj bratr mi řekl, že ty jsi jediný muž, kterého zná, přednímž bych se nemusela stydět za své názory. Dokážeš si představit, jaké to je používat jednoduchá,krátká slova a předstírat, že spoustě věcí nerozumíš, jen abys neměl špatnou pověst?“

Logan si nebyl jistý, jestli to chápe. Ženy přece nikdy hloupost předstírat nemusely. Nebo ano?

„Když jsem zjistila, že se vdám za tebe,“ pokračovala Jenine, „měla jsem pocit, že se mi plní všechny méholčičí sny. I když se otec choval jako, a Serah, a Aleine…“ Zhluboka se nadechla. „Omlouvám se, můjpane manželi. Byl jsi ke mně upřímný. Vím, že jsi o tohle nežádal. Mrzí mě, že jsi ji ztratil, abych tě mohla

získat já. Vím, že tě v nedávné době potkalo mnoho nepříjemných věcí.“ Zvedla bradu a promluvila jakoprincezna. „Já však udělám vše, co budu moci, abych se stala příjemným překvapením, můj pane. Buduse snažit zasloužit si tvou lásku.“

Bohové, to je žena! Minulou noc se Logan podíval na Jenine a viděl její prsa. Viděl ji chichotat se s přátelia považoval ji za dítě. Byl hlupák. Jenine Gunderová, Jenine Gyrová, byla princezna, rozená královna.Její postoj, její vědomé sebeobětování a její síla ho ohromily. Doufal, že jeho žena dospěje a stane se mudůstojným protějškem. Teď doufal, že jednou dospěje on v důstojný protějšek pro ni.

„A já udělám vše, co bude v mých silách, aby naše láska vzkvétala, Jenine,“ řekl Logan. „Jen…“

Položila mu prst na rty. „Mohl bys mi říkat Jeni?“

„Jeni?“ Logan se lehce dotkl její samotové tváře a dovolil svým očím, aby se toulaly po jejím těle. Mámsvolení to udělat. Můžu to udělat. Měl bych to udělat. „Jeni? Mohu tě políbit?“

Najednou se z ní znovu stala nesmělá dívka, než se jejich rty potkaly. Pak, přes všechno její váhání,nejistotu a naivitu, se pro Logana stala vším, co bylo na tomto světě teplé, měkké, krásné a milující. Jehopaže ji objaly a přitáhly si ji blíž.

O pár minut později se od ní na posteli odsunul a otočil hlavu ke dveřím.

„Nepřestávej,“ zašeptala.

Okované boty dupaly na schodišti za dveřmi. Spousta bot.

Logan se odkulil od Jenine, ani se ve tmě nezdržoval s oblékáním a natáhl se po meči.

54.

Regnus Gyre zapadl zpátky do chodby, když kolem proběhl Brant Agon s tuctem stráží a znepochopitelných důvodů i s několika tlustými šlechtici.

„Dlouhý život králi! Za princem!“ zaječel jeden z nich.

Za princem? Zvěsti tedy musely být mylné. Regnus slyšel, že Aleina Gundera včera v noci zavraždili.

Kdyby byl lord generál sám, Regnus by na starého přítele zavolal, nemohl to však udělat, když s ním bylVin Arturian. Vin měl povinnost Regna zatknout a on by ji splnil, i kdyby se mu to nelíbilo.

V dálce zaznívaly výkřiky, směrem zevnitř hradu, Regnus však nedokázal rozeznat slova. Po tom všem, co

se stalo, ho znepokojovalo, že jim nerozumí, nemohl však udělat nic s tím, co se teď dělo jinde na hradě.

Měl jen šest mužů beze zbroje. Bylo dost těžké vplížit se do hradu jako sluhové a ponechat si meče. Mohl

jen doufat, že najde Nalii a dostane ji odtud.

Královniny komnaty byly v prvním patře v severovýchodním křídle hradu. Regnus a jeho muži senenuceně procházeli hradem, ve skupinkách po dvou, po třech, snažili se nepřitahovat pozornostslužebnictva, teď však Regnus prudce zagestikuloval. Muži se kolem něj shromáždili a dali se do běhu.

Dostali se k pokojům královny, aniž by narazili na jediného sluhu a strážného. Měli neuvěřitelné štěstí.Kdyby se střetli třeba jen s párem královských vojáků, kteří by byli ozbrojení a v brnění, Regnus a jehomuži beze zbroje by všichni zemřeli.

Regnus zaklepal na dveře a pak je rozrazil. Dvorní dáma, která se chystala otevřít, překvapeně uskočila.

„Vy!“ vydechla. „Mylady, utečte! Vrah!“

Nalia Gunderová seděla v houpacím křesle, nedotčené vyšívání v klíně. Okamžitě vstala a poslalaslužebnou pryč. „Nebuď hloupá. Běž.“ Obě její mladší dcery, Alayna a Elise, vypadaly, že se rozbrečí.Nejistě tam stály, ani jedna nebyla dost stará, aby vévodu Gyra poznala.

„Co tady děláš?“ zeptala se Nalia. „Jak jsi se sem dostal?“

„Váš život je v ohrožení. Muže, který minulou noc přepadl mé panství, najali, aby vás dnes zabil. Prosím,

Nal, prosím, má královno.“ Uhnul pohledem.

„Můj lorde,“ řekla. Vyslovila to, jak by královna uvítala oblíbeného vazala. Jak by žena přivítala svéhomanžela. Regnus ji slyšel, jak říká: „Nikdy jsem tě nepřestala milovat.“ Jen v těch dvou slovech. „Můjlorde,“ řekla. „Regne, půjdu, kamkoliv mě povedeš, nemůžeme ale odejít bez nich. Pokud jsem vnebezpečí já, tak i oni.“

„Tvá děvčata můžou jít s námi.“

„Myslím Logana a Jenine. Odpoledne se vzali.“

Dlouhý život králi! Za princem! Šlechticovo krátké zvolání najednou dostalo smysl. Stručně řečeno, králje mrtev, ať žije král. Mysleli tím dlouhý život nového krále. Prince. Logana.

Král Gunder byl po smrti. Logan se stal novým králem.

Regnus si uvědomoval, že lepší muž by nejdřív myslel na ostatní, lepší manžel by nejdřív myslel na

ostatní, ale jeho první myšlenka byla, že je Naliin manžel po smrti. Ten nenávistný zakrslík, který

způsobil tolik utrpení, byl pryč a jeho vlastní život také. On i Nalia se zázračně vyprostili z dvaadvacet lettrvajících pout. Dvaadvacet let a to, co vypadalo jako doživotní trest, skončilo.

Byl spokojený jako hrdý otec a úspěšný velitel, nikdy však nevěřil, že ho po návratu domů čeká něcojiného než muka manželství. Teď už štěstí nebylo jen vzdálenou možností, bylo tady, jen krok od něj,zářilo, oči plné lásky. Jak odlišné by bylo vracet se domů k Nalii, mluvit s ní, sdílet s ní domov, život i lože.

Jestli ho bude chtít, může si Nalii vzít. Mohl si ji vzít.

Další důsledky mu došly mnohem pomaleji. Logan je nový král? Jestli budou mít Regnus a Nalia děti,stanou se pro genealogy noční můrou. Bylo mu to jedno.

Hlasitě se zasmál, jeho srdce bylo tak lehké. Pak se zarazil. Agon, strážní a noži ozbrojení šlechtici běželi

za jeho synem.

Logan byl v nebezpečí. Ti muži běželi, aby ho zachránili. Logan byl v nebezpečí a Regnus to přehlédl.

Chtěl říct Nalii, že je volná, že je Aleine po smrti, ale na vysvětlování nebyl čas. Regnus musel jednat.Neměl tušení, kolik času už ztratil.

„Oni mají problémy! Následujte mě!“ zavelel Regnus a pozvedl meč. „My…“ něco horkého projelo jehozády a pak se stáhlo zpět.

Regnus se otočil a podrážděně si mnul hruď. Zahlédl mihnutí ve stínech, když z hrdla jednoho z jehomužů najednou vytryskla krev. Jako loutky, kterým přestřihli vodící lanka, jeho muži jeden za druhým

popadali rychle k zemi mrtví. Regnova ruka se z hrudi vrátila vlhká.

Podíval se dolů. Na košili se mu nad srdcem rozlévala krev. Podíval se na Nalii. Stín byl za ní, držel ji.Jedna černá ruka jí zvedala bradu, v druhé přízrak svíral tenký krátký meč, kterým zabil Regna, ale Naliiny

oči se upínaly k němu, rozšířené hrůzou.

„Nalie,“ vydechl. Padl na kolena. Svět zbělel. Snažil se udržet oči otevřené, pak si ale uvědomil, žeotevřené jsou, jen už na tom nezáleželo.

*

Lord generál Agon a jeho různorodá skupinka šlechticů a královských stráží si nevedli dobře. V průběhustaletí hrad prošel několika přestavbami, ale žádným zjednodušením. Generálovi muži dvakrát narazili nazamčené dveře, dohadovali se, jestli je lepší je vyrazit nebo oběhnout, a nakonec se rozhodli vydat jinou

cestou.

Teď běželi poslední chodbou k severní věži, královské stráže sprintovaly, Agon běžel a šlechtici toprosípali. Šlechtici už se vzdali nadšených výkřiků „Za princem!“ a „Dlouhý život králi Gyrovi!“ Teď šetřili

dech.

Agon vešel do předpokoje, muži zatím kleli, a zabušil na dveře vedoucí ke schodišti.

Jeden z králových strážných, plukovník Gher, stál u vchodu do předpokoje. „Rychle, mí lordi,“ popoháněldva poslední břichaté šlechtice.

Lord Agon si prohlížel místnost a nechal mladší, silnější muže zaútočit na tlusté dveře ke schodišti.Místnost nebyla velká, sotva dvacet stop čtverečních, jen pár kusů nábytku, strop tak vysoko, že seztrácel ve tmě, a jen dvoje dveře, jedny na schodiště a druhé do haly. Ty dveře nešlo obejít.

Něco nebylo v pořádku. Zamčené dveře znamenaly, že stráže, které sem postavil, jsou po smrti nebo

podplacené.

Lord generál Agon se ohlédl přes rameno a uviděl plukovníka Ghera, jak do místnosti nahání posledníšlechtice. Agon se protáhl kolem Loganova bratrance, tlustého lorda lo-Gyra, chtěl varovně zakřičet, alenež stačil vydat hlásku, pěst plukovníka Ghera v železné rukavici ho zasáhla do brady.

Agon padl dozadu a mohl jen sledovat, jak plukovník Gher zabouchnul dveře a zajistil je petlicí.

Jeden z králových strážných o vteřinu později narazil do dveří ramenem, ty to vydržely, a o chvíli později

Agon zaslechl, jak dveře z druhé strany zatarasili.

„Jsme v pasti,“ vyjekl bezradně lord Urwer.

Na chvíli se každý v místnosti zastavil. Když lord generál s pomocí jednoho strážného vstal, mohl na nich

vidět, jak jim docházejí všechny důsledky.

Pokud je právě zradil jeden z jejich vlastních, nebyl útok na princův život ani ojedinělý, ani narychlo

naplánovaný. Všechny události posledních dní byly zorganizované, od prince Aleina po jejich zahnání do

slepé uličky. Jejich vyhlídky na přežití nebyly nejlepší.

Strážní znovu vyrazili proti dveřím, když zaznělo zadrnčení tětivy kuše.

Strážný klesl k zemi, jeho kroužkovou zbroj šipka prorazila tak lehce, jako by nosil hedvábí. Agon zaklel a

rozhlížel se po střílnách ve zdech. Žádné nenašel.

Muži se jako šílení rozhlíželi kolem, chtěli se bránit proti nepříteli, který zaútočil odnikud.

Zadrnčení-zasyčení. Další strážný padl na své druhy a zhroutil se mrtvý k zemi.

Agon a jeho muži vzhlédli ke stínům nahoře. Nízko visící svícen zmařil jejich snahu dohlédnout dál. Šerem

se rozléhal tlumený smích.

Strážní i šlechtici se rvali o každý úkryt, který se jim podařilo najít, ty však byly velice vzácné.

Jeden voják se přikrčil za ušaté křeslo s tlustou vycpávkou. Šlechtic strhl ze zdi obraz sira Robina a drželho před sebou jako štít.

„Dveře!“ vyštěkl Agon, i když ho zachvacovala beznaděj. Nebyla cesta ven. Muž nebo muži, kteří na něstříleli, měli nejen převahu a zrádce na hradě, oni znali i hradní tajemství. Paranoidní král Hurlak při velképřestavbě prošpikoval hrad tajnými chodbami a skrytými špehýrkami. Protože zabiják věděl, kde jsou,mohl klidně sedět na místě a všechny je pobít. Nemohli ho nijak zastavit.

Zadrnčení-zasyčení. Voják za křeslem ztuhnul, když šipka prolétla opěrkou a probodla ho. Zabiják jimdával vědět, v jak beznadějné situaci se nacházejí.

„Dveře!“ zakřičel Agon.

S odvahou, kterou chce mnoho velitelů vyvolat, ale málokomu se jí dostane, vojáci vyskočili a dali se dovyrážení dveří. Věděli, že někteří z nich při tom zemřou, zároveň si však uvědomovali, že je to jejichjediná cesta ven, jediná šance na přežití.

Zadrnčení-zasyčení. Další voják se zhroutil uprostřed výpadu proti dveřím. Lord Ungert, který obraz před

sebou sotva udržel, se rozplakal jako malá holka.

Zadrnčení-zasyčení. Voják se naklonil na stranu, když ho šipka zasáhla do ucha a zakrváceného srazila na

dveřní rám.

Ve dveřích se objevila prasklina. Jeden ze tří zbývajících královských strážných triumfálně vykřikl.

Z praskliny vylétl šíp a zabořil se mu do ramene. Voják se otočil kolem své osy, než se mu do páteře

zabořila šipka.

Oba zbývající vojáci sebou trhli. Jeden upustil meč a padl na kolena. „Prosím,“ žebral. „Prosím, ne.

Prosím, ne. Prosím…“

Poslední byl kapitán Arturian. Vrhl se na dveře jako šílenec. Byl to silný muž a dveře se otřásaly pod jehoúdery, trhlina se rozšiřovala, prodlužovala se ke klice.

Uskočil, když z praskliny vylétly dva šípy a prosvištěly mu kolem hlavy, pak znovu zaútočil. Kolem VinaArturiana se mihnul další šíp a Agon viděl jeho hlavu, jak sebou cukla dozadu. Na tváři měl dokonale

rovný šrám, ucho šíp rozsekl.

Ječící kapitán Arturian zabořil meč do otvoru jako kopí. Chytil kliku a vytrhl ji ze dveří, trhnul sebou, kdyžmu šíp probodl paži skrz naskrz. Nevšímal si ho, sevřel dveře, nadzvedl je a vyrval z rámu.

Pět khalidorských lučištníků v cenarijských uniformách stálo na schodišti, šípy připravené. Za nimivyčkávalo šest šermířů a jeden čaroděj. Další lučištník ležel u jejich nohou, ze žaludku mu trčel kapitánůvmeč. Pět lučištníků najednou vypustilo šípy.

Šípy probodený kapitán Arturian padl dozadu. Jeho tělo dopadlo vedle klečícího strážného, který začalječet.

Zadrnčení-zasyčení. Jekot skončil zabubláním a mladík padl, topil se ve vlastní krvi.

Jeden z lučištníků odložil luk, vešel do místnosti a popadl dveře. „Omlouvám se,“ řekl kapitánovi, kteréhoprávě pomohl zabít. Jeho hlas nebyl sarkastický, jen zdvořilý. Vytrhl dveře z kapitánova smrtelnéhosevření, ustoupil ke schodišti a opřel dveře na jejich místo. Agon a šlechtici ho sledovali.

V krátkém čase, který ze všeho nejvíc připomínal klid před bouří, se Agon podíval na šlechtice. Oni sepodívali na něj. Tohle byli muži, kteří dali své životy v sázku, aby zachránili prince. Stateční muži, i kdyžpošetilí, pomyslel si, když se podíval na lorda Ungerta zaštiťujícího se obrazem. Tohle byli muži, kterépřivedl na smrt.

Byla to chytrá past. „Sluha Gyrů“, který oznámil útok na prince, nepochybně patřil k uzurpátorovýmmužům. Nejenže úskokem rozdělili královy stráže a většinu jich odvedly z Velké haly, elegantně oddělili izrno od plev. Lordi, kteří s Agonem přišli, nebyli zrovna ti, od nichž by čekal, že budou bránit princeLogana. Byli to však muži, kteří svou loajalitu prokázali jediným způsobem, na němž záleželo, činy.

Když ty muže zabijí, Khalidořané zlikvidují ty samé muže, kteří by se jim mohli postavit. Brilantní.

Přes bublání a lapání po dechu umírajícího vojáka Agon zaslechl další zvuk. Jeho uši ho hned

identifikovaly. Byl to naviják natahované kuše.

Klik-klik-klak. Klik-klik-klak.

„Teď poznáte, koho máte proklínat, až budete umírat,“ ozval se z úkrytu nad nimi temný pobavený hlas.

„Jsem princ Roth Ursuul.“

„Ursuul!“ zaklel lord Braeton.

„Och, pak to bude čest,“ prohlásil lord lo-Gyre.

Šipka zasáhla lo-Gyra do břicha takovou silou, že prolétla skrz a vzala s sebou značnou část jehovnitřností. Ztěžka se posadil, opřený o zeď.

Lordi Ursuula prokleli, přesně jak předpokládal. Šli pomoci lordu lo-Gyrovi, který sípal a třásl se napodlaze. Lord generál Agon zůstal stát. Smrt ho zastihne na nohou.

Klik-klik-klak. Klik-klik-klak.

„Chtěl bych vám poděkovat, lorde generále,“ řekl Roth. „Sloužil jste mi dobře. Nejdřív jste pro mě zabilkrále, to byla pořádná velezrada, a pak jste dokázal přivést tyhle muže do mé pasti. Štědře vásodměním.“

„Cože?“ vyhrkl starý lord Braeton a s obavami se na Agona podíval. „Řekněte mi, že to není pravda,

Brante.“

Další šipka probodla srdce lorda Baertona.

„To je lež!“ bránil se Agon, ale lord Baerton už byl mrtvý. Klik-klik-klak. Klik-klik-klak.

Lord Ungert se na Agona zděšeně podíval. Plátno v jeho rukou se třáslo. „Prosím, řekněte mu, ať tohonechá,“ žádal Agona, když zjistil, že je poslední stojící šlechtic. „Já vás vlastně následovat nechtěl. Ženamě přinutila.“

V namalovaném štítu sira Robina se objevila díra a lord Ungert zavrávoral. Dlouho se opíral o zeď, plátnostále v rukou. Vypadal znechucený, jako by plátno mělo šipku z kuše zastavit. Pak spadnul na obraz arozlámal jeho rám na třísky.

Klik-klik-klak. Klik-klik-klak.

„Bastarde,“ zasyčel lord lo-Gyre mezi sípáním a zíral při tom na Agona. „Ty bastarde.“

Další šipka ho zasáhla mezi oči.

Lord generál Agon vzdorně pozvedl meč.

Roth se rozesmál. „Nelhal jsem vám, lorde generále. Dostanete svou odměnu.“

„Nemám strach,“ zvolal lord generál Agon.

Klik-klik-klak. Klik-klik-klak. Šipka Agona zasáhla do kolene, cítil praskající kosti. Zavrávoral ke křeslu aupadl. O chvíli později mu další šipka projela loktem. Měl pocit, jako by odtrhla ruku. Stěží dokázal sedětna podlaze, paží svíral křeslo, jako by se topil.

„Můj wetboy mi řekl, že se na vás můžu spolehnout, že mi slepě vběhnete do pasti. Koneckonců jste byldost hloupý, abyste mu věřil,“ řekl Roth.

„Blint!“

„Ano. Neřekl mi ale, že zradíte krále. To bylo rozkošné. A přiženit Logana Gyra do královské rodiny? Je továš přítel, ne? Tohle bude Logana stát život. Vím, že se nebojíte zemřít, lorde generále,“ řekl Roth. „Vašíodměnou bude život. Běžte a žijte se svou hanbou. Zmizte, hned. Odplazte se jako mrňavý brouk.“

„Zbytek svého ubohého života strávím tím, že po tobě půjdu,“ procedil Agon mezi zuby.

„Ne, to neuděláš. Jsi jako spráskaný pes, Brante. Mohl jsi mě zastavit. Místo toho jsi mi na každém krokupomáhal. Mí muži a já teď půjdeme nahoru. Princ a princezna zemřou, protože jsi mě nedokázal zastavit.Tak proč bych tě zabíjel? Bez tebe bych to nedokázal.“

Roth tam lorda generála nechal. Agon na podlaze lapal po dechu. Zlomený.

55.

Seržant Bamran Gamble natáhl s pomocí svých širokých svalů na zádech alitaeranský luk. Nezáleželo na

tom, jestli máte sílu jako býk, alitaeranský luk jste jen rukama natáhnout nedokázali. Luk byl z tlustého

tisu, bez tětivy sedm stop dlouhý, a na dvě stě kroků dokázal prorazit zbroj. Slyšel o mužích, kteří zasáhličtyřnohé cíle na pět set stop, ale to on, díkybohu, dělat nemusel.

Stál na střeše strážnice na hradním dvoře. Dveře zvenčí zatarasil zrádce, ten zbabělec však neměl žaludeknebo pochodeň, aby strážnici s nimi uvnitř zapálil. Gamblovi muži prorazili díru do střechy a vytáhli ho

nahoru.

Šipka čarodějného ohně prolétla vysoko nad seržantovou hlavou dřív, než na luk stačil natáhnout tětivu.Čarodějnice byla jediný meister na dvoře, očividně ji tu nechali, aby na vše dohlédla. Z Gamblova hřadubyl dobrý výhled na další vojáky proudící přes Východní královský most, ale on měl oči jen pro čarodějnici.

Byla to rusovlasá žena s bledou pletí. Ztěžka dýchala, jako by z ní poslední šipka něco vysála, ale dávalase dohromady, zaříkala, na pažích se jí napínaly viry.

Jestli ji mine, další šanci vystřelit nedostane. Čarodějnice příští střelu nasměruje níž a zapálí doškovoustřechu strážnice. Víc než čtyřicet mužů seržanta Gambla to bude stát život.

Prohnul záda a natáhl šíp. Tři prsty se mu otřely o tvář, napnutá struna se dotkla jeho rtů. Nemířil. Bylo to

čistě instinktivní. Mezi čarodějčinými dlaněmi vzplála koule čarodějného ohně. Šíp prolétl přímo plamenya se silou, která by ho prohnala skrz brnění, bez potíží pronikl éterickým ohněm do ženina břicha. Srazil jidozadu, jako by byla přivázaná k rozbíhajícímu se koni. Šíp její tělo připíchl k velkým dveřím za jejímizády.

Seržant Gamble si ani neuvědomoval, že vytáhl další šíp. Kdyby měl na výběr, dostal by se pryč ze střechy

a pustil své muže ven, najednou mu však v žilách zpívala válka. Sedmnáct let byl vojákem a dnes poprvé

bojoval.

Šíp se dotkl jeho rtů a odlétl pryč. Tenhle zasáhl další čarodějnici, která vedla přes most skupinu horalů.Byl to dokonalý zásah, jeden z nejlepších, jaké se Gamblovi v životě podařily. Prosvištěl mezi třemi řadami

běžících vojáků a zasáhl do podpaždní jamky další čarodějnici, která při běhu pumpovala rukama.Odhodil ji stranou přes okraj mostu. Zavrávorala a bezvládně se zhroutila do vod Plithu.

Horalé ani nezpomalili. V tu chvíli Gamblovi došlo, že mají potíže. Od skupiny se oddělili dva lučištníci ačaroděj, pátrali po něm, ale ostatní muži pokračovali dál po mostě. Když lučištníci vytáhli své šípy, čaroděj

se každého dotkl, hroty vzplály plamenem.

Gamble sjel ze střechy a dopadl na nádvoří. Dva hořící šípy se zabodly do došků. Oheň se šířil nepřirozeněrychle. Zatímco uvolňoval dveře, z kasáren se začínal valit dým.

„Co budeme dělat, pane?“ zeptal se jeden z mužů, když se kolem něj shromáždili.

„Pohromadě by nás nezvládli, tak se nás snaží rozdělit. Odhaduji, že jsou jich dvě, možná tři stovky.Musíme se dostat do spodních kasáren.“ Tam by mělo být dvě stě mužů. Pak budou mít alespoň nějakoušanci, i když seržant Gamble pochyboval, že by se i v přesile dokázali postavit khalidorským horalům ačarodějům.

„Ať táhne do pekel,“ prohlásil mladý strážný. „Já kvůli Devátému umřít nechci. Západní královský mostještě držíme. Já odsud mizím.“

„Zamíříš si to k tomu mostu, Jule, a bude to poslední věc, co kdy uděláš,“ varoval ho seržant Gamble. „Zatohle nás platí. Cokoliv jiného než splnění povinnosti je zrada, stejná, jako když nás Conyer zavřel a

nechal chcípnout.“

„Platí nám na hovno.“

„Věděl jsi, co ti budou platit, když se upíšeš.“

„Dělejte, co musíte, pane,“ Jule zastrčil meč a sebevědomě se otočil. Rozběhl se k mostu.

Všech devětatřicet mužů se podívalo na Gambla.

Natáhl luk, zašeptal modlitbu za dvě duše, když se tětiva dotkla jeho rtů, a poslal šíp do Julova krku.Stává se ze mě pravý válečný hrdina, co? Zběhlý v zabíjení žen a vlastních mužů.

„Jdeme bojovat,“ rozhodl. „Nějaké otázky?“

*

Nikým nespatřený Kylar proběhl pokoji služebnictva. Stále tu nebyli žádní vojáci. Někde se muselo něco

pokazit, když vojáci nedokázali zorganizovat obranu.

Najednou je uviděl. Nejméně jeden oddíl horalů musel přijít jinou cestou, protože dvacet z nich plnězaměstnával masakr dvojnásobného množství cenarijských vojáků.

Cenarijci byli na pokraji zhroucení, i když na ně seržant stále křičel rozkazy. Při pohledu na jeho tvář seKylar zastavil. Seržanta znal. Byl to Gamble, strážný, který přišel do severní věže v den, kdy Kylar poprvé

zabíjel.

Kylar se zapojil do boje a kosil Khalidořany stejně snadno jako žnec obilí. Byla to jednoduchá práce.Nebylo žádné potěšení zabíjet muže, kteří ho sotva zahlédli.

Nejdřív si ho nikdo nevšiml. Byl tmavou skvrnou hluboko v útrobách hradu postaveného z černéhokamene, osvětleného jen blikajícími pochodněmi. Pak zachránil Gamblovi život, když jednoho Khalidořanazkrátil o hlavu a druhému rozpáral břicho, jakmile zahnali Gambla do rohu.

Kylar ani nezpomalil. Byl jako větrný vír. Byl první tváří Andělů noci, byl Odplatou. Zabíjení už nebylačinnost, byl to stav mysli. Kylar začal zabíjet. Pokud by každá kapka zločinné krve, kterou dnes prolije,smyla kapku krve nevinné, očistil by se.

Pocit trhajících se kroužkových zbrojí, prosekávané kůže a masa rozpáraného chladným ostřím Odplatybyl ten nejlepší pocit na světě. Kylar se v tom šílenství ztratil, v té bizarní meditaci, otáčel se, rozdávalúdery, sekal, páral, bodal, bušil, drtil, ničil tváře, odsekával údy. Všechno se seběhlo tak rychle. Nemohloto být ani půl minuty, než poslední Khalidořan zemřel. Úplně ho posedl vražedný vztek.

Na Cenarijce udělal neuvěřitelný dojem. Ty ovce v uniformách strážných tu stály a s pusou dokořán zíralyna potrhanou temnotu, která byla Kylarem. Muži ani nepozvedli zbraně. Ani nezaujali obranný postoj. Jenžasli nad avatarem Smrti, který mezi ně zavítal.

„Bojoval za vás Noční anděl,“ řekl Kylar. Zdržel se tu příliš dlouho. Logan mohl právě teď umírat. Rozběhlse hlouběji do hradu.

Všechny dveře byly zavřené a sály strašidelně tiché. Mohl jen předpokládat, že služebnictvo se choulí ve

svých pokojích nebo dávno uprchlo z hradu.

Brzy ho zastavil dusot mnoha kroků držících stejné tempo. Kylar zapadl do stinného vchodu. Před očimalidí bude v bezpečí, ale dnes na hradě byly věci nebezpečnější než lidé.

„V přízemí musí být uvězněné nejméně dvě stovky jejich vojáků,“ řekl jeden důstojník muži, kteréhovychrtlá postava prozradila jako čaroděje, i když měl zbroj a meč. „Zadrží je tak patnáct minut, meistře.“

„A šlechta v zahradě?“ chtěl vědět čaroděj.

Jeho odpověď se ztratila v dusotu bot horalů, kteří se prohnali kolem Kylara.

Takže šlechtici jsou lapení v zahradě. Kylar v zahradě nikdy dřív nebyl, zvlášť když se hradu vyhýbal, jak

jen to šlo, viděl ji však na obraze, a pokud se malíř nenechal příliš unést obrazotvorností, Kylar by toměl najít. Předpokládal, že to bude nejlepší místo, kde by se měl po Loganovi a Durzovi podívat.

Jak pokračoval hlouběji do hradu směrem k zahradě, nacházel skupinky mrtvých mužů, jejich krev serozlévala po podlaze. Kylar ani nezpomalil, když kolem nich probíhal. Mrtví většinou patřili ke strážím

šlechty.

Ubožáci. Kylar nikdy nechoval velké sympatie k těm, kteří se rozhodli živit rukama a pak s tréninkempřestali, ale tihle muži byli zmasakrováni. Víc než čtyřicet strážných zemřelo nebo umíralo, kopali kolemsebe a svíjeli se bolestí. Kylar zahlédl jen osm mrtvých horalů.

Krev a těla Kylara dovedly k dvojitým dveřím z tvrdého dřeva, zavřeným zvenčí na petlici. Kylar petlicizvedl a klidně je otevřel.

„Co to sakra?“ ozval se nevrlý hlas s khalidorským přízvukem.

Když se stáhl od štěrbiny ve dveřích a postavil se za další sochu zobrazující Devátého v hrdinské póze,Kylar spatřil několik horalů střežících místnost plnou zajatců. Ve skupině byli muži, ženy i několik dětí. Byli

zmatení a vystrašení. Někteří plakali. Někteří zvraceli, otrávení.

Mimo Kylarovo zorné pole kdosi prošel a horalé, na které viděl, si připravili zbraně. Hák halapartny sezasekl o hranu dveří a přitažením je otevřel, odhalil zavalitého khalidorského důstojníka stejně širokého

jako vysokého.

Důstojník halapartnou otevřel i druhé křídlo dveří, pak kývnul a do chodby skočili dva muži, zády k sobě,meče napřažené. Podívali se přímo na sochu, přímo na Kylara, který se tiskl k jejím zádům, ruce

rozpažené jako ona, nohy ukryté za jejími.

„Nic, pane,“ řekl jeden.

V zahradě, která nebyla ani zdaleka tak rozlehlá jako na obraze, bylo deset stráží a čtyřicet nebo padesátšlechticů, nikdo neměl zbraň. Horalé s sebou naštěstí neměli žádného čaroděje. Kylar usoudil, žečarodějové byli příliš cenní, než aby jimi plýtvali na hlídání vězňů.

Mezi šlechtici se nacházeli i ti nejvýše postavení v zemi. Kylar poznal víc než jen pár králových ministrů.Když byli všichni tady, znamenalo to, že Roth věři v rychlé obsazení hradu a chce se osobně rozhodnout,koho zabije a koho přibere do vlastní vlády.

Muži a ženy vypadali zmateně. Zdálo se, že stále nemůžou uvěřit tomu, co se jim stalo. Bylo nad jejichchápání, že se celý svět tak rychle otočil vzhůru nohama. Mnohým bylo zjevně zle. Někteří byli pomlácenía krváceli, ale ostatní byli zcela nedotčení. Některé dámy s dokonalými účesy plakaly, zatímco ostatní seškrábanci a v potrhaných šatech vypadaly klidné a na vše připravené.

Voják za Kylarem řekl: „U zkrvavené milosti, kapitáne, přece se ta petlice nezvedla sama!“

„Jsme tady, abychom zajistili tuhle místnost, a tady zůstaneme.“

„My ale nevíme, co se děje venku… pane.“

„Zůstáváme,“ řekl podsaditý kapitán tónem, který nepřipouštěl námitky.

Kylar mladého horala téměř litoval. Mladíkovy instinkty se nemýlily. Jednoho dne by z něj byl dobrýdůstojník.

To však Kylarovi nezabránilo, aby krok od něj neopustil stíny.

