HRANICE STÍNŮ

BRENT WEEKS

1.

„Máme pro tebe zakázku,“ řekla Máma K. Jako vždy seděla jako královna, rovná záda, dokonalé drahéšaty a dokonale učesané vlasy se šedivými kořínky. Dnes ráno měla pod očima tmavé kruhy. Kylar tušil,že žádný z přeživších vůdců Sa’kagé toho od khalidorské invaze moc nenaspal.

„I já ti přeji dobré ráno,“ řekl Kylar a posadil se do ušatého křesla v pracovně. Máma K. se k němuneotočila, dívala se z okna. Déšť v noci uhasil většinu požárů ve městě, ale mnoho jich stále doutnalo azaplavovalo město karmínovým svitem. Vody řeky Plith, která oddělovala bohatou východní Cenarii odDoupat, vypadaly rudé jako krev. Kylar si nebyl jistý, jestli za to mohlo jen kouřem zahalené slunce. Vtýdnu po převratu zmasakrovali khalidorští dobyvatelé tisíce lidí.

„Je v tom ale háček,“ upozornila ho Máma K. „Mrtvola ví, že k tomu dojde.“

„Jak se to dozvěděla?“ Sa’kagé obvykle nebývala tak lajdácká.

„Řekli jsme mu to.“

Kylar si promnul spánky. Sa’kagé by to prozradila jen tehdy, kdyby při neúspěšném pokusu nechtěla být s

útokem spojována. To znamenalo, že mrtvolou mohl být jen jediný muž, dobyvatel Cenarie akhalidorský Bohokrál Garoth Ursuul.

„Já si jen přišel pro svoje peníze,“ řekl jí Kylar. „Všechny Durzovy…

moje bezpečné domy vyhořely. Potřebuji pouze tolik, abych podplatil strážné u brány.“ Už od dětství jídával část své mzdy, aby ji investovala. Na několik úplatků by to mělo bohatě stačit.

Máma K. tiše prolistovala rýžové papíry na stole a jeden Kylarovi podala.

Ta čísla ho nejdřív ohromila. Účastnil se ilegálního dovozu konopí a půl tuctu dalších návykových rostlin,vlastnil závodního koně, měl podíl v pivovaru a několika jiných podnicích, podílel se na lichvářství avlastnil část nákladů zboží jako hedvábí a drahokamy, se kterými se obchodovalo legálně, jen Sa’kagé

místo padesátiprocentního cla platila pouhých dvacet procent na 6

poplatcích. Z množství informací na stránce se mu motala hlava. Netušil, co polovina z nich znamená.

„Já mám dům?“ zeptal se.

„Měl jsi,“ opravila ho Máma K. „Tenhle sloupek označuje zboží ztracené kvůli ohni nebo rabování.“Odškrtnuté bylo vše s výjimkou nákladu hedvábí a jedné zásilky konopí. Téměř vše, co vlastnil, byloztraceno. „Ani jedna zásilka v nejbližších měsících nedorazí, pokud vůbec. Dokud bude Bohokrál zadržovat

civilní plavidla, tak se žádné nevrátí. Jistě, kdyby zemřel…“

Poznal, kam tím míří. „Tohle znamená, že můj podíl má stále cenu mezi deseti až patnácti tisíci. Prodám tiho za tisíc. Víc nepotřebuji.“

Ignorovala to. „Potřebuji třetího wetboye, aby zajistil, že to vyjde. Padesát tisíc gunderů za jedno zabití,Kylare. Za takovou sumu můžeš vzít Elene a Uly, kam se ti zlíbí. Světu tím uděláš laskavost a nikdy víc už

nebudeš muset pracovat. Je to poslední zakázka.“

Zaváhal jen chvíli. „Vždycky je tu poslední zakázka. Skončil jsem.“

„To je kvůli Elene?“ zeptala se Máma K.

„Mámo K., myslíš si, že se muž dokáže změnit?“

Podívala se na něj s opravdovou lítostí. „Ne. A skončí to tak, že bude nenávidět každého, kdo to po něm

bude chtít.“

Kylar vstal a vyšel ze dveří. V chodbě narazil na Jarla, který se usmíval úplně stejně, jako když spoluvyrůstali na ulici, což nevěstilo nic dobrého.

Jarlovo oblečení muselo být podle poslední módy, dlouhá tunika s přehnaně velkými nárameníky a těsnékalhoty zastrčené do vysokých bot. Vypadalo to trochu khalidorsky. Vlasy měl spletené do tenkýchcopánků se zlatými korálky, které ladily s jeho tmavou pletí.

„Mám pro tebe perfektní prácičku,“ řekl Jarl tlumeným hlasem, přestože se nemusel bát, že by je někdo

poslouchal.

„Žádné zabíjení?“ zeptal se Kylar.

„Ne tak docela.“

*

„Vaše Svatosti, zbabělci jsou připraveni vykoupit se,“ ohlásil vürdmeister Neph Dada, jeho hlas se nesl

nad davem. Byl to starý muž, žilnatý, nahrbený a pokrytý jaterními skvrnami, pach smrti držela v mezích

jen magie. Chrčel únavou po tom, co vystoupal na pódium na velkém nádvoří hradu Cenaria.

Dvanáct zauzlovaných provázků, jež mu visely z ramen, představovalo dvanáct shu’ras, která ovládl. Neph

s obtížemi poklekl a nabídl Bohokráli hrst slámy.

Bohokrál Garoth Ursuul stál na pódiu a kontroloval vojáky. Přímo před ním byly téměř dvě stovkygraavarských horalů, vysocí, robustní, modroocí divoši, kteří nosili krátké černé vlasy a dlouhé kníry. Postranách stály další elitní horalské kmeny, které obsadily hrad. Za nimi čekal zbytek regulérní armády,

která do Cenarie dorazila po osvobození.

Z Plithu, který hrad obtékal z obou stran, stoupala mrazivá mlha a plazila se pod zrezavělými zuby padacíbrány do davu. Graavarové byli rozdělení do patnácti skupin po třinácti a jako jediní neměli žádné zbraně,

zbroje nebo tuniky. Stáli tam jen v kalhotách, bledé tváře nehybné, ale potili se, přestože by se vchladném podzimním ránu měli spíš třást.

Když Bohokrál přišel zkontrolovat své vojáky, nikdy nedocházelo k rozruchu, ale dnes ticho až bolelo,přestože se tu shromáždily tisíce lidí, aby prohlídku sledovaly. Garoth svolal všechny dostupné vojáky adovolil cenarijskému služebnictvu, šlechtě i měšťanům, aby se přišli podívat.

Meisteři v rudočerných pláštích stáli bok po boku s vürdmeistery, vojáky, farmáři, bednáři, šlechtici,nádeníky, služkami, námořníky a cenarijskými špiony.

Bohokrál se oblékl do širokého bílého pláště lemovaného hermelínem, který si přehodil přes širokáramena, aby vypadala ještě větší. Pod ním měl bílou tuniku bez rukávů a široké bílé kalhoty. Se vší bílouvypadala jeho bledá khalidorská pleť strašidelně a viry přebíhající po jeho kůži přitahovaly veškeroupozornost. Černé výhonky moci vystoupily na povrch jeho paží.

Velké spletence se zvedaly a klesaly, uzly ohraničené trny, které se ve vlnách nepohybovaly jen dopředu a

dozadu, ale i nahoru a dolů, tlačily se ven z jeho kůže. Drápy mu zevnitř drásaly pleť. Jeho viry se všakneomezovaly jen na paže. Vystoupily a orámovaly i jeho tvář. Vyrašily z holé hlavy a provrtávaly kůži,vytvářely trnitou, třesoucí se černou korunu. Po tvářích mu stékaly krůpěje krve.

Mnoho Cenarijců vidělo Bohokrále poprvé. Spadly jim čelisti. Roztřásli se, když po nich přejel pohledem.Přesně to zamýšlel.

Nakonec si Garoth od Nepha jedno stéblo slámy vzal a rozlomil ho. Jednu polovinu zahodil a vzal si

dvanáct plně dlouhých. „Nechť skrze ně promluví Khali,“ zvolal mocným hlasem.

Pokynul Graavarům, ať vystoupí na pódium. V průběhu osvobozování jim nařídili, aby hlídali dvůr s

cenarijskými šlechtici, než budou pobiti. Místo toho se horalé stáhli a Terah Graesinová a její šlechtici

uprchli. To bylo nepřijatelné, nevysvětlitelné a naprosto netypické pro divoké Graavary.

Garoth nechápal, co muže jeden den donutí bojovat, a další utéct.

Rozuměl však hanbě. Poslední týden uklízeli stáje, vynášeli nočníky a drhli podlahy. Nesměli spát, nocitrávili leštěním zbrojí a zbraní svých 8

šťastnějších druhů. Dnes budou moci odčinit svou vinu a příští rok se budou dychtivě snažit prokázatodvahu. Když s Nephem po boku přistoupil k první skupině, zklidnil Garoth viry na pažích. Až si muživytáhnou svá stébla, musí si myslet, že tu nezapracovala magie nebo Bohokrálovo potěšení, že mohljednoho ušetřit a druhého zatratit. Ať je to raději obyčejný osud, nemilosrdný následek jejich vlastnízbabělosti.

Garoth pozvedl ruce a všichni Khalidořané se společně pomodlili: „Khali vas. Khalivos ras en me, Khali

mevirtu rapt, recu virtum ferite.“

Když slova umlkla, vystoupil první voják. Bylo mu sotva šestnáct, nad rtem měl jen náznak kníru. Vypadal,

že se každou chvíli zhroutí, když jeho oči přeskočily z Bohokrálovy chladné tváře na slámky. Jeho naháhruď se ve vycházejícím ranním slunci leskla, svaly se mu třásly. Vytáhl slámku. Byla dlouhá.

Část napětí se z jeho těla vytratila, ale jen část. Vedle stojící muž, byl mu tak podobný, že to musel býtjeho bratr, si olízl rty a chňapl po slámce. Byla krátká.

Lehká úleva se převalila přes zbytek oddílu. Tisíce přihlížejících, kteří nemohli krátkou slámku vidět, z

reakce poznaly, že byla vytažena. Muž, který si krátkou slámku vytáhl, se podíval na mladšího bratra.

Mladík uhnul pohledem. Odsouzenec obrátil nevěřícné oči k Bohokráli a podal mu krátkou slámku.

Garoth o krok ustoupil. „Khali promluvila,“ zvolal. Ozvalo se sborové nadechnutí, když pokynul jednotce.

Ta mladíka obstoupila a všichni do jednoho, dokonce i jeho bratr, ho začali tlouct.

Mohlo to být rychlejší, kdyby Garoth jednotce dovolil vzít si železné rukavice nebo použít násady kopí čiploché strany meče, ale usoudil, že takhle to bude lepší. Až krev začne téct a stříkat kolem, jak do nějbudou bušit, nezůstane jen na šatech oddílu. Dostane se jim na kůži. Ať cítí teplo krve mladého vojáka,když bude umírat. Ať poznají cenu zbabělosti.

Khalidořané neutíkají.

Jednotka ho bila s potěšením. Kruh se uzavřel a ozval se křik. Na nahých mužích, kteří bušili do nahéhotěla, bylo něco intimního. Mladík zmizel, vidět byly jen lokty, jak se zvedají a mizí při každém úderu, anohy napřahující se k dalšímu kopnutí. A o chvíli později krev. Když vytáhl krátkou slámku, stal se mladíkjejich svědomím. Tak zněl rozsudek Khali. Už nebyl bratrem nebo přítelem, teď byl vším, co udělališpatně.

Za dvě minuty zemřel.

Jednotka znovu nastoupila do řady, byli pokrytí krví a ztěžka dýchali kvůli námaze a emocím. Na mrtvolu

u nohou se nepodívali. Garoth se 9

každému zahleděl do očí, u bratra setrval o trochu déle než u ostatních.

Potom se postavil nad mrtvolu a zvedl paži. Ze zápěstí vyrazily viry, jako rozeklaný spár se natáhly asevřely hlavu mrtvoly. Ta pukla s vlhkým zvukem, při kterém tucty Cenarijců začaly zvracet.

„Vaše oběť byla přijata. Nyní jste očištěni,“ oznámil a zasalutoval jim.

Hrdě mu zasalutování oplatili a zaujali místo ve formaci na nádvoří, zatímco tělo odtáhli pryč.

Povolal další jednotku. Ještě čtrnáctkrát se to nebude v ničem lišit.

Přestože v každé jednotce vládlo napětí, dokonce i v oddílech, které už to měly za sebou, protože vezbývajících přijdou o přátele a příbuzné, Garoth ztratil zájem. „Nephe, pověz mi, co jsi zjistil o tom muži, o

Nočním andělovi, který zabil mého syna.“

*

Hrad Cenaria se nenacházel příliš vysoko na seznamu míst, která by chtěl Kylar navštívit. Převlékl se zakoželuha, obarvil si ruce až po lokty, navlékl si vlněnou tuniku pokrytou skvrnami a trochu se pokapalspeciálním parfémem, který vytvořil jeho mrtvý mistr Durzo Blint. Páchl jen o trochu méně než skutečnýkoželuh. Durzo vždy dával přednost převlekům za koželuhy, chovatele prasat, žebráky a další typy, na

které se respektovaní lidé ze všech sil snažili nedívat, protože si pak nedokázali pomoct a cítili jejichzápach.

Parfém nanesl jen na svrchní oblečení pro případ, že by se musel převléknout. Trocha zápachu na něm itak mohla ulpět, ale každý převlek měl stinné stránky. Umění spočívalo v přizpůsobení nevýhod zakázce.