Namlouval si, že se nezviditelnil jen proto, že by to nebylo fér, ale že bude svou sílu potřebovat později.

Meč mladého Khalidořana sotva opustil pochvu, když mu rozpáral břicho. Pak kolem muže protančil,levačkou hodil nůž, rozťal tvrzenou kůži a žebra stoupajícím sekem, chytil ruku s mečem, kterou právěmíjel, a zarazil ji do těla jiného vojáka, to vše v jediném plynulém pohybu. Kylar udeřil hlavou dohoralova obličeje a rychle se s ním otočil. Mužova záda s křupnutím pohltila hrot kapitánovy halapartny.

Kylar se sehnul pod rychlým seknutím a bodl horala do rozkroku svým wakizashi. Muže za zády srazil

kopnutím na zem a sílu kopu využil, aby vyskočil na nohy.

Šest mužů bylo po smrti nebo vyřazených z boje. Čtyři zbývali. První byl příliš zbrklý. Vrhl se na něj a ječel

něco o tom, že mu Kylar zabil bratra. Odražený výpad, odpověď na něj a muž se připojil k bratrovi.Poslední tři vyrazili společně.

Rychlé seknutí jednoho připravilo o meč i ruku a meč dalšího se pětkrát srazil s Kylarovým, než nedokázal

uskočit dost daleko a padl k zemi, kde ho Kylar seknutím přes tvář připravil o oči. Přeskočil svištícíhalapartnu a postavil se tváří v tvář důstojníkovi. Přehodil si meč v rukou a bodl dozadu, aby probodl

jednorukého vojáka.

Důstojník upustil halapartnu a tasil rapír. Kylar se pousmál nad mimořádně odlišnou volbou zbraně a pakse podíval přes důstojníkovo rameno. Muž se začal otáčet, zamračený, ale neohlédl se.

Půvabná šlechtična mu o hlavu rozbila květináč. Všude kolem se rozletěly květiny a hlína, ale květináčneutrpěl ani prasklinku.

„Děkuji, že jste nás zachránil,“ zafuněla, „ale proč jste se na mě sakra podíval? Mohlo mě to zabít.“ Bylajednou ze žen, jejichž líčení nebylo příliš poškozeno násilím a tím, že je sem odvlekli. Tvářila senevzrušeně, přestože právě někomu rozbila lebku. Jen si ze šatů otřela hlínu a zkontrolovala, jestli jinepostříkala krev. Kylara překvapilo, že si ani nevykasala šaty s hlubokým výstřihem, když se kdůstojníkovi rozběhla. Poznal ji.

„On se ale neotočil, ne?“ upozornil Kylar Terah Graesinovou a byl vděčný za černý hedvábný šátek nasvém obličeji. Nošení masky odvykl, kdyby si ji však nevzal, někteří šlechtici by ho mohli poznat.

„No, nikdy nevíte…“

Někdo zaklepal na dveře a ona i všichni ostatní ztuhli. Tři zaklepání, dvě zaklepání, tři, dvě. „Novérozkazy, kapitáne!“ ozval se klepající. „Jeho Výsost říká, že je máte všechny zabít. Potřebujeme vaševojáky, aby nám pomohli potlačit odpor na nádvoří.“

„Musíte okamžitě odejít,“ řekl Kylar dost hlasitě, aby ho všichni šlechtici slyšeli. „Přes Západní královskýmost se blíží nejméně další dvě stovky horalů. Pravděpodobně s nimi právě teď na dvoře bojují. Jestli tochcete přežít, popadněte jakoukoliv zbraň, kterou najdete, a osvoboďte vojáky uvězněné v přízemí. Dalšísem už míří. S nimi se z hradu možná dostanete. Můžete začít s odbojem. Hrad už jsme ztratili, městoztratíme. Když si nepospíšíte, přijdete i o život.“

Zprávy zasáhly šlechtice nahlučené kolem Kylara jako sprška studené vody. Někteří se roztřásli ještě víc,ale pár jich v průběhu jeho projevu v sobě našlo odhodlání.

„Budeme bojovat, sire,“ řekla Terah Graesinová. „Ale některé z nás otrávili…“

„O těch jedech vím. Když jste přežili doteď, snědli jste toho příliš málo a do půl hodiny se vzpamatujete.

Kde je Logan Gyre?“

„Omluvte mě, ale já jsem Terah Graesinová, teď královna Graesinová. Když mě…“

Kylar přimhouřil oči. „Kde je Logan Gyre?“

„Mrtvý. Je mrtvý. Král je mrtvý. Královna je mrtvá a všechny princezny taky.“

Zatočil se s ním svět. Kylar měl pocit, jako by ho praštili obuškem do žaludku. „Jste si jistá? Viděla jste

to?“

„Byli jsme s králem ve Velkém sále, když zemřel, a našla jsem královnu a její mladší dcery, než mě chytili.Ony byly… bylo to strašné.“ Zavrtěla hlavou. „Logana a Jenine jsem neviděla, ale ti museli být první nařadě. Odešli z Velkého sálu, jakmile král ohlásil jejich manželství, tak deset minut před začátkem převratu.

Lord generál shromáždil muže a pokusil se je zachránit, bylo však příliš pozdě. Tihle muži se zrovna bavili

o tom, jak povraždili královské stráže.“

„Kde?“

„To nevím, ale je příliš…“

„Ví někdo z vás, kam Logan odešel?“ zakřičel Kylar.

Na tvářích několika šlechticů viděl, že to vědí, ale nechtějí mu to říct, protože se bojí, že by je opustil.Zbabělci. Zezadu ze zahrady zaslechl zasténání a protlačil se mezi stojícími šlechtici ke zpocenému,mrtvolně bledému muži, který tam ležel na zádech. Ústa měl pokrytá zaschlou pěnou a nedaleko hlavybyla louže zvratků. Vypadal tak špatně, že ho Kylar málem nepoznal. Byl to hrabě Drake.

Kylar u hraběte poklekl, ze svého váčku na byliny vytáhl pár lístků a začal je hraběti strkat do úst.

„Vy máte protijed?“ zeptal se jeden z otrávených, ale stále stojících šlechticů. „Dejte mi ho!“

„Dejte ho mně!“ dožadoval se další. Začali se tlačit kupředu. Kylar tasil Odplatu a ukázal hrotem na

šlechticův krk.

„Jestli se mě nebo jeho někdo z vás dotkne, tak ho zabiju. To přísahám.“

„On je jen hrabě!“ zakvílela tlustá roztřesená šlechtična. „Je chudý! Já vám dám cokoliv!“

Ta tvrdší, pomstychtivá část Kylara jim chtěla protijed odepřít, aby jim oplatil jejich sobeckost a ubohost.

Místo toho sáček předal Terah Graesinové. „Dejte to těm, co to potřebují nejvíce. Nezachrání to nikoho,

kdo už upadl do bezvědomí, a každý, kdo ještě stojí, ho nepotřebuje.“

Otevřela ústa, že jí tak bez obalu rozkazuje, ale podvolila se.

Čas Kylarovi utíkal mezi prsty. Byl tady. Byl na hradě, neměl však tušení, kde na hradě by měl být.

Podíval se dolů na hraběte, obával se, že na jeho záchranu už je pozdě.

Hrabě se pohnul. Otevřel oči, pomalu zaostřoval pohled. Zvládne to. „Severní věž,“ řekl.

„Tam odešel Logan?“

Hrabě přikývl a pak si vyčerpaný zase lehl.

„Pro ně už je příliš pozdě. Bojujte s námi,“ prosila ho Terah Graesinová. „Dám vám pozemky, tituly,

milost…“

Kylar si však jejího vzdychání nevšímal, zahalil se do stínů a běžel pryč.

*

Rothovi muži vyběhli po schodech a vykopli dveře do ložnice. Roth a Neph Dada je následovali. Jedenáctmužů se nacpalo do místnosti plné sténání a křiku. I když byly dvojité dveře dost široké, aby jimi prošli třimuži najednou, Roth přes čtyři řady mužů před sebou nemohl vidět, co se tam děje, ale pochopil, že tonení nic dobrého. Ozývaly se odtamtud zvuky srážejících se těl, meče prořezávající se skrz kroužkovou

zbroj a lebky pukající jako meloun.

Vedle stojící Neph Dada pozvedl viry poznamenané ruce. Něco zamumlal a čtvrtina jeho virů se pohnula.

Tajemná tichá vlna odhodila všechny muže, dokonce i ty Rothovy.

Tři přímo před ním to odhodilo dozadu, Roth se připravoval na náraz, když muži sklouzli po neviditelnébariéře, kterou Neph vztyčil na jeho ochranu.

Neph znovu promluvil a pokoj zaplavilo světlo. Roth s Nephem vešli dovnitř, zatímco se všichni uvnitř

vzpamatovávali.

Také Logan se pokoušel vyskočit na nohy, ale jeho údy byly připoutány k podlaze, jako by vážily nejméně

tunu. Byl nahý a zuřil. Roth tasil svůj meč, zatímco osm jeho mužů sbíralo upuštěné zbraně. Šest mužůleželo na podlaze, všichni krváceli z hlubokých ran. Tři byli mrtví, tři brzy budou. Logan Gyre očividněnebyl v boji s mečem žádný začátečník.

Na posteli, oblečená ve vyhrnutém, průsvitném negližé, ležela princezna. Třásla se, vyděšená, ale

nezakryla se. Neph znehybnil i ji.

Roth si sedl na postel vedle dívky a očima bloudil po jejím ženském těle. Olízl si prst, položil jí ho dolů na

krk a sjel s ním níž.

„Doufám, že jsem vás v něčem nevyrušil,“ řekl.

Jenine Gunderové se zablýsklo v očích. Červenala se kvůli tomu, jak si ji tak nenuceně prohlížel, zároveňvšak zuřila.

Roth položil prst na její rty a utišil ji, než mohla něco říct. „Přišel jsem vám poblahopřát k nedávnýmzásnubám, má hrdličko,“ řekl. „Tak jak je? Jste spokojená s výší manželova věna?“ zeptal se.

Podíval se na nahého Logana a zamračil se. „No, předpokládám, že jste. A můj drahý vévoda Gyre –postavte ho,“ rozkázal Roth. „Nebo bych měl říct princ Gyre? Neklesejte na mysli. Viděl jsem nahou i vašimatku a časem i ona…“

Logan se vrhl vpřed, ale pouta ho udržela. Jeden z Rothových mužů ho udeřil přes tvář.

Roth pokračoval, jako by nedošlo k žádnému přerušení. Mlasknul jazykem. „Časem. A tady je háček.Časem by princezna mohl dorůst do té vpravdě obdivuhodné hrudi a boků.“ Usmál se a štípl Jenine dotváře. Roth vstal. Neph magií zvedl Jenine z postele a roztřesenou ji postavil vedle jejího manžela.

„Ale vy žádný čas nemáte. Doufám, že jste si užila své manželství. A Logane, příteli, doufám, že jsinemarnil čas s předehrou, protože tvé manželství právě končí.“

Nechal ta slova působit. Rotha nic netěšilo víc než sledovat zmatek měnící se v hrůzu, která se pak zvrhne

v zoufalství.

„Kdo jsi?“ zeptal se Logan, jehož oči prozrazovaly, že se nebojí.

„Jsem Roth. Jsem muž, který nařídil vraždu vašeho bratra, Jenine.“ Roth sledoval dívku, přes kterou se taslova převalila jako ledová vlna, Logana si nevšímal. Nepřestal mluvit, nenechal ji, aby to nahlas popřela.

„Jsem Roth, Shinga Sa’kagé. Jsem muž, který nařídil smrt tvého otce, Jenine. Ani ne před deseti minutami

jsem sledoval jeho hlavu, jak se kutálí pod stolem.

Jsem princ Roth Ursuul z Khalidoru. Jsem muž, který nařídil smrt tvé matky a tvých sester, Jenine. Kdyžse zaposloucháš, možná zaslechneš jejich křik.“ Přiložil si prst k uchu, ve tváři soustředěný výraz.

Posmíval se jí.

„Vy dva jste to poslední, co stojí mezi mnou a cenarijskou korunou, Jenine. A já si tu korunu chystám vzít.

Obávám se, že vás budu muset zabít. Chcete si vybrat, kdo zemře jako první?“

Při každém odhalení sledoval její oči, živil se její umírající nadějí, hltal její rostoucí beznaděj. Roth vytáhlnůž a otočil ji, aby stála tváří k Loganovi.

Logan vykřikl, ale Neph ho umlčel. Vzpíral se a snažil se vzdorovat poutům, svaly napnuté jako provazy,vzdouvaly se, ale uniknout Nephově magii bylo nemožné. To by spíš strhnul hvězdy z oblohy.

„Můj pane,“ zavolal voják z chodby. „Jedna bárka byla zničena. Meisteři potřebují vaši pomoc při potlačení

odporu.“

Když v dívčiných očích zahlédl záblesk naděje, pocítil Roth nával vzrušení. „Odpor,“ řekl. „Možná tězachrání! Ale počkat, tvůj hrdina už je tady. Logane, to tam budeš jen stát? Nepůjdeš ji zachránit?“

Na Loganových rukou a nohou naběhly svaly a magická pouta se posouvala a tenčila, dokud Neph znovu

nepromluvil a nezdvojnásobil jejich sílu. Princ se nemohl ani pohnout.

„Myslím, že ne,“ řekl Roth a otočil se zpátky k Jenine. „Ale ty jsi princezna! Jistě si pro tebe přijdoukrálovské stráže. Vsadil bych se, že právě teď sem lord generál vede své muže, aby tě zachránil!“Prohrábl si vlasy a přehodil je přes znetvořené ucho. „Jenže já Agona zabil a s ním všechny královystrážné. Žádní hrdinové nezbyli. Teď už tě nikdo nezachrání, Jenine.“

Roth si stoupl za Jenine a přejel jí volnou rukou po štíhlém břiše. Roztrhl jí negližé, stáhl ho z ní a sevřel vdlani její ňadro. Když jí z oka vyklouzla slza, naklonil se a políbil ji na krk jako milenec. Oči nespouštěl z

Logana, vysmíval se mu tím.

Pak jí tam, kde ji políbil, prořízl hrdlo.

Roth ji postrčil a Jenine spadla do Loganova náručí, z pravé strany krku jí tryskala krev. Neph dostatečně

povolil Loganova pouta, takže mohl dívku chytit, ale ne dost, aby mohl ruce zvednout a pokusit sezastavit krvácení.

Loganovy oči byly studnami plnými hrůzy a lítosti. Ten zvuk byl lahodnou hudbou pro Rothovy uši, zvukduše, která se dostala na samou hranici utrpení, zvuk, který vyšel z Loganových rtů. Přivinul si malouchroptící dívku k hrudi. Roth nasával jeho hrůzu, snažil se tu vzpomínku uchovat ve své paměti, aby mudobře posloužila za dlouhých temných nocí.

Pak se ale Logan odtáhnul a otočil tak, že mu Roth neviděl do obličeje, a podíval se Jenine do tváře.

„Jsem tady, Jeni,“ řekl Logan, díval se přímo do dívčiných očí. „Neopustím tě.“ Něžnost v jeho hlase Rotha

rozzuřila. Jako by Roth nic neznamenal. Logan svým konejšivým hlasem vytahoval sebe a Jenine ze světa

temnoty a stavěl před sebou zeď, přes kterou Roth nemohl.

Když se Jenine dívala do Loganových očí, Roth mohl vidět, jak se uvolnila, nezemřela, jen se oprostila odzoufalství. „Opravdu bys mě miloval?“ zeptala se.

Roth věděl, že měl říznout hlouběji, že měl proříznout průdušnici a ne jen jednu žílu. Praštil Logana dotváře, nemělo to však větší účinek, než kdyby ho štípl komár. Vysoký muž ani nepřerušil oční kontakt s

princeznou.

„Jeni, Jeni,“ zašeptal. „Já už tě miluji. Brzy budeme spolu.“

„Umíráš!“ zařval ani ne krok od nich Roth, ale nebyl pro ně víc než letní vánek. Jenine se roztřásla kolenaa Logan si ji přitáhl zpátky do objetí, zavřel oči a šeptal jí do ucha, když mu její životodárná krev stékalana hruď.

„Můj pane, potřebují vás hned,“ ozval se mnohem důrazněji posel.

Logan se na Rotha ani nepodíval, když se Jenine zhroutila na jeho hruď. Jen jí dál šeptal své sliby. Ještětřikrát se s námahou nadechla a pak v Loganově náruči vydechla naposledy, její rozechvělé oči se zavřely.

Neph pomalu uvolnil její pouta a ona se zhroutila na podlahu.

„Ne! Ne!“ zaječel Roth. Ona se ani nebála. Udělal všechno správně a ona se nebála zemřít. Kdo se nebojízemřít? To nebylo správné. To nebylo fér.

Praštil Logana. Znovu a znovu. A znovu. A znovu. „Ty tak snadno nezemřeš, Logane Gyre,“ zavrčel Roth.Obrátil se ke svým mužům. Ve svalech na čelisti měl tik. „Odveďte ho do Chřtánu a předhoďte hosodomitům.“

„Můj pane!“ naléhal posel, který znovu vtrhl do místnosti. „Musíte…“

Roth muže chytil za vlasy. Zuřivě ho bodal do obličeje, znovu a znovu. Trhnul s ním do strany a pokusil se

mu podříznout krk, zasáhl ho však za ucho. Nůž sklouzl a Rothovi v ruce zůstal tlustý kus skalpu. Mužkvílel, než ho Roth znovu chytil a podřízl.

Neph mezitím otevřel tajné dveře v místnosti. Magií zvedl princeznino tělo a nechal ho vznášet se za

sebou.

„Nephe, co to děláš?“

„Bohokrál si přeje vystavit hlavy celé královské rodiny. Ať plánuješ cokoliv, radím ti, udělej to rychle.“

Neoslovil Rotha titulem. Všechno se pokazilo a Otec brzy dorazí. Roth se otočil, supěl, zkrvavený chomáčvlasů a masa v sevřené pěsti. Třásl se vzteky a muži držící Logana zběleli jako těsto. „Přineste mi jehohlavu, až s ním skončí. Než ho ale hodíte sodomitům, uřízněte mu ptáka a přineste mi jeho pytel naměšec. Chci, aby vykrvácel, zatímco ho budou šoustat.“

56.

Předpokoj v přízemí severní věže neskutečně páchl krví a výkaly uvolněnými v okamžiku smrti, zápachemse proplétala hořká pachuť moči. Kylar si zacpal nos, než otevřel dveře.

Rychlý pohled mu vypověděl celý příběh. Muže v místnosti lapili do pasti, přepadl je kušiník. Kylar sezamračil. Kušiník? V tak malé místnosti?

Pak uviděl u stropu úzkou plošinu, jasně viditelnou ve stínech, které teď přitahovaly Kylarovy oči. Podlerozmístění těl to byl jen jeden muž, který královské stráže a šlechtice postřílel jako ryby v sudu.

Tak tohle potkalo muže, kteří se vydali zachránit svého prince. Podle krvavých šmouh vedoucích ode dveříto vypadalo, že přežil jen jeden muž, který se odplazil pryč.

Znechucený Kylar vyběhl po schodech. Ve dveřích našel šest mrtvých Khalidořanů. Zbytek příběhu byljasný. Překvapený v posteli se svou ženou, Loganovy šaty byly poházené po místnosti, Logan vyskočil a

bojoval. Zabil šest po zuby ozbrojených Khalidořanů, ale podle vypálených stop na podlaze ho zranilinebo vyřadili magií.

Pak, soudě podle velké lepkavé louže krve, Roth pomalu zabil Logana, který silně krvácel, nebo je seženou zabili oba. Ani jedno z těl v místnosti nebylo. Khalidořané asi odnesli Loganovo tělo ke zbytkukrálovské rodiny, aby mohlo celé království vidět, že jsou mrtví, že nástupnická linie byla vyhlazena.

Roztržená noční košile na podlaze. Princeznu, tak mladou a krásnou, někde v místnosti znásilňovali,

dokud ji nezabili.

Kylar si to pokoušel vyložit i jiným způsobem. Jeho mysl analyzovala scénu, snažila se vyvarovat šoku abeznaděje. Bylo by možné, že zabili princeznu a Logana nechali naživu?

Ale vojáci by nenechali naživu Logana a nezabili by princeznu, kterou mohli znásilnit. Logan byl bojovník,

vyhlášený šermíř a dědic trůnu. Zbytek královské rodiny byl zabit brutálně, ale precizně, pečlivě. Pokud byse Khalidořané rozhodli udělat výjimku a někoho nechat nějakou dobu naživu, určitě by to nebyl Logan.

Kylara zaplavil smutek. Logan byl mrtvý. Jeho nejlepší přítel byl mrtvý. Mrtvý a vina padala jen na

Kylarovu hlavu.

Mohl to zastavit. Mohl minulou noc zabít Durza. Durzo k němu stál zády, cíl, který nemohl minout. Dorianmu to řekl. Řekl mu to!

Byla nějaká bolest, kterou Loganovi nezpůsobil? Dovolil vraždu Loganova přítele Aleina, zatajil před nímpravdu o románku mezi Serah a Aleinem, dostal ho do vězení za vraždu a dohnal ho ke zrušenízasnoubení. Logana donutili ke svatbě s dívkou, kterou neznal, zavraždili ho a dívku, jež byla jeho ženou

sotva hodinu, znásilnili a zabili.

Kylar klesl na podlahu a rozplakal se. „Logane, je mi to líto. Omlouvám se. Je to všechno má vina.“ Zapřel

se rukou a zjistil, že ji položil přímo do krvavé kaluže. Podíval se na svou zkrvavenou ruku. Stejnězkrvavenou jako před pěti lety, v té samé místnosti, kde dokončil svou první samostatnou zakázku.Zkrvavenou, jako by neustále krvácela od doby, kdy zabil prvního nevinného. Sem ho ta vražda dovedla.Kruh se uzavřel, vražda jednoho nevinného neúprosně vedla k zabití dalších. V posledních pěti letech dělal

přesně to, co měl v úmyslu, podobal se Durzo Blintovi čím dál víc. Stal se zabijákem. Špatně spal, takžeměl lehký spánek a stal se tak ještě nebezpečnějším. Vždycky žil na hraně a krev, kterou si v téhlemístnosti poprvé poskvrnil ruce, nikdy nedokázal zcela smýt. Jen k ní přidával další. Nepochybně teď měl

na rukou Loganovu krev, to nemohla být náhoda.

Drakeovi s oblibou mluvili o božské ekonomice, Bůh mění pláč ve smích, smutek v radost. Wetboy byl králem obchodníků ďábelské ekonomiky. Vražda plodila vraždu, a jak říkával Durzo, cenu vždycky zaplatili

ti druzí.

Musí za každé mé selhání platit ostatní? To není jiný způsob? Krev na jeho rukou říkala ne, ne. Tohle je

realita, tvrdá, nepohodlná a záštiplná, ale je to pravda.

„Porušuji svá vlastní pravidla,“ řekla změť stínů.

Kylar ani nevzhlédl. Bylo mu jedno, jestli zemře. Ale stín nic víc neřekl. Po dlouhé chvíli se Kylar hořce

zeptal: „‚Nehrát fér. Smrt jako smrt?‘“

Durzo vystoupil ze stínů. „Kylare, mám poslední pravidlo, které tě naučím.“

„A to je co, mistře?“

„Teď už jsi skoro wetboy, Kylare. A když ses naučil vyhrát takřka každý souboj, zbývá ještě jedno pravidlo

, Nikdy nebojuj, když nemůžeš vyhrát.“ „Dobře,“ řekl Kylar. „Vyhrál jste.“ Durzo tam dlouho jen stál. „Pojď, učedníku. Tohle je tvá Zkouška.“ „Takový je celý váš život?“ zeptal se Kylar a konečně vzhlédl. „Zkoušky a výzvy?“ „Můj život? Takový je každý život.“ „To mi nestačí,“ řekl Kylar. „Tihle lidé by neměli umírat. Khalidor by neměl vyhrát. To není správné.“ „Nikdy jsem neřekl, že je to správné. Můj svět není černobílý, žádné správné a špatné, Kylare. Tvůj by

neměl být jiný. Náš svět je jen o tom, co je lepší, a co horší, které stíny jsou světlejší a které tmavší.

Cenarie nemůže nad Khalidorem vyhrát, ať se tady dnes v noci stane cokoliv. Tímhle způsobem zahyne

pár šlechticů místo tisíců poddaných. Tohle je ten lepší způsob.“

„Lepší? Můj nejlepší přítel je mrtvý a oni pravděpodobně znásilňují jeho ženu! Jak můžete stát stranou a

nedělat nic? Jak jim můžete pomáhat?“

„Protože můj život je prázdný.“

„Kecy! Jestli tomu věříte, tak jste umřel už dávno!“ „Ale já už dávno zemřel. Přešlo všechno dobré, přešlo všechno zlé, a my nemůžeme udělat jedinouzatracenou věc, kterou bychom to změnili, Kylare. Přinejmenším nezměníme sebe. Tahle válka přijde aodejde, vzejde z ní vítěz a lidé budou zbytečně umírat. Ale my budeme naživu. Jako vždy. Alespoň já

budu.“

„To není správné!“

„Co chceš? Spravedlnost? Spravedlnost je pohádka. Mýtus s měkkou přikrývkou, která tě dokáže uklidnit.“ „Mýtus, ve který věříte i vy, čas od času,“ řekl Kylar a ukázal na slovo SPRAVEDLNOST vyryté do čepele

Odplaty.

„Věřil jsem ve spoustu věcí. To z nich nedělá pravdu,“ řekl Durzo.

„Kdo z nás je lepší? Logan, nebo my? Logan v noci dokáže spát. Já se nenávidím. Sním o vraždách a

probouzím se zbrocený studeným potem. Vy se zpíjíte do němoty a rozhazujete peníze za děvky.“ „Logan je mrtvý,“ řekl Durzo. „Možná bude v příštím životě nosit korunu, ale to mu teď nepomůže, že?“ Kylar se na Durza pochybovačně podíval. „A vy jste ten, co tvrdí, že je život prázdný, bezvýznamný. Že

nebereme nic cenného, když vezmeme život. Podívejte se, jak lpíte na tom svém. Podělanej pokrytče.“

„Každý muž je podělaný pokrytec.“ Durzo sáhl do náprsní kapsy a vytáhl složený kus papíru. „Když mězabiješ, je tohle tvoje. Vysvětluje to pár věcí. Považuj to za své dědictví. Když zabiju já tebe… no, ažzemřu, tak se cestou do nejhlubšího pekla zastavím na kus řeči.“

Durzo strčil papír do náprsní kapsy a vytáhl obrovský meč s červenou stuhou pohupující se na jílci. Bylvětší a těžší než Odplata, ale Durzo ho se svým Talentem mohl držet v jedné ruce.

„Nedělejte to,“ žádal ho Kylar. „Já s vámi nechci bojovat.“

Wetboy se k němu přiblížil. Kylar dál stál, neudělal jediný pohyb na svou obranu. „Už jste mu dal Glóbčepelí?“ zeptal se Kylar.

Wetboy se zastavil. Sáhl do váčku a vytáhl stříbrnou kouli. „Tohle?“ řekl. „To nic není. Další padělek.“

Prohodil kouli oknem. Sklo prasklo a Glób zmizel v temnotách.

„Co jste to udělal?“ nechápal Kylar.

„Při Andělech noci!“ zaklel Durzo. „Ty sis připoutal mé ka’kari. Ukradl jsi mi ho. To ti to pořád nedochází?“

Jako by na něj mluvil cizí řečí. Připoutal? Kylar si jen myslel, že si připoutal ka’kari, musel, protože jeho

Talent se probudil. A Durzo řekl, že to bylo sklo?

„Neuvěřitelné,“ zavrtěl Durzo hlavou. „Tas svůj meč a bojuj, chlapče.“

„Teď je to můj meč?“ zeptal se Kylar.

„Ne nadlouho. Nezasloužíš si mě porazit.“ Durzo pozvedl meč.

„Nechci s vámi bojovat,“ řekl Kylar, odmítal vytáhnout zbraň.

Durzo udeřil. Kylar v poslední vteřině tasil Odplatu a ránu vykryl. Talentem posílený úder se střetl s

Talentem posíleným úderem. Čepele se po nárazu otřásly.

„Věděl jsem, že to v tobě je,“ řekl Durzo. Divoce se zasmál.

Falešné představy, které mohl Kylar mít o tom, že ho Durzo snadno přemůže, protože nedokáže ovládat

svůj Talent, okamžitě zmizely. Durzo ho zavalil smrští úderů tak rychlých, že to ani nemělo být možné. Kylar ustupoval, vykrýval některé údery a před dalšími uskakoval. Durzo použil všechny triky ze svéhorepertoáru. Jeho meč se míhal v sestavách, které stuhu na jílci změnily v jasný rudý proud. Účelem stuhybylo odlákat oči protivníka od hrotu meče. Každý, jehož pozornost by odvedla, by zjistil, že si jeho žebra

našla ocel.

Nebyl to pouze meč, co mělo Kylara zmást. Durzo mohl výpad na Kylarovu hlavu doprovodit kopnutím dokolena nebo ho udeřit volnou rukou přes tvář. Kombinace následovaly jedna za druhou a splývaly vbouřící řeku smrtících pohybů.

Kylar blokoval a uskakoval, dál a dál ustupoval. Durzo mu nenechával čas na přemýšlení, ale Kylarneustále dával pozor na okolní místnost. Zabírala celé nejvyšší podlaží věže, takže měla kruhový tvarzploštělý na jednom konci dveřmi a na opačném komorou.

Známý boj s Durzem ho pomalu uklidňoval. Jistě, vždycky s ním prohrál, ale tentokrát to bude jiné.

Muselo být.

Nával energie projel jeho pažemi, mrazilo to, měl pocit, že se mu postavil každý chloupek na těle. Odrazilúder a srazil Durzův meč stranou, jako by vážil jen čtvrtinu své váhy. Blint se v okamžiku vzpamatoval,přestal však postupovat.

Kylar stál jen krok od zdi vedle sekretáře z třešňového dřeva. Blint švihnul mečem proti jeho očím, alebyla to jen finta. Skutečným Blintovým útokem bylo kopnutí proti Kylarovu koleni. Kylar padl na zeď a

vykopl, aby zastavil Blintovu blížící se nohu. Blint předpokládal, že jeho meč narazí na odpor, a udeřil přílištvrdě. Jeho těžké ostří se zabořilo hluboko do sekretáře.

Kamenná stěna praštila Kylara do zad, když do ní narazil, a rychle se znovu napřímil. Místo aby se pokusilvytrhnout svůj meč ze sekretáře, Durzo sáhl za ramena a vytáhl pár hákových mečů. Každý měl nadrukojetí srpkovitou čepel, ale jinak to byly obyčejné meče s hákem na hrotu, který sloužil k zachycenímeče nepřátel.

„Tyhle nesnáším,“ řekl Kylar.

„Já vím.“

Kylar zaútočil, stále se snažil sladit svůj Talent s bojem. Zatím mohl říct, že se jeho svaly pohybují rychleji

a jsou silnější, byly však hranice, jak rychle mohou dva bojovníci s Talentem bojovat. Talent vámnepomůže rozhodnout se rychleji, takže to nebyl jen obyčejný zrychlený boj. Kylar musel být opatrnější –a stále neměl ponětí, jestli jeho Talent ochrání i samotné tělo. Pokud Blint pronikne Kylarovou obranouTalentem posíleným kopem, popraskají mu žebra jako suché haluze, nebo jsou posílené stejně jako svaly?

Jediným způsobem, kterým to mohl zjistit, to zjišťovat nemínil.

Blint nechal Kylara přijít blíž, hákovými meči se jen bránil. Když se přiblížili k posteli, začal háky používat.Jakmile Kylar udeřil, Durzo nechal jeho meč sjet až k háku a strhl Odplatu stranou. Následovalo seknutíshora druhým mečem.

Kylar uskočil dozadu a zjistil, že ho zahnal přímo na jedno ze širokých věžních oken. Durzo vyrazil vpřed azachytil nízký sek, nestočil ho však stranou, místo toho ho zachytil druhým hákem a Kylarův meč tak

zastavil.

Když se Kylar pokusil o výpad, Blint svedl jeho meč vedle své hlavy a vykroutil mu ho. Odplata zarachotila

na podlaze za Kylarem. Blint ho kopl do hrudníku, Kylar jeho nohu jen taktak zpomalil rukama, kterézvedl, když vytahoval dýky.

Narazil do okna, cítil, jak se rozbíjí sklo, tříští dřevo a praská petlice. Měl nepříjemný pocit pomalého pádu

do prostoru.

Snažil se něčeho zachytit, čehokoliv. Kylar se obrátil, otočil se kolem své osy se zoufalou elegancí padajícíkočky. Jeho dýky odlétly stranou a vydané zemské přitažlivosti napospas se zaleskly v měsíčním světle.