Východní královský most při převratu shořel, a přestože meisteři most z větší části opravili, stále byluzavřený, Kylar tedy musel přejít přes Západní most. Khalidorští strážní, které míjel, se na něj sotvapodívali. Vypadalo to, že pozornost všech, dokonce i meisterů, přitahuje pódium uprostřed nádvoří askupina horalů, kteří tam v zimě stáli s obnaženou hrudí. Kylar si jednotky na pódiu nevšímal a vyhlížel možné hrozby. Stále si nebyl jistý, jestli meisteři nemůžou zahlédnout jeho Talent, i když je podezříval, že

k tomu nedojde, dokud ho nepoužije. Zdálo se, že jejich schopnosti jsou na rozdíl od mágů svázány spachy, což byl hlavní důvod, proč se přestrojil za koželuha. Pokud se meister přiblíží, Kylar mohl jendoufat, že světský pach překryje magický.

Po stranách brány stáli čtyři strážní, šest u každého segmentu hradní zdi ve tvaru diamantu a možná tisícdalších v útvaru na nádvoří, spolu s asi dvěma sty graavarskými horaly. V několikatisícovém davu bylo vpravidelných rozestupech rozmístěno padesát meisterů. Ve středu všeho 10

dění, na provizorním pódiu, se nacházelo několik cenarijských šlechticů, zohavených mrtvol a samotnýBohokrál Garoth Ursuul, který hovořil s vürdmeisterem. Bylo to absurdní, ale navzdory množství vojáků ameisterů to možná byla nejlepší šance, jaká se k zabití toho muže mohla wetboyovi naskytnout.

Ale Kylar tu nepřišel zabíjet. Kvůli nejpodivnější práci, jakou kdy přijal, si chtěl prohlédnout jednohošlechtice. Pátral v tlačenici po muži, o kterém mu Jarl řekl, a rychle ho našel. Baron Kirof býval vazalemGyrů. Protože jeho lord zemřel a pozemky se nacházely poblíž města, byl jedním z prvních cenarijskýchšlechticů, co poklekli před Garothem Ursuulem. Byl to tlusťoch se šikmo zastřiženým zrzavýmplnovousem, jaký nosili Khalidořané z nížin, velkým křivým nosem, povislými tvářemi a huňatým obočím.

Kylar se přesunul blíž. Baron Kirof se potil, otíral si dlaně do tuniky a nervózně rozmlouval s khalidorskýmšlechticem, co stál vedle. Kylar se protahoval kolem vysokého páchnoucího kováře, když ten najednou

vrazil loket do Kylarovy hrudi.

Úder mu vyrazil vzduch z plic a už ve chvíli, kdy se předklonil, mu ka’kari nateklo do dlaně a vytvořilopěstní dýku.

„Když jsi chtěl lepší výhled, měl sis přivstat jako my ostatní,“ obořil se na něj kovář. Založil ruce a

povytáhl rukávy, aby odhalil masivní bicepsy.

Kylar s obtížemi donutil ka’kari, aby se vsáklo zpátky do kůže, a se sklopeným zrakem se omluvil. Kovář siodfrkl a vrátil se ke sledování představení.

Kylar si našel místo s dobrým výhledem na barona Kirofa. Bohokrál už skončil s polovinou jednotek asázkaři Sa’kagé přijímali sázky, koho z třináctičlenného oddílu zabijí. Khalidorští vojáci si toho všimli.Kylara by zajímalo, kolik Cenarijců kvůli necitlivosti sázkařů zemře, až dnes v noci do města vtrhnoukhalidorští vojáci, truchlící pro své mrtvé a rozzuření na Sa’kagé, že poskvrňuje vše, čeho se dotkne.

Musím se z tohohle proklatého města dostat.

*

V příští jednotce prošlo deset mužů, než si jeden konečně vytáhl krátkou slámku. Bylo zajímavé sledovat,jak jsou muži víc a víc zoufalí, když byli jejich sousedi ušetřeni a jejich vyhlídky se stávaly stálepochmurnějšími.

Jedenáctý muž, šlachovitý čtyřicátník, si vytáhl krátké stéblo. Žvýkal si okraj kníru, když slámku podával

zpátky Bohokráli, ale jinak neukázal jedinou emoci.

Neph se ohlédl do míst, kde na pódiu seděla vévodkyně Jadwinová a její manžel. „Prohlédl jsem trůnní sál

a cítil jsem tam něco, s čím jsem se nikdy dřív nesetkal. Celý hrad páchne magií, která zabila tolik našichmeisterů. Ale některá místa v trůnním sálu prostě… nejsou nijak cítit. Jako byste v domě, kde hořelo,vešel do místnosti a necítil tam ani náznak kouře.“

Krev stříkala na všechny strany a Bohokrál si byl naprosto jistý, že muž už musel zemřít, ale oddíl ho dál

tloukl a tloukl a tloukl.

„To nesouhlasí s tím, co o stříbrném ka’kari víme,“ poznamenal Bohokrál.

„Ne, Vaše Svatosti. Domnívám se, že existuje sedmé, utajené ka’kari.

Myslím, že ruší magii, a myslím, že ho má Noční anděl.“

Garoth se nad tím zamyslel, zatímco se oddíl zařadil zpátky do formace a nechal za sebou mrtvolu.Mužova tvář byla rozdrcená. Bylo to působivé dílo.

Buď se oddíl tvrdě snažil dokázat svou oddanost, nebo toho ubožáka prostě neměli rádi. Garoth potěšeněpřikývl. Znovu se natáhl viry a rozmačkal mrtvole hlavu. „Vaše oběť byla přijata. Nyní jste očištěni.“

Dva jeho bodyguardi odtáhli mrtvolu na okraj pódia. Naskládali tam zakrvácená těla, aby si je Cenarijci,kteří neviděli, jak všichni muži zemřeli, mohli prohlédnout alespoň teď.

Když začal s další jednotkou, Garoth řekl: „Ka’kari skryté po sedm staletí? Jakého mistrovství s nímdosáhnu? Umění skrývat se? Co z toho pro mě plyne?“

„Vaše Svatosti, s takovým ka’kari byste vy nebo váš agent mohli vstoupit do samotného srdce Kaple a vzítsi všechny poklady, jakých se vám zamane.

Nespatřen. Váš agent by pravděpodobně mohl vejít i do Ezrova lesa a získat artefakty nashromážděné zasedm set let. Pak už nebude zapotřebí žádné armády nebo lstivosti. Jediným úderem chytíme pod krkem

celý Midcyru.“

Můj agent. Nepochyboval, že by se Neph odvážně přihlásil, že se toho nebezpečného úkolu zhostí osobně.

Myšlenka na podobné ka’kari zaměstnávala jeho mysl, zatímco zemřel další mladík, dva muži v nejlepšímvěku a ostřílený bojovník, který se honosil jedním z nejvyšších vyznamenání, jaké Bohokrál uděloval. Jenten měl v očích náznak, že se cítí zrazen.

„Prověř to,“ řekl Garoth. Přemýšlel, jestli Kliali o sedmém ka’kari ví.

Přemýšlel, jestli o něm věděl Dorian. Dorian, jeho první uznaný syn, Dorian, který měl být jeho dědicem,Dorian věštec, Dorian Zrádce. Dorian tu byl, Garoth si tím byl jistý. Jedině Dorian mohl přinést Curoch,mocný meč Jorsina Alkesta. Nějaký mág se tu objevil, zahubil padesát meisterů a tři vürdmeistery azmizel. Neph zjevně čekal, až se ho na to Garoth zeptá, ale Garoth se hledání Curochu vzdal. Dorian nebyl

hlupák. Nepřinesl by Curoch tak blízko, kdyby si myslel, že ho může ztratit. Jak přelstíte muže, který vidí

budoucnost?

Bohokrál přimhouřil oči, když rozdrtil další hlavu. Kdykoli to udělal, dostala se krev i na jeho sněhobíléoblečení. Bylo to záměrné, ale zároveň ho to dráždilo, protože není nic důstojného na krvi, která vámvystříkne do očí. „Vaše oběť byla přijata,“ prohlásil k mužům. „Nyní jste očištěni.“ Stál na okraji pódia,když jednotka zaujala místo na nádvoří. Po celou přehlídku se ani neotočil k Cenarijcům, kteří vedle nějseděli na pódiu. Teď tak učinil.

Když se obrátil, viry se probraly k životu. Černé výhonky se plížily po jeho tváři, hemžily se na jeho pažích

a nohách, dokonce vyrážely i z jeho zornic. Dovolil jim chvíli nasávat světlo, aby Bohokrál na okamžikvypadal jako temná skvrna v záři vycházejícího slunce. Pak to ukončil. Chtěl, aby ho šlechtici viděli.

Nebylo očí, které by na něj nezíraly. A nebyly to jen viry nebo Bohokrálova přirozená majestátnost, co jeohromilo. Byly to mrtvoly, které vedle něj a za něj naskládali jako dřevěná polena, vypadal mezi nimizarámovaný jako obraz. Byly to krev a mozek, které mu potřísnily bílé šaty.

Budil hrůzu svou mocí a děsil je majestátností. Možná nechá vévodkyni Trudanu Jadwinovou, pokuddnešek přežije, aby tu scénu namalovala.

Bohokrál si prohlížel šlechtice a šlechtici si prohlíželi Bohokrále.

Zajímalo by ho, jestli si někdo z nich už spočítal, kolik jich tady je, třináct.

Natáhl ke šlechticům ruku se slámkami. „Pojďte,“ vyzval je. „Khali vás očistí.“ Tentokrát neměl v úmysluponechat na osudu, kdo z nich zemře.

Velitel Gher se podíval na Bohokrále. „Vaše Svatosti, to musí být nějaký…“ Zarazil se. Bohokrál chybynedělal. Z Gherova obličeje se vytratila barva. Vytáhl si dlouhou slámku. Chvíli trvalo, než mu došlo, že by

neměl ukazovat příliš velkou úlevu.

Většina zbývajících byli nižší šlechtici, muži a ženy, kteří se za bývalého krále Aleina Gundera IX. starali o

správní záležitosti. Podřídili se mu tak snadno. Stačilo prosté vydírání. Ale zabití sluhů Garothovi nicnepřinese, přestože ho zklamali.

To ho přivedlo až ke zpocené Trudaně Jadwinové. V řadě se nacházela na dvanáctém místě a její manželseděl poslední.

Garoth se zastavil. Nechal je, ať se podívají jeden na druhého. Věděli, každý, kdo se díval, věděl, že jeden

z nich zemře a že to závisí na Trudanině tahu. Vévoda ztěžka polkl. Garoth řekl: „Ze všech šlechticů tadyjste jediný, vévodo Jadwine, kdo pro mě nikdy nepracoval. Proto je jasné, že jste mě nemohl zklamat. Nadruhou stranu, vaše žena ano.“

„Cože?“ vyhrkl vévoda. Podíval se na Trudanu.

„Věděl jste, že vás podváděla s princem? Zavraždila ho na můj rozkaz,“

řekl mu Garoth.

Bylo něco krásného na tom, jak teď trůnil uprostřed chvíle, která by měla být zcela soukromá. Vévodůvstrachem pobledlý obličej zešedl. Zjevně byl mnohem méně všímavý než většina paroháčů. Garoth viděl,jak se to na něj všechno sesypalo. Každé mlhavé podezření, které kdy odsunul stranou, každá chabávýmluva, již vyslechl, ho teď naplno zasáhly.

Intrikářská Trudana Jadwinová se tvářila sklíčeně. Její výraz nebyl tak falešný, jak Garoth očekával. Myslel

si, že ukáže prstem na manžela a obviní ho, že za to může. Místo toho byly její oči plné viny. Garoth semohl jen dohadovat, že vévoda byl řádný manžel a ona to věděla. Podváděla ho, protože chtěla, a dvacetlet lží se právě zhroutilo.

„Trudano,“ oslovil ji Bohokrál, než mohl jeden z nich promluvit, „sloužila jsi mi dobře, ale mohla jsi sloužitlépe. A tady je tvá odměna i tvůj trest.“

Natáhl k ní slámky. „Krátká slámka je nalevo.“

Podívala se do Garothových viry zakalených očí a pak do očí svého manžela. Ta chvíle jako by trvalavěčně. Garoth věděl, že vévodův žalostný pohled bude Trudanu pronásledovat po zbytek života. Bohokrálnepochyboval, co si vybere, ale Trudana zjevně zvažovala, zda je schopná se obětovat.

Zatvrdila se, natáhla se pro krátkou slámku a zarazila se. Podívala se na manžela, odvrátila zrak a vytáhlasi dlouhou.

Vévoda zaskučel. Bylo to skoro až roztomilé. Ten zvuk pronikl do srdce každého Cenarijce na nádvoří.Dokonale se hodil, aby jim všem doručil zprávu od Bohokrále, mohl jsi to být i ty.

Když šlechtici, včetně Trudany, se smrtí v srdcích obklopili vévodu

každý z nich se cítil zatracen za to, že se toho účastní, a přesto se toho zúčastnili, obrátil se vévoda kesvé ženě. „Miluji tě, Trudano,“ řekl.

„Vždycky jsem tě miloval.“ Pak si přetáhl přes obličej plášť a zmizel v mase těl.

Bohokrál se jen usmíval.

*

Jakmile Trudana Jadwinová při výběru zaváhala, Kylara napadlo, že kdyby býval přijal zakázku Mámy K,

byla by to nejlepší chvíle k útoku.

Všechny pohledy se upíraly k pódiu.

Kylar se otočil k baronu Kirofovi, studoval šok a hrůzu v jeho tváři a při tom si všiml, že u zdi za baronemstojí jen pět vojáků. Rychle je přepočítal

šest, ale jeden z nich držel luk a hrst plnou šípů.

Ze středu nádvoří zaznělo hlasité prásknutí a Kylar zahlédl zadní část provizorního pódia, jak se hroutí arozpadá. Vzduchem prolétla nějaká 14

blyštivá, barevná věc. Zatímco se všichni obrátili k ní, Kylar se otočil.

Světelný granát slabě vybuchl a uvolnil neskutečně silný bílý záblesk. Stovky oslepených civilistů i vojákůvykřikly a Kylar sledoval šestého vojáka na zdi, jak založil šíp. Byl to Jonus Severing, wetboy, co měl nakontě padesát zabití.

Šíp se zlatým hrotem vylétl proti Bohokráli.