Kylar vrazil prsty do zdobné okenní tabule. Jeho ruka se sevřela kolem dřeva a skleněných střepů, když seokno otevřelo dokořán.

Obličejem s křupnutím narazil do zdi věže. Sklo projelo skrz maso na jeho prstech a pak narazilo na kost,

když mu ruka sklouzla. Držel se.

Zamrkal, houpal se na jedné ruce. Po paži mu stékala krev. Krev stékala i po jeho obličeji. Visel dvě stěstop nad čedičovými základy hradu a širokou řekou. Z jediného sopečného průduchu na ostrově Vosunikala pára a ke břehu přirazila temná bárka. Pára zářila v měsíčním světle a hluboko pod ní, u lodi,Kylar zahlédl hovořící muže. I z této výšky mohl slyšet řinčení oceli a zběžně zahlédnout khalidorskéhoraly drtící pěšáky na nádvoří.

Pak z hlavní brány vyrazil seržant Gamble. Vedl šlechtice a víc než dvě stovky cenarijských vojáků.Pokoušeli se uniknout z hradu, přesně jak jim řekl Kylar, ale jak se blížili k východní bráně, Khalidořanéposílení více než sto horaly přicházeli z opačné strany hradu.

Během pár vteřin se nádvoří stalo frontovou linií ve válce o Cenarii. Hrad a město byly ztracené. Pokudšlechtice povraždí, ztratí celou Cenarii. Pokud se Cenarijci protlačí skrz masu horalů a dostanou se přesVýchodní královský most, můžou zahájit odboj.

Byla to jen mlhavá naděje, ale v Cenarii naděje nikdy nebývala oslnivě jasná.

Něco prasklo a Kylar poklesl o čtyři palce. Vydrápal se po okně a další pant se vytrhl z podloží. Poslední

pant zaprotestoval a povolil.

Kylar přeskočil na okenici připevněnou ke zdi. Jeho prsty zaškrábaly po žaluziích. Zachytil se. Tři lištypraskly a pak se jeho pád konečně zastavil.

Okno poklidně plachtilo pod ním, otáčelo se ve skučícím větru. Dopadlo na kamení jen pár kroků od řeky

– přesně tam by skončil Kylar, kdyby spadl. Okno se roztříštilo na hromadu třísek a skleněných střepů.

Kylar vzhlédl. Závěsy okenice se napínaly, pomalu se vysouvaly z kamene.

Skvěle.

*

Durzo Blint stál uprostřed masakru a nic z toho neviděl. Po ložnici se povalovala těla. Vedle postele leželyčerstvě uříznuté rozkvetlé lilie, bílé lilie pokropené rudou krví.

Jemná, kdysi bílá noční košile ležela ve velké krvavé louži nedaleko jeho nohou. V mozaice na podlaze bylvypálený černý kruh. Ostrý pach čarodějného ohně zadusil náznak parfému ve vzduchu.

Ale Durzo viděl jen otevřené okno před sebou. Jeho poďobaný obličej byl sklíčený. Oknem vyl vítr,třepetal závěsy a vháněl mu šedé vlasy do očí.

Jeho prsty protáčely po pravé ruce nůž. Prst, prst, zastavit. Prst, prst, prst, otočit. Uvědomil si, co dělá, avrazil nůž do pochvy. Jeho tvář se zklidnila a on si přitáhl černošedý skvrnitý plášť kolem ramen, abyzakryl opasek plný šipek, dýk a bezpočtu nástrojů a váčků.

Nemělo to skončit takhle. Neměl jsem být tak prázdný. Otočil se zády k oknu, pak se zastavil. Naklonilhlavu na stranu a přes ječící vítr něco zaslechl.

*

Kylar cíleně pustil zkrvavenou pravou rukou okenici. Jeho ruka našla prázdná pouta na dýky a stejněprázdnou pochvu na zádech. Zavrčel a zkroutil se, aby vytáhl tanto připoutané ke stehnu. Jeho prsty bylyzmrtvělé, zraněné a slabé. Tanto mu z nich málem vyklouzlo.

Lana poutající okenici ke zdi přeřízl snadno. Zrezavělé závěsy hlasitě zapraskaly. Kylar ztuhnul, ale stímhle zvukem nic nezmohl. Dvakrát se rychle nadechl, pak se oběma nohama odrazil od věže. Zhoupl sezpět k otevřenému oknu a silou Talentu vyzvedl své tělo, jako by se houpal na obrovské houpačce.

Okenice se odtrhla od věže a zůstala mu v rukou a on se taktak zvládl vyhoupnout dost vysoko, aby

nenarazil do zdi, místo toho vjel po podlaze do ložnice.

Svým tělem podrazil Durzovi nohy a wetboy spadl přímo na něj, jeden hákový meč mu vylétl z rukyoknem ven. Okenice mezi nimi lapila Durzovy ruce v nešikovné pozici. Kylar Durza praštil okenicí do tváře.

„Já s vámi…“ Kylar udeřil Durza celou svou Talentem umocněnou silou okenicí do obličeje. Wetboy z něj

doslova odlétl.

Kylar se odvalil stranou a vyskočil na nohy.

Ale Blint už byl na nohou taky. Odkopl ke Kylarovi podnožku. Kylar ji odrazil nohou, ztratil však rovnováhu

a zakopl o ni. Dopadl tváří na ozdobný koberec. Blint se k němu rozběhl jako blesk, pozvedl hákový meč. Než se pokusil vstát nebo odvalit, Kylar chytil

koberec a škubnul s ním.

Blint se pohnul kupředu rychleji, než čekal, a proťal jen vzduch, když koleny narazil na Kylarovo rameno.Přepadl přes ně hlavou napřed.

Durzův těžký zahnutý meč byl stále zaseknutý v sekretáři vedle okna, ale Odplata byla blíž. Kylar ji chytil

a obrátil se. „…nechci…“

Wetboy se vrhl po hákovém meči na podlaze.

„…bojovat!“ Kylar skočil na hákový meč.

Durzo ho zvednul plnou silou svého Talentu. Chvíli to vypadalo, že železné jádro čepele vydrží. Pak meč

palec nad jílcem prasknul.

„Možná nechceš, synu, ale něco v tobě odmítá zemřít,“ řekl Durzo. Odhodil zlomený meč stranou, jinouzbraň však nevytáhl.

„Mistře, nenuťte mě bojovat,“ řekl Kylar a hrotem čepele mířil na Durzovo hrdlo.

„Už sis zvolil, když jsi mi odmítl poslušnost.“

„Proč to děláte?“

„Nikdy bych si tě za učedníka nevzal, ale považoval jsem tě za něco, čím nejsi. Ať mi Andělé noci

odpustí.“

„Já nemluvím o sobě!“ Kylarova ruka s mečem se roztřásla. „Proč jste mě donutil zradit mého nejlepšího

přítele?“

„Protože jsi porušil pravidla. Protože život je prázdný. Protože jsem pravidla porušil i já.“ Durzo pokrčil

rameny. „Prostě nás to dohnalo.“

„To mi nestačí!“

Durzo založil ruce a našpulil rty. „Logan umíral s pláčem, víš. Ubohé.“

Kylar se rozmáchnul mečem. Čepel se řítila k jeho krku. Ale Durzo neuhnul. Čepel vklouzla do jeho dlaně

a zastavila se, jako by neměla žádné ostří.

Durzovy ruce však byly stále založené na hrudi. Ruka svírající Kylarův meč byla stvořená z čisté magie.

Vytrhla Odplatu z Kylarova sevření. Další ruce se vynořily ve vzduchu, útočily na něj. Kylar je odrážel a

couval, zatímco Durzo klidně postupoval vpřed, pulzoval svým Talentem.

Kylar nemohl nic dělat. Odrážel je rychleji a rychleji, ale ruce stále zrychlovaly. Objevilo se pár nejasných

rukou, které před ním vytvořil jeho vlastní Talent a jež zablokovaly některé údery, ale nestačilo to. Durzo

ho dál tlačil před sebou.

Nakonec se ruce sevřely kolem každého Kylarova údu a přitiskly ho ke zdi, nemohl se pohnout ani o píď.

„Ach, chlapče,“ povzdechl si Durzo. „Kdybych tě naučil používat tvůj Talent, udělal bych z tebe něco

opravdu výjimečného.“

Durzo vytáhl vrhací dýku. Protáčel ji mezi prsty. Pozvedl ji. Zarazil se, jako by chtěl něco říct, pak zavrtěl

hlavou.

„Je mi to líto, Kylare.“

„Nemělo by. Život je prázdný, ne?“

Durzo si povzdechl. Díval se na Odplatu, která se u Kylarových nohou černě leskla, tak blízko jako měsíčnísvit, tak daleko jako samotný měsíc. Výraz v jeho tváři byl ztrápený, zklamaný.

Kylar sledoval jeho pohled a zíral na černý meč, který Durzo nosil tolik let, a vzpomněl si…

Zamračený Durzo mu váček vytrhl a převrátil ho. Glób čepeli mu vypadl na dlaň. „Zatraceně. Přesně jakjsem si myslel,“ zabručel.

„Co?“ nechápal Kylar.

Bylo falešné, další falešné ka’kari.

Ale Durzo nebyl v náladě, kdy by odpovídal na otázky. „Viděla ta holka tvůj obličej?“ Kylarovo mlčení mu stačilo.

„Postarej se o ni. Kylare, tohle není žádost. To je rozkaz. Zabij ji.“

Tlusté bílé jizvy křižovaly to, co bývalo překrásnou tváří. Její oči otékaly, černaly, a byla to Kylarova

chyba stejně jako deset let staré jizvy.

„Láska je oprátka,“ řekl mu Blint, když k němu před deseti lety vstoupil do učení.

„Ne,“ řekl Kylar.

Durzo se ohlédl. „Co jsi to řekl?“ Černá krev kapala z Odplaty do louže na podlaze.

Stále měl čas to zastavit. Čas poslechnout a žít. Ale jestli Elene zemře, Kylar se ve stínech ztratí navěky.

„Nezabiji ji. A nedovolím to ani vám. Je mi to líto, mistře.“

„Uvědomuješ si vůbec, co to znamená?“ vyštěkl Durzo. „Kdo je ta dívka, že se kvůli ni necháš lovit po

zbytek svého krátkého…“ zarazil se. „Je to Panenka.“

„Ano, mistře. Omlouvám se.“

„Při Andělech noci! Já nestojím o omluvy! Já chci poslu…“ Durzo vztyčil prst na znamení ticha. Zvuky

kroků už byly blízko. Durzo trhnutím otevřel dveře a s nelidskou rychlostí vtrhl do chodby, Odplata se v

tlumeném světle stříbrně zaleskla.

Meč se stříbrně zaleskl? Čepel Odplaty byla černá.

Strážný padl po dvou úderech. Byl to Pařez, starší strážce, který Kylara tak opatrně prošacoval, když si

ráno obhlížel panství.

Lucerna v chodbě za Durzem obalila oblíbené dítě stínů tmou, vrhala na Kylara jeho stín, jeho tvář bylatéměř neviditelná. Pouhý obrys, černá krev kapala ze špičky Odplaty. Kap, kap. Durzův hlas byl napjatý

jak ohýbaná ocel. „Kylare, tohle je tvoje poslední šance.“

„Ano,“ řekl Kylar, jeho ledvinová dýka zasyčela, když ji vytáhl z pochvy a obrátil se tváří v tvář muži, který

ho vychoval, který mu byl víc než otcem. „To je.“

Ozval se zvuk, jak se něco kovového začalo kutálet po mramoru. Blížilo se to ke Kylarovi. Natáhl ruku aucítil, jak ka’kari vklouzlo do otevřené dlaně.

Zvedl ruku a spatřil ka’kari planoucí neskutečně jasnou modří. Přilepilo se k jeho dlani. Zatímco hosledoval, na povrchu Glóbu začaly žhnout runy. Posouvaly se, měnily, jako by se k němu pokoušelypromluvit. Modré světlo mu zaplavilo obličej a on mohl vidět skrz ka’kari, jak nasává krev z jeho pořezané

dlaně. Vzhlédl a spatřil na Durzově tváři zděšený výraz.

„Ne. Ne, tohle je moje!“ zaječel Blint.

Ka’kari najednou zčernalo jako olej.

Co tehdy Durzo řekl? Stříbrné ka’kari bylo další padělek. Ty jsi ukradl mé ka’kari. Nemyslel tím stříbrné ka’kari. Černé ka’kari. Ka’kari, které Durzo nosil celá léta, ukryté jako povlak na čepeli Odplaty.

Ka’kari si sama vybírají své pány. Z nějakého důvodu si černé ka’kari vybralo Kylara. Možná si ho vybralouž před lety, ten den, když ho Durzo zbil, že se znovu sešel s Panenkou. Ten den, kdy modré světlopokrylo černou čepel. Když Durzo zakřičel: „Ne, takhle ne! Je moje!“ zatímco se žhnoucí modrý oheňpropaloval Kylarovými prsty. Durzo ho odhodil stranou, takže nemohlo dokončit připoutání ke Kylarovi.Kylar by nemohl Durzovi ukrást stříbrné ka’kari, kdyby si připoutal černé. Teď věděli, že ho neukradl,protože šlo o padělek. Ve městě nikdy nebylo žádné ka’kari kromě Durzova černého.

A Durzo od toho dne věděl, že když nechá Kylara naživu, ztratí černé ka’kari navždy. Durzo mu hodokonce včera v noci nechal, aby měl Kylar šanci.

Ale teď už bylo příliš pozdě.

Durzo vypadal, jako by toho chtěl Kylarovi říct víc, chtěl nějak ulevit své bolesti. Ale on nikdy nebyl muž

slov.

Místo toho, jen pár kroků od něj, hodil do Kylarovy tváře nůž.

Čas se nezastavil.

Svět se nesmrskl na špičku otáčejícího se nože.

Zoufalství se však vypařilo v horku šílené naděje v Kylarově srdci. Ani si nevšiml, že se jeho ruka pohnula,

netušil, jak ji uvolnil, nedokázal říct, jak se ka’kari dostalo z meče na podlaze do jeho dlaně. Prostě tam

bylo.

V nezpomaleném zlomku vteřiny černá hmota vytryskla z konečků jeho prstů a rozstříkla se po otáčejícímse noži, který letěl k jeho tváři, jako by se rozprskla na dlažbě.

Když se Kylar podíval znovu, nůž byl pryč.

Cink.

Kylar se podíval dolů, aby zjistil, co ten zvuk způsobilo. Ka’kari se k němu kutálelo po podlaze. Při kutálení

se chvělo, a když se dokutálelo na jeho botu a zmizelo v jeho kůži, ucítil Kylar příval energie. V duchu pokrčil rameny a napjal se proti přízračným rukám, jež ho držely na zdi. Lehce dopadl na nohy,natáhl ruku ke svému starému mistrovi a vypustil na něj proud energie.

Durza to odhodilo dozadu, jako by se mu do tváře plnou silou opřel hurikán. Znovu a znovu padal, klouzala kutálel se po podlaze, dokud ho nezastavila zeď. Kylar uchopil svým Talentem Odplatu a přitáhl si ji do dlaně. „Nebojuj, když nemůžeš vyhrát,“ řekl Kylar. „A nebojuj, když nechceš vyhrát. Je to správně?“

Durzo se vydrápal na nohy, neozbrojený. Zaujal obranný postoj a ušklíbl se. „Někdy bojovat musíš.“ „Tentokrát ne,“ řekl Kylar. Pozvedl meč a rozběhl se k němu. Durzo se ani nepohnul, jen se Kylarovi dívaldo očí, připravený. V poslední vteřině Kylar uhnul stranou a proskočil oknem do měsícem prosvícenéhovzduchu obklopujícího severní věže.

Jeden z mužů na loďce byl Roth.

57.

Logan neměl v úmyslu nechat kohokoliv, aby si z jeho pytle udělal měšec, a Rotha Ursuula určitě ne. Veskutečnosti se toho bastarda chystal zabít. Nedělal si hlavu s tím, že je neozbrojený a nahý, Rothpředpokládal, že ho tím připraví o důstojnost, vztek mu dodával sílu. Všechna ta krutost, zkaženost ahrůza, kterou Logan poslední den viděl, se změnila ve vztek. Stane se zase člověkem, později. Teď byltvrdá, křišťálově jasná, zhmotnělá zuřivost. Logan přemýšlel, jak by i se svázanýma rukama zabil obastrážné. Nemyslel si, že by bylo mnoho věcí, které by ho se vztekem, jenž planul v jeho těle, dokázaly

zastavit.

Kromě magie. Roth to věděl také a poslal svého čaroděje, Nepha Dadu, aby Logana eskortoval do žaláře.Neph se očividně vyznal v plánech hradu, protože se chodbami kolem pokojů služebnictva, zadními

schodišti a sklepy bez námahy proplétal.

Město Cenarie mělo jen jednu věznici, spojenou s hradem jediným tunelem, nyní obsazenýmkhalidorskými horaly, a oddělenou od zbytku města dvěma rameny řeky Plith. Vězně do žaláře vozili nalodích. Jen pár jich věznici opouštělo. Pro odsouzence, kteří sem přišli, by vyšlo nastejno, kdyby je pohltila

země.

Nebo tomu říkají Chřtán z úplně jiného důvodu, pomyslela si část Logana, již neovládal pouhý vztek, kdyžna jeho smysly zaútočil podivný zápach. Ze severní strany ostrova Vos totiž neustále unikaly páry anaplňovaly vzduch ve vězení zápachem síry, než si konečně našly cestu na povrch.

Neph Dada se zastavil před železnou branou, zatímco jeden z Loganových strážných hledal klíč. Neph sena muže upřeně podíval a mávnul rukou před zámkem, černé výrůstky na jeho pažích se skoro

nepohnuly. Zámek cvaknul.

Strážný ukázal správný klíč a chabě se usmál.

„Mám na práci i jiné věci,“ řekl Neph. „Zvládnete to odsud sami?“

„Ano, pane,“ vyhrkl strážný a nervózně si Logana prohlížel.

Loganovo srdce pookřálo. Bojovat nahý se dvěma ozbrojenými muži nebyla dobrá volba, ale s Nephovými

magickými pouty svírajícími jeho paže, která mu poskytovala jen tolik prostoru, aby mohl šoupat

nohama, by nezmohl vůbec nic.

„Dobře. Ta pouta vydrží přibližně deset minut,“ řekl Neph.

„To je spousta času,“ ujistil ho strážný.

Neph si odfrknul a opustil je. Strážný s velkým nosem zamknul železnou bránu, dával Loganovi časpřivyknout slabému osvětlení místnosti. Napravo a nalevo byly dveře s okénky zakrytými železnou mříží.

„V případě, že tě to zajímá,“ řekl Nosáč, „tohle jsou nejlepší pokoje v našem zařízení. Opravdu sladkámístečka. Pro šlechtice. Nic pro tebe, myslím.“ Zachechtal se.

Logan se na muže zpříma podíval.

„Támhleta rampa vede na povrch. Taky nic pro tebe.“

Strážný s obličejem jako lasička se zahleděl na Nosáče. „To se vždycky posmíváš nebožtíkům?“

„Vždycky,“ řekl Nosáč a vrazil si prst do nosu. „Co?“ zeptal se, když ho Lasička obdařil dalším pohledem.

„Jen se škrábu.“

„Sklapni,“ zavrčel Lasička. „Jdeme dolů na trojku?“

„Jo, až dolů k Vřískalům. Uděláme to rychle.“ Nosáč zaklepal na čtvrté dveře, které míjeli. „Budu hnedzpátky, zlatíčko.“

Z cely se ozýval tichý pláč, ale dívka se na něj nepodívala.

„Ta holka mě rozpaluje,“ zavrněl Nosáč. „Viděl jsi ji?“

Lasička zavrtěl hlavou, a tak Nosáč pokračoval: „V obličeji má víc jizev než horal blech, ale kdo se jí

potřebuje dívat do obličeje, co?“

„Princ ti vyrve jazyk, jestli se jí jen dotkneš,“ varoval ho Lasička.

„Aha. A jak se to dozví?“

„Dnes v noci přijde sem dolů. Chce osvobodit naše chlapce ze Sa’kagé a chce zkontrolovat tu ženskou anějaké děcko, co sem přitáhli,“ řekl Lasička.

„Dnes v noci? Sakra, ona mi nezabere ani pět minut,“ zasmál se Nosáč.

Prošli dvěma patry uměle vytvořených tunelů. Zápach namačkaných lidí houstl a mísil se s pronikavýmpachem síry, splašků a dalších věcí, které Logan nedokázal identifikovat. Opakovaně zkoušel svá pouta,ale nic se nezměnilo. Sotva se mohl pohnout. I tak čekal na svoji šanci. Nestačilo jen utéct. Musel zabítoba strážné, vzít klíče a zapamatovat si cestu ven.

Vřískalové byli ve třetím patře, když však vstoupili do přírodních jeskyní, jen trochu rozšířených kopáči,Logan žádné vřískání neslyšel.

„Už nemusíme chodit dál,“ rozhodl Nosáč a zastavil se před dvojitými železnými vraty. „Tihle bastardi sevo všechno postarají. Já ho z Díry tahat nemíním. K těm zvířatům se nepřiblížím.“

„Díra?“ zeptal se Logan.

Nosáč se na něj potměšile podíval, vypadal, že ho ochotně postraší. „Pekelná řiť. Pro násilníky, vrahy amagory tak velký, že je pro ně šibenice škoda. Hodí je tam dolů, ať se tam sežerou navzájem. Vodu musívolízat ze zdí a dozorci jim nikdy nedají dost chleba. Někdy ho i pochčijou.“

„Tak kdo udělá… ty víš,“ zeptal se Lasička a nejistě vytáhl nůž. „Ty pouta nevydrží věčně.“

„Udělat co?“ zeptal se Nosáč.

„Ty víš. Ufiknout mu je.“

Logan zkusil pouta, byla pořád příliš pevná. Paže měl přitisknuté k bokům, trup rovný jako pravítko a jehonohy se mohly najednou pohnout jen o pár palců, a strážní to věděli. Bohové. Docházel mu čas.

„Já to udělám,“ zavrčel Nosáč. Vzal tyč se smyčkou na konci, smyčku Loganovi přehodil přes krk, pak tyčpodal Lasičkovi. „Podrž ho. Nedáme mu žádnou šanci. Dej mi to.“

Lasička podal nůž Nosáčovi. Byl to jen obyčejný nůž, ale Logan z něj nedokázal spustit oči. Jeho vztek sesmísil se strachem, zamrazilo ho. Oni to udělají. Bohové, ne. Vzpínal se, trhal rukama i nohama jako zvíře.

Ale bez ohledu na to, jak moc se otřásal, svíjel a kroutil, pohnul se sotva o píď.

Nosáč se chechtal a Lasička utáhl Loganovi kolem hrdla lano, až začal rudnout. Bylo mu to jedno. Ať mězabijí hned teď. Bohové! Nosáč řekl: „Je dost zlý, že spolu nepracujeme dýl.“

„Proč?“ zeptal se Lasička a oběma rukama nervózně svíral tyč.

Nosáč vrazil do Lasičkova oka nůž. Muž se postavil na špičky a zuřivě sebou trhal, pak padl.

„Protože pak bych tě k nám zkusil přibrat, místo abych tě nabral nožem,“ zasmál se Nosáč vlastnímu vtipua přeřízl smyčku na Loganově krku. Logan na něj zíral, ohromeně mlčel, jeho vztek a strach pomalu

opadávaly.

Nosáč si toho nevšímal. „Až se budeš moct hejbat, navleč si tohle. Smůla, že neposlali nikoho ve tvý velikosti,“ řekl Nosáč, když svlékal Lasičku.

„Kdo sakra jsi?“ zeptal se Logan.

„Na tom nezáleží,“ řekl Nosáč a hodil Loganovi Lasičkovy kalhoty. „Záleží na tom, pro koho dělám.“ Ztišilhlas, aby ho nemohli zaslechnout vězni. „Dělám pro Jarla. Přítele tvého přítele.“

„Pro koho?“

„Jarl řekl, že ti mám vzkázat, že je přítel tvého přítele.“ Nosáč nožem rozřízl Lasičkovy spodky. „Jen jsemti řekl, co jsem měl říct…“

„Co to sakra děláš?“ přerušil ho Logan.

„Řežu mu pytel.“

„A do hajzlu!“ Logan zavřel oči a býval by se otočil stranou, kdyby mu to pouta dovolila.

Nosáč si ho nevšímal a řezal. „Zatraceně! No, není to nic pěknýho, ale udělat se to musí. Dobrý pro nás,že má stejnou barvu vlasů jako ty, co?“ Vstal a zatřásl před Loganem kusem masa. „Koukni, fešáku, tohle

nebyl můj nápad. Ale když Roth dostane tenhle tvůj pytel a já příhodně zahynu během povstání, možnáto přežijeme. Rozumíš?“

„Ne.“

„To je zlý. Nemáme moc času. Ty kecy, které jsem měl cestou dolů, byla pravda. V prvních celách jsouženská a malá holka. Jarl po nás chce, abychom je dostali ven. Chce zjistit, proč po nich Roth tak touží.Vypadá to, že tvoje pouta slábnou. Čapni jednu nohu.“

Logan zjistil, že může pohybovat rukama, když dost zatlačí, a že nohy jsou na tom stejně. Chytil jednuLasičkovu nohu, vyhýbal se pohledu na jeho rozkrok, a začal ho s Nosáčem táhnout.

„Takže všechny ty řeči byly jen proto, abych se to dozvěděl?“ zeptal se Logan.

Nosáč se zamračil na velkou železnou mříž zasazenou nad dírou v podlaze. Díra byla dost hluboká, abyLogan ve slabém světle louče neviděl na dno. Nosáč vytáhnul klíč a odemknul dvířka na okraji mříže. ZDíry se ozvalo funění a vrčení, které by Logan jen stěží považoval za lidské.

„A taky jsem chtěl zjistit, jestli on něco neví, než ho zabiju,“ potvrdil Nosáč. „Pomoz mi ho tam hodit.Neboj, je to dost hluboký a stěny jsou strmý.“

Logan mu neochotně pomohl. Pořád se nemohl dost ohnout, aby dosáhl na mříž, proto ji Nosáč podržel aLogan shodil Lasičku do Díry.

Ďábelské výkřiky neskrývané radosti prořízly vzduch a dole okamžitě vypukl boj.

Otřesený Logan odstoupil od Díry. „Jaký je plán?“

„Plán?“ Nosáč se podíval do tmy dole a zavrtěl hlavou. „Vypadneme odtud. Jestli Roth dneska zvítězí,bude celý žhavý, aby tě našel. Jarl má pár chlapů, kteří nahlásí, že viděli tvoje tělo. Někdo další mě uvidíumírat a pak se přizná, že obral moji mrtvolu. Ukáže Rothovi tvůj ‚váček na mince‘.“

„To je dost slabý plán,“ řekl Logan. „Zavřeš tu zatracenou mříž?“

„Nahoře umírají stovky mužů. Pokoušet se zjistit, co se jednomu z nich stalo, bude nemožné. Roth to ví.Stejně je tohle to nejlepší, co můžeme udělat, abychom si udrželi hlavu na ramenou. Jarl se pakrozhodne, jestli ten kousek s ‚váčkem na mince‘ už nebude moc.“

Nosáč se znovu podíval do Díry, odkud zaznívaly nezaměnitelné zvuky krmení. Otočil se na Logana aušklíbl se. „Tohle tě donutí přemejšlet, co?“

Logan znechuceně zavrtěl hlavou. Znovu se na Nosáče podíval právě ve chvíli, kdy z Díry vylétlo laso.Elegantně přistálo na Nosáčových ramenou.

Logan si v tom okamžiku uvědomil, že lano je spletené ze šlach a napadla ho hloupá myšlenka: Jaké zvířetam dole je dost velké, aby si mohli udělat laso z jeho šlach?

Nosáčovy oči se naplnily hrůzou, pak se lano napjalo a strhlo ho na zem. Praštil sebou přímo naotevřenou mříž, roztáhl ruce a nohy, aby nepropadl dolů. Když ale napnul paže, smyčka mu sklouzla zramen na krk. Z Díry se ozval divoký smích. Logan zavrávoral směrem k němu, pohyboval se rychleji nežpřed půl hodinou, přesto byl příliš pomalý.

Nosáč vytřeštil oči, když se mu laso utáhlo kolem krku. Muselo za ně tahat nejméně pět mužů. Jeho ruceslábly, mrkal na Logana, oči groteskně vyvalené.

Pak jeho paže ochably a on zajel do Díry.

Logan se muže pokusil zachytit. Místo toho zakopl o poslední zbytky svých pout a najednou zjistil, že se

sám kutálí k Díře.

Zachytil se mříže a podíval se dolů. Matně rozeznával obrysy mužů v chumlu těl, údy se zvedaly adopadaly, vřískali jeden na druhého a rvali se spolu o Nosáče, který se mezi nimi zmítal a ječel. Logan se tam držel celou minutu, nedokázal dostatečně pohnout rukama nebo nohama, aby se odstrčil

stranou. Nosáč se postupně přestal třást a temné postavy se od sebe odtáhly, aby se nakrmily. Pak jeden zahlédl Logana a vykřikl.

Logan se odkulil stranou, jak nejrychleji mohl. Cítil, jak se slábnoucí magická pouta napjala a povolila.

Dopadl zády na špičaté kameny, pak se posadil a rychle mříž zavřel.

Klíč vypadl z Nosáčovy ruky, když ho laso strhlo do Díry, ale Logan byl příliš otřesený, aby mříž zamkl.

Nejistě se postavil a vrátil se do sálu.

Oblékl si Lasičkovo oblečení, natáhl ho na své vyšší a mnohem svalnatější tělo. Měl štěstí, že oblečení

bylo volné, jinak by mu vůbec nepadlo. Nazul si boty, které ho příšerně tlačily, a vstal.

Pokoušel se v sobě najít dost síly, aby se vrátil a zamkl mříž. I kdyby se do vězení nikdy nevrátil, tenhle

den ho bude pronásledovat v nočních můrách po zbytek života. Poslední věc, o kterou stál, bylo vrátit se

dlouhou chodbou k Díře.

Nemohl však těm zvířatům poskytnout ani nejmenší šanci na útěk.

Opatrně postupoval dlouhou chodbou, pomalu, i když věděl, že by si měl pospíšit. Pár kroků od mříže se

zastavil. Zůstal klidný, i když zezdola slyšel zvuky lidí trhajících maso. Chtělo se mu zvracet.

Seshora k Loganovi dolehl zvuk blížících se hlasů. Slova se rozléhala dlouhými kamennými chodbami.

„Hej, ty!“ dožadoval se hlas s khalidorským přízvukem.

Nějaký muž v poslední řadě cel před Dírou odpověděl, Logan však nedokázal rozeznat slova.

„Neprošli tudy dva muži a vězeň?“

Logan ztuhnul, když vězeň něco zamumlal.

„Vidíš?“ řekl hlas. „Tudy nešli. A věř mi, že dolů k Díře jít nechceš.“

Logan tiše požehnal vězni, který pravděpodobně lhal nepříteli jen ze zvyku, ne aby ho zachránil.

„A ty sis myslel, že ti vězeň řekne pravdu?“ řekl muž s kultivovaným khalidorským přízvukem. „Princ

požaduje potvrzení smrti Logana Gyra. Všichni vaši muži budou spolupracovat a prohledají zbytek žaláře.

Chceš nám v tom snad bránit?“ „Ne, pane!“

Nepřirozené blikající červené světlo ozářilo dlouhou chodbu.

Čaroděj! A do prdele! Kam jen můžu jít?

V mihotavém světle louče Logan znovu prohlédl chodbu, ale nenašel žádné výklenky, nebylo kam se

schovat. Byla to slepá ulička.

To jsem byl tolikrát ušetřený smrti jen kvůli tomuhle?

Logan zvažoval šílený výpad proti blížícím se mužům. S nožem to bude těsné, ale mohl by to zvládnout,

když jako prvního zabije čaroděje.

„Tohle je místo moci, točí se mi z něj hlava,“ ozval se další hlas.

„Přesně tak,“ odpověděl první čaroděj. „Tolik zla jsem na jednom místě necítil od doby, kdy, no, kdy

jsem se naposledy potkal s naším vladařem.“

Z nějakého důvodu jim to přišlo vtipné. Logana píchlo u srdce, když zaslechl nejméně šest smějících se

mužů.

Šest mužů. Možná pět čarodějů. Minimálně dva. I kdyby tam byli dva čarodějové a čtyři vojáci, Logan by

prohrál. A červené světlo bylo stále jasnější, byli od něj jen pár kroků.

Logan se s hrůzou podíval na mříž. Byl to jediný způsob. Hrabě Drake mu řekl, že život je drahocenný, že

sebevražda je pro zbabělce, hřích proti Bohu, kterému hodíte do svaté tváře jeho dar.