Bohokrál si tiskl ruce k očím, ale i tak ho jako bubliny obalily štíty. Šíp zasáhl ten nejsvrchnější, zabodl sedo něj a vybuchl v plamenech, když štít praskl. Další šíp už byl na cestě, prolétl protrženým vnějšímštítem a zasáhl ten pod ním. Další praskl a po něm další, Jonus Severing střílel s úžasnou rychlostí.Využíval svůj Talent, aby držel volné šípy ve vzduchu, takže pokaždé, když vystřelil, mu další už plul kprstům. Štíty se bortily rychleji, než je mohl Bohokrál obnovovat.

Oslepení lidé ječeli. Padesát meisterů kolem nádvoří vztyčilo vlastní štíty a sráželo s nimi kolem stojící lidi

k zemi.

Wetboy, který se skrýval pod pódiem, na ně vyskočil v místě, kde ho Bohokrál nemohl vidět. Zaváhal,když se jeden roztřesený štít vytvořil jen pár palců nad Bohokrálovou kůží, a Kylar zjistil, že to vlastněžádný wetboy není. Byl to možná čtrnáctiletý kluk, učedník Jonuse Severinga. Chlapec se tak soustředil na

Bohokrále, že se ani nepřikrčil, nezůstával v pohybu. Kylar nedaleko zaslechl zadrnčení tětivy a viděl, jakse kluk kácí k zemi, zrovna když Bohokrálův poslední štít praskl.

Lidé se hrnuli k branám, šlapali po sousedech. Několik meisterů, stále oslepených a vyděšených, do davua vojáků kolem nahodile odpálilo koule zeleného ohně. Jeden z bodyguardů se Bohokrále pokusil chytit aodtáhnout do bezpečí. Zmatený Bohokrál si jeho pohyb špatně vyložil a úder viry mohutného horala

odhodil mezi šlechtice na pódiu.

Kylar se otočil, aby zjistil, kdo zabil wetboyova učedníka. Ani ne deset stop od něj stál Hu Gibbet, řezník,který povraždil celou rodinu Logana Gyra, a po smrti Durzo Blinta nejlepší wetboy ve městě.

Jonus Severing už utíkal, za mrtvého učedníka netruchlil ani vteřinu. Hu vypustil druhý šíp a Kylar viděl,

jak se zabodl do zad Jonuse Severinga.

Wetboy spadl ze zdi a zmizel, ale Kylar nepochyboval, že je mrtvý.

Hu Gibbet zradil Sa’kagé a teď zachránil Bohokrále. Ka’kari se v Kylarově ruce objevilo dřív, než si tovůbec uvědomil. Nedokážu zabít strůjce zkázy Cenarie, ale teď se chystám zabít jeho bodyguarda? Jistě,nazvat Hu Gibbeta bodyguardem by bylo jako nazývat medvěda huňatým zvířátkem, ale podstatazůstávala stejná. Kylar schoval ka’kari zpátky do kůže.

Přikrčil se, aby mu Hu neviděl do tváře, a přidal se k proudu zpanikařených Cenarijců, který se valil

branami hradu.

2.

Sídlo Jadwinů přežilo požáry, které většinu města proměnily v trosky.

Kylar dorazil k silně střežené bráně a strážní mu ji beze slova otevřeli.

Kylar se zdržel, jen aby svlékl koželužský převlek a vydrhnul si tělo alkoholem a zbavil se tak zápachu. Byl

si jistý, že dorazil před vévodkyní, ale zpráva o vévodově smrtí se sem donesla rychleji. Strážní měli

kolem paže obvázaný pruh černé látky. „Je to pravda?“ zeptal se ho jeden.

Kylar přikývl a zamířil k domku za hlavní budovou, kde bydleli Cromwyllovi. Elene byla poslední sirotek,

jehož se Cromwyllovi ujali.

Všichni její sourozenci se odstěhovali do vlastních obchodů nebo sloužili na jiných panstvích. U Jadwinů užzbyla jen její pěstounka. Po převratu tu Kylar, Elene a Uly zůstali. Protože Kylarovy bezpečné domyshořely nebo byly nedostupné, neměli na výběr. Kylara považovali za mrtvého, a tak se nechtěl zdržovat vžádném bezpečném domě Sa’kagé, kde by ho mohli poznat. Ty byly stejně přecpané k prasknutí. Nikdonechtěl zůstávat na ulici, když se tam potulovaly tlupy Khalidořanů.

V domku nikdo nebyl, proto Kylar zašel do kuchyně. Jedenáctiletá Uly stála na stoličce, nakláněla se naddřezem s mýdlovou vodou a drhla pánve.

Kylar se vplížil dovnitř, chytil ji pod jednou paží, zatočil s ní, až vyjekla, a postavil ji zpátky na stoličku.Počastoval ji divokým pohledem. „Dohlédla jsi, aby se Elene nedostala do problémů, jak jsem ti říkal?“

zeptal se dívky.

Uly si povzdechla. „Snažím se, ale myslím, že je to beznadějné.“

Kylar se zasmál a ona se k němu přidala. Uly vychovali sluhové na zámku a pro její vlastní ochranu jiudržovali v přesvědčení, že je sirotek. Ve skutečnosti byla dcerou Mámy K. a Durzo Blinta. Durzo se o nídozvěděl teprve v posledních dnech života a Kylar mu musel slíbit, že na dívku dohlédne. Po počátečnímnepříjemném vysvětlování, že není její otec, se věci vyvinuly lépe, než by Kylar kdy čekal.

„Beznadějné? Já ti ukážu, co znamená beznadějné,“ ozvalo se. Elene přinesla velký kotel s přiškvařenýmizbytky včerejší omáčky a postavila ho vedle hromady talířů.

Uly zabručela a Elene se rozesmála. Kylar se podivoval nad tím, jak moc se za pouhý týden změnila. Nebose možná změnil způsob, jak se na ni díval.

Elene stále měla jizvy, které jí jako dítěti udělal Krysa, X přes plné rty, jednu na tváři a srpek od oka ke

koutku úst. Ale Kylar si jich sotva všiml.

Teď viděl zářivou pleť, očí svítící inteligencí a radostí a za pokřivený úsměv 16

nevinil jizvu, ale její uličnickou povahu. A jak mohla žena vypadat tak dobře v prostém vlněném oblečení

služky a v zástěře, to bylo jedno z velkých tajemství vesmíru.

Elene stáhla z věšáku zástěru a jako dravec se zahleděla na Kylara. „Ale ne. Já ne,“ zaprotestoval Kylar.

Přehodila mu zástěru přes hlavu a pomalu, svádivě si ho přitáhla blíž.

Zíral na její rty a nemohl si pomoct. Sledoval, jak si je navlhčila jazykem.

„Myslím,“ řekla tlumeným hlasem, rukama mu přejela po bocích, „že tohle…“

Uly si odkašlala, ale ani jeden z nich si toho nevšiml.

Elene ho k sobě přitiskla, ruce mu položila na kříž, našpulila pusu, její sladká vůně mu naplnila nos. „…je

mnohem lepší.“ Pevně mu za zády uvázala zástěru, pak ho pustila a odstoupila od něj. „Teď mi můžeš

pomoct.