Co mu to jednou řekl Kylar? Nabízely se jim prostitutky z černého trhu, dívky, které působily mimo

kontrolu a ochranu Sa’kagé. Dívky, nemohlo jim být víc než dvanáct, se jim nabídly pro zvlášť ponižující

praktiky. Logan o tom nechtěl ani slyšet. Kylar jen řekl: „Překvapilo by tě, co jsi schopný udělat, abys

zůstal naživu.“

Překvapilo by tě, co jsi schopný udělat, abys zůstal naživu.

Logan otevřel mříž a protáhl se dovnitř. Jednou rukou se pověsil na kovové pruty, zatímco druhou mříž

zamknul. Pak vrazil klíč do kapsy, vytáhl nůž a spustil se do pekel.

58.

Dokud neprolétl oknem, neuvědomoval si Kylar, jak dlouhý pád do řeky ho čeká. Neměl pro to žádnouomluvu. Houpal se na tom samém okně, díval se z toho samého místa ani ne před pěti minutami. Ale teďse jeho výhled rozšířil. Pořádně. Dostane se za kameny. To bylo dobré. A dopadne do řeky neskutečnourychlostí a tváří napřed. Zkušený skokan do vody by takový skok mohl zvládnout bez zranění, ale Kylar

žádný skokan nebyl.

Řeka naplnila celé jeho zorné pole a on před sebe natáhl ruce. Obalila ho tenká slupka jeho Talentu.

Pak dopadl do řeky. Jeho natažené ruce nic nezměnily, ale slupka Talentu ho ochránila a on zajel podhladinu řeky jako tříska pod kůži.

Obal se okamžitě rozpadl, když se ponořil, a voda ho surově sevřela jako ruka obra, který jako bynajednou stiskl celé Kylarovo tělo.

Znovu snil, pokud tomu mohl říkat sen, když… když co? Ta myšlenka proklouzla mezi Kylarovými prsty a

on ji ztratil.

Byl to sen, který snil pokaždé, když za posledních deset let spatřil smrt. Jako vždy si během chvilkyuvědomil, že je to sen. Věděl, že je to sen, ale časem si uvědomil, jaký sen to je, a nedokázal se hozbavit. Nadouval se kolem něj a jemu bylo znovu jedenáct.

Opravna loděk byla v měsíčním světle temná, opuštěná a chladná. Azoth byl vyděšený k smrti, i když si tonaplánoval. Teď se otočil a Krysa byl za ním, nahý.

Azoth couvnul k okraji otvoru, kterým kdysi vytahovali lodě ze špinavých vod Plithu, k okraji, kde bylolano přivázané ke kameni a taky smyčka, již uvázal na druhém konci.

„Polib mě znovu,“ řekl Krysa, byl přímo před Azothem a dychtivě ho chytil. „Polib mě znovu.“

Kde je smyčka? Položil ji přece tady, ne? Viděl kámen, který měl stáhnout Krysu do vodního hrobu, alekde je, Krysa si ho přitáhl blíž, horký dech mu ovanul tvář a Krysovy ruce trhaly jeho šaty…

Kylar narazil na říční dno. Rychle otevřel oči a několik palců od své tváře uviděl Odplatu. V šoku, kdyžnarazil na vodní hladinu, mu vyklouzla z prstů. Měl štěstí, že se s ní nerozkrájel na kusy. Měl štěstí, žestříbrná čepel dopadla rovnou na dno spolu s ním.

Najednou si uvědomil, jak ho pálí plíce. Kylar chytil Odplatu a vyplaval na hladinu.

Jak dlouho jsem tam dole byl? Nemohlo to být déle než pár vteřin, jinak by ho stáhnul proud a on byutonul. O chvíli později se Kylar nadechl čerstvého vzduchu, nezraněný, tedy nezraněný od pádu. Nos aprsty stále krvácely, lehce zbarvovaly okolní vodu. Proud s ním narazil do kamene a on na něj vyšplhal.

Vyplavilo ho to na kamení na břehu ostrova Vos pod Východním královským mostem, přímo naprotipanství Jadwinů na druhém břehu. Říční mělčina, na které stál, byla také základem hradní zdi, při cestěproti proudu musel střídavě šplhat a plavat. Trvalo to deset vyčerpávajících minut, než se dostal na místo,

kde mohl znovu vylézt z vody.

Doky, kde viděl Rotha, se nacházely na severním cípu ostrova. Aby se tam dostal, musel buď pokračovatvodou a přes kameny v řece, nebo projít skrz nízkou zapáchající budovu, která překrývala Trhlinu naostrově Vos.

Kylar si nemyslel, že by to zvládnul mezi kameny déle než dalších dvacet minut. I kdyby tam Roth ještěbyl, až dorazí, bude příliš zesláblý, aby ho zvládl. Z jeho nosu konečně přestala téct krev a ovázal si ruce,takže ani ony už tak strašně nekrvácely, ale znovu krvácet začnou, když zkusí plavat. Paže mu pulsovalybolestí a celé tělo oslabila ztráta krve.

Být to jiná noc, Kylar by odešel. Nebyl ve stavu, kdy by se mohl pokusit někoho zabít. Ale logika tu mocneznamenala. Ne v tuhle noc. Ne po tom, co Roth udělal.

Budova na ostrově Vos byla z kamene, s čtvercovým půdorysem o třiceti stopách a jediným patrem nadzemí. Měla být zázrakem inženýrství, ale Kylar toho o ní příliš nevěděl. Předpokládal, že šlechtice

neohromil zázrak páchnoucí po zkažených vejcích.

Byla hloupost pokračovat. Kylar byl tak vyčerpaný, že ho málem nenapadlo použít Talent. Na topotřeboval trochu vlastní síly. Opřel se o těžké dveře, aby sílu nabral. Stále svíral Odplatu. Když se nameč podíval, uviděl slovo vyleptané do čepele. SPRAVEDLNOST. Až na to, že teď tam nestálo

„spravedlnost“. Zamrkal.

SLITOVÁNÍ, říkalo to samé stříbrné písmo přesně na stejném místě, kde v černé stávalo SPRAVEDLNOST.Na jílci, kolmo k druhému nápisu, na místě, kde bývalo černé ka’kari, stálo stříbrnými písmeny ODPLATA.

Ka’kari zmizelo. Kylar byl tak unavený, že mu to pořádně nemyslelo. Propadl zoufalství. Pak si vzpomněl,kam zmizelo. Vsáklo do mé kůže? To byl tak unavený? Jistě to musela být jen jeho představa. Halucinace.

Otočil ruku a na dlani mu najednou vyrazil pot černý jako olej, v jednu chvíli tekutý, pak najednou ztuhnul

do podoby teplé kovové koule. Byla teď černá jako půlnoc, naprosto hladká. Černé ka’kari. Loganůvpříběh zmiňoval jen šest, bílé, zelené, hnědé, stříbrné, rudé a modré. Císař Jorsin Alkestes a jehoarcimág Ezra je předali šesti vyvoleným, přehlédli při tom jednoho z Jorsinových nejlepších přátel, kterýho potom zradil. Po válce se šest ka’kari stalo objektem velkých tužeb a ti, kdo je nosili, brzy zemřeli.

Kylar si pokusil vzpomenout na zrádcovo jméno. Byl to Acaelus Thorne. Tak Jorsin ho nakonec

nevynechal. Jorsin pouze předstíral, že ho opomenul, a pak svému nejlepšímu příteli nabídl šanci uniknout

, a udržet artefakt daleko od rukou nepřátel. Protože nikdo nevěděl o existenci černého ka’kari, Acaelanepronásledovali. Acaelus přežil.

Durzo podepsal svůj dopis „Thorne“.

„Bohové,“ vydechl Kylar. Nesměl o tom teď přemýšlet, nesměl se zastavit, protože pak by se už nemuselznovu pohnout. „Pomoz mi,“ prosil Kylar ka’kari. „Prosím. Služ mi.“ Zmáčkl ka’kari a to se rozpustilo,rozlilo se po jeho kůži, přes jeho šaty, obličej, přes jeho oči. Couvnul, ale jeho zrak byl stále perfektní –pořád viděl ve tmě, jako by to pro něj bylo naprosto přirozené. Podíval se na své ruce, na svůj černý meč,

a zjistil, že poblikávají magií, až nakonec úplně zmizely. Nebyly jen zahalené stíny, jak to dělávají

wetboyové. Zmizely. Kylar už nebyl stínem. Byl neviditelný.

Nebyl čas nad tím žasnout, čekala ho práce. Uběhlo deset minut, možná i víc od doby, kdy zahlédl vdocích Rotha. Jestli má Roth dnes v noci zemřít, musí sebou Kylar hodit. Vypáčil zámek a vstoupil dovnitř.

Uvnitř budovy panovalo dusné horko. Dřevěné ochozy lemovaly obrovský centrální komín, který měl vprůměru patnáct kroků. Byl vyrobený ze širokých železných plátů snýtovaných dohromady, zvnějšku hopodpírala dřevěná konstrukce. Komín klesal nejméně čtyři patra pod zem, kde se napojoval na přírodníprasklinu v zemské kůře.

Když se podíval do temných hlubin Trhliny, Kylar pochopil, proč to lidé označují za zázrak. Muži, kteří tupracovali, nejenže si podrobili energii horkého vzduchu vydechovaného samotnou zemí, oni zároveňbránili Plithu, aby vtekl do země.

Kdyby k tomu došlo, řeka by začala vřít. Ryby by uhynuly, rybáři by odtáhli a Cenarie by přišla o svůj

hlavní zdroj potravy.

Dokonce i teď, nedbajíce chaosu, který propukl ani ne čtvrt míle od nich, muži dál pracovali, opravovalilana, kontrolovali kladky, promazávali převody, na vybraných místech nahrazovali železné pláty.

Kylar přešel po dlouhém ochozu, několikrát zabočil a dorazil na křižovatku, kde mohl jít dveřmi dopodzemí nebo vystoupat k servisním dveřím nad ústím komínu v severní části budovy, kde by se měl

nacházet Roth.

Šel dolů. Dveře byly zasazené vedle dvoukřídlých vrat, kudy se přinášely větší kusy vybavení. Kylar jeopatrně na štěrbinu otevřel.

Venku stála mladá čarodějka, vlasy měla sčesané dozadu, viry poznamenané paže založené. Vzhlížela kdlouhé kamenné rampě. Někdo s ní mluvil, ale Kylar druhou osobu neviděl. Za ní stál tucet dalších,podobně oblečených lidí.

Kylar dveře opatrně zavřel. Vrátil se zpátky k další odbočce ochozu a otevřel dveře zasazené dohorizontální části komínu.

Sehnul se, komín tady vypadal spíš jako parovod. V průměru měl patnáct kroků, u posledního větráku sezužoval na čtyři kroky. Spodní kovové pláty byly zesílené, aby mohli dělníci uvnitř stát, zatímco opravovalimasivní větrák zasazený v místě, kde se komín stáčel rovnou dolů, nebo mnohem menší poslední větrák,kterým horký vzduch unikal nad noční Cenarii. Severní větrák se otáčel dostatečně pomalu, aby skrz nějKylar mohl vidět Rotha.

Opatrně vstoupil dovnitř, zkoušel, jestli podlaha zaskřípe, když na ni přenese váhu. Nezaskřípala. Nežvšak mohl Kytar za sebou dveře zavřít, zmocnil se ho neurčitý nepříjemný pocit.

Ochlazený dlouhou cestou vzhůru kovovým komínem se sirný kouř pomalu valil tunelem do nočníhovzduchu venku. Těžký kouř naplnil spodní třetinu tunelu, převaloval se a vířil. Jediné světlo pocházelo odměsíce venku a bylo přerušované otáčejícím se větrákem. Mezi hustým kouřem a tančícími stíny nevidělKylar o nic lépe než obyčejný člověk.

Někdo tu je.

59.

Durzovo srdce právě vyskočilo tím zatraceným oknem. Přistoupil k oknu a sledoval Kylara, než dopadl do

vody.

Úžasné. Za celé roky jsem nikdy nezkusil něco tak pitomého, a on to udělá hned první den, a vyjde to.Kylar se vyplazil na břeh a vydal se na sever. Durzo věděl, kam míří. Ten tvrdohlavý hlupák. Vždycky byltakový, už od toho dne, kdy odmítl uznat, že selhal při Krysově vraždě, a pak šel a toho magora o třihodiny později zabil.

Kylar dělal, co považoval za správné, a kašlal na důsledky, kašlal na to, co si myslí ostatní, Durzanevyjímaje. Durzovi to připomnělo Jorsina Alkesta. Kylar si vybral oddanost Durzovi i proti jeho vůli. Věřilv Durzo Blinta stejně, jako v něj věřil Jorsin. Kylar byl jen zpropadené dítě, také však vkládal důvěru v

muže mnohem horšího než Acaelus Thorne.

Bolest rozeznívala každou strunu života Durzo Blinta. Tisíckrát za ty roky lidi oklamal, takže ho každý, kdo

v něho věřil, kvůli jeho podvodům odepsal, ale Jorsin ho znal. Kylar ho znal. Nebylo to poprvé vposledních sedmi stech letech, kdy ho bolel samotný život. Celý svět byl solí a Durzo Blint se stalotevřenou ranou. Kde jsem to pokazil?

Pohnul se, protože jako každý muž, kterým se Acaelus Thorne stal, byl mužem akce. Talentem obalil své

ruce a nohy, legrační, že pořád fungoval, i když přišel o ka’kari, a vystoupil z okna. Nespadnul.

Magie obklopující jeho nohy se přisála ke kameni, překlopil se kupředu a zachytil se rukama, takže nahradní zdi visel hlavou dolů jako nějaký hmyz. Kylar se nenaučil všechny Durzovy triky. Sakra, on anivšechny Durzovy triky neviděl.

Věděl, kam Kylar míří, a věděl, jak se tam dostat rychleji než Kylar, takže nespěchal. Řinčení zbraní nanádvoří upoutalo jeho pozornost. Zahalil se stíny a slezl dolů.

Bitva uvázla na mrtvém bodě. Dvě stovky cenarijských strážných a s nimi čtyřicet, možná i vícnepoužitelných šlechticů nemohlo ustoupit stovce Khalidořanů, kteří blokovali Východní královský most.Khalidořané s sebou měli půl tuctu meisterů, po tak dlouhé době však měli na bitvu spíš jen psychologický

dopad. Svou zásobu magie už skoro vyčerpali.

Očima zostřenýma válkou a uměním vraždy dokázal Durzo najít základní kameny bitvy. Někdy to bylosnadné. Důstojníci bývali důležití. Meisteři také, ale někdy to byli i obyčejní vojáci, kdo dodával sílu řadám

mužů kolem sebe. Když zničíte základy, zvrátíte celou bitvu. Na straně Khalidoru byli základními kamenydva důstojníci, tři meisteři a jeden obrovský horal. Na cenarijské straně byly jen dva, seržant salitaeranským dlouhým lukem a Terah Graesinová.

Seržant byl prostý voják, navzdory věku to pravděpodobně byla jeho první bitva. Durzo poznal výraz najeho tváři. Byl to muž, jenž se přidal k armádě, aby zjistil svou cenu, kterou teď v téhle bitvě konečněnalezl. Prošel svou vlastní Zkouškou a osvědčil se. Bylo to silné, ten pocit úspěchu, a každý muž poblíž

seržanta to vnímal.

Terah Graesinová by samozřejmě vyčnívala z každého davu. Hrdě vypínala prsa v roztrhanýchceuranských šatech. Věřila, že se ji nikdo neodváží zranit. Věřila, že ji muži kolem poslechnou na slovo, a

ti muži to cítili také.

„Seržante Gamble,“ ozval se přímo pod Durzem známý hlas. Seržant vypustil další šíp a zabil meistera,nebyl to však žádný z těch důležitých.

Hrabě Drake přispěchal od hlavní brány a zachytil se seržanta. „Další stovka horalů je na cestě sem,“ řeklhrabě Drake, jeho hlas málem pohltilo řinčení zbraní a zvuky mužů postupujících a ustupujících napříčnádvořím.

Pohled na hraběte přisypal další sůl do rány, kterou Kylar otevřel. Durzo si myslel, že hrabě zůstal doma,ale on byl tady, pořád mu bylo zle z Durzova jedu a měl zemřít s ostatními.

„Do hajzlu!“ zaklel seržant Gamble.

Durzo se od nich odvrátil. Cenarijci budou povražděni. Tohle nezmění. Měl vlastní schůzku s osudem.

„Noční anděli!“ vykřikl seržant. „Jestli stále bojuješ po našem boku, bojuj teď! Noční anděli! Přijď sem!“

Durzo ztuhnul. Mohl jen hádat, že Kylar se už nějak zapojil do dění na hradě. No dobře, Kylare. Udělám topro tebe, pro hraběte, pro Jorsina, pro každého hlupáka, který věří, že i vrah může vykonat nějaké

dobro.

„Dej mi svůj luk,“ řekl Durzo. Byl to drsný, výhružný hlas zesílený Talentem. Seržant otáčel hlavou, dokudon i hrabě Drake nespatřili stín nad branou. Seržant mu hodil luk a nenačatý toulec plný šípů.

Durzo chytil luk rukou a toulec Talentem. Když založil jeden šíp, Talentem už vytahoval další. Dřepěl nazdi vodorovně se zemí a okamžitě v mysli zaměřil své mrtvoly.

Obří horal padl jako první, šíp ho zasáhl mezi oči. Pak meisteři, do jednoho, pak důstojníci a nakonec klínhoralů přímo před mostem. Durzo vyprázdnil toulec s dvaceti šípy za méně než deset vteřin. To bylazatraceně dobrá střelba, pomyslel si Durzo. Jak jinak, Gaelan Plamen hvězd to s dlouhým lukem opravduuměl.

Durzo hodil luk zpátky seržantu Gamblovi, který vypadal, že mu ještě nedošlo, co se právě stalo. Shrabětem Drakem to bylo jiné. Ten se ani nepodíval na nádvoří, kde řady Cenarijců proudily vznikloumezerou. Nepřekvapilo ho náhlé zaváhání v liniích Khalidořanů, které se během pár vteřin změnily vezmatený dav. Díval se přímo na Durza.

Seržant Gamble vydechl uctivou kletbu, ale ústa hraběte Drakea se otevřela, aby wetboyovi požehnal.Durzo to nepřijal. Už byl pryč.

Žádné další požehnání. Žádnou další lítost. Už žádná sůl. Žádné světlo v mých tmavých koutech. Ať toskončí. Prosím.

60.

Kylarem projel strach. Spustil se do dýmu. Nad ním se ozvalo zadunění a zaskřípání železa. Odkulil se azahlédl jeden nůž trčící ze dveří a druhý zaražený do železného plátování komínu.

„Tak už ti došlo, že tě to zviditelní, co?“ ozval se Durzo Blint odněkud z temnoty blízko velkého větráku na

jižním konci tunelu.

„Zatraceně, Blinte! Říkal jsem vám, že s vámi nechci bojovat,“ řekl Kylar a pak se rychle odsunul z místa,

kde stál, když promluvil.

Pátral ve tmě. Dokonce i kdyby Durzo nebyl úplně neviditelný, v kouři a třepetající se souhře světla a

stínů to vyšlo nastejno.

„To byl pořádný skok, chlapče. Snažíš se stát legendou?“ zeptal se Durzo, ale jeho hlas byl přiškrcený,

smutný. Kylar zavrávoral. Durzo teď byl na severním konci tunelu u malého větráku. Musel projít pár

kroků od Kylara, aby se tam dostal.

„Kdo jsi?“ zeptal se Kylar. „Jsi Acaelus Thorne, že?“ Kylar se málem zapomněl přesunout.

Nůž prolétl jen pár palců kolem Kylarova žaludku a odrazil se od zdi.

„Acaelus byl hlupák. Hrál si na ďábla a teď si za to vybere ďáblovu odměnu.“ Durzův hlas byl drsný,

chraplavý. Nedávno musel plakat.

„Mistře Blinte,“ řekl Kylar a poprvé od chvíle, kdy získal ka’kari, přidal k jeho jménu čestný titul. „Proč seke mně nepřidáte? Pomozte mi zabít Rotha. On je tam venku, viďte?“

„Venku je loď plná meisterů a vürdmeisterů,“ řekl Durzo. „Je konec, Kylare. Khalidor hrad obsadí dohodiny. Za úsvitu dorazí další horalové a khalidorské pravidelné vojsko se už vydalo na pochod k městu.

Každý, kdo by proti nim mohl vést armádu, je mrtvý nebo utekl.“

V dálce zaduněl gong, jeho ozvěna se odrážela drsným hrdlem komínu. Z hlubin začal vanout horký

vzduch.

Kylarovi se zvedl žaludek. Jeho snaha byla k ničemu. Zabil pár vojáků, zachránil pár šlechticů a nic tím

nezměnil.

Přesunul se k malému severnímu větráku, který se teď otáčel rychleji. Skrz jeho listy viděl Rotha, jak se

radí s čaroději.

Durzo měl pravdu. Byly tam tucty čarodějů. Několik se jich vracelo na loď, ale nejméně dvacet z nich

doprovázelo Rotha, kterého navíc hlídal tucet mohutných horalů.

„Roth zavraždil mého nejlepšího přítele,“ řekl Kylar. „Chystám se ho zabít. Dnes v noci.“

„Pak budeš muset překonat mě.“

„Nebudu s vámi bojovat.“

„Vždycky tě zajímalo, jestli bys mě dokázal porazit, kdyby na to došlo,“ připomněl mu Durzo. „Vím, že jsina to myslel. A teď máš svůj Talent a ka’kari. Jako kluk jsi přísahal, že už se od nikoho nenecháš zbít.Řekl jsi, že se chceš stát zabijákem. Tak udělal jsem ho z tebe, nebo ne?“

„Zatraceně, já s vámi nebudu bojovat! Kdo je Acaelus?“ zakřičel Kylar.

Durzo zvýšil hlas, přezpíval hukot větráků a horkého větru:

„Ruka zkaženého znovu povstane proti němu,

nezvítězí však.

Jejich dýky pozřeny budou,

meče hříšníků ho proklají,

ale on nepadne.

Seskočí ze střechy světa

a zasáhne vládky…“

Blint se odmlčel. „Nikdy jsem to nezvládl,“ zašeptal.

„O čem to mluvíte? Co to bylo? Je to proroctví?“

„Nebyl jsem to já, stejně jako Jorsin nebyl Strážce světla. Jsi to ty, Kylare. Ty jsi duch odplaty, Nočníanděl. Ty jsi odplata, kterou si zasloužím.“

Odplata vzejde z lásky ke spravedlnosti a touhy napravit špatnosti. Pomsta tě však zatratí. Tři tvářeAndělů noci, ztělesnění Pomsty, Odplata, Spravedlnost a Slitování.

„Ale já vám nemám co oplácet. Dlužím vám svůj život,“ nechápal Kylar.

Durzova tvář potemněla. „Ano, tenhle krvavý život. Sloužil jsem tomu zatraceném ka’kari skoro sedmstoletí, Kylare. Sloužil jsem mrtvému králi a lidem, kteří se mu nemohli vyrovnat. Žil jsem ve stínech a stal

jsem se stejným jako ti, co ve stínech žijí. Vzdal jsem se všeho kvůli snu o naději, snu, jemuž jsemvlastně nikdy neporozuměl. Co se stane, když stáhneš všechny masky, které muž nosí, a nenajdeš podnimi obličej, ale naprostou prázdnotu? Jednou jsem ka’kari zklamal. Selhal jsem jedinkrát za sedm stoletíslužby a ono mě opustilo.

Nezestárl jsem ani o den, Kylare, ani o jediný den v průběhu těch sedmi století. Pak přišla Gwinvere a

Vonda. Já ji miloval, Kylare.“

„Já vím,“ řekl chápavě Kylar. „Mrzí mě to s Vondou.“

Durzo zavrtěl hlavou. „Ne. Já nemiloval Vondu. Jen jsem chtěl, chtěl jsem, aby Gwinvere poznala, jakéto je, když někdo, koho miluješ, sdílí postel s jinými. Spal jsem s oběma a platil Gwinvere, ale byla toVonda, ze které jsem udělal děvku. Právě proto jsem chtěl stříbrné ka’kari, dal bych ho Gwinvere, abynezemřela jako každý, koho jsem miloval. Ale kámen krále Davina byl padělek, tak jsem nechal mužeGarotha Ursuula, ať ho najdou. Jediným způsobem, jak zachránit Vondu, by bylo vydat vlastní ka’kari. Navahách ležel její život proti mé moci a nesmrtelnosti. Nemiloval jsem ji, takže cena byla příliš vysoká.Nechal jsem ji zemřít.

Ten den mi ka’kari přestalo sloužit. Začal jsem stárnout. Ka’kari už nebylo ničím víc než černou barvou namém meči, který se mi vysmíval slovem SPRAVEDLNOST. Bylo spravedlivé, že jsem začal stárnout,chátrat a umírat. Ty jsi byl mou jedinou nadějí, Kylare. Věděl jsem, že jsi ka’kafier. Šly zvěsti, že vkrálovství je ještě jedno ka’kari. Černé ka’kari mě odmítlo, ale stříbrné by mě možná přijalo. Mizivánaděje, ale naděje na druhou šanci, na vykoupení, na život. Ale ty jsi přivolal jen mé ka’kari. Začal sis hopřipoutávat ten den, kdy jsem tě zbil, ten den, kdy jsi riskoval život, abys zachránil tu dívku. Byl jsemšílený vzteky. Bral jsi mi to poslední, co mi zůstalo. Reputace pryč, čest pryč, dokonalost se vytrácela,přátelé mrtví, milovaná žena mě nenáviděla a pak jsi mi ty vzal naději.“ Uhnul pohledem. „Chtěl jsem to s

tebou skončit. Ale nedokázal jsem to.“ Vhodil si do pusy stroužek česneku. „Věděl jsem, že to první zabití

nezvládneš, že to v sobě nemáš. Ani když šlo o toho šílence Krysu. Věděl jsem, že nedokážeš nikohozabít jen kvůli tomu, co by mohl udělat.“

„Cože?“ Kylara zabrněla kůže.

„Ulice by tě pohltila. Musel jsem tě zachránit. I když jsem věděl, že to skončí takhle.“

„Co mi to říkáte?“ zeptal se Kylar. Ne. Bože, prosím, ne. Ať se mýlím.

„Krysa Panenku nezmrzačil,“ řekl Durzo. „To já.“

Kouř už naplnil polovinu tunelu. Velký větrák se otáčel pomalu, zatímco ten menší se točil tak rychle, jakKylarovi bušilo srdce. Sekal měsíční svit na kusy a bezohledně ho rozházel ve vířícím kouři.

Kylar se nemohl hnout. Nemohl dýchat. Nedokázal ani protestovat. Byla to lež. Musela to být lež. On

Krysu znal. Viděl jeho oči. Bylo v nich zlo.

Ale v Durzovi zlo nikdy nenašel. Kylar viděl svého mistra zabíjet nevinné, nedovolil si však vidět v něm zlo.

Velký větrák se teď otáčel rychleji. Jeho whup-whup-whup sekalo čas na kusy. Připomínal mu jeho běh,jako by teď měl čas jiný význam.

„Ne,“ Kylar s obtížemi vypravil to slovo z hrdla sevřeného smrtícím stiskem pravdy. Blint by to dokázal.Život je prázdný. Život je prázdný. Děvče na ulici má cenu, jen když se stane šlapkou.

„Ne!“ vykřikl Kylar.

„Tady to skončí, Kylare.“ Durzo se rozkmital a zmizel, zahalila ho temnota. Kylar cítil vztek, silný, žhnoucívztek, který proudil jeho tělem.

Přes hukot protestujících větráků a horkého větru Kylar jen stěží zaslechl jeho kroky. Otočil se a ponořildo kouře.

Kouř zavířil, když kolem něj wetboy proběhl.

Slyšel meč opouštějící pochvu a tasil Odplatu. Objevil se stín, příliš blízko, příliš rychle. Meče se srazily aKylarovi ten jeho vylétl z dlaně. Padl dozadu.

Kylar se pomalu zvedl na nohy, tiše, přikrčený v kouři napínal smysly. Vztek přehlušil jeho únavu a on housměrnil, donutil se myslet jasně.

Hledal nějakou výhodu, ale tady nebylo co najít. Mohl by se postavit blízko velkého jižního větráku a krýtsi tak záda, ale Durzo by ho mohl snadno skopnout mezi otáčející se lopatky. Sice nebyly příliš ostré aneotáčely se dost rychle, aby mu odsekly údy, ale určitě by ho omráčily. V souboji s Durzem by to

znamenalo smrt.

Do stěn a stropu byla v pravidelných odstupech zasazena držadla, aby dělníci mohli tyto úseky snáznahradit. Ale tam, kde stál Kylar, byla držadla nejméně deset stop nad jeho hlavou.

Když vyskočil, tělem mu projel slabý záchvěv Talentu. Cítil, že se zachytil držadla. Když ohnul prsty,málem spadl. Zapomněl, že si dlaň pořezal o okno.

Kylar se zhoupnul a zachytil se nohou další příčky, aby se nahoře udržel. Jeho pravá paže byla příliš slabá,

aby unesla jeho váhu, a tak jí vytáhl tanto. Znovu zazněl gong, když se Kylar na tanto podíval. Bylorovné, osm palců dlouhé a mělo zešikmený hrot, aby lépe proniklo brněním. S tak oslabenou rukou by setouhle zbraní rozmáchnout nedokázal.

Zastrčil tanto, odepnul poutko na speciální pochvě a vytáhl krátký zakřivený nůž, proti tantu poloviční.Čtyři drobné otvory v čepeli nože byly vycpané bavlnou. Pochva byla vlhká. Kylar netušil, jestli jed bílékobry náhodou nesmyla řeka. Neměl však na výběr.

Vítr slábl a pak se najednou zastavil. Obrovské větráky se točily dál, chrastily na naolejovaných hřídelích.

Kylar se držel, nehýbal se a čekal. Kouřová clona postupně znovu klesala, už nenaplňovala celý tunel. Ažse Durzo kouřem pohne příště, Kylar bude moct zahlédnout víření, i kdyby samotného wetboye neviděl.

Rachot větráků se postupně změnil v šepot a Kylar brzy slyšel jen pulsování krve ve vlastních uších. Bylnapjatý, nejenže wetboye neviděl ani neslyšel, sotva se držel na místě, a musel se tam udržet tiše.

Jestli ho Durzo zaslechne, Kylar byl zcela nekrytý. S nohama zaháknutýma za příčku by se nedokázal

pohnout dost rychle. Byl jeden velký cíl.

Jeho jedinou výhodou by mohl být moment překvapení, a Durzo ho učil, že tohle je ta nejdůležitější

výhoda ze všech.

Minuty plynuly.

Větráky úplně utichly. Dokonce i tlumené mumlání venku zmizelo. Chladnoucí kouř se usazoval ve žlabuna dně tunelu.

Kylar bolestně pomalu otočil hlavou, opatrně, aby ani jeho límec nezašustil. S tak nízkou hladinou kouře,který proudil k severu, by měl něco vidět, nějaký vír, vlnění v místě, kde by nemělo být.

Dýchal stejně, jako se pohyboval, pomalu, opatrně. Jeho nos, zkrvavený od nárazu do zdi, propouštěl

vzduch jen jednou nosní dírkou. Levá ruka ho pálila, nohy bolely, ale on se stále nehýbal, nevydal anizvuk.

Jak tam visel, strach v jeho srdci rostl. Jak mohl bojovat s Durzem? Kolik lidí jeho mistr zabil? Kolikrát ho

Durzo porazil v každé zkoušce, v každém zápase? Jak teď mohl Kylar bojovat, když byl zraněný a takstrašně unavený? Durzo mohl na dně tunelu čekat věčně. Pravděpodobně se skrýval poblíž menšíhoseverního větráku. Se světlem v zádech uvidí Kylara hned, jak spadne, a bude u něj za pár sekund.

Kdo byl Kylar, aby se pokoušel zabít legendu?

Snažil se zklidnit srdce bušící jako o závod. Hrdlo měl stažené. Vroucí emoce, které ho v průběhu nocinaplnily, pomalu vychládaly. Byl studený. Prázdný. Durzo měl pravdu, na tomhle světě nebylo prospravedlnost místo. Logan byl mrtvý. Elene byla zmrzačená a muži, co spáchali ty nejhorší věci, které siKylar dokázal představit, vyhrávali. Vždycky vyhrávali. A vždycky budou.

Nemohl se tu držet moc dlouho. Durzo zaslechne tep srdce, co mu bušilo v hrudi. Donutil se zpomalitdýchání.

Trpělivost! Trpělivost!

Znovu se pomalu nadechl a zadržel dech. Ve vzduchu se vznášel slaboučký pach.