Chceš oloupat brambory, nebo nakrájet cibuli?“ Ona i Uly se zasmály jeho pobouřenému výrazu.

Kylar se k ní natáhl a ona se pokusila uhnout, ale chytil ji pomocí Talentu.

Poslední týden cvičil, a přestože nedokázal dosáhnout dál než na krok od svých rukou, tentokrát tostačilo. Přitáhl si Elene a políbil ji. Předstírala lehký odpor, než mu polibek se stejným nadšením oplatila. V

tu chvíli se svět zmenšil na měkkost Eleniných rtů a dotek jejího těla.

Uly někde začala hlasitě dávit. Kytar se natáhl a po zdroji toho rozčilujícího zvuku šplouchnul vodu znádobí. Dávení okamžitě nahradilo vyjeknutí. Elene se odtáhla a zakryla si ústa, snažila se nesmát.

Kylar se Uly pokusil namočit celý obličej. Ta zvedla ruce, stříkala vodu zpátky na něj a on ji nechal.Rozcuchal jí vlhké vlasy tak, jak to neměla ráda, a řekl: „Dobrá, prcku, zasloužil jsem si to. Příměří. Kde

jsou ty brambory?“

Hladce vklouzli do bezstarostné rutiny kuchyňských prací. Elene se ho zeptala, co viděl a co zjistil, a on jí,přestože se neustále ohlížel, jestli je někdo neposlouchá, řekl všechno o tom, jak studoval barona abezmocně přihlížel pokusu o atentát. Takové povídání si by možná většině párů připadalo nudné, aleKylarovi nudný luxus každodenní lásky celý život odpírali. Svěřit se, říkat prostou pravdu osobě, které navás záleželo, bylo neskutečně příjemné. Wetboy, učil Kylara Durzo, musí dokázat okamžitě opustit vše, na

čem mu záleží. Wetboy je neustále sám.

Kvůli této chvíli, tomuto prostému sdílení, Kylar skončil s cestou stínů.

Víc než polovinu života strávil neúnavným tréninkem, aby se stal dokonalým zabijákem. Teď už zabíjetnechtěl.

„Potřebovali na tu práci třetího muže,“ řekl Kylar. „Aby hlídal a číhal v záloze. Mohli jsme to zvládnout.Jejich načasování bylo opravdu dobré.

Jedna jediná vteřina a zvládli by to i ve dvou. Kdybych tam byl, Hu Gibbet a 17

Bohokrál by zemřeli. A my bychom měli padesát tisíc gunderů.“ Zachmuřeně se zamyslel. „‚Gundery.‘Předpokládám, že už jim tak říkat nebudou, když jsou teď všichni Gunderové po smrti.“ Povzdechl si.

„Chceš vědět, jestli jsi udělal správnou věc,“ poznala Elene.

„Ano.“

„Kylare, vždycky tu budou lidé tak špatní, že bychom jim přáli smrt. Na hradě, když ti Roth… ubližoval,

byla jsem jen kousek od toho, abych ho sama zabila. Kdyby to trvalo o trochu déle… já nevím. Ale vím, co

jsi mi pověděl o tom, co zabíjení dělá s tvojí duší. Nezáleží, jaké dobro by to mohlo přinést světu, tebe byto zničilo. Já bych se na to nemohla dívat, Kylare, nemohla. Příliš mi na tobě záleží.“

Elene společný odchod z města s Kylarem podmínila jedinou věcí, Kylar se vzdá zabíjení. Pořád bylzmatený. Nevěděl, jestli je Elenin způsob správný, ale viděl toho dost, aby věděl, že Durzův a Mámy K.není. „Ty opravdu věříš, že násilí plodí násilí? Že nakonec zemře méně nevinných lidí, když se vzdám

zabíjení?“

„Opravdu tomu věřím,“ přikývla Elene.

„Dobře,“ řekl Kylar. „V tom případě tu mám práci, kterou dnes v noci musím udělat. Měli bychom sepřipravit, ráno odjíždíme.“

3.

Pekelná řiť nebyla místo pro krále. Díra se příhodně nacházela v nejnižším patře cenarijského žalářenazývaného Chřtán, do kterého se vcházelo démonickou tváří vytesanou do rozeklaného černéhoobsidiánu. Vězni pochodovali přímo do otevřené tlamy a pak dolů po rampě, často kluzké od toho, jak naní lidem strachy povolil močový měchýř.

Samotná Díra byla rytin prostá, aby se umocnil fyzický strach vyvolaný těsnými prostory, tmou, výškami,z hlubin stoupajícím skučícím větrem a vědomím, že každý vězeň, se kterým Díru sdílíte, byl shledánnehodným rychlé smrti. V Díře neustále panovalo horko a páchla tu síra a lidský odpad ve třech podobách

-výkaly, smrt a nemytá těla. Byla tu jen jediná louč vysoko nad jejích hlavami na druhé straně mříže,která oddělovala lidská zvířata od zbytku vězňů ve Chřtánu.

S Loganem Gyrem sdílelo Díru jedenáct mužů a jedna žena. Nenáviděli ho kvůli jeho noži, silnému tělu avytříbenému jazyku. I v hrozivém zvěřinci šílenců a zrůd byl jiný, izolovaný.

Logan seděl zády ke zdi. Byla tu jen jedna zeď, protože Díra byla kruhová. Uprostřed zel pět stop širokýotvor ústící do propasti. Okraje byly dokonale kolmé, stěny z naprosto hladkého sopečného skla. Nešloodhadnout, jak moc je hluboká. Když vězni do Díry skopávali výkaly, neslyšeli žádný zvuk. Z Díry unikaljen pekelně silný sirný zápach a přerušované kvílení větru, duchů, zmučených duší vězňů nebo kdovíčeho,

co vydávalo zvuk, který je doháněl k šílenství.

Logana nejdřív zarazilo, proč jeho spoluvězni kálí u zdi a teprve potom

pokud vůbec, skopávají výkaly do jámy. Když poprvé musel jít taky, došlo mu to, u Díry by si dřepl jenšílenec. Tady dole jste nesměli udělat nic, co by vás učinilo zranitelnými. Když jeden obyvatel musel projít

kolem jiného, přesunul se rychle a podezřívavě a vrčel, syčel a klel tak horlivě, že slova ztrácela význam.Strčit někoho do Díry byl nejsnadnější způsob, jak ho zabít.

Nejhorší na tom bylo, že kamenná římsa obkružující jámu byla jen tři kroky široká a svažovala se k Díře.Ta římsa pro ně představovala celý svět.

Byl to úzký a kluzký svah vedoucí na smrt. Logan od převratu nespal už sedm dní. Zamrkal. Sedm dní.Začínal slábnout. Dokonce i Fin, který si posledně urval nejvíc jídla, už čtyři dny nejedl.

„Přitáh si sem smůlu, Třináctko,“ zavrčel Fin a sledoval ho přes propast.

„Nenakrmili nás, cos přišel.“ Jediný Fin mu říkal Třináctko. Zbytek přijal jméno, které si dal ve chvíli

šílenství, Král.