Česnek! Mistra i učedníka napadlo to samé. Durzo tu visel stejně jako Kylar, jeho zrcadlový obraz, jen pár

palců od něj, klidně vyhlížel nejmenší víry v kouři.

Kylar zvedl hlavu a rozmáchl se malým nožem. Musel vydat nějaký zvuk, protože temná skvrna, která byla

jen o jednu příčku dál, se pohnula také.

Jeho nůž prořízl oblečení. Oba se pustili stropu a Kylar druhou rukou vykryl útok.

Dopadl tvrdě, plácnul sebou do louže vysrážené na dně tunelu. Dopadl tak, až ho píchlo v krku. Odkulil se

a vyskočil na nohy. Zaslechl zazvonění meče vytaženého z pochvy.

Durzo se znovu zviditelnil. Kylar ho napodobil. Byl příliš unavený, aby neviditelnost udržoval byť jen o

vteřinu déle. Cítil se jako vyždímaný hadr. Zíral na čtyři stopy oceli v Durzově ruce a na čtyři palce v té

své.

„Tak už je to tady,“ řekl Durzo. „Předpokládám, že nemáš žádný další trik jako ten ve věži?“

„Já ani nevím, co se tam stalo,“ přiznal Kylar. „Nic mi nezůstalo.“

„Pak je dobře, že jsem tě nenechal jít po Rothovi, ne?“ řekl Durzo, na rtech mu pohrával ten rozčilující

malý úšklebek.

Kylar se na něj ani nedokázal rozčílit. Byl úplně prázdný. „Co na tom záleží,“ řekl. „Ale radši bych svojikrev viděl na jeho rukou místo na vašich.“

Tasil dýku.

„Použil jsi kobří jed, že ano?“ řekl Durzo. Rozesmál se. „Jistě že jsi to udělal.“ Durzo Kylarovi zasalutoval azasunul meč do pochvy.

Zavrávoral a musel se zachytit držadla na zdi, aby nespadl. „Vždycky mě zajímalo, jaký je to pocit,“ řeklDurzo. Sáhl na proříznutou tuniku. Kylar si myslel, že mu jen rozpáral oblečení, ale na Durzově hrudi

krvácel mělký šrám.

„Mistře!“ Kylar k němu přiběhl a zachytil ho, když se mu znovu podlomily nohy.

Blint se pousmál, jeho tvář byla smrtelně bledá. „Smrti už se dávno nebojím. Není to tak špatné.“ Trhnul

sebou. „Ale není to ani příjemné. Kylare, slib mi něco.“

„Cokoliv.“

„Postarej se o moji malou holčičku. Zachraň ji. Máma K. bude vědět, kde ji drží.“

„Nemůžu,“ řekl Kylar. „Udělal bych to, ale nemůžu.“

Natočil hlavu a vytáhl si z krku Durzovu šipku. Nejdřív si myslel, že za píchnutí v krku může dopad na dno

tunelu, ale když se pak pohnul, došlo mu to. Byla to otrávená šipka. Kylar také umíral.

Durzo se zasmál. „Šťastný hod,“ řekl. „Dostaň mě z tohohle tunelu. Už brzy si síry užiji až moc.“

Kylar ho vytáhl dveřmi ven. Pomohl Durzovi posadit se na ochoz a pak se posadil naproti. Kylar byl

naprosto vyčerpaný.

Možná byl jed na šipce směs jedu korálovce a bolehlavu.

„Ty tu dívku, Elene, opravdu miluješ, viď?“

„Miluji,“ přiznal Kylar. „Opravdu ji miluji.“ Zvláštní, že ho rmoutilo jen tohle. Měl by být jiný muž, lepší

člověk.

„Už bych měl být mrtvý,“ divil se Durzo.

„Nůž zvlhl.“ Nezamotala se mu teď kvůli jedu trochu hlava?

Durzo se pokusil zasmát, ale jeho oči místo toho naplnil smutek. „Jorsin mi řekl, ‚Šest ka’kari pro šest

andělů světla, ale jedno ka’kari zůstane na stráži v noci.‘ Černé si tě vybralo, Kylare. Teď jsi Noční anděl.Dej těm malicherným, nevděčným lidem něco lepšího, než si zaslouží. Dej jim naději. Tohle bude tvémistrovské dílo, zabití Rotha. Kvůli městu. Kvůli mé dceři. Kvůli mně.“ Jeho prsty se bolestivě zaťaly doKylarovy paže. „Mrzí mě to, synku. Všechno mě to mrzí. Jednoho dne mi možná dokážeš odpustit…“ víčka

mu ztěžkla, jen s obtížemi udržel oči otevřené. Durzovo chování nedávalo smysl. Věděl, že Kylar umírá. To musel způsobit jed. „Odpouštím vám,“ řekl

Kylar. „Kéž by naše smrt nevzešla z rukou toho druhého.“

V Durzových očích se najednou zablesklo, vypadalo to, že bojuje s jedem ve svých žilách. Usmál se.„Neotrávil jsem… šipku… dopis…“ Durzo zemřel uprostřed dechu, jeho tělo se lehce zachvělo, oči stáleupřeně hleděly na Kylara.

Kylar Durzovi zavřel oči. V žaludku cítil obrovské prázdno. Pláč uvízl někde uvnitř, ztratil se v temné

prázdnotě jeho hrdla. Kylar se prkenně postavil, nestaral se o to. Mrtvola sklouzla z jeho klína, hlava tvrděnarazila na železnou lávku. Jeho údy byly uvolněné, ležely v nepřirozené poloze. Nehybné. Jako u každémrtvoly. Za života byl každý člověk unikát. Ve smrti byl každý člověk maso. Durzo byl stejný jako jakákoli

mrtvola.

Otupělý Kylar se natáhl k náprsní kapse mrtvého a vytáhl dopis. Durzo řekl, že je jeho dědictvím.Nacházel se hned pod místem, kde Kylar wetboyovi pořezal hruď.

Dopis nasákl krví. Ať na papír napsal cokoliv, nešlo to přečíst. Ať se chtěl Durzo omluvit čímkoliv, cokolivchtěl vysvětlit, jakýkoliv dar chtěl Kylarovi dát, jeho poslední slova zemřela s ním. Kylar zůstal sám.

Kylar padl na kolena, veškerá síla ho opustila. Podíval se na mrtvého wetboye ve své náruči a rozplakal

se. Plakal dlouho.

61.

Úsvit zastihl Kylara vrávorajícího ulicemi k jednomu bezpečnému domu. Než konečně odešel, navršil naseverním výběžku ostrova Vos nad Durzovým tělem mohylu. V tu hodinu nikdo v okolí nebyl. Kylar z doků

ukradl člun a nechal se proudem odnést do Doupat, příliš vyčerpaný, aby pádloval.

Přistál v obchodě, kde zabil Krysu. Stále to bylo temné a nenápadné místo, dokonale se hodící k jehopráci. Přemýšlel, jestli je Krysa pořád uvízlý v bahně, odkud jeho neklidný duch vzhlíží ke Kylarovu člunuse záští, která kdysi žila v jeho nedospělém srdci.

Bylo to ráno stvořené pro rozjímání o samotě. Kylar automaticky zneškodnil pasti na dveřích a vevrávoraldovnitř. Blint měl pravdu. Byla by to sebevražda, kdyby šel v noci po Rothovi. Kylar byl tak vyčerpaný, ažsi myslel, že pociťuje účinky jedu. Pravděpodobně by nezvládl ani jednoho meistera.

Možná by se vyplatilo vyměnit svůj život za smetení Rotha Ursuula z povrchu zemského, ale Kylar senechystal zemřít pro nic za nic. Zamknul dveře, pak se zarazil a otočil se zpátky. Každý zámek zamklnatřikrát. Zamknout, odemknout, zamknout. To je pro vás, mistře.

Zvedl džbán, naplnil umyvadlo vodou, vzal si mýdlo a začal si omývat krev z rukou. Tvář v zrcadle bylachladná a klidná, když smýval poslední pozůstatky života svého mistra. Krev trochu umazala držadlo

džbánu. Jen malá temná šmouha od krve z jeho rukou.

Kylar chytil džbán a prohodil ho zrcadlem. Džbán i zrcadlo se roztříštily, sklo, porcelán a voda se rozletělypo zdech, po místnosti, jeho šatech i tváři. Padl na kolena a rozplakal se.

Konečně usnul. Když se probudil, cítil se lépe, než by měl. Omyl se a připadal si svěží. Když si holilstrniště, přistihl se, jak se usmívá do jednoho ze střepů zrcadla. Blint mě nakonec nechtěl zabít, alenemohl odolat, aby mě zasáhl šipkou, jen aby mi ukázal, že mě zabít mohl. Ten starý parchant. Ten

opravdu starý parchant.

Byl to šibeniční humor, ale jemu se teď hodilo cokoliv, co dokázal najít.

Oblékl se a ozbrojil, posteskl si nad vybavením, o které minulou noc přišel. Dýky, jedy, vrhací kotvy,vrhací nože, tanto, travičský nůž, přišel o všechny své oblíbené kousky s výjimkou Odplaty. Truchlím nad

svým vybavením, ale ne nad Loganem, Durzem nebo Elenou. Bylo to tak absurdní, že se Kylar znovurozesmál.

Usoudil, že je trochu mimo. Možná to bylo normální. Nikdy dřív nepřišel o někoho, na kom by mu opravduzáleželo. Teď ztratil tři za jedinou noc.

Ulice byly plné lidí, když Kylar pozdě odpoledne konečně opustil bezpečný dům. Šířily se zvěsti o tom, cose v noci stalo na hradě. Armáda se zjevila ze vzduchu. Vystoupila z Trhliny na ostrově Vos. Vojsko mágůpřitáhlo z jihu. Ne, byli to čarodějové ze severu. Horalové zabili každého na hradě. Khalidor se chystásrovnat celé město se zemí.

Jen pár klevetníků vypadalo znepokojeně. Kylar zahlédl několik lidí, kteří naložili svůj majetek na kárynebo povozy a mířili pryč z města, ale nebylo jich moc. Zdálo se, že nikdo nevěří, že by se jim mohlo státněco zlého.

Úkryt Mámy K. stále hlídal šlachovitý Cewan, který předstíral opravu plotu. Kylar se ani neobtěžoval sneviditelností. Beze spěchu k němu přistoupil, naklonil se, jako by se ptal na cestu, a položil ruku na jehoskrytý krátký meč. Muž se ho pokusil vytáhnout příliš pozdě a zjistil, že jeho meč je v Kylarově sevření.Kylar mu zlomil hrudní koš úderem otevřené dlaně a nechal ho lapat po dechu jako na břeh vytaženou

rybu.

Vzal strážci klíče z opasku a otevřel dveře. Zamkl za sebou a zahalil se stíny.

Neviditelný našel Mámu K. ve studovně, kde si pročítala zprávy z nevěstinců. V tichosti si je přes její

rameno přečetl. Snažila se poskládat dohromady, co se na hradě stalo.

Jehla se zabořila do ochablého svalu na její paži. Vykřikla, poškrábala se. Vytáhla jehlu, pak se na židli

pomalu otočila. Vypadala tak staře.

„Ahoj, Kylare,“ řekla. „Čekala jsem tě včera.“

Zviditelnil se na jiné židli, sedící mladá Smrt. „Jak jste věděla, že jsem to já?“

„Durzo by použil jed, který by mi přivodil agonii.“

„Je to tinktura z kořene ariamu a semen hyacintu,“ řekl Kylar. „Agonie přijde.“

„Pomalý jed. Takže ses rozhodl dát mi čas. Na co, Kylare? Na omluvu? Pláč? Žebrání o život?“

„Na přemýšlení. Na vzpomínání. Na lítost.“

„Tak tohle je můj trest. V ulicích je nový mladý vrah, který dá staré děvce, co si zaslouží.“

„Ano, a vy si zasloužíte ztratit přesně tu samou věc, kvůli které jste mě donutila zradit Durza.“

„A to je, moudrý muži?“ Obdařila ho hadím úsměvem.

„Sebekontrolu,“ řekl Kylar lhostejným tónem. „A nezkoušejte zatáhnout za tu šňůru od zvonku. Mám

příruční kuši, ale není moc přesná. Zasáhnu spíš vaši ruku než lano.“

„Sebekontrola, pokud tomu tak chceš říkat,“ řekla Máma K., záda rovná jako pravítko, nevyslovila to jako

otázku. „Víš, že ke znásilněním nedochází u každého stejně, dokonce ani mezi pracujícími dívkami?

Některé znásilňují znovu a znovu. Jiné neznásilní nikdy. Ty, které znásilní, jsou oběti. Všichni ti zvrhlí

bastardi by mohli vyprávět. Tohle není o ‚sebekontrole‘, Kylare. Je to o důstojnosti. Víš, kolik důstojnosti

má čtrnáctiletá holka, kterou její pasák nedokáže ochránit?

Když mi bylo čtrnáct, vzali mě do domu šlechtice, kde jsem patnáct hodin bavila jeho i deset jeho přátel.

Potom jsem se musela rozhodnout, Kylare, a já si vybrala důstojnost. Takže pokud si myslíš, že mě

otrávíš a já se z toho sesypu a budu žadonit o život, tak ses pořádně zmýlil.“

Kylar se nehýbal. „Proč jste nás zradila?“

Vzdor Mámy K. pomalu mizel, když tam Kylar seděl s trpělivostí wetboye. Neodpověděla mu po minutě,

po pěti minutách. Seděl tam s trpělivostí samotné Smrti. Věděl, že právě teď se jí začalo dělat zle od

žaludku.

„Milovala jsem Durza,“ řekla.

Kylar zamrkal. „Vy jste co?“

„Spala jsem za svůj život se stovkami ženatých mužů, Kylare, takže jsem nikdy neviděla příliš lichotivýobraz manželství. Ale kdyby mě o to požádal, tak bych si Durzo Blinta vzala. Durzo je, byl,předpokládám, že jsi ho zabil? Ano, myslela jsem si to. Durzo byl svým způsobem dobrý člověk. Čestnýmuž.“ Její rty se zachvěly. „Já se s upřímností vyrovnat neumím. On mi o mně řekl tolik nelichotivýchpravd a ta drsná, temná věc, co ve mně žije, to světlo nedokázala snést.“

Zasmála se. Byl to zahořklý, ošklivý zvuk. „Kromě toho nikdy nepřestal milovat Vondu, ženu, která si hovůbec nezasloužila.“

Kylar zavrtěl hlavou. „Takže vás napadlo, že ho zabijete? Co kdyby zabil on mě?“

„Miloval tě jako syna. Řekl mi to, když sis připoutal ka’kari. Život za život, prohlásil. Božská ekonomika, tak tomu říkal. Věděl, že za tebe bude muset zemřít, Kylare. Někdy s tím bojoval, ale Durzo nikdy nebyltak bezzásadový, jak chtěl, aby sis myslel. Navíc se změnil, když Vonda zemřela.

Varovala jsem ho, Kylare. Ona byla milá, bezstarostná dívka. Ten typ ženy, která se narodí bez srdce, a

proto by ji nenapadlo, že ho někomu může zlomit. Durzo jí připadal vzrušující. Nebyl nic víc než jejívzpoura, ale ona zemřela, než ji mohl odhalit, takže v jeho očích zůstala dokonalá. Ona navždy zůstane

svatá, a já budu vždycky jen plivanec v pivu.“

„On ji nemiloval,“ řekl Kylar.

„Ale to já vím. Jenže Durzo to neví. Přes všechnu svoji výjimečnost si Durzo myslel, že vzrušení plusšoustání je to samé jako láska, tak jako každý jiný muž.“ Najednou se předklonila bolestí, když se jížaludek stáhl v křeči.

Kylar zavrtěl hlavou. „Řekl mi, že chtěl, abyste žárlila, abyste se cítila jako on, když jste byla s jinýmimuži. Když zemřela, myslel si, že mu nikdy neodpustíte. Gwinvere, on miloval vás.“

„Proč by něco takového říkal?“ nevěřila. „Ne, Kylare. Durzo se chystal nechat svou dceru zemřít.“

„Proto jste ho zradila?“

„Nemohla jsem ji nechat zemřít, Kylare. Nechápeš to? Uly je Durzova dcera, ale není má neteř.“

„Tak kdo je její m… Ne.“

„Nemohla jsem si ji nechat. Věděla jsem to. Vždycky jsem nesnášela pití čaje z vratiče, ale tenkrát jsem to

nedokázala. Seděla jsem, šálek mi vychladl v rukou. Říkala jsem si, že takové věci se stávají, a přestojsem to nemohla vypít. Shinga s dcerou, znáš nějaký lákavější cíl? Každý by znal mou slabinu. Hůř, každýby ve mně viděl jen obyčejnou ženu. Ale jak mohl nechat Uly zemřít, i když byla Vondina? Roth muvyhrožoval, ale Durzo tvrdil, že blufuje. Ty Rotha neznáš. On by to udělal. Jediný způsob, jak jsem mohlaUly zachránit, byl zabít Durza jako prvního. Když bude Durzo mrtvý, Roth nebude muset naplnit svéhrozby. Musela jsem si vybrat mezi mužem, kterého jsem milovala patnáct let, a svou dcerou, Kylare. Tak

jsem si vybrala dceru. Durzo si stejně přál zemřít, stejně jako já teď. Nemůžeš mi vzít nic, co bych tiochotně nevydala sama.“

„On si nemyslel, že blufují.“

Máma K. to nedokázala přijmout. „Uh-uh,“ zasípala, vrtěla hlavou. Mohl vidět věž z jejích předpokladů, jak

se cihlu po cihle rozpadá. Durzo, který by se nechal vydírat, byl Durzo, jemuž záleželo na dceři, již nikdyneviděl. Durzo, který by to udělal, byl Durzo, jenž dokázal milovat. Chtěla si proti němu zatvrdit srdce,protože si myslela, že mu na ní nezáleží, ale nedokázala to.

Tak patnáct let skrývala lásku k muži, který skrýval lásku k ní. To znamenalo, že zradila muže, který jimiloval. Když poštvala Kylara proti Durzovi, zabila muže, který ji miloval. „Ne.“

„Jeho posledním přáním bylo, abych ji zachránil. Ale vy mi musíte říct, kde je.“

„Drží ji ve Chřtánu. V celách šlechticů s Elene.“

„S Elene?“ Kylar se napřímil. „Musím se tam vrátit.“ Šel ke dveřím, pak se otočil a vytáhl Odplatu. Máma

K. se na něj podívala prázdným pohledem, stále se pokoušela strávit jeho slova.

„Přemýšlel jsem, proč mu Durzo říká ‚Odplata‘ a ne ‚Spravedlnost‘,“ řekl Kylar. Stáhl z meče ka’kari aodhalil slovo SLITOVÁNÍ na oceli pod ním. „Nebo proč ho nepojmenoval SLITOVÁNÍ, když se to skrývalopod SPRAVEDLNOSTÍ? Ale teď už to vím. Ukázala jste mi to, Mámo K. Někdy lidé nemohou dostat to, cosi zaslouží. Pokud na tomhle světě není něco víc než spravedlnost, tak za nic nestojí.“

Sáhl do váčku a vytáhl malý flakonek s protijedem. Postavil ho na stůl Mámy K. „Tohle je slitování. Ale vyse musíte rozhodnout, jestli ho přijmete. Máte na to půl hodiny.“ Otevřel dveře. „Doufám, že si hovezmete, Mámo K.,“ řekl Kylar. „Chyběla byste mi.“

„Kylare,“ zavolala na něj, když procházel dveřmi. „Opravdu, opravdu řekl, že mě miloval?“

Měla pevně sevřené rty, napjatou tvář a tvrdý pohled, ale po tvářích se jí koulely slzy. Bylo to poprvé, kdy

ji viděl plakat. Lehce přikývl a pak ji opustil, se zády ohnutými, ponořenou do polštářů židle a s vlhkýmitvářemi, oči upnuté k lahvičce života.

62.

Kylar spěchal na hrad. I když běžel, jak nejrychleji mohl, nemusel to stihnout. Následky puče už se veměstě začínaly projevovat. Ranaři Sa’kagé byli mezi prvními, kdo si uvědomil nejpraktičtější důsledkypuče. Když se městští strážní nemají komu hlásit a když jim nikdo nebude platit, nebudou pracovat. Žádní

strážní, žádné právo. Zkorumpovaní strážní, kteří léta pracovali pro Sa’kagé, byli první, kdo začal rabovat.

Potom se rabování šířilo jako mor. Khalidorští horalé a meisteři hlídali na Vandenském mostě a navýchodním břehu Plithu, aby se rabování omezilo na Doupata. Velitelé khalidorských invazních sil očividně

chtěli město nedotčené, nebo si alespoň chtěli nechat nejlepší kořist pro sebe.

Kylar zabil dva muže, co se chystali zavraždit ženu, jinak si rabujících nevšímal. Zahalil se stíny a přeplavalřeku, aby se vyhnul meisterům, kteří by mohli být až příliš všímaví.

Když se dostal na východní břeh, ukradl koně. Přemýšlel o Andělech noci. Blint o nich mluvil léta, ale Kylarsi toho nikdy moc nevšímal. Vždycky je považoval za další pověru, pozůstatek po starých mrtvých bozích.

Pak se Kylar zamyslel nad tím, jak ho Elene přivítá, i když ji zachrání. Z toho pomyšlení se mu dělalo zle.To kvůli němu skončila ve vězení. Myslela si, že zabil prince. Nenáviděla ho. Pokoušel se připravit si plán,jak zabít Rotha, muže, kterého hlídali meisteři, khalidorští horalé a možná i pár ranařů ze Sa’kagé. ToKylarovi na náladě nepřidalo. Čím víc na to myslel, tím hůř se cítil.

Ani nevěděl, jestli ho meisteři můžou vidět, když je zahalený, ale jediný způsob, jak to zjistit, měl vážnénedostatky. Nicméně začal používat hlavu a podíval se do zrcadla. Zjistil, že ka’kari je tak efektivní, jak si

myslel. Ohromilo ho to. Wetboyové se vychloubali, že jsou jako duchové, že jsou neviditelní, ale nebylo tonic než vychloubání. Nikdo nebyl neviditelný.

Jediný další wetboy, kterého Kylar viděl plížit se jako velkou skvrnu neurčitelného čehosi, byl mistr Blint.Vypadal jako šest stop vysoká šedočerná skvrna, což v místech se slabým osvětlením bohatě stačilo. A

když se Blint nehýbal, ztratil se jako stín mezi stíny.

Jenže Kylar byl neviditelný. Všichni wetboyové se stávali zřetelnějšími, když se pohybovali. Když se pohnulKylar, nebyl víc než zvlněný vzduch.

Téměř ho to rozčilovalo po tom, kolik času strávil cvičením plížení bez použití Talentu. Vypadalo to jakopromarněný čas. Pak si uvědomil, že se bude muset proplížit kolem čarodějů. Možná to nakonec úplněpromarněný čas nebyl.

Projel Sidlinskou cestou na Horákovu ulici, pak objel panství Jadwinů, nechal tam koně a zamaskoval se

svým ka’kari. Když si prohlížel Východní královský most, zapadalo slunce.

Bezpečnostní opatření byla mimořádná, přesně jak čekal. Před bránou hlídkovalo dvacet khalidorskýchřadových vojáků. Mezi nimi procházeli dva meisteři. Dva další se spolu bavili na opačné straně brány.Nejméně čtyři lodě hlídkovaly u ostrova Vos, kroužily kolem v pravidelných kruzích.

Bylo dobře, že se Kylar nechystal jít do hradu. Bylo dobře, že si s sebou vzal jen malý arzenál. Přebíhajeod kamene ke kameni, od stromu ke křoví, se Kylar blížil k mostu. Sundal z ramene těžkou kuši. Nesnášelkuše. Byly těžkopádné, pomalé a mohl z nich střílet každý idiot, který dokázal namířit na cíl.

Kylar do kuše založil speciální šipku, zkontroloval cívku s hedvábím a zapřel se tělem o okraj mostu. Co mu to Blint říkával? Že by měl víc cvičit se zbraněmi, které nemá rád?

Zamračený Kylar zamířil. Díky železnému plátování na mostních pilířích byl jeho cíl velmi malý. Muselposlední pilíř zasáhnout nad železnými pláty, kde bylo dřevo odhalené, čtyři palce široký cíl vzdálenýčtyřicet kroků a za slabého větru. Tahle kuše střílela na tuto vzdálenost s přesností na dva palce. Takžeměl jen dva palce rezervu.

Pokud mine, musí si být jistý, že mine vpravo. Nahoru nebo dolů a šipka zasáhne železo, ta rána byvzbudila i mrtvého. Vlevo by šipka proletěla kolem pilíře a zasáhla kameny na břehu, od kterých by sepravděpodobně odrazila a šplouchla do řeky.

Kylar nesnášel kuše.

Čekal, dokud hlídková loď nezaplula téměř celá pod most. Jestli se trefí, až se trefí, bude mít výhodu,že muže na lodi bude oslňovat skomírající slunce, než se dostane do stínu u hradu. Nebudou mít dobrývýhled. Napůl vydechl a pomalu natáhl kuši, prstem sjel na spoušť a stiskl.

Šipka vylétla z kuše, cívka tiše bzučela, a prolétla čtyři palce vpravo od posledního pilíře.

Kylar chytil ještě neodvinuté lano, které se tím napjalo. Šipka se s trhnutím zastavila ani ne tři stopy od

hradní zdi.

Šipka začala padat a Kylar ji k sobě přitahoval, jak nejrychleji mohl. Lano se zachytilo o jeden z příčnýchnosníků napravo od pilíře, na který mířil. Zhoupla se zpátky k pilíři. Kylar vší silou trhnul lanem, ale šipka

cinkla o železné plátování.

Háčky na hrotu se zachytily a Kylar držel lano napjaté, teď bylo jen šmouhou na spodní straně mostu.

Meister přistoupil k okraji mostu a nervózně se chytil zábradlí. Podíval se dolů a uviděl pod mostemproplouvající loď. „Hej!“ křikl. „Dávej pozor!“

Lodník v lehké zbroji vzhlédl, mhouřil oči v šeru. „Jasně, ty hromado…“ Spolkl zbytek slov, když siuvědomil, že mluví s meisterem.

Meister zmizel a lodník se vrátil ke kárání svých veslařů. Lodník i čaroděj si mysleli, že zvuk způsobil ten

druhý.

Nezastavil se, aby se zamyslel nad tím, jaké měl štěstí. Kylar zajistil svůj konec lana a schoval kuši. Dalšíloď byla pořád dost daleko. Kylar přehodil nohu přes lano, které se svažovalo k řece, a sjel po něm dolů.

Chvíli si myslel, že zemře, když se hedvábné lanko nad řekou prohnulo. Uvolňuje se! Ale ono vydrželo akonečně se přizpůsobilo jeho váze. Přes řeku přešplhal téměř vzhůru nohama, přitahoval se rukama, nohy

překřížené přes lano. Kvůli prohnutí lana by musel druhou polovinu cesty šplhat do strany a nahoru.

Místo aby se s tím mořil, Kylar se přitáhl, jak jen to šlo, k předposlednímu pilíři. Podíval se na železnépláty. Kvůli stáří a působení živlů byly poseté dolíky. Navíc byly svislé. To nebyl zrovna nejlepší povrch pro

šplhání.

Neměl na výběr žádnou dobrou volbu. Kylar se musel z lana dostat dřív, než připluje další loď. On sám byl

neviditelný, ale prohnuté lano ne.

Zhoupnul se z lana k pilíři, a spadl. Připlácl se všemi údy na železné pláty, pilíř však byl příliš široký, aby

ho mohl obejmout celý. Hrubý kovový povrch neposkytoval dostatek nerovností, aby zpomalily jeho

sestup, ale bylo jich tam dost, aby mu sedřely kůži z paží a vnitřní strany stehen.

Na hladinu dopadl pomalu a šplouchnutí bylo tiché. Vyškrábal se zpátky na pilíř a držel se na něm, dokudneprojela další loď.

Se spoustou zbraní, které si přinesl, nemohl plavat, když se ale odstrčil od pilíře, potopil se dostatečněblízko břehu, aby k němu došel po říčním dně dřív, než se utopí. Jen taktak.

Pokračoval na sever tou samou cestou, kterou šel minulou noc. Kylar byl rád, že je Blint po smrti. Wetboy

by mu tohle nikdy nepřestal připomínat. Kvůli zmařenému výstřelu a nepochybně trapným škrábancůmna vnitřní straně stehen by si ho Blint dobíral příštích deset let. Kylar ho skoro slyšel: „Pamatuješ si, jakses tenkrát pokoušel vojet most?“

Kylar si našel vyvýšené místo v loděnici a očistil si tu zbraně. Musel předpokládat, že se všechny jedy vevodě smyly, už druhý den v řadě. Vyždímal si oblečení, ale neodvažoval se čekat dost dlouho, aby úplněuschlo. Když už byl tady, chtěl se dostat dovnitř a ven co nejrychleji. Rozhlédl se po loděnici. Nehlídali ji.Khalidořané si zjevně mysleli, že to jejich hlídky zvládnou.

Dva muži střežili dlouhou rampu vedoucí do Chřtánu. Byli napjatí, jejich úkol jim očividně nebyl příjemný.Kylar jim to nemohl vyčítat. V tom zápachu, pravidelném křiku a občasném zahřmění země by se takénecítil dvakrát příjemně.

Odplata sekla vpravo a vlevo a muži zemřeli. Odtáhl jejich těla do křoví a vzal si klíče od dveří.

Vstup do Chřtánu navrhli tak, aby muže a ženy, které tu uvězní, děsil. Za otevřenou bránou viděl Kylardlouhou rampu, která vskutku vypadala jako jazyk vedoucí do obřího hrdla. Do černého sopečného sklakolem něj vytesali zahnuté zuby a za rudým sklem byly zasazené louče, aby připomínaly mrkajícídémonické oči.

Pěkné. Kylar všechno ignoroval s výjimkou zvuků od lidí dole. Sjel po jazyku a zatočil k celám šlechticů.Od Durzových přátel získal přibližnou představu o plánech vězení, ale nikdy by ho nenapadlo, že hodobrovolně navštíví.

Našel celu, kterou hledal, zkontroloval dveře kvůli pastem a chvíli strávil v chodbě pouhým nasloucháním.Bylo to šílené, on se ty dveře otevřít bál. Postavit se Elene a Uly ho děsilo víc než plížit se kolemčarodějů nebo čelit Sa’kagé.

Bohové! Přišel sem zachránit Elene a bál se, co by mu mohla říct. Absurdní. Nebo možná toho, coneřekne, jen jak se na něj podívá. Kvůli ní se vzdal všeho! Ale ona to nevěděla. Ona jen věděla, že nicneprovedla a teď je ve vězení.

No, čekání to nijak nezlepší.

Kylar vypáčil zámek, odložil maskování ka’kari a nasadil si černou masku.

V cele byl slamník a malé roztomilé děvčátko na Elenině klíně. Kylar holčičku skoro nevnímal. Jeho oči seupíraly na Elene. Ona mu pohled ohromeně oplácela. Její obličej byl jako maska, a to víc, než by seKylarovi líbilo, protože obě oči jí zčernaly od toho, jak ji uhodil. Vypadala jako vyděšený mýval.

Kdyby to nebyla jeho vina a kdyby to byl někdo jiný, Kylara by tím rozesmála.

„Tati!“ vykřikla holčička. Vykroutila se Elene z náručí. Ta se dál dívala na Kylara, sotva si všimla, že jeděvčátko pryč. Uly rozpřáhla ruce a objala Kylara. „Máma říkala, že přijdeš! Přísahala, že nás zachráníš. Je

s tebou?“

Kylar odtrhl pohled od Elene, která najednou přimhouřila oči, a pokoušel se vymanit z dívčina objetí. „Tymusíš být Uly,“ řekl.

Máma? Myslela tím Mámu K.? Nebo svou chůvu? Tuhle záležitost s otcovstvím vyřeší později. Co by jířekl? Promiň, ale tvá máma je asi mrtvá a já jsem ten, kdo ji zabil, ale rozmyslel jsem si to a dal jíprotijed, takže to není úplně moje chyba, jestli je mrtvá, a minulou noc jsem taky zabil tvého tátu. Mrzímě to.

Předklonil se, aby se jí podíval do očí. „Tvá máma se mnou není, Uly. Ale já jsem tady, abych tě zachránil.Můžeš být hrozně moc potichoučku?“

„Potichoučku jako myška,“ slíbila. Dítě se nebálo. Buď to ještě úplně nechápalo, nebo Elene odvedlafantastickou práci při jeho uklidňování.

„Ahoj, Elene,“ řekl a vstal.

„Ahoj, ať se jmenuješ jakkoliv.“

„Jeho jméno je Durzo, ale můžeme mu říkat Zoey,“ řekla Uly. Kylar na ni mrknul, byl jí za to vyrušení

vděčný. I když mu děti obvykle připadaly nesnesitelné, ona právě zabránila rozhovoru, o který nestál –

zvlášť ne teď a tady.