„Myslíš, co jsi snědl posledního strážného?“ zeptal se Logan. „Nemysliš, že by to s tím mohlo souviset?“

To u všech vyvolalo smích, až na prosťáčka Skřípala, který se jen tupě usmál přes zuby obroušené došpiček. Fin neřekl nic, jen dál povoloval a natahoval lano ve svých rukou. Lano ze šlach bylo tak dlouhé,že se jím skoro celý obmotal. Fin byl z obyvatel Díry nejobávanější. Logan ho však nemohl nazvatvůdcem, protože z toho by vyplývalo, že mezi vězni vládne společenský řád. Ti muži byli jako zvířata neotesaní, kůži měli tak špinavou, že nešlo rozeznat, jakou barvu měla před uvězněním, oči vytřeštěné,uši číhaly na sebemenší zvuk. Všichni měli lehký spánek. Ten den, co sem přišel, snědli dva muže.

Přišel? Skočil jsem dolů. Mohl jsem mít pěkně rychlou smrt. Teď jsem tu zavřený navěky, nebo alespoňdo doby, než mě snědí. Bohové, oni mě snědí!

Vzrůstající hrůzu a zoufalství přerušil pohyb na druhé straně Díry. Byla to Lilly. Ona jediná se nemusela

tisknout ke zdi. Nedbala jámy, nebála se. Jeden 19

z mužů se natáhl a chytil ji za oblečení. „Teď ne, Jakeu,“ řekla jednookému muži.

Jake ji ještě chvíli držel, ale když povytáhla obočí, ruku spustil a zaklel.

Lilly se posadila vedle Logana. Byla to nehezká žena neurčitého věku.

Vypadala na padesát, ale Logan odhadoval, že je jí kolem dvaceti, stále měla většinu zubů.

Dlouho nic neříkala. Když jeho zájem, proč se k němu přesunula, začínal opadat, poškrábala se v rozkroku

a řekla: „Co chystáš?“ Měla mladý hlas.

„Chystám se odsud dostat a získat zpátky svou zem,“ řekl.

„Pořád se držíš těch královských kravin,“ zavrtěla hlavou. „Začínám si myslel, že jsi blázen. Viděla jsem,

jak se rozhlížíš kolem jako ztracené děcko.

Žiješ tu se zvířaty. Jestli chceš zůstat naživu, staň se monstrem. Chceš si něco udržet? Hluboko to v sobě

pohřbi. A pak udělej, co musíš.“ Poplácala ho po koleni a přešla k Jakeovi.

Za chvíli už na ní Jake funěl. Zvířatům to bylo jedno. Ani se nepodívala.

*

Zmocňovalo se ho šílenství. Dorian se v sedle držel jen instinktivně.

Vnější svět vypadal vzdálený, nedůležitý a pohřbený v mlze, zatímco obrazy byly blízké, živé a energické.Hra začala, figurky byly v pohybu a Dorianovy vize se rozpínaly jako nikdy předtím. Noční anděl uprchne

do Caernarvonu a jeho síly porostou, ale on je využívat nebude.

Co to děláš, chlapče? Dorian se toho života chytil a sledoval ho zpět.

Jednou s Kylarem mluvil a předpověděl mu smrt. Teď věděl, proč netušil, že Noční anděl může zemřít, azároveň nezemře. Durzo ho zmátl. Dorian viděl Durzův život, jak se kříží s ostatními. Viděl ho, alenerozuměl tomu.

Byl v pokušení sledovat Durza k jeho prvnímu životu, když obdržel ka’kari, které teď nosil Kylar. Byl vpokušení zjistit, jestli by nemohl najít život Ezry Šíleného, ten by jistě zářil tak jasně, že by ho neminul.Možná by mohl Ezru sledovat, naučit se, co Ezra věděl, a zjistit, kde se to naučil. Ezra před sedmi sty letyvytvořil ka’kari, které Kylara učinilo nesmrtelným. Byly by to jen tři kroky k nejvíce uznávanému a

proklínanému mágovi v historii.

Tři kroky! Najít někoho tak slavného, kdo zemřel tak dávno. Bylo to pokušení, ale zabralo by to spoustu

času. Možná měsíce. Ale ty věci, které by se mohl naučit!

Věci, které by ses naučil o minulosti, když se přítomnost rozpadá.

Soustřeď se, Doriane. Soustřeď se.

Dorian se znovu chytil Kylarova života a sledoval ho od dětství v Doupatech přes přátelství s Elene a

Jarlem; Jarlovo znásilnění; Elenino 20

zmrzačení; Kylarovo první zabití, když mu bylo jedenáct; učednická léta u Durza; výuku u Mámy K.;

laskavý vliv hraběte Drakea; Kylarovo přátelství s Loganem; opětovné shledání s Elene; krádež ka’kari;

obsazení hradu a zabití jeho mistra a nakonec nalezení Rotha Ursuula, mého mladšího bratra, pomyslel siDorian, který byl stejným monstrem, jakým jsem býval já.

Soustřeď se, Doriane. Zdálo se mu, že něco slyší, výkřik, cosi se pohnulo v bdělém světě, ale on se tímnenechal rozptýlit. Právě se začínal někam dostávat. Tady! Sledoval Kylara, jak kvůli spravedlnosti otrávilMámu K. a jak jí kvůli milosrdenství nechal protijed.

Mohl vědět, jaké volby ten člověk udělal, ale pokud nevěděl, proč je učinil, nedokázal Dorian odhadnout,

jakou cestou se Kylar v budoucnu dá.

Chlapec už si vybral méně pochopitelné, téměř nemožné cesty. Když si měl vybrat, jestli vezme život své

lásce nebo mentorovi, rozhodl se vzdát svého.

Býk mu nabídl oba rohy a Kylar mu přeskočil hlavu. To na Kylarovi záleželo. V tu chvíli Dorian zahlédlKylarovu obnaženou duši. A mám tě, Kylare. Teď už tě znám.

Doriana najednou zabolela paže, ale nyní se Kylara nemínil vzdát, když už ho pevně svíral. Kylar sepokoušel spojit krutou realitu ulice s náboženskými ideály, kterými ho nakazil hrabě Drake. Nakazil? Toslovo pocházelo od Kylara. Takže stejně jako Durzo občas vnímal milosrdenství jako slabost.

S tebou to bude zatraceně těžké, co? zasmál se Dorian, když sledoval Kylara, jak se vypořádává scaernarvonskou Sa’kagé, sbírá bylinky, platí daně a hádá se s Elene, jak se pokouší být normálnímčlověkem. Ale nedařilo se mu to, tlak narůstal. Kylar se obléká do wetboyské šedé a odchází po střechách

-legrační, udělal to bez ohledu na volby, jež ho na to místo dovedly, a pak mu jedné noci zaklepou nadveře a ukáže se Jarl, aby ho zatáhl do těžkého rozhodování mezi ženou, již miluje, a životem, kterýnenávidí, mezi mužem, na němž mu záleží, a životem, který by měl nenávidět, mezi povinností a jinoupovinností, mezi ctí a zradou. Kylar je Stínem příšeří, vzrůstajícím kolosem, který stojí jednou nohou vedne a druhou v noci, ale stín je prchavé zvíře a příšeří musí potemnět v noc nebo se prozářit v den. KylarJarlovi otevírá dveře, budoucnost se hroutí…

„Sakra, Doriane!“ Feir mu vlepil facku. Dorian si najednou uvědomil, že to Feir musel udělat už několikrát,protože mu bolestí pulzovala celá čelist.