Elene se podívala na Uly, pak na Kylara, v očích otázku. Je tvoje? Kylar zavrtěl hlavou. „Půjdeš?“ zeptal

se.

Zamračila se. Vzal to jako ano.

„Následuj mě,“ řekl Uly. „Potichoučku jako myška, správně?“ Nejvyšší čas se pohnout, a rychle. Tenhlecitový zmatek může počkat na jindy, možná by k němu nemuselo dojít vůbec.

Následovaly ho, zatímco šel, viditelný a nervózní, k rampě. Elene držela Uly za ruku a zastavila se, kdyžšel Kylar napřed. Jakmile dorazili k vytesaným zubům, přitáhla si dívenku blíž a začala na ni konejšivě

mluvit.

Kylar vyšel po rampě a opatrně pootevřel dveře na škvírku. Dveře se otřásly, když se do dřeva zarazily tři šípy.

„Do hajzlu!“ zaklel Kylar.

Bylo to příliš snadné. Kylar to měl předpokládat. Příliš se spoléhal na vzniklý zmatek. Rychle dveře znovuzamknul a klíč zlomil v zámku. Ať si je ti bastardi vyrazí.

„Zpátky do tunelu!“ křikl a popohnal Elene. „Ty mě neuvidíš, ale budu tady. Ochráním tě. Jen naslouchejmému hlasu,“ řekl, zatímco černý pot ka’kari bublal z jeho pórů.

Jestli Elene polekalo, že jí zmizel před očima, dobře to skrývala. Spěchala, postrkávala Uly. „Mám běžet?“

zeptala se prázdného vzduchu.

„Stačí jít rychle,“ řekl Kylar.

Bránu oddělující podzemí od hradu nikdo nehlídal. Budiž za to bohové požehnáni. Možná mu chaos, kterýzachvátil celou zemi, nakonec přece jen pomůže. Možná hlídka venku jen zakopla o mrtvá těla.

Kylar bránu zamkl a zlomil další klíč. Pomalu vyšplhali po schodišti a spěchali chodbou pro služebnictvo.

Brzy dorazili ke křižovatce. Dál v hale se o zeď opírali khalidorští vojáci mimo službu a vyprávěli si vtipy.Kylar zastavil Elene a přistoupil k nim. Zaslechl, jak jeden něco zavolal na další osobu za otevřenýmidveřmi vzadu.

Když je zabiji, ten v místnosti vyhlásí poplach. On projít mohl, ale Elene a Uly ne. Vrátil se k Elene.

„Jdi, až ti řeknu,“ pověděl jí. „Teď.“

Elene si přehodila šátek přes hlavu a belhala se halou, záda shrbená, tvář sehnutou k zemi, jednu nohuvytočila dovnitř a druhou táhla po podlaze. Vypadala jako stará bába. A také z větší části bránila pohledu

na Uly.

Přejít halu jí sice trvalo déle, když ji ale jeden voják zahlédl, ani o ní ostatním neřekl.

„Pěkný trik,“ řekl Kylar, když se vrátila k rychlé chůzi.

„Tam, kde jsem vyrostla, hloupá holka pannou nezůstane,“ řekla Elene.

„Vyrostla jsi na východním břehu,“ připomněl jí Kylar. „Tam to není tak úplně stejné jako v Doupatech.“

„Myslíš, že je bezpečnější pracovat u nadržených šlechticů?“

„Kam jdeme?“ zeptala se Uly.

„Pšš,“ tišil ji Kylar, když dorazili k další křižovatce. Chodba, kterou šli, pokračovala do kuchyně. Souděpodle hlučných hlasů uvnitř to nebylo místo, kudy by mohl s Elene a Uly projít. Dveře napravo bylyzamčené a hala nalevo vypadala prázdná.

Kylar vytáhl šperháky, byl připravený riskovat, že by někdo mohl vyjít z kuchyně. Nelíbil se mu nápadpokračovat cestou nejnižšího odporu.

Zámek povolil rychle, ale dveře byly z druhé strany zapřené něčím těžkým. Pravděpodobně se jeslužebnictvo pokusilo v průběhu puče zatarasit.

„Kam jdeme?“ zeptala se znovu Uly.

Kylar si uvědomoval, že i přes její roztomilost to mezi nimi brzy začne skřípat, jen doufal, že to nějaký čas

vydrží. Tentokrát ji utišila Elene.

S pomocí Talentu by mohl dveře vykopnout, i když je zabarikádovali, ale hluk by přilákal každého, kdobyl v kuchyni. Kylar věděl, že si musí pospíšit. Nemohl tu dívky nechat a vydat se na průzkum.

„Doleva,“ zašeptal.

Chodba se rozdvojila a stoupala vzhůru v několika schodištích. Kylar za nimi zaslechl řinčení zbrojí a dusot

okovaných bot.

„Rychle!“ řekl. Muži pomalu vyklusávali, nepronásledovali uprchlé vězně, jen vykonávali rozkazy. Kylar

zapadl zpátky na schodiště a letmo zahlédl nejméně dvacet mužů.

Běžel, aby dohnal Elene a Uly. Míjeli dveře a Kylar bez ohledu na to, že by je někdo mohl slyšet, na nich

zkoušel kliky. Všechny byly zamčené.

„Proč jdeme do trůnního sálu?“ zeptala se Uly.

Kylar se zastavil. Elene se podívala na Uly, vypadala stejně překvapená, jako se on cítil. „Cože?“ zeptal se.

„Proč jdeme…“

„Jak víš, kam jdeme?“ přerušil ji Kylar.

„Já tady bydlím. Máma je služka. Náš pokoj je…“

„Uly, znáš cestu ven? Cestu, která by nevedla přes trůnní sál? Rychle!“

„Tam já chodit nesmím,“ řekla. „Měla bych průšvih.“

„Zatraceně!“ zaklel Kylar. „Znáš tu cestu, nebo ne?!“

Vyděšeně zavrtěla hlavou. Přece to nepůjde tak snadno, že ne?

„Ty to s dětmi umíš, co?“ povzdechla si Elene. Pohladila Uly po tváři a dřepla si, aby se jí dívala do očí.

„Zavedeš nás tam, Uly?“ zeptala se jí Elene laskavým hlasem. „My se na tebe nebudeme zlobit, to tislibuji.“

Ale Uly byla příliš vystrašená, aby cokoliv řekla.

Kroky se blížily.

„Pohyb!“ řekl Kylar a chytil Elene za ruku, aby ji donutil běžet, dívku táhl za sebou.

Nelíbilo se mu to. Bylo to příliš jednoduché. Bylo příliš příhodné, že tudy vedla jen jedna cesta.

Jen jedna cesta. To je ono! V tomhle hradě nikdy nebyla jen jedna cesta. Kylar běžel a zároveň zkoumal

stěny a strop. Ani nezkoušel dveře, které míjeli. Zabočili za další roh. Kylar se zastavil.

Zviditelnil se. „Elene, vidíš ten třetí panel?“ Ukázal na něj.

„Ano,“ řekla. „Co s ním?“

„Odstrč ho. Zvednu tě. Po celém hradě jsou tajné chodby. Najděte cestu ven. Možná ti pomůže Uly.“

Přikývla a Kylar se zapřel o zeď. Elene si vyhrnula sukni a stoupla si mu na stehna. Zamračila se, když jí

došlo, že mu při šplhání přetáhne sukni přes hlavu, nezaváhala však, když si mu stoupla na ramena apotom na dlaně. Ruce položila na zeď, aby udržela rovnováhu. Kylar vstal a natáhl ruce, zvedl ji vysoko

do vzduchu.

Elene odstrčila panel a vklouzla do těsného prostoru. Otočila se, když Kylar vyzvedl Uly.

„Chytneš ji?“ ujišťoval se.

„Budu se snažit,“ řekla. Kroky už byly skoro u nich.

Kylar snadno vyhodil Uly do vzduchu. Zatraceně, ten Talent se někdy hodí.

Elene ji chytila a začala klouzat ven, až jí z otvoru vyčnívala celá ramena. Pak se musela v těsném

prostoru o něco zachytit, protože se zastavila. S hekáním a s Ulynou pomocí dívku vytáhla k sobě.

„Aha, tady už jsem byla,“ řekla Uly.

Kylar vzal dýku a hodil ji Elene.

Chytila ji. „A co mám dělat s tímhle?“

„Myslíš kromě obvyklých věcí?“ zeptal se.

„Díky. Teď pojď ty. Je tady místnost. Pospěš si.“

Kylar se nepohnul. Dorian řekl: ‚Jestli uděláš správnou věc dvakrát, bude tě to stát život.‘ Blint řekl: ‚Jsou

cennější věci než život.‘ Hrabě řekl: ‚Nemůžeš odčinit vše, co jsi udělal. Ale pořád se ještě můžeš spasit.Vždycky je cesta ven. A když budeš ochotný učinit oběti, Bůh ti dá šanci zachránit něco nesmírně

cenného.‘

Podíval se na Elene. Vskutku něco nesmírně cenného. Usmál se na ni. Dívala se na něj, jako by se

zbláznil.

„Kylare, pospěš si!“

„Skončili bychom v pasti, Elene. Když mě tady ztratí, začnou hledat tajnou chodbu. V těch průlezech bych

tě neochránil, jsou příliš stísněné. Dostaň se z hradu. Běž a najdi Jarla v Modrém kanci, pomůže ti.“

„Oni tě zabijí, Kylare. Jestli je to past, tak nemůžeš…“

„Podíval jsem se,“ přerušil ji. Ušklíbl se. „A máš úžasné nohy.“

Mrknul na ni, a zmizel.

63.

Vürdmeister ten den už posté proklel Rotha Ursuula. Sloužit potomkovi Bohokrále by měla být pocta. Ajako každá Bohokrálova pocta, i tahle měla háček. Pokud potomek ve svém uurdthan selže, jeho

vürdmeister bude potrestán s ním. A vyžadovala poslušnost. Absolutní poslušnost s výjimkou záležitostí,

které by Bohokrále nemusely potěšit.

A právě proto Neph nadával. Rotha tak úplně nezradil, ale nedokončil něco, co Roth začal. Vlastně šlo ocosi, o čem si Roth myslel, že to dokončil. Cosi, co zastavil jen s nasazením všech svých sil. Roth bylnaštěstí příliš zaneprázdněn zajišťováním hradu a města, než aby se sháněl po svém vürdmeisterovi.Kromě toho teď měl na povel šedesát meisterů, tři z nich byli vürdmeisteři téměř tak mocní jako Neph.Pokud za ním Roth pošle své muže, malá místnost, kterou si Neph zabral, byla dostatečně stranou, aby

ho nikdy nenašli.

Jeho práce, jeho malá lest, vzpoura a risk, který mu mohl vynést přízeň Bohokrále, ležela natažená naposteli. Byla to překrásná dívka, ne že by Bohokrál potřeboval další překrásnou dívku, ale ona měladucha. Vášnivá, inteligentní, a navíc ovdovělá panenská nevěsta a princezna. Jenine byla opravdu výhra.Výhra, která se stane ozdobou harému Bohokrále. Výhra, již Neph vytrhl ze spárů samotné smrti.

Každý vürdmeister starý jako on samozřejmě znal knihy o tom, jak uchovat život. Bylo to v jejich vlastním

zájmu, jak stárli. Ale já jsem génius. Génius.

Jeho plán se zrodil, zatímco Roth chrlil svá chvástavá, bezvýznamná slova jako průjem. Jako obvykle.Jeho řez byl příhodný. Jen na jedné straně krku, ne dost hluboko, aby přeťal průdušnici. Neph ji nechalkrvácet, dokud ji neopustila síla, pak jí malým magickým chapadlem sevřel bránici, aby vytlačil vzduch zjejích plic, dvěma dalšími jí zavřel oči a posledním uzavřel zranění na jejím krku. Nějaký rychlý pohyb pakodvedl pozornost od jejího těla, takže si nikdo nevšiml, že stále dýchá, a dívka byla jeho.

Zabil sedm služek, než pro ni našel ten správný typ krve. Krvavá práce. Mohl toho udělat víc, ale tohlebude stačit. Jizvu se rozhodl ponechat. Dal tím princezně punc něčeho zajímavého. Když s ní skončil,našel ve městě dívku, která se princezně podobala, a nechal její hlavu narazit na východní bránu sezbytkem královské rodiny. Když jste měli správnou barvu vlasů a pořádně je učesali, stačilo jen hlavutrochu potlouct a vypadala jako každá jiná hlava. Přesto jsem, pomyslel si, odvedl brilantní práci, i kdyžbyla tak vyčerpávající.

Zítra ráno dorazí Bohokrál a Roth Ursuul se buď bude těšit z jeho přízně, nebo bude potrestán. Neph ztoho bude mít v každém případě prospěch.

Když vyšel ze dveří, něco ho donutilo se zastavit. Venku cítil cosi podivného. Přistoupil k oknu, rozrazildřevěné okenice, v pokojích pro služebnictvo nebylo žádné sklo, a zahleděl se do příšerné cenarijské

zahrady se sochami.

Meisteři si tam rozložili svůj tábor, považovali to za centrum moci. Vürdmeister Goroel vždycky s radostí

strkal nos mezi bohy a mrtvé krále podrobených zemí. Bylo to pouhé divadlo, že si nezabrali pokoje na

hradě, ale když meisteři vyrazili do války, Goroel rád Bohokráli ukazoval, jak jsou tvrdí. Nesnesitelný

chlap.

Muž se vyšplhal na jednu ze soch. Neph ho neviděl jasně, určitě to však nebyl Khalidořan. Sethi? Pročtady Sethi s mečem šplhá uprostřed války na sochu? Světlovlasý obr s postavou kováře stál pod ním,vypadal podrážděně. Neph zavrtěl hlavou. Vürdmeister Goroel takovou urážku nepřejde.

„Čarodějové Bohokrále!“ zvolal ten muž a jeho hlas hřměl, tucetkrát zesílený magií. Mág? „Čarodějovéfalešného Bohokrále, slyšte! Pojďte ke mně! V tento den, na této skále, budete zničeni! Pojďte a dostanese vám odměny za vaši aroganci!“

Kdyby se nerouhal, čarodějové by možná nechali vürdmeistera Goroela, ať to s ním vyřídí, ale rouhánínemohli dopustit. Museli ho zastavit. Ihned. Plných třicet meisterů vyvolalo své viry.

Nephovy magické smysly vybuchly. Padl na zeď a zhroutil se. Měl pocit, jako by mu v každém uchu unisono ječelo tisíc démonů. Magie jako vatra, jako druhé slunce, vzplála uvnitř hradu. Neph cítil svéviry, jak hučí a žhnou, když se přes ně magie přehnala. Své viry nevyvolal, a to bylo jistě to jediné, co hozachránilo. V energii proudící hradem bylo víc magie, než si dokázal představit. Takovou magií nevládl ani

Bohokrál.

Objevily se záblesky magie, které se s vlnou střetly. Neph poznal, že jsou to meisteři. Meisteři, kteří ještěnevyvolali své viry, se ji pokusili zachytit. Byli na tom stejně jako mouchy, které by se pokusily uhasitvatru máváním křídel. Magie si je našla, ovinula se kolem nich, spálila je na prach. Mohl cítit záchvěvyjejich moci, jak jeden po druhém shořeli.

Požár vzplanul na nádvoří, v té podivné cenarijské zahradě soch. Mohl tu Neph zůstat a přežít? Odvážil byse jít a postavit tomu ohni? Co by titánský mág udělal, kdyby se mu postavil? Co mu Bohokrál udělá,

když se o to nepokusí?

*

Když Kylar otevřel poslední dveře a vstoupil do trůnního sálu, napadla ho zvláštní myšlenka. Tak proto bylistrážní před Chřtánem nervózní, byli návnada. Jako já teď.

Jeho další myšlenkou bylo Durzovo krédo. Život je prázdný. Bylo to krédo, které sám Durzo zradil,

prázdné krédo. Chránilo mu život, ale nedělalo ho lepším. Ulehčovalo wetboyovi život, protože hozbavovalo následků jeho činů. Nebo se o to alespoň pokoušelo. Durzo se podle toho kréda pokoušel žít azjistil, že je pro ně příliš šlechetný.

Kylara překvapilo, jak se k tomu dostal. Byl připravený zemřít. Byla to pýcha, když si myslel, že by setomu mohl vzepřít? Byla to oddanost k Durzovi, kvůli které se domníval, že záchrana Uly odčiní jeho smrt?

Byla to pomsta, když nenáviděl Rotha tak moc, že byl ochoten zemřít, jen aby ho zabil? Byla to láska?

Láska? Jsem hlupák. Pravda, k Elene něco cítil. Něco silného, opojného a iracionálního. Možná to bylaláska, ale co miloval, Elene, nebo její obraz, který sledoval zpovzdálí a poslepoval domněnkami?

Možná to byly jen poslední zbytky romantismu, které ho sem přivedly, něco, co se v něm usadilo zpříběhů o princích a hrdinech, které mu předčítala Ulana Drakeová. Možná strávil příliš mnoho času slidmi, kteří věřili ve falešné ctnosti jako chrabrost a sebeobětování, jimiž ho Durzo naučil opovrhovat.

Možná byl nemocný.

Nezáleželo však na tom, proč tady je. Bylo správné to udělat. Pokud má jeho prázdný život vykoupit tenElenin, pak by měl dokázat něco dobrého. Bude to ta jediná věc, kterou kdy udělal a na kterou by mohlbýt pyšný. A pokud tím zvýší šance Uly, bude to ještě lepší.

Byla to šance i pro něj. Šance dostat Rotha. Kylar se do jiných bojů pouštěl sebejistě, ale tentokrát tobylo jiné. Když se blížil krátkou chodbou k trůnnímu sálu, zažíval pocit míru.

Pronikavé kvílení prořízlo vzduch. Muži, kteří stáli v místnosti a dohlíželi na dveře, pevněji sevřeli zbraně.

Magický poplach, který je upozornil na můj příchod.

Samozřejmě tu byli horalé. To čekal. Nečekal však, že jich bude třicet. A byli tam čarodějové. Ty tu čekaltaké, ale ne pět.

Dveře ve slepé uličce, kde vyzvednul Elene a Uly do tajné chodby, se s prásknutím otevřely a ven sevyvalilo dalších deset horalů.

Kylar udělal pár rychlých kroků a skočil do sálu nad úrovní podlahy, doufal, že se tak vyhne prvnímútokům. Sál byl obrovský, trůn ze slonoviny a rohoviny se tyčil nad sedadly rádců, od rovné podlahy hooddělovala dvě široká schodiště o sedmi stupních. Roth seděl na trůnu, po stranách stáli dva čarodějové.Další postávali pod trůnem. Horalové se rozptýlili po obvodu místnosti.

Skokem se dostal pod vířícími meči dvou horalů, kteří naslepo sekali do vzduchu přede dveřmi, doufali vešťastnou ránu, která by wetboye zasáhla.

Kylar vytáhl z pochvy na zádech Odplatu a vyšvihl se na nohy.

Ve vzduchu se objevil roj drobných rukou, když čarodějové začali zaklínat. Ruce ho hledaly, vrhaly se naněj, převalovaly se nad podlahou, skákaly a škrábaly se jedna přes druhou, když se ho snažily

nahmátnout.

Uskočil stranou, ťal po nich mečem, ale čepel jimi neškodně projela, nebylo tu nic, co by mohlpřeseknout.

Ruce se kolem něj rojily, houstly a sílily, když se k zaklínání přidali další dva čarodějové. Potom Kylar,když ho natlačily vpravo, ucítil, jak ho cosi sevřelo. Připadal si jako dítě v sevření obřích prstů.

Trhlo to s ním a on vnímal, jak se plášť z ka’kari trhá. Uvolnil ho. Neviditelnost mu k ničemu nebude, když

se nebude moci hýbat.

No tak tohle bylo úžasné. V celé historii hlupáků, kteři úmyslně vlezli do pasti, již na ně nastražili, byl

tohle asi nejubožejší výsledek.

Kylar doufal, sakra, předpokládal, že s sebou alespoň vezme pár stráží. Možná čaroděje. Bylo by skvělé,

kdyby dva. Durzo by nad tím znechuceně zavrtěl hlavou.

„Věděl jsem, že přijdeš, Blinte,“ zakrákal z trůnu Roth. Vyskočil na nohy a mávnul na čaroděje. Zvedli ho

magicky do vzduchu a poslali ho ke schodišti, kde ho umístili na podlahu pod trůnem.

Blint? Bohové. Spustil jsem past, kterou ani nenastražili na mě.

Magické prsty strhly Kylarovu masku. „Kylar?“ vydechl ohromeně Roth. Vyprskl smíchy.

„Můj princi, pozor,“ varovala Rotha zrzavá čarodějka po jeho pravém boku. „Má ka’kari.“

Roth sprásknul ruce a znovu se zasmál, jako by nevěřil svému štěstí. „A právě včas! Och, Kylare, kdybych

byl jiný muž, možná bych tě nechal žít.“

Kousavá odpověď odumřela na Kylarově jazyku, když se Rothovi podíval do očí. Jestli měla většina jeho

mrtvol v duši pohár plný temnoty, v Rothovi to byla řeka, nespoutaná, chladná a bouřící, vše pohlcující

temnota. Tady stál muž, který nenáviděl vše, co bylo krásné.

„Kapitáne,“ řekl Roth, „kde je holka a ta zjizvená ženská?“

Jeden z mužů, kteří vstoupili do sálu po Kylarovi, řekl: „My je ztratili, Vaše Výsosti.“

„Zklamal jste mě, kapitáne,“ řekl Roth, ale v jeho hlase zazníval triumf. „Najděte je.“

„Jistě, Vaše Výsosti,“ vyhrkl voják. Vzal svých deset horalů a vrátil se zpátky na chodbu.

Roth se otočil zpátky ke Kylarovi. „A teď dezert,“ řekl. „Kylare, víš vůbec, jak dlouho jsem tě hledal?“

Kylar zamrkal a trhnul sebou, pokoušel se zablokovat své smysly proti zlu v muži před sebou. Donutil se k

nenucenému tónu. „Protože jsem muž, který se tě chystá zabít, tak předpokládám, hm, od chvíle, kdyjsi se poprvé podíval do zrcadla a uvědomil si, jak zatraceně ošklivý jsi.“

Roth zatleskal. „Jak zábavné. Víš, Kylare, mám pocit, jako bys byl v mém stínu celé roky a bránil všemu,

co jsem dokázal. Vážně mě rozčílilo, když jsi ukradl mé ka’kari.“

„No, snažil jsem se tě potrápit,“ řekl Kylar. Vlastně ho neposlouchal. Bránil mu v něčem celé roky? Rothbyl vážně blázen. Kylar ho ani neznal. Ale jen ať se ten chlap chvástá, jak dlouho chce. Kylar senenápadně vzpěčoval magickým poutům.

Byly jako z oceli. Nevyvíjelo se to dobře. Kylar neměl plán. On ani nezačal plánovat. Nemyslel si, žeexistuje plán, který by mohl vyjít, i kdyby byl dost chytrý, aby ho vymyslel. Khalidorští vojáci ho obklíčili,čarodějové ho sledovali jako supi, jejich viry se slabě třásly a Roth vypadal až příliš spokojený sám se

sebou.

„A potrápil jsi mě. Vypadá to, že se objevuješ v těch nejnevhodnějších chvílích.“

„Jako vyrážka, kterou dostaneš od prodejných hošanů, co?“

„Ale, on má charakter. Výborně. Od včerejška mě ještě žádné zabití opravdu neuspokojilo.“

„Když padneš na svůj meč, budeme spokojení všichni.“

„Už jsi měl příležitost mě zabít, Kylare. Neuspěl jsi,“ pokrčil Roth rameny. „Ale nevěděl jsem, že jsi

wetboy. Tvé pravé jméno jsem zjistil teprve včera, jenže tvá smrt musela počkat, než pro svého otce

získám království.“

„Já bych tě zabil rovnou.“ Měl jsem příležitost?

„Tak okouzlující, i když je poražen. To tě naučil Durzo?“

Kylar mu neodpověděl. Byla by asi hloupost se teď naštvat, aby to vypadalo, že prohrál i tenhle souboj

urážek, ale kdyby býval chytřejší, v první řadě by tu nikdy nebyl.

„Musím říct,“ prohlásil Roth, „že vaše generace wetboyů mě příliš neohromila. Huova učednice pro mě

byla stejným zklamáním jako ty. No opravdu. Durzo by zabil alespoň jednoho z mých mužů, než bychom

ho chytili, nemyslíš? Obávám se, že ty jsi jen stínem svého mistra, Kylare. Mimochodem, kde je? To mu

není podobné, aby poslal svého poskoka na zakázku, která by zahrnovala mě.“

„Včera v noci jsem ho zabil. Za spolupráci s tebou.“

Princ škodolibě zatleskal a zasmál se. „Myslím, že tohle byla ta nejhezčí věc, jakou jsem kdy slyšel. Mě

zradil tím, že tě zachránil, a ty jsi ho zradil, že spolupracoval se mnou. Och, Kylare.“ Roth sešel poschodišti a postavil se před něj. „Kdybych jen mohl vám zatraceným wetboyům věřit, okamžitě bych si těnajal. Ale ty jsi příliš nebezpečný. A pak je tu samozřejmě ta maličkost, že sis připoutal mé ka’kari.“

Rothův čaroděj postoupil, očividně nervózní, že Roth stojí tak blízko Kylara.

Čaroděj musí vědět něco, co já ne, uvědomil si Kylar. Nedokázal pohnout ani svalem. Byl naprosto

bezmocný.

Počkat. V tom to je. Právě proto je nervózní. On si myslí, že ka’kari představuje hrozbu. A když si to myslí

on, možná to bude pravda.

Roth vytáhl z pochvy u boku nádherný dlouhý meč. „Zklamal jsi mě.“

„A jak?“ zeptal se Kylar a napínal svůj mozek, aby zjistil, jak využít ka’kari. Co o něm věděl? Umožnilo mupoužívat Talent. S jeho pomocí viděl v stínech. Zneviditelňovalo ho. Vyšlo z jeho kůže a skrylo ho lépe,

než by se dokázal skrýt jakýkoliv jiný wetboy. Ale jak?

„Doufal jsem, že s tebou bude zábava,“ povzdechl si Roth. „Chtěl jsem ti říct, jak moc jsi mi znepříjemnilživot. Ale ty jsi jako Blint. Tobě ani nezáleží na tom, jestli jsi živý nebo mrtvý.“ Roth pozvedl meč. „Jistěže mi na tom záleží,“ řekl Kylar a ukázal strach. „Jak jsem ti znepříjemnil život?“

„Promiň, tohle zadostiučinění ti neposkytnu.“ Ale no tak! „Nejde o mě,“ řekl Kylar. „Ty víš, že meisteři a vojáci tvého otce nahlásí všechno, co tadyviděli a slyšeli. Proč jim nepovíš celý příběh?“ Bylo to neohrabané, ale nikdy by ho nenapadlo, jak těžké je

rychle přemýšlet, když váš život visí na vlásku. Roth se zarazil, přemýšlel.

To je k ničemu. Ka’kari si dělá, co chce. Vždyť včera sežralo nůž, pro lásku Boží! Kdo ví, jakou logikou seřídí, pokud vůbec nějakou má. Byla to jen magie.

Sežralo. Pohlcovalo. Tak o to tady jde! Cítil ohromný nával energie, když pohltilo nůž. Požírač. Blint tomuříkal Požírač. Už byl blízko, snad.

„Promiň,“ řekl Roth. „Já se před nikým předvádět nebudu. Ani před tebou ne. Tohle je jen mezi námi,Azothe.“ Roth podal svůj meč čaroději po levici a shrnul si dlouhé vlasy přes uši…

Až na to, že neměl uši. Levé ucho vypadalo jako spálené. Pravé ucho bylo uříznuté.

Azoth klečel na kolenou uprostřed obchodu s loděmi. Bylo těžké přinutit Krysu, aby šel do tmavéhoobchodu, ale on to udělal. Teď Krysova noha stála přímo uprostřed smyčky, kterou Azoth položil napodlahu, ale Azoth se nedokázal pohnout. Nedokázal se ani pořádně nadechnout. Krysa stál jen pár palcůod něj, hrozivý ve své nahotě, a poroučel. Praštil Azotha. Azoth cítil chuť krve. Uvědomil si, že se pohnul.Chytil smyčku a utáhl ji kolem Krysova kotníku. Krysa vykřikl a vykopl kolenem proti Azothovu obličeji.

Dopadl na velký kámen a poškrábal si záda, spadl mezi kámen a díru v podlaze, kudy kdysi spouštěličluny do špinavých říčních vod. Zvedl se a objal hubenýma rukama kámen. Vzhlédl, čekal, že Krysa užbude u něj.

Krysa se díval na Azotha, na díru, na kámen, na lano, na kotník. Azoth nikdy nezapomene na výraz v

Krysových očích. Byla to hrůza. Pak se Krysa nadechl a Azoth shodil kámen do díry.

Lano se napjalo a uprostřed nádechu Krysu strhlo. Bránil se, chňapnul po Azothovi, minul. Prsty škrábalypo shnilém dřevě, když sklouzl a zmizel v díře. Ozvalo se šplouchnutí.

O chvíli později Azoth zaslechl pláč. Přistoupil k okraji díry.

Krysa se držel konečky prstů, prosil. Bylo to neskutečné. Pak si Azoth všiml kamene, který přistál na mřížipodobných podpůrných trámech, jež držely obchod nad vodou. Byl dokonale vyvážený, a dokud bude

Krysa udržovat lano natažené, nestáhne ho do hlubin.

Azoth šel k hromádce Krysova oblečení a našel jeho dýku. Krysa ho úpěnlivě prosil, slzy stékaly pouhrovitých tvářích, ale Azoth slyšel jen hukot krve ve svých uších. Rozkročil se nad Krysou, opatrně, alebeze strachu. I teď se Krysovy ruce třásly, jak se snažil udržet svou váhu. Byl příliš tlustý, aby se udrželdéle, příliš tlustý, aby se jednou rukou pustil a chytil Azotha.

Azoth ho rychle chytil za ucho a uříznul mu ho. Krysa zaječel a pustil se.

Jeho tělo zasáhlo kámen a posunulo ho. Poslední věc, kterou Azoth viděl, byla Krysova vyděšená tvář,když ho to stahovalo pod vodu, a viděl ji i poté, co ji zakryly mávající ruce, jež se snažily něčeho zachytit,čehokoliv, a nic nenacházely.

Azoth čekal a čekal a pak odvrávoral pryč.

Uhry zmizely. Nechal si narůst plnovous, aby zakryl dolíčky, co po nich zůstaly. Postava odpovídala, jen od

doby, kdy opustil Doupata, ztratil na váze, ale to roztřepené uříznuté ucho a jeho oči, bohové! Jak simohl nevšimnout těch mrtvých očí?, ty oči byly stejné.

„Krysa,“ vydechl Kylar. Jeho plán se roztříštil na kusy. Srdce se mu zastavilo. Znovu se cítil jako dítě, kteréčeká v řadě, aby ho Krysa zbil, příliš zbabělý, aby se zmohl na cokoliv jiného než pláč.

„Jsem mrtvý, správně? Legrační, to samé mi řekli o tobě.“ Roth zavrtěl hlavou, ale dál tlumil hlas. To bylcelý on. „Neph mi upálil druhé ucho, aby mě potrestal za to, co jsi ty provedl. Stál jsi mě tři roky života,Azothe. Tři roky, než jsem se znovu stal hlavou gildy. Zadržoval jsem dech, bohové, připadalo mi to jako

věčnost. Celou věčnost jsem pracoval na uzlu, co jsi mi uvázal kolem kotníku, má životodárná krevodtékala do špinavé vody, než mě Neph konečně vytáhl. Celé to sledoval, řekl mi, že se rozhodoval, jestlimě nemá nechat zemřít. Neph musel zabít jednoho z mých výrostků, pamatuješ si na Rotha, viď?, adát ho na moje místo dřív, než přijde tvůj mistr. Musel jsem se přidat k ubohé gildě na opačné straně Doupat a začít od začátku. Málem jsem kvůli tobě zklamal svého otce.“ Třásl se vzteky. Znovu odhalilspálené ucho. „Tohle byl nejmenší z mých trestů. A pak jsi tak příhodně ‚zemřel‘. Nikdy jsem tomunevěřil, Azothe. Věděl jsem, že jsi tam venku, že tam na mě čekáš. Věř mi, že kdybych měl dost času,mučil bych tě celé roky, dotlačil bych tě až na samou hranu lidských možností a pak ještě dál. Vyléčil bych

tě, jen abych tě mohl znovu zranit.“ Zavřel oči a znovu ztlumil hlas. „Ale já si takový luxus nemohudovolit. Když tě nechám naživu, otec by pro tebe mohl mít jiné plány. Možná by s ka’kari udělal něcojiného. Já za to ka’kari zaplatil a míním si ho hned připoutat.“ Pochmurně se usmál. „Nějaká posledníslova?“

Kylar se nesoustředil, nechal se rozptýlit. Strach a hrůza se zmateně potulovaly jeho myslí. Durzo ho učil,jak to zvládnout. Strach má být poznán a pak ignorován. „Do hajzlu,“ řekl, ani si neuvědomil, že promluvil

nahlas.

Roth pozvedl obočí. „Hmm. Nudné, ale docela příhodné.“ Přesunul sevření na meči a pohnul rameny.Čepel se zvedala. Chystal se mu useknout hlavu. Vše v Kylarovi křičelo o pomoc.

Výbuch zazněl někde za hranicí lidského sluchu, ale Kylar měl pocit, jako by ho něco ohromnou silouudeřilo do žaludku. Jeho pohled zastřela modrobílá magie. Mohl magii vidět, jak proudí vzduchem rychlejako šíp, stěnu z magie.

Samotný hrad se otřásl a všichni popadali na zem. Všude, kam se Kylar podíval, spatřil stejně překvapenéobličeje. Roth se natáhl na schodech, meč stále držel v ruce, ústa dokořán.

Kylar najednou ucítil, jak jedno z magických pout prasklo. Podíval se na ostatní a uviděl magii, vypadalajako bouře modrobílého deště rozstřikujícího se do stran, neviditelná prolétala zdmi i lidmi, jak skrápípouta, jak se kolem nich shromažďuje. Pouta byla černá jako viry čarodějů a modrá magie syčela aprskala, kdekoliv se dotkla černé.

Pak se modrá magie zachytila magie čarodějů a s burácením stoupala po černých úponcích jako ničivýpohár ženoucí se do kopce až k meisterům, kteří je drželi.

Tři čarodějové zavřeštěli a pouta držící Kylara zmizela, když tři živé pochodně modrého světla ozářily sál.Ka’kari pokrylo Kylara jako černá kůže a všude, kde do něj narážela modrá magie, vypadalo jako louže vdešti. Pak magie zmizela, a ka’kari se nadmulo ještě víc.

Požírač pohlcuje i magii.

Pak magická rázová vlna pominula.

Rozhostilo se naprosté ticho, potom Roth zaječel na čaroděje, kteří nepoužili své viry, na dva čaroděje vsále, kteří zůstali naživu. „Chyťte ho!“ Roth seknul ze schodů po Kylarově tváři.

Bylo to neuvěřitelné, ale čarodějové ho hned poslechli. Pouta se vymrštila kolem Kylarových rukou anohou. Všude, kde se Kylara dotkla, se ale ka’kari vydulo, pouta obtočilo, odsunulo je, nasálo a pohltilo.

Kylar se zapřel proti smyčkám na svých zádech ještě dřív, než úplně povolily. Prodral se skrz ně veškerousilou svého Talentu, právě když Rothův meč prosvištěl jen pár palců kolem jeho hrdla.

Roztrhl svrašťující se pouta a nemotorně odlétl dozadu, nohama přetrhl poslední smyčku a zakopl o ni.Otočil se ve vzduchu a volnou rukou hodil nůž.

Voják zachraptěl a padl na podlahu.

Kylar přistál u paty druhého křídla schodů, dopadl na záda. Náraz mu vyrazil vzduch z plic, ale i kdyžklouzal po podlaze, jeho meč se dal do pohybu. Horalé stáli napravo i nalevo od něj a jeho meč se

dvakrát zablýskl, na obou stranách prosekl boty i kotníky.

Tři horalé padli, ale další už útočili. Kylar se překulil dozadu a vstal, lapal po dechu, byl však připravený

bojovat.

64.

Solon se pokoušel sešplhat ze sochy. Král Logan Verdroekan byl jeden z nejranějších králů Cenarie,možná jen mytický, a Solon si nemohl vzpomenout, co dokázal. Muselo to však být něco hrdinského, když

po něm Regnus Gyre pojmenoval svého syna. A musel to být někdo významný i proto, že dostal takvelkou sochu, která vzdorně pozvedávala meč. Solon si ho nevybral kvůli jeho významu, prostě jen chtěl,aby ho viděl každý meister v zahradě. A každý meister, který v okruhu pěti set kroků použil viry, zemřel vtěch několika vteřinách, kdy zvedl Curoch.

Curoch ležel na dlažbě pod ním. Feir ho popadl a zabalil do pokrývky. Křičel na Solona, ale Solonnedokázal vydat ani hlásku. Stále měl pocit, jako by byl v ohni. Každá žilka v jeho těle ho tak strašněbrněla, že téměř necítil Verdroekanův kamenný meč pod svými prsty. Solon seděl na rameni mrtvéhokrále a přidržoval se kamenného meče, aby udržel rovnováhu. Curoch pozvedl úplně stejně jako socha,když uvolnil jeho magii. Posunul ruce, nohy se mu třásly a najednou spadl.

Feir jej nedokázal úplně zachytit, ztlumil však jeho pád.

„Nedokážu chodit,“ zachrčel Solon. Jeho mozek žhnul, jeho pohled zářil všemi barvami duhy, vlasy jakoby mu hořely. „Bylo to úžasné, Feire. Tak malá věc, a co všechno dokáže…“

Feir ho chytil a přehodil si ho přes rameno, jak by možná menší muž zvedl dítě. Něco řekl, ale Solon munerozuměl. Zopakoval to.

„Dostal jsem jich padesát. Zůstalo jich asi deset,“ řekl Solon. „Jeden na východním mostě.“ Snažil sivzpomenout na to, co mu řekl Dorian. Něco důležitého. Něco, co Feir neměl slyšet.

Nenech Feira zemřít. Je důležitější než meč.

„Musím tě tu na chvíli odložit,“ řekl Feir. „Neboj se. Nenechám tě tady.“

Vojáci Khalidoru se v odporných odstínech zelené a modré vyrojili z východní brány. Solon si ani

nepamatoval, jak se dostali ze zahrady. To, co spatřil, ho rozesmálo. Feir používal Curoch jako meč.

Sledovat Feira s mečem bylo víc než úžasné, bylo to privilegium. Feir byl vždycky přirozený, neskutečněrychlý a neuvěřitelně silný, s pohyby dokonalými jako tanečník. V odstínech zelené, modré a rudé Feirporazil vojáky. Nedošlo k žádné protahované hře s meči. Každý voják měl příležitost jen jednou máchnout

mečem, minul nebo byl odražen a pak zemřel.

Feir zaklel, ale když se Solon pokusil zjistit, kam se dívá, barvy okolo na něj byly příliš silné. Velký muž hozvedl, přehodil si ho znovu přes rameno a dal se do běhu. Solon pod Feirovýma nohama zahlédl prkna

mostu.

„Pevně se drž,“ řekl Feir.

O pár vteřin později se Solon přidržoval opasku na Feirových širokých zádech. Feir uskočil do strany, jehomohutná ramena se pohnula. S nohama trčícíma před Feirem a hlavou vzadu Solon zahlédl jen rychlýzáblesk Curochu. Feir se otočil, doprava, protože Solona nerozhoupal, znovu pozvedl Curoch a pak seještě jednou rozběhl plnou rychlostí vpřed. Solon za nimi na mostě zahlédl ležet tři těla. Ten chlap právězabil tři muže, zatímco držel Solona na ramenou. Neskutečné.

„Dorian mi řekl, že naše naděje spočívá ve vodě, ale ne ve skoku,“ ozval se Feir. „Hledej lano!“

Solon zvedl hlavu, jako by mohl nějak pomoct, když poskakoval na Feirových zádech. Lano neviděl,zahlédl však za nimi meistera vyvolávajícího kouli čarodějného ohně. Pokusil se zakřičet, ale nedokázal

popadnout dech.

„Zatracený Dorian!“ vykřikl Feir. „Jaké podělané lano?“

„Dolů!“ zasípal Solon.

Díky reflexům mistra čepele se Feir přikrčil téměř okamžitě. Čarodějný oheň zaprskal nad jejich hlavami anarazil do tuctu khalidorských vojáků střežících bránu před nimi. Solon se natáhl na zem, málem hoomráčil o jednu velkou plamenici, která bránila most.

Starý čaroděj, soudě podle hustoty jeho virů ho Solon odhadoval na vürdmeistera, znovu sáhl do svémagie. Feir chytil Solona za límec a odhodil ho za plamenici. Tím pohybem Feir poslal Solona do bezpečí,ale sám se odkryl. Tentokrát to nebyl čarodějný oheň, ale něco jiného, co Solon nikdy dřív neviděl. Zuřícírudý paprsek ani tak neletěl, jako se spíš jen mihnul vzduchem směrem k Feirovi. Ten vyvolal magický štít

a přikrčil se.

Štít jen taktak odklonil paprsek, znovu mezi vojáky, kteří se běželi zapojit do boje, ale síla jeho magieroztříštila Feirův štít a odhodila ho stranou jako hadrovou panenku. Curoch mu vylétl z dlaně.

Solon sebral sílu, o které ani netušil, že ji ještě má, chytil Feira a přitáhl si ho k sobě do stínů za

plamenící.

Dva meisteři se připojili k vürdmeisterovi a za nimi přibíhali vojáci. Brána na vzdálenějším konci mostu se

otevřela a skrz proudili další vojáci.

Feir se posadil a podíval se na Curoch, který ležel obnažený jen dvacet stop od nich. „Můžu ho použít,“

řekl. „Můžu ho zachránit.“

„Ne!“ varoval ho Solon. „Zabije tě to.“

Vojáci a meisteři se zastavili, přeskupili se a teď pomalu a obezřetně postupovali vpřed.

„Na tom nezáleží, Solone. Nesmíme dovolit, aby si ho vzali.“

„Nebudeš žít ani tak dlouho, abys ho použil, Feire. I kdyby ses rozhodl vyměnit svůj život za pouhou

vteřinu jeho moci, tak to nezvládneš.“

„Ale on je přímo před námi!“

„A tam zůstane,“ řekl Solon a naklonil se přes okraj mostu.

Uviděl černé hedvábné lano upoutané někde pod nimi. Jen se tam napínalo ve větru. Feira však víc než

lano zajímal dlouhý pád.

„Hej, je to proroctví, ne? Mělo by to vyjít,“ řekl Solon. Kéž by se svět konečně přestal žlutě blýskat.

„Nikdy to nevyjde přesně tak, jak Dorian tvrdí!“

„Kdyby ti řekl, že budeme muset udělat tohle, šel bys do toho?“

„Ani náhodou. A přestaň na mě tak vychytrale pokyvovat. Toho si užiji dost od Doriana.“ Feir se podíval

na blížící se vojáky a meistery. „Dobře. Ty první.“

On chce jít pro Curoch. Hloupý hrdina.

„Nemůžu,“ řekl Solon. „Nejsem dost silný, abych se udržel na laně. Když půjdu sám, tak to nepřežiju.“

Feir vstal. „Jen mě nech zkusit…“ Natáhl se svým Talentem a zachytil meč. Nad jeho magií se okamžitě

zviditelnily ruce z virů a začaly po ní šplhat k nim. Solon je shodil švihnutím své vlastní magie.

Před Solonovýma očima vybuchly drobné hvězdičky. „Nedělej to. Nedělej to, prosím.“

„Nech mě, ať se na tobě svezu, Feire.“ Solon neměl čas na vysvětlování. Meisteři se blížili.

„Jsem blázen a ty jsi tlusťoch,“ povzdechl si Feir. Chytil Solona a vysadil si ho na ramena.

„A taky na tvé magii. Mám plán. A nejsem tlusťoch.“

Přestože se v bezpečí o plánech vždycky hádali, Feir věděl, že v bitvě musí okamžitě poslechnout. Rychlese otevřel a Solon se napojil na Feirův Talent. Přichytil se k Feirovým zádům magickými pouty. Pak sirychle připravil pět magických vln. Stále to bolelo, ale méně, než kdyby použil svůj vlastní Talent.

„Teď,“ řekl. „Skoč.“

Feir se přehoupl přes okraj mostu. Lano bylo v perfektní pozici, ne díky větru nebo síle proroctví, aledíky Solonovi, který ho magicky přitáhl. Feir se lana zachytil a Solon aktivoval zbývající vlny.

V bocích plamenic vytrhl díry a vzduch uvnitř se najednou stlačil, takže olej z nádob vytryskl na most.Poslední vlna spustila jiskru doprostřed olejové louže.

Ozvalo se uspokojivé zahučení. Řeka se najednou oranžově a bíle rozzářila a přes padající mágy sepřevalila vlna horka.

Pak se věci daly do pohybu tak rychle, že to nestačil sledovat. Feir se oběma rukama a nohou zachytillana. Okamžitě se zhoupnul dolů a do strany. Solon ho při náhlé změně směru chytil kolem ramen apevně Feira stiskl. Kdyby ho k němu nepoutala magická pouta, spadl by dolů jako kámen. Lano upevněné

mezi dvěma konci, před chvílí ještě napjaté, se uprostřed mostu prohnulo. Protože Feir a Solon se kestředu mostu ještě nedostali, sjeli po něm dobrých patnáct kroků hlavou napřed. Pak se lano na straně uhradu přetrhlo.

Solon sledoval světlo, které vybuchlo nad nimi, vzdáleně si uvědomoval, že se hrozivou rychlostí řítí dořeky. Most zaplavily plameny, šlehaly vysoko do noci. Nebo to možná byl výbuch bolesti v jeho hlavě. Paknarazili na něco studeného a tvrdého.

Nadechl se. Nebylo to dobré načasování. Studená tvrdá věc se změnila ve studenou mokrou věc. Kleslipod vodu. Když se Feir dostal na hladinu, Solon se rozkašlal a pomyslel si, že buď je ten chlap pekelnědobrý plavec, nebo je něco vytáhlo ven.

Feir klečel na mělčině a svíral si ruce. Ze svého místa na jeho zádech Solon viděl, že si Feir o lano dlaněpořezal až do masa. Viděl i kost.

„Ach, jste na tom o dost líp, než jsem čekal,“ ozval se Dorianův hlas, když je oba magicky vytáhnul zřeky. „Přestaňte se tam dole šplouchat, vy dva. Musíme se pohnout, jestli se máme do Khalidoru dostatvčas.“

„Šplouchat?“ zeptal se Solon a byl rád, že v sobě našel dost síly, aby se urazil.

„Do Khalidoru?“ nechápal Feir.

„No, právě tam na mě čeká nevěsta. Nemůžu se dočkat, až zjistím, kdo to je. Myslím, že Curoch si tam

cestu najde sám.“

Feir zaklel, ale Solon, se zlomenou paží, zarudlým pohledem a všemi dalšími zraněními, se jen

rozesmál.

65.

Ať už se dostali pod oblouky meče, nebo se příliš přiblížili ke svištícím nohám a míhajícím se pěstem, muži

padali k zemi jako obilí při letní bouři. Kylarovi, který měl pro boj vždycky nadání, najednou bitva dávalasmysl. Chaos se rozvinul v překrásně složitý, propletený a logický vzor.

Z pohledu do něčí tváře dokázal okamžitě uhodnout, co chystá, zablokovat výpad zprava, počkat,nadechnout se, seknout. Muž zemřel a dopadl dostatečně daleko, aby nebránil Kylarovým pohybům. Další

, uskočit vpravo, kotoul, úder pěstí do nosu. Otočka, koleno, hrdlo. Zablokovat úder, vrátit ho. Bodnout.

Bitva rozdělená údery jednotlivých komor jeho srdce měla rytmus, melodii. Ani jeden zvuk z nínevybočoval. Tenor řinčící oceli proložený basem pěstí a nohou narážejících do masa, měkké na tvrdé,tvrdé na měkké, a baryton kleteb přerušovaný staccatem trhající se zbroje.

Kylarův Talent zpíval a on byl jeho virtuózem. Bojoval jako šílenec, jako posedlý tanečník. Čas se nikdynezpomalil, ale Kylarovi došlo, že jeho tělo reaguje na podněty, které si sám neuvědomoval, otočky,odražené údery, jichž si jeho mozek ani nevšiml. Utočil s úžasnou rychlostí a elegancí anděla smrti,Nočního anděla.

Horalé se ho usilovně snažili udolat početní převahou. Jejich meče protínaly vzduch palec od Kylarovaucha, půl palce od jeho žaludku, čtvrt palce od jeho stehna. Uhnul před každým úderem, okraje kruhu sestále přibližovaly, až těla těch, které zabil, padala dopředu místo dozadu a tlačila se blíž k němu.

Zastrčil Odplatu do pochvy, chytil ruku svírající meč, který mířil na jeho břicho, a strhl hubeného horalanapříč kruhem, aby na druhé straně probodl svého druha. Natáhl ruku s nožem za vlastní záda a odrazilúder mečem, zatímco si druhý nůž našel oční důlek.

Vyrazila proti němu dvě kopí a on padl na podlahu, chytil je a hodil zpátky. Když každé probodlo jednotělo, vyšvihl se na nohy a kopnutím dalšímu horalovi rozdrtil obličej.

Situace však byla beznadějná. V kleci ježících se zbraní a svíjejících se, umírajících mužů bude brzy v

pasti.

S kočičí lehkostí vyskočil na záda muže, který umíral u jeho kolen, a přehoupl se přes rameno jednoho zprobodnutých kopiníků.

Když letěl vzduchem, vylétla proti němu koule čarodějného ohně o velikosti pěsti. Zasáhla plášť arozcupovala ho na kusy. Dopadl na nohy a skrčil se pod seknutím meče. Jeho plášť hořel zelenýmplamenem. Kylar si plášť strhl, když proskakoval mezi dvěma kopími.

Jakmile se postavil na nohy, chytil okraj pláště a omotal ho kolem jednoho z útočníků. Horal zaječel, kdyžse zelený oheň rozšířil po jeho kůži, kde vzplanul divokou modří.

Další koule čarodějného ohně zasyčela vzduchem a Kylar skočil za jeden ze sloupů podpírajících vysoký

strop.

Zbývali ještě dva meisteři. Kylar zabil nebo vyřadil víc než polovinu Khalidořanů, ale ostatní teď hráli na

jistotu.

„Ke kapitánovi! Uvolněte výhled meisterům!“ křičel Roth. Muži se hnali ke kapitánovi, aby vytvořili klínmezi Kylarem a Rothem. Ten se stáhl k trůnu, odkud vše sledoval.

Ale Kylar nemarnil čas, když se v bezpečí za sloupem postavil. Uvědomoval si, že pokud má mít protiRothovi šanci, musí zabít čaroděje. Oba sledovali prostor mezi sloupy, odkud by Kylar mohl vyběhnout.

Rozpustil ka’kari v dlani a podržel si pocit těch magických prstů, když ho donutil stéct na meč. Zdálo se,že ka’kari vycítilo jeho tíseň, a okamžitě ocel pokrylo. Ka’kari i ocel zablikaly a zneviditelnily se.

Kylar vyskočil zpoza sloupu a prsty se na něj hned vrhly. Seknul v širokém oblouku a cítil, jak se kroutí amizí. Chytil jednu z dlouhých tapiserií pokrývajících stěny trůnního sálu a hnal se zpátky ke sloupu, nestihl

to však dřív, než z mágových prstů vytryskl čarodějný oheň.

Kdyby měl čas si to promyslet, Kylar by se ho nepokoušel zablokovat mečem, bylo šílenství pokoušet seodrazit magii, byla to však automatická reakce. Plochou čepele zasáhl kouli zeleného ohně. Místo aby oheň vybuchl, čepel ho nasála.

Kylar oběhl sloup s tapiserií v jedné ruce a mečem, teď už viditelným, protože v něm praskal zelený oheň,v druhé. Se vší silou svého Talentu skočil.

Letěl do středu trůnního sálu a pak se tapiserie setkala se sloupem, čímž změnila jeho dráhu a strhla honad schodiště.

Druhý čaroděj musel vyvolat další čarodějný oheň, který Kylar neviděl, protože tapiserie povolila apřetrhla se dřív, než se jí Kylar mohl pustit. Dopadl mezi křídly schodiště s osmi stopami hořící tapiserie vrukou. Mrštil ji proti horalům a seknul po čaroději, který zaklínal necelé dva kroky od něj.

Odťal vršek čarodějovy hlavy, odhalil mozek. Muž se otočil, ale jeho rty vyvolávání dokončily. Tlusté černé

výhonky, které se kroutily pod jeho kůží, groteskně naběhly jako napnuté svaly a osvobodily se zčarodějových paží, prodíraly z těla ven.

Energie se valila z umírajícího čaroděje a on zavrávoral, snažil se najít Kylara. Kylar skočil za něj. Nakoplčaroděje tak silně, že ho zvedl ze země a on dopadl mezi horaly.

Vlající černé výhonky se do mužů zaťaly, vysávaly je jako chamtivé ruce a prokousávaly se skrz ně sezvuky pily řezající klády.

Když černé výhonky vojáky trhaly, Kylar spíš ucítil, než uviděl bílé světlo, které se zhmotnilo za ním. Otočilse včas, aby spatřil homunkula, jak se na něj řítí. Podlétl pod zoufalým sekem a zabořil drápy do

Kylarovy hrudi.

Ten právě uskakoval stranou, když ucítil náraz a uviděl, jak se vzduch zčeřil. Přímo před ním se vydularealita. Vzduch se prohnul, pronásledoval ho, i když běžel. Pak se realita protrhla. Kylar se odkulil až kezdi, málem ho do tváře zasáhla další koule čarodějného ohně.

Pekelný wyrm se jen kousek od něj prodíral ven. Zmítal se, vztekal, trháním rozšiřoval otvor a zahákl sehrozivými spáry o dva sloupy. Kylar si strhnul homunkula z hrudi a mrštil ho do tváře jednomu vojákovi.

Když se pekelný wyrm znovu natáhl, Kylar vyskočil přímo vzhůru. Mihuli podobná tlama ho minula,chňapla po ječícím horalovi a stáhla ho s sebou do pekla. Než Kylar dopadl zpátky na zem, pekelný wyrmbyl i s vojákem pryč.

Kylar se otočil a skočil k vrcholu schodiště, byl však příliš pomalý. Už když se odrážel od země, viděl, jakse k němu řítí záblesk světla. Nebyl čas vytáhnout vrhací nůž. Kylar po posledním čaroději mrštil meč.

Magická šipka ho zasáhla do levého ramene. Zatímco setrvačnost skoku ho nesla dopředu a nahoru,náraz ho roztočil a odmrštil dozadu. Dopadl na mramorovou podlahu pod trůnem, cítil, že mu povolilo

levé koleno.

Jeho oči se dlouho odmítaly zaostřit. Mrkal a mrkal, než z nich konečně dostal krev. Zahlédl Odplatuzabořenou až po jílec do hrudi čaroděje deset kroků od něj, s čepelí zčernalou ka’kari.

Uvědomil si, že mrtvého čaroděje vidí mezi něčíma rozkročenýma nohama. Jeho oči sledovaly nohy až kobličeji. Roth.

„Vstaň,“ rozkázal Roth. Vrazil mu meč do břicha.

Kylar nevydal ani hlásku, když mu otočil mečem v ledvinách. Pak horké železo vytáhl ven. Něco Kylara

vyzvedlo na nohy.

Bolest byla jako mrak, který všechno zamlžil. Zmatený Kylar se podíval na mrtvé čaroděje. Kdo mě zvedl?

„Všichni potomci Bohokrále Ursuula mají čarodějné nadání,“ řekl Roth. „To jsi nevěděl?“

Kylar se na Rotha nechápavě podíval. Roth má Talent? Neviditelné ruce ho pustily a on se zhroutil, kdyžzatížil zmrzačenou levou nohu. Znovu narazil na mramorovou podlahu.

„Vstaň!“ zopakoval Roth. Bodnul Kylara do třísel a zanadával. Kylarovi spadla hlava na zem, zatímco Rothneartikulovaně ječel. Zvuk Rothova hlasu se změnil v pouhý šepot v porovnání s burácivým řevem bolesti.

Další nával bolesti projel jeho žaludkem, když ho Roth znovu bodl. Pak musel Kylara opět zvednout,protože cítil, jak mu hlava sklouzla do strany. Pokud předtím cítil bolest, teď zažíval agonii.

Každou část jeho těla jako by pálili ohněm, polili alkoholem a nacpali solí. Víčka mu lemovalo rozbité sklo.Jeho zrakové nervy žvýkaly drobné zoubky. A za očima byl každý vaz, šlacha, sval i orgán nasáklýzoufalstvím. Křičel.

Ale myslelo mu to pořád jasně.

Kylar zamrkal. Stál před Rothem a byl při vědomí. Při vědomí a ochromený. Když se zhroutil namramorovou podlahu, musel dopadnout na koleno, protože ho měl zlomené. Vnitřně krvácel, z útrob mu

do břicha unikala pomalá smrt, žaludeční kyselina mu spalovala vnitřnosti, z ledviny prýštila tmavá krev.Jeho levé rameno vypadalo, jako by ho políbilo obří kladivo.

„Tak snadno nezemřeš,“ vyhrožoval Roth. „Nedovolím ti to. Ne po tom, co jsi udělal. Podívej se, co jsiudělal! Můj otec bude zuřit.“

Bylo to tady. Kylar umíral. Mohl by se zapřít o zdravou nohu, neměl však žádnou zbraň. Jeho meč aka’kari ležely deset kroků daleko, klidně mohly být na opačné straně oceánu. Žádné zbraně, a Roth se –dokonce i teď, opatrně držel z dosahu jeho rukou. Kylar neměl u opasku ani obyčejný nůž.

„Jsi připravený zemřít?“ řekl Roth, oči mu zlomyslně plály.

Kylar zíral na pravou ruku. Přes všechno bití, sekání a bodání do jeho těla byly prsty zdravé, v dokonalémpořádku, zhojené. Nebyla to ta ruka, kterou si minulou noc pořezal o okno? „Jsem připravený,“ řekl a sám

sebe tím překvapil.

„Ničeho nelituješ?“ zeptal se Roth.

Kylar se na Rotha podíval a pochopil. Kylar měl ve své duši dost temnoty, aby chápal zlé lidi. Roth se hopokoušel mučit. Chtěl ho zabít, když bude myslet na všechny věci, které nedokončil. Roth si chtěl užítjeho zoufalství. „Dobrá smrt je snadná,“ řekl Kylar. „Potřebuješ k ní jen trochu odvahy. Já nedokážu dobře

žít. Co je v porovnání s tím smrt?“

„To brzy zjistíš,“ vyprskl Roth.

Kylar se ušklíbl a pak se zasmál, když Rotha zachvátil vztek.

„Zabít Logana byla větší zábava,“ řekl Roth a zarazil meč do Kylarovy hrudi.

Logan! Ta myšlenka Kylara ranila víc než meč v Rothově ruce. Kylar nebyl žádný svatoušek. Smrt byla proněj spíš nečekaná než nespravedlivá. Ale Logan nikdy nikomu nechtěl ublížit. Nebylo správné, že Roth

Logana zabil. Nebylo to fér. Nebylo to spravedlivé.

Kylar zíral na ocel, která mu probodla hruď. Chytil Rotha za ruku a přitáhl se, přitáhl se po meči, nabodlse až po jílec. Roth vytřeštil oči.

„Jsem Noční anděl,“ řekl Kylar, lapal po dechu kvůli probodnuté plíci. „Tohle je spravedlnost. Tohle je za

Logana.“

Ozvalo se cinknutí a něco kovového se kutálelo po mramoru. Ka’kari vyskočilo do Kylarovy dlaně…

A Roth ho chytil. V očích mu triumfálně zaplálo. Zasmál se.

Ale Kylar chytil Rotha za ramena a podíval se mu přímo do očí. „Jsem Noční anděl,“ zopakoval Kylar.

„Tohle je spravedlnost. Tohle je za Logana.“ Zvedl pravou ruku.

Roth vypadal zmateně. Pak se podíval na svou levou ruku. Ka’kari zkapalnělo a proteklo mu mezi prsty.Pokusil se ho zachytit, stejně jako se pokoušel zachytit na dřevěných prknech v opravně člunů, nic všaknenahmátl. Ka’kari dopadlo na Kylarovu dlaň a zformovalo se v dlouhou pěstní dýku.

Kylar zarazil Rothovi pěst do hrudi.

Roth sklopil zrak, jeho nevíra přerostla ve zděšení, když Kylar dýku vytáhnul, a pak se jeho zděšenízměnilo ve strach, když mu srdce pumpovalo krev přímo do plic.

Roth pronikavě zavřeštěl, odmítal svou vlastní smrtelnost.

Kylar prince pustil a chtěl od něj poodstoupit, ale nohy ho neposlouchaly. Koleno se mu podlomilo a on se

zhroutil na zem spolu s khalidorským princem.

Roth a Kylar leželi naproti sobě na mramorové podlaze pod trůnem, zírali jeden na druhého, umírali.Oběma se začaly nekontrolovatelně třást údy. Oba ztěžka dýchali, každý nádech byl obtížnější než tenpředchozí. Rothovy oči přetékaly strachem, panikou tak intenzivní, že ho ochromila. Zdálo se, že už dávno

nevidí Kylara ležícího jen pár palců od něj. Jeho pohled byl nepřítomný a naplněný nejhlubší hrůzou.

Kylar byl spokojený. Noční anděl rozdával smrt, a dostal i svůj vlastní díl. Nebylo to příjemné, ale bylo to

spravedlivé. Tenhle trest si zasloužil. Pozoroval Rotha, jak se jeho oči konečně zakalily neklidnou smrtí.Kylar si přál, aby ve smrti nalezl něco hezčího než spravedlnost. Neměl však sílu odvrátit se od tohohleživota, od téhle smrti, od téhle strašlivé spravedlnosti.

Pak ho někdo otočil. Žena. Pomalu na ni zaostřil pohled. Byla to Elene. Položila si Kylarovu hlavu do klína,hladila mu vlasy. Plakala. Kylar neviděl její jizvy. Natáhl ruku, dotkl se její tváře. Byla krásná jako anděl.

Pak uviděl svou ruku. Byla dokonalá, nezraněná, a nebyla poskvrněna krví. Poprvé v životě měl čisté ruce.Čisté!

Přišla smrt. Kylar se jí podvolil.

66.

Tlerah Graesinová právě zaplatila jmění jednomu z nejhezčích mužů, jaké kdy viděla. Jarl jí řekl, že mluvíza Shingu, choval se ale tak sebejistě, že ji napadlo, jestli by on sám nemohl být Shinga. Nelíbilo se jí, žedává tolik peněz Sa’kagé, ale neměla na výběr. Armáda Bohokrále dorazí do města za úsvitu a ona už veměstě strávila příliš mnoho času.

Převrat nevyšel přesně podle Bohokrálova plánu. Khalidořané kontrolovali mosty, hrad a městské brány,ale některé z nich měly jen minimální posádku. To se změní, až dorazí zbytek armády, a TerahGraesinová a její šlechtici musí zmizet dřív, než k tomu dojde. Kdyby nedala polovinu svého jmění Jarlovi,musela by tu nechat všechno. Královna činí těžká rozhodnutí a teď, když byli všichni ostatní po smrti, byla

královnou ona.

Byla půlnoc. Vozy byly naložené. Muži čekali. Čas nadešel.

Terah stála u rodinného panství. Stejně jako sídla ostatních vévodských rodů to původně byla opravdová

pevnost. Vyrabované panství bylo cítit po sudech oleje, který rozlili v každé místnosti, na každý kus

cenného dědictví, který byl příliš těžký, aby ho odnesli, a do žlabů, jež vytesali do každého stovky letstarého trámu. Právě včas. Jarlovi wetboyové měli o půlnoci zabít Khalidořany střežící městské brány.Všichni zbylí šlechtici se choulili u svých vlastních domů. Z vyvýšené terasy mohla některé z nich vidět, jak

postávají v Horákově ulici a čekají, jestli se tak opravdu stane.

Zapamatovala si své panství. Až se vrátí a přestaví ho pro svou rodinu, bude mnohem úžasnější než teď.

Terah Graesinová vyšla na ulici a vzala si od seržanta Gambla louč. Shromáždili se u ní lučištníci. Osobně

zapálila každý šíp. Vypustili je na její pokývnutí.

Panství vzplálo. Z oken šlehal oheň a natahoval se k nebesům. Královna Terah Graesinová se na tonedívala. Vyšvihla se do sedla koně a vedla svůj oddíl, svou ubohou armádu zahrnující tři stovky vojáků advojnásobný počet sluhů a obchodníků ulicí k východní bráně.

Na východním břehu velké domy vzplanuly jeden za druhým. Byly to pohřební hranice jejich jmění. Ovšechno nepřišli jen šlechtici, ale také všichni, kdo na nich byli závislí nebo pro ně pracovali. Alezkázonosné ohně se staly i majáky naděje. Možná jste vyhráli, vzkazovala Cenarie, ale to vítězství vámradost neudělá. Můžete nás vyhnat z našich domovů, ale nebudete v nich žít. Nenecháme vám nic, jen

spálenou zem.

Jako v odpověď na tyto velké požáry vzplály po celém městě menší ohně. Obchodníci podpalovali svéobchody. Kováři rozpálili výhně, až popraskaly. Pekaři ničili pece. Mlynáři potápěli mlýnské kameny doPlithu. Majitelé skladišť zapálili sklady. Chovatelé dobytka pobíjeli stáda. Kapitáni uvěznění na Plithu magií

čarodějů navrtávali vlastní lodě.

Tisíce lidí se připojily k exodu. Z pramínků šlechticů a jejich sluhů se stala záplava. Ze záplavy se stalidavem, armádou pochodující ven z města, poraženou, ale pochodující. Někteří táhli káry, jiní jeli, další šli

bosí, s prázdnýma rukama i žaludky. Někteří kleli, jiní se modlili, vyděšeně se ohlíželi přes rameno neboplakali. Někteří opouštěli své bratry, sestry, rodiče nebo děti, ale každý z těch cenarijských sirotků si vsrdci odnášel slabou naději.

Vrátíme se, slibovali. Vrátíme se.

*

Neph se v davu meisterů, generálů a vojáků, kteří čekali, aby přivítali Bohokrále Garotha Ursuula, ažpřejede se svou družinou Západní královský most, postavil, jak nejdál to šlo. Bohokrál nosil dlouhýhermelínový plášť, který zvýrazňoval bledost jeho severské pleti. Na hrudi měl coby odznak svého úřadutěžké zlaté řetězy. Byl robustní, se silným, ale svalnatým tělem, na svůj věk přetékal energií. Bohokrálpřinutil hřebce zastavit před branou na nádvoří. Vítalo ho šest hlav naražených na píky. Sedmá píka byla

prázdná.

„Veliteli Ghere.“

„Ano, můj pan… ehm, můj bože, Vaše Svatosti, sire.“ Bývalý člen královské stráže si odkašlal. Věci senevyvinuly dobře. Přestože se zdálo, že plány Rotha a Nepha se bez potíží naplnily, Bohokrálova armádautrpěla mnohem těžší ztráty, než se předpokládalo. Byla zničena loď plná horalů. Mnoho šlechticů, kteříměli zemřít, uprchlo. Celé městské čtvrti byly v plamenech. Srdce cenarijského průmyslu a ekonomiky

lehlo popelem.

Zatím nenarazili na odpor, ale k tomu dojde, když přežilo tolik šlechticů. Meisteři, kteří měli být zničujícímšípem vypáleným do srdce Modaie, byli po smrti. Víc než padesát meisterů zabito jedním úderem, bezvysvětlení, byly tu pouze zvěsti o nějakém mágovi, který měl víc Talentu než kdokoliv jiný od dob EzryŠíleného a Jorsina Alkesta. Invaze do Ceury skončila dřív, než začala. Bohokrálův syn byl zavražděný ve

chvíli, kdy obstál ve svém uurdthan.

Sa’kagé měla být podrobena, obrazně i doslova měly zaplát hranice. Tohle si někdo zodpoví. Neph Dadapřemýšlel, jak zajistit, aby tím někým nebyl on.

„Proč je na mém mostě prázdná píka?“ zeptal se Bohokrál. „Odpoví mi někdo?“

Velitel Hurin Gher poposedl v sedle a přihlouple se na prázdnou píku podíval. „Zatím se nepodařilo najíttělo prince, ehm, následníka trůnu, Logana Gyra, sire. My… my víme, že je mrtvý. Máme tři svědectvípotvrzující jeho smrt, ale při všem boji… my… my stále hledáme.“

„Jistě.“ Bohokrál Ursuul se na Hurina Ghera ani nepodíval. Prohlížel si tváře královské rodiny nad ním. „A

ten Stín, co zabil mého syna? Ten je také mrtvý?“

Nepha zamrazilo, když si všiml tiché výhrůžky v Bohokrálově otázce. Když Khalidořané poprvé vstoupili do

trůnního sálu, mysleli si, že horaly a meistery uvnitř pobila nějaká elitní jednotka, ale Nephovi se podařilo

oživit vojáka s useknutou nohou. Ten přísahal, že viděl většinu boje, než omdlel. Byl to jeden muž. Stín.Říkal si Noční anděl. A jeho příběh se už šířil i mezi muži.

Muž, který přišel neviděn a dokázal zabít třicet horalů, pět meisterů a jednoho z Bohokrálových vlastníchpotomků. Muž nezranitelný ocelí i magií. To byl samozřejmě nesmysl. Vzhledem k množství krve, kterounašli, musel být po smrti. Ale bez těla…

„Někdo tělo odtáhl, sire. Sledovali jsme krvavou stopu tajnými chodbami. Byla to spousta krve, sire.

Pokud to opravdu byl jen jeden muž, musí být mrtvý.“

„Zdá se, že tu máme spoustu mrtvých lidí, ale žádná těla, veliteli. Najděte je. A mezitím sem narazte jinouhlavu. Nejlépe nějakou, co vypadá jako Logan Gyre.“

*

Nebylo to fér. Ferl Khalius byl mezi prvními, kdo vstoupili na cenarijskou půdu. Byl jedním z mála, kdo sedostal z hořící, potápějící se bárky, a to jen díky tomu, že měl dost duchapřítomnosti, aby si před skokemdo vody stáhnul zbroj, takže se neutopil jako ostatní. Přidal se k jiné jednotce a bojoval holýma rukama,než si vzal zbraň od mrtvého horala, který padl při prvním útoku na nádvoří. Vlastnoručně zabil šestcenarijských vojáků a dva šlechtice, šest šlechticů, kdyby počítal i děti, což nedělal.

A jakého uznání se mu dostalo za jeho odvahu, za jeho vynalézavost? Podělaná služba. Některé jednotky

dostaly privilegium rabovat, lepší jednotky na západním břehu, kterému barbaři říkali Doupata, a nejlepší

spolu s důstojníky rabovaly zbytky východního břehu. Ferlova jednotka byla zničená, tak mu přidělili úklid

trosek na východním mostě.

Kdyby to byla jen špinavá práce, ona byla i nebezpečná. Čarodějové oheň uhasili, ale prkna bylaoslabená, praskala a lámala se, když jste se na ně postavili. Pilíře byly v pořádku, železné plátováníodolalo ohni, ale na pilířích stát nemohl, tak mu to nebylo nic platné.

Nejhorší na té práci byla těla. Některá byla jako připálený steak, s černou krustou na povrchu, křupavá aslizká uvnitř. A ten zápach spáleného masa a sežehnutých vlasů! Probíral se těly, sebral všechno, covypadalo slibně, a shazoval těla přes okraj mostu. Některé jednotky by možná chtěly své mrtvé řádněpohřbít, ale Ferl se s těmi zatracenými, smradlavými věcmi nemínil tahat přes celý most. Do propasti s

nimi.

Pak uviděl meč. Musel ležet pod jedním z těl, když oheň vzplál, protože byl netknutý. Dokonce ani jílecnebyl umazaný od kouře. Byla to překrásná zbraň, jílec zdobily rytiny draků. Byl to ten typ meče, jaký sehodí pro vůdce válečné družiny. Nebo pro válečného lorda. S takovým mečem bude na Ferla jeho klanpohlížet s úctou. Úctu si zasloužil. Správně by měl vše neobvyklé, co najde, přinést vürdmeisterům. Tourčitě, zvlášť po tom, jak skvěle jste se mnou zacházeli.

Podíval se po ostatních mužích pracujících na mostě, a když se ujistil, že ho nikdo nesleduje, vytáhl svůjmeč, odložil ho a zasunul si odměnu do uvolněné pochvy. Nesedla dokonale, ale prozatím to postačí. Jenjílec byl problém, se všemi těmi draky, později ho však omotá kůží. Tohle uměl. Za pár hodin bude meč

vypadat jako všechny ostatní.

Meč mu značně vylepšil vyhlídky. Nebylo to sice dost, aby to vyvážilo jeho hrdinství, ale byl to začátek.

*

Čarodějka sestoupila do poslední chodby k místu, které jižní barbaři nazývali Pekelná řiť. Zaplavila ji vlnanechutného, zároveň však opojného utrpení. Zavrávorala a opřela se o zeď. Voják, který ji doprovázel, seotočil. Vypadal vystrašeně.

„To nic není,“ řekla. Přistoupila k mříži zakrývající díru v podlaze. Pár slov a vzplálo před ní rudé světlo.

Zvířata v Díře mhouřila oči a ucouvla. Promluvila znovu a světlo sestoupilo do Díry. Prohlédla každého vězně. Deset mužů, jedna žena a slaboduchý idiot s opilovanými zuby. Nikdo z nich nemohl být uzurpátor.

Otočila se, lehce omámená, a odešla pryč, snažila se neutíkat.

O minutu později se mohutný muž vykulil zpod římsy vytesané do skály.

Žena se na něj podívala a zavrtěla hlavou. „Jsi hlupák. Nic, co by ti mohli udělat, nemůže být horší nežzůstat tady. Podívej se na sebe. Jsi měkký. Díra tě zlomí, Třináctko.“

Logan se na ni zpříma podíval, na tu umazanou ženu v oblečení plném děr, chybělo jí pár zubů. Výraz vjejí tváři byl jedinou věcí, která se v téhle díře blížila lidské laskavosti. „Přes všechen kal lidství, kterýprošel touto dírou, a přes všechen oheň zatracení, jenž z ní vyšel, já se nezlomím,“ prohlásil Logan.

„Ty se vyžíváš v řečnění, co?“ ušklíbl se hromotluk jménem Fin. Vycenil v úsměvu zkrvavené dásně, jedenz prvních příznaků kurdějí, a obmotal si kolem těla svůj provaz ze šlach. „Na tom velkým sráči je spousta

masa. Dneska se nacpeme.“

Kurděje znamenaly nedostatek jídla. Nedostatek jídla znamenal, že Fin tu žije dost dlouho, abyonemocněl z nedostatku jídla. Fin přežíval. Logan se na něj podíval a vytáhl nůž, svou jedinou výhoduproti těm zvířatům. „Tak to pro tebe ještě zjednoduším,“ řekl Logan. „Ty mě nezlomíš. Díra mě nezlomí.

Já se zlomit nenechám. Já. Se. Nezlomím.“

„Jak se jmenuješ, drahoušku?“ zeptala se žena.

Logan si uvědomil, že se usmívá. Probudilo se v něm něco divokého, něco primitivního. Cosi uvnitř muříkalo, že ostatní selhali, ztratili odvahu, klesli na duchu, ale on zvítězí. Já jsem jiný. Já povstanu. „Říkejtemi Král,“ řekl a zachechtal se, vysmíval se pocitu úzkosti a žalu. Bude silný.

Takové to bylo. Tohle je přežívání. V tom je to tajemství. Tohle je ten živý plamen skrytý v popelu jeho

spáleného srdce. Kéž by ho dokázal udržet naživu.

Epilog

Elene zaklepala na dveře bednářova obchodu, vlasy zakryté, záda shrbená, nohu vytočenou do strany.Khalidorská armáda dorazila včera a král Garoth Ursuul odměnil své vojáky za jejich odvahu tím, ževybraným mužům dovolil vzít si vše, co se jim zamane. Nebyly to pro pěknou ženu na cenarijských ulicíchdobré časy.

Zabralo jí dva trýznivé dny, než tohle místo našla. Bednář odstrčil závoru a mávnutím ruky ji poslaldozadu do krámu. U papíry pokrytého stolu seděl Jarl, u nohou nacpané váčky s penězi. „Našel jsem provás cestu ven,“ řekl. „Vůdce khalidorské karavany souhlasí, že vás vezme s sebou. Budete muset ležet vúložném prostoru s barušským čajem a několika horšími věcmi, dokud se nedostanete za bránu, ale jedost velký, aby ses do něj vešla ty i holka. Odjíždíš za soumraku.“

„Můžeš tomu pašerákovi věřit?“ zeptala se Elene.

„Já nemůžu věřit nikomu,“ řekl unaveně Jarl. „Je to Khalidořan a ty jsi krásná. Ale jako Khalidořan mánejlepší šance projet přes bránu. A spolupracuje s námi dvacet let. Postaral jsem se, že je v jehonejlepším zájmu, abys v pořádku dorazila.“

„Musel jsi mu zaplatit celé jmění,“ řekla Elene.

„Jen půlku,“ řekl Jarl, přes rty mu přelétl stín úsměvu. „Druhou půlku dostane, až mi pošleš zprávu, že jsiv bezpečí.“

„Děkuji ti.“

„To je to nejmenší, co můžu pro Kylara udělat,“ Jarl zahanbeně sklopil zrak. „Je to taky všechno, co pro

něj můžu udělat.“

Elene ho objala. „Je to víc než dost. Děkuji ti.“

„Holka je dole. Nechce opustit svého… nechce ho opustit.“ *

Poznával to místo. Zalilo ho zlatobílé teplo, jeho svaly v tom světle zářily. Tunelem prošel jistým, lehkým

krokem. Byl netrpělivý, ale nespěchal.

Jemné prsty mu zavřely oči.

Dítě ječelo. Výčitky. Smutek. Temnota. Chlad.

Mrknutím zahnal noční můru. Nadechl se. Znovu se nechal pohltit zlatobílým světlem.

„Chytni ho za ruku, Uly. Pomoz mi.“

Klouzal zády po studených kamenech. Nepohodlí. Bolest. Beznaděj.

Pak chlad i škubání zesláblo.

Nejistě procházel tunelem. Přešel do poklusu. Teď patřil sem. Sem, kde není bolest.

Na obličej mu dopadla slza. Promluvila žena, ale on nedokázal rozeznat slova.

Zavrávoral a upadl. Ležel tu, vystrašený, ale noční můra se nevrátila. Vyškrábal se na kolena, vstal. Při

dalším kroku narazil do… ničeho.

Natáhl ruce a cítil, jak se dotkly neviditelné bariéry. Byla chladná jako železo a hladká jako sklo. Za ní

teplo narůstalo, zlatobílé světlo ho vábilo. Jsou tam vpředu lidé?

Něco ho poodsunulo stranou, pryč odsud. Otáčel se a pomalu zaostřil na komnatu, ne, na komnatu ne,ta zůstávala rozostřená, vypadalo to, že je plná lidí, kteří ho chtějí vidět, ale on je nepoznával. Opravduzřetelný byl jen muž, který před ním seděl na nízkém trůnu, a dvoje dveře. Dveře napravo byly pobitézlatem. Světlo zářilo podél jeho hran, to stejné teplé zlatobílé světlo, ve kterém se Kylar před chvílínacházel. Dveře nalevo byly z obyčejného dřeva, s jednoduchou železnou klikou. Obličeji toho mužedominovaly oči planoucí vlčí žlutí. Nebyl vysoký, ale vyzařovala z něj autorita a síla.

„Co je to za místo?“ zeptal se Kylar.

Zubatý úsměv. „Ani nebe, ani peklo. Tohle je, chceš-li to vědět, Předpokoj tajemství. Tohle je má říše.“

„Kdo jsi?“

„Acaelus mi rád říkával Vlk.“

„Acaelus? Myslíš Durza?“ zeptal se Kylar.

„Před tebou leží volba. Můžeš projít jedněmi z těchto dveří. Vyber si zlaté a já tě propustím zpátky tam,kde jsi právě byl, a dostane se ti mé omluvy za to, že jsem narušil tvou cestu.“

„Mou cestu?“

„Tvou cestu do nebe, pekla, zapomnění, k reinkarnaci, nebo kamkoliv jinam tě tvá smrt zavede.“

„A ty to víš?“ zeptal se Kylar.

„Tohle je Předpokoj tajemství, Azothe. Tady nenajdeš žádné odpovědi, jen volby.“ Vlk se usmál a byl toneradostný úsměv dravce. „Dřevěnými dveřmi se vrátíš zpátky do svého života, svého těla, svého času –alespoň přibližně. Tvé tělo bude potřebovat několik dní, aby se vyléčilo. Staneš se opravdovým Nočnímandělem, tak jako Acaelus před tebou. Tvé tělo nebude podléhat zubu času stejně jako Acaelovo, něco,

co oceníš, teprve až jako starší. Budeš se také hojit rychleji než smrtelní lidé. To, co nazýváš Talentem,

poroste. Stále můžeš být zabit, rozdíl je v tom, že se vrátíš. Budeš živoucí legendou.“

To znělo úžasně. Až příliš dobře. Budu jako Acaelus Thorne. Budu jako Durzo. Ta druhá myšlenka hopřinutila se zamyslet. Břímě nesmrtelnosti, ať to fungovalo jakkoliv, moc z toho plynoucí nebo strašnýtlak té spousty času, to vše změnilo Acaela Thorna, prince a hrdinu, v Durzo Blinta, beznadějnězahořklého vraha. Vzpomněl si na svou sarkastickou poznámku k Durzovi:

„A já si myslel, že jsou nepřemožitelní.“

„Jsou nesmrtelní. To není totéž.“

„Proč bys to pro mě dělal?“ zeptal se Kylar.

„Možná nedělám vůbec nic. Možná je to dílo ka’kari.“

„Jaká je cena?“

„Ach, Durzo tě vycvičil dobře, že ano?“ Vlk vypadal skoro smutně. „Pravdou je, že nevím. Mohu ti jen říctto, co jsem slyšel od osvícenějších, než jsem já. Oni věří, že návrat ze smrti je tak velkým narušenímpřirozeného řádu věcí, že tě bude stát posmrtný život. Že Acaelus Thorne vyměnil sedm století života zavěčnost. Ale mohou se mýlit. Nemusí to mít na věčnost žádný vliv, nebo tu nemusí být žádná věčnost,na kterou by to vliv mít mohlo. Já nejsem ten pravý… muž… kterého by ses měl ptát, protože já si tenhle

život vybral.“

Kylar přistoupil ke zlatým dveřím. Bylo to tam tak krásné. Cítil tam takový klid. Jaký hlupák by vyměnilvěčný mír a štěstí zlatého světla za krev, násilí, pohrdání, zoufalství a přetvařování, které naplňovaly jeho

život?

Když se k nim přiblížil, zlaté dveře se změnily. Zlato se roztavilo, najednou se rozlilo po zemi a vyšlehly zněj plameny, které dychtily Kylara pohltit. Pak zmizely a zlaté dveře byly zpět. Kylar střelil pohledem po

Vlkovi.

„Věčnost,“ řekl Vlk, „pro tebe nemusí být příjemným místem.“

„To jsi udělal ty?“

„Pouhá iluze. Ale kdybys to byl ty, kdo má soudit Kylara Sterna, dopřál bys mu věčný ráj?“

„Ty nejsi ohledně mé volby úplně nestranný, že ne?“

„Stal jsi se hráčem, Noční anděli. Tvá volba už není lhostejná nikomu.“

Kylar nedokázal říct, jak dlouho tam stál. Věděl jen, že pokud se rozhodne špatně, mohl by toho velmi,velmi dlouho litovat. Matematická rovnice mu nepomohla, bylo v ní příliš mnoho neznámých a nul,neexistoval způsob, jak zjistit, na kterou stranu připadnou. Nebyla to sázka na jistotu, když mohl zahoditvěčnost v ráji nebo se vyhnout věčnému zatracení, přijmout věčný život na zemi se všemi jeho kazy protimilosrdnému zapomnění. Kylar neměl víru v milujícího Boha hraběte Drakea ani Durzovo přesvědčení, žežádný takový Bůh není. Věděl, že napáchal spoustu zla, ať ho definujete jakkoliv. Věděl, že vykonal inějaké dobro. Vyměnil svůj život za Elenin.

Elene. Myšlenka na ni tak vyplnila jeho mysl i srdce, až to bolelo. Když si vybere život, tak i kdyby ho

přijala, zestárne a zemře v pouhém zlomku jeho života. Byla tu však i možnost, že ho nikdy nepřijme, že

mu nikdy neodpustí.

Všechna ta jestli a možná rostla a padala jako vysoké věže z nepodložených domněnek, ale Elene zůstávala. Kylar ji miloval. Vždycky ji miloval.

Pro Elene by riskoval kdykoliv.

Rozhodl se a rozběhl se k dřevěným dveřím. Vykřikl…

*

… a zprudka se posadil.

Elene zaječela. Uly zaječela.

Kylar se pořádně zhluboka nadechl a roztrhl svou košili pokrytou zaschlou krví.

Jeho hruď byla hladká, kůže neporušená. Dotkl se rozdrceného ramene. Bylo v pořádku, stejně jako prsty

na pravé ruce. Na těle neměl jedinou jizvu.

Seděl tam, pomrkával, ani se nepodíval na Uly nebo Elene, které ho ohromeně sledovaly.

„Jsem naživu. Jsem naživu?“

„Ano, Kylare,“ řekla Máma K., když vstoupila do místnosti. Byla nepřirozeně klidná.

Kylar tam chvíli jen hloupě seděl. Všechno to bylo skutečné. „Neuvěřitelné,“ řekl. „Kylar, Ten, co zabíjí iTen, co je zabit. Durzo to celou dobu věděl.“

Uly vypadala, že porozuměla klidu, s jakým Kylar a Máma K. přijali, že tu teď Kylar sedí a mluví, i když bylpřed chvílí mrtvý. Elene to nepřijala tak snadno. Najednou vstala a odešla ke dveřím.

„Elene, počkej,“ zavolal na ni Kylar. Zastavila se a otočila, zmatená, v očích měla najednou strach, naději ispoustu slz. „Kdo ti udělal ty jizvy? Nebyl to Durzo, že ne? Byl to Krysa, viď?“

„Ty ses vrátil z mrtvých, aby ses mě zeptal na tohle? Jistěže to byl Krysa!“ Utekla.

„Počkej! Elene! Mrzí mě to!“ Pokusil se pohnout, ale vypadalo to, že veškerou sílu vyplýtval na posazení.„Počkat, za co se sakra omlouvám?“

Uly se na Kylara vyčítavě podívala: „Přece ji nenecháš odejít, že ne?“

Kylar se držel okraje postele jako záchranného lana. Podíval se na Uly, bezradně zvedl ruku, a rychle jivrátil na místo, aby nespadl. „Jak ji můžu zastavit?“

Uly dupla nohou a vyřítila se z místnosti.

Máma K. se rozesmála, ale byl to jiný smích, než od ní slýchával dřív, hlubší, plnější, opravdu šťastný,jako by ji rozhodnutí zvolit si život připravilo o cynismus. „Vím, na co myslíš, Kylare. Durzo ti lhal, kdyžtvrdil, že ublížil Elene. Samozřejmě. Byl to jediný způsob, jak tě zachránit. Musel jsi ho zabít, abys uspěl.Ka’kari nemohlo dokončit připoutání, dokud jeho bývalý mistr nezemře.“

Tiše tu seděli a Kylar přemýšlel, jak Durzova smrt úplně změnila jeho pohled na mistrův život. Byla toznepokojivá myšlenka, že se ve svém mistrovi tak zmýlil, že si myslel, že ho nenávidí, vždyť uvěřil, že byDurzo mohl zmrzačit Panenku, ale Kylarovi se líbil obraz, který teď před ním vyvstal. Durzo Blint,

legenda, býval hrdinou Acaelem Thornem. Kylara by zajímalo, kolik dalších hrdinských jmen jeho mistr

nosil. Cítil bodavou bolest, prázdný pocit v žaludku, nával slz, které potlačil. „Bude mi chybět,“ řekl, hrdlo

stažené.

Oči Mámy K. zrcadlily ty jeho. „I mně. Ale to se spraví. Nevím jak, ale opravdu tomu věřím.“

Kylar přikývl. „Takže jste se rozhodla žít,“ řekl a mrkáním zaháněl slzy. Nechtěl se před Mámou K.rozbrečet.

„Stejně jako ty.“ Pozvedla obočí a nějak v očích dokázala najednou udržet smutek, radost i pobavení.„Ona tě miluje, Kylare. Ať už si to uvědomuje, nebo ne. Sama tě odtáhla z hradu. Odmítala tě opustit.Jarlovi muži ji našli. Právě tě přinesli sem, když si Uly všimla, jak se ti hojí zranění.“

„Musí se na mě zlobit,“ řekl Kylar.

„Zlobí se jako zamilovaná žena. To znám.“

„Řekla jste Uly, kdo je její matka?“ zeptal se Kylar. „Ne, a nikdy to neudělám. Nechci, aby vyrostla v tohle.“ „Potřebuje rodinu.“

„Doufala jsem, že by tahle práce zajímala tebe a Elene.“ *

Noc přišla na východní břeh Plithu spolu s jemnými oblaky. Město hořelo celý den a noční větry rozhánělypach kouře do okolí. Na hladině Plithu se zrcadlily požáry, nízko plující mraky zadržovaly nad městemvzduch plný popela jako polštář.

Ulicí rachotil vůz, kočí byl shrbený, zahalenou tvář si chránil před páchnoucím vzduchem. Předjel chromouženu se shrbenými zády a nohou vytočenou do strany.

„Nechceš svézt?“ zeptal se chraplavým hlasem.

Netrpělivě se k němu otočila. Obličej měla zahalený, ale oči byly mladé, i když je obě obklopovaly černé

otoky.

Předpokládala, že její khalidorský kočí bude tmavovlasý a tlustý. Tenhle muž měl světlé vlasy, byl hubený

jako lunt, shrbený, v oblečení se téměř ztrácel. Zavrtěla hlavou a odvrátila se.

„Prosím, Elene,“ řekl Kylar svým vlastním hlasem.

Cukla sebou. „Měla bych se tě bát, nebo snad ne?“

„Nikdy bych ti neublížil,“ řekl.

Nevěřícně pozvedla obočí nad monokly, které jí udělal.

„No, chci říct, že bych ti neublížil doopravdy.“

„Co to děláš?“ zeptala se, rozhlížela se kolem. Nikdo další na ulici nebyl.

„Rád bych tě odsud dostal,“ řekl Kylar, uhladil si odbarvené vlasy a usmál se přes své líčení. „Tebe i Uly.

Můžeme jít kamkoliv. Ji vyzvednu jako další.“

„Proč já, Kylare?“

Zarazil se. „Vždycky jsi to byla ty. Mi…“

„Neříkej, že mě miluješ,“ řekla. „Jak bys mohl milovat tohle?“ Stáhla si šátek a ukázala na své jizvy. „Jak

bys mohl milovat zrůdu?“

Zavrtěl hlavou. „Já nemiluji tvé jizvy, Elene. Nenávidím je…“

„A nikdy se přes ně nedokážeš přenést.“

„Neskončil jsem,“ řekl. „Elene, pozoroval jsem tě od té doby, kdy jsme bývali dětmi. Máš pravdu, dlouho

jsem se přes tvé jizvy přenést nedokázal. Nemíním na tebe zkoušet řeči o tom, že jsou krásné. Tvé jizvy

jsou ošklivé, ale ty ne, Elene. Žena, kterou vidím, když se na tebe podívám, je úžasná. Je chytrá, má

hbitý jazyk a tak dobré srdce, že jsem díky ní uvěřil, že lidé mohou být dobří, navzdory všemu, co jsem zacelý život viděl.“

Poznal, že ji jeho slova zasáhla. Och, Mámo K., řekni mi, že jsem se od tebe naučil něco o slovech. Řeknimi, že jsem se něco naučil, i když jsem nechtěl.

Eleniny ruce poletovaly kolem jako malí ptáci. „Jak tohle můžeš říct? Neznáš mě!“

„Nejsi snad stále Panenka?“

Její ruce se uklidnily, malí ptáci se uložili k odpočinku. „Ano,“ řekla. „Ale nemyslím si, že ty jsi stále

Azoth.“

„Ne,“ připustil. „Nejsem. Nevím, kdo jsem. Právě teď vím jen to, že nejsem jako mistr a že nechci žít jeho

život.“

Vypadalo to, že ztratila veškerou naději. „Kylare,“ řekla a on poznal, že to jméno použila záměrně.

„Vždycky ti budu vděčná. Ale my dva dohromady, to by byla katastrofa. Zničil bys mě.“

„O čem to mluvíš?“

„Máma K. mi řekla, že tvůj mistr zadržel všechny mé dopisy.“

„Ano, a já strávil celé odpoledne tím, že jsem to doháněl,“ řekl Kylar.

Smutně se usmála. „A stále nechápeš?“

Dokáže někdy ženy pochopit? Zavrtěl hlavou.

„Když jsme byli děti, byl jsi ten, kdo mě chránil, kdo na mě dohlížel. Byl jsi ten, kdo mi našel opravdovou

rodinu. Chtěla jsem s tebou být navždy. Pak jsem vyrostla a ty jsi se stal mým dobrodincem, připadala

jsem si díky tobě výjimečná. Byl jsi můj tajemný mladý lord, kterého jsem tak zoufale a bláhově milovala.

Byl jsi můj Kylar, můj chudý šlechtic, o kterém mi Drakeovy dcery vyprávěly historky. A potom jsi byl ten,

kdo mě přišel zachránit z vězení.“

Zastavil se. „Říkáš to, jako by to byla špatná věc.“

„Ach, Kylare. Co se stane s pošetilou holkou, když se ukáže, že není dost dobrá pro muže, kterého celýživot milovala?“

„Ty že nejsi dost dobrá?“

„Tohle je jen pohádka, Kylare. Nezasloužím si to. Něco se stane. Najdeš si někoho hezčího nebo těomrzím a pak mě opustíš a já se z toho nikdy nevzpamatuji, protože jediná láska, kterou ti mohu

nabídnout, je tak hloupá, zaslepená a tak hluboká a silná, že málem prasknu, když se ji snažím zadržet.

Nemůžu jen omdlít a spadnout k tobě do postele, protože ty bys z ní hned vyskočil a pokračoval ve svém

životě, což já nikdy nedokážu.“

„Nežádám tě, aby ses se mnou vyspala.“

„Takže jsem příliš ošklivá na…“

To nebyl schopen říct správně vůbec nic? „Dost!“ zahřměl, emoce naplnily jeho hlas tak náhle, že

šokovaně zmlkla. „Myslím si, že jsi nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl, Elene. Nezkažená. Nejlepší.

Ale já tě nežádám o šoustání!“

Ve tváři měla ohromený výraz, bylo však zjevné, že se jí nelíbí, když na ni někdo křičí.

„Elene,“ pokračoval tiše. „Omlouvám se, že jsem na tebe křičel. Omlouvám se, že jsem tě udeřil, i když

jsem tě tím chtěl zachránit. Dvakrát jsem si v posledních dnech myslel, že umírám, možná jsem zemřel,

nevím. Vím však, že když jsem umíral, litoval jsem tebe. Ne! Ne tvých jizev,“ řekl, když se dotkla svétváře. „Lituji, že jsem se nestal mužem, se kterým bys mohla žít. Nebylo by spravedlivé, abych s tebouzůstal, i kdybys mě chtěla. Naše životy začaly ve stejné žumpě, Elene, ale ty ses nějak stala tím, čím jsiteď, a já se stal sebou. Nelíbí se mi, co jsem udělal. Nelíbí se mi, čím jsem. Ty že si nezasloužíš pohádku?

Já si nezasloužím další šanci, přesto tě o jednu žádám. Bojíš se, že by ta láska byla příliš riskantní? Viděljsem, co se stane, když to neriskneš. Máma K. a můj mistr se navzájem milovali, ale příliš se báli riskovat,

a to je zničilo. Stejně budeme riskovat všechno my.

Jsem ochotný to zkusit a pozorovat svět tvýma očima, Elene. Chci tě poznat. Chci tě být hoden. Chci sepodívat do zrcadla a mít rád to, co uvidím. Netuším, co bude následovat, ale chci tomu čelit s tebou,Elene. Nežádám tě, abys se mnou spala. Ale možná si jednoho dne zasloužím právo požádat tě o něcotrvalejšího.“ Otočil se a čelit jí bylo těžší než čelit třiceti horalům. Natáhl ruku. „Prosím, Elene. Pojedeš se

mnou?“

Zamračila se a uhnula pohledem. Její oči se leskly slzami, ale to mohl způsobit i popel ve vzduchu. Rychlezamrkala, než se na něj znovu podívala. Dlouho si prohlížel její tvář. Střetl se s jejíma velkýma hnědýmaočima. Tolikrát před nimi uhýbal, bál se, že zjistí, jaký doopravdy je. Uhýbal pohledem, protože se bál, žese nevydrží dívat na špínu v něm. Teď se s jejím pohledem střetl. Otevřel se jí. Neskrýval svou temnotu.

Neskrýval lásku. Nechal ten pohled proniknout do svého nitra.

K jeho překvapení se ty oči naplnily něčím jemnějším než spravedlnost a teplejším než slitování.

„Bojím se, Kylare.“

„Já taky,“ řekl.

Vzala ho za ruku.