S jeho levou paží bylo něco hodně v nepořádku. Podíval se na ni, v hlavě měl zmatek, snažil se naléztsprávnou rychlost plynutí času.

V paži měl zabodnutý šíp. Šíp s černými letkami khalidorských horalů.

Otrávený.

Feir ho znovu udeřil.

„Stačí! Stačí!“ bránil se Dorian a mával rukama. Levá ruka mu kvůli tomu zahořela bolestí. Zasténal azavřel oči, ale byl zpátky. Tohle je přítomnost.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Nájezdníci,“ odpověděl Feir.

„Banda idiotů, co si chtěli domů odnést něco, čím by se mohli pochlubit,“

zabručel Solon. Tím něčím samozřejmě byly Solonovy, Feirovy a Dorianovy uši. Jedné ze čtyř mrtvol se užna náhrdelníku pár uší pohupoval. Vypadaly čerstvě.

„Jsou všichni mrtví?“ zeptal se Dorian. Teď by měl něco udělat se šípem.

Solon přikývl a Dorian z okolí tábora vyčetl průběh rychlé bitvy. K útoku došlo, když Feir a Solon rozbilitábor. Slunce zapadalo za vrcholky Faltierských hor, od kterých nájezdníci zaútočili, mysleli si, že je slunce

oslepí. Dva lučištníci se pokoušeli krýt postup přátel, ale mířili příliš nízko a první šípy minuly.

Tím byl jejich osud zpečetěn. Solon to s mečem bezesporu uměl a Feir

jako hora velký, neskutečně silný a rychlý Feir, byl mistrem meče druhého stupně. Solon Feira nechal, ať

to vyřídí s nájezdníky. Sice nestihl zabránit, aby Doriana zasáhli šípem, ale pak oba lučištníky zabil magií.Celé to pravděpodobně nezabralo víc než dvě minuty.

„Bohužel, tihle byli z klanu Chural,“ řekl Solon a šťouchl nohou do mladíka s černými zuby. „Určitě by s

radostí zabili bastardy z klanu Hraagl, co hlídají khalidorskou karavanu, kterou sledujeme.“

„Myslel jsem, že Kvílivé větry jsou neproniknutelné,“ podivil se Feir.

„Jak se nájezdníci dostali na tuhle stranu hranic?“

Solon potřásl hlavou. To přitáhlo Dorianovu pozornost k jeho vlasům, které byly až na kořínky černé. Poté

co Solon pomocí Curochu sám zabil padesát meisterů, a kvůli ohromnému množství použité magiemálem i sebe, mu začaly růst bílé vlasy. Ne stařecky špinavě bílé, jeho vlasy byly jako sníh. To ostřekontrastovalo s tváří, která patřila pohlednému muži středního věku s olivovou sethijskou pletí a rysyzatvrzenými životem bojovníka. Solon si zpočátku stěžoval, že od použití Curochu vidí okolní svět buďpříliš jasně barevně, nebo jen černě a bíle, ale zdálo se, že se to lepší.

„Neproniknutelné, ano,“ řekl Solon. „Neprůchodné pro armádu, ano.

Ale takhle pozdě v létě můžou tihle mladíčci přelézt hory. Spousta z nich při výstupu zemře nebo seodnikud objeví bouře a smete je ze skály, ale když jsou silní a mají štěstí, nic je nezastaví. Jsi připravený

na ten šíp, Doriane?“

Přestože byli všichni tři mágové, nepožádal je, aby mu s tím pomohli.

Dorian byl Hoth’salar, Bratr léčení; jeho touha vyléčit vlastní vzrůstající šílenství ho dostala až na nejvyššíléčitelský stupeň.

Z Dorianovy paže kolem šípu najednou vytekla tekutina.

„Co to je?“ zeptal se Feir a zezelenal.

„Všechna tekutina z krve, která už byla otrávena. Měla by se přilepit na šíp, až ho vytáhneš,“ vysvětloval

Dorian.

„Já?“ zeptal se Feir, upejpavý výraz v jeho tváři se k mohutné postavě vůbec nehodil.

„Jsi k smíchu,“ povzdechl si Solon. Natáhl se a šíp vytrhl. Dorian zalapal po dechu a Feir ho musel

zachytit. Solon zíral na šíp. Zuby hrotu byly ploché, takže s sebou nevytrhly žádné maso, ale dřík bylpokrytý černou skořápkou z krve a zkrystalizovaného jedu. Byl teď třikrát tak tlustý.

I když Dorian ztěžka dýchal, uvolněná magie začala ve vzduchu tančit jako světlušky, jako stovkypavouků spřádajících světélkující sítě, tapiserie z čistého světla. Tahle část muže ohromila. Každý mág semohl teoreticky uzdravit sám, ale většinou se to příliš nedařilo, protože zahojit jakékoliv větší zranění bylo

nesmírně bolestivé. Jako by pacient najednou cítil veškerou bolest, nepohodlí, podráždění a svrbění,které by zranění způsobovalo po celou dobu hojení. Když mág léčil někoho jiného, mohl pacientovozranění umrtvit. Když se však léčil sám, otupělost mohla vést k chybám a smrti. Na druhou stranu ženy,magae, takové problémy neměly. Ty se běžně léčily samy.

„Ty jsi neskutečný,“ vydechl Solon. „Jak jsi to udělal?“

„Jde tu jen o soustředění,“ řekl Dorian. „Hodně jsem cvičil.“ Usmál se a otřásl, jako by ze sebe shazovalúnavu, a jeho tvář byla najednou tak živá jako zřídkakdy předtím.

Solon se na něj smutně podíval. Dorianovo šílenství bylo nezvratné. Bude sílit, dokud neskončí jako

blábolící idiot, co vyspává po ulicích a stodolách.

Bude naprosto nepříčetný a jasná mysl se mu vrátí jen jednou dvakrát do roka. Někdy ty chvíle přijdou apoblíž nebude nikdo, komu by vypověděl, co právě zjistil.

„Nech toho,“ řekl Dorian Solonovi. „Právě jsem měl vidění.“ Trochu se při tom ušklíbl, aby jim dal najevo,že šlo o opravdové vidění. „Jdeme špatným směrem. Nebo alespoň ty.“ Dorian ukázal na Feira. „Musíš

následovat Curoch na jih do Ceury.“

„Co to má znamenat?“ chtěl vědět Feir. „Myslel jsem, že my ten meč sledujeme. A mé místo je v každémpřípadě po tvém boku.“

„Solone, ty a já musíme na sever do Kvílivých větrů,“ pokračoval Dorian.

„Počkat,“ ozval se Feir.

Ale Dorianovy oči se znovu zakalily. Byl pryč.

„Skvělé,“ zabručel Feir. „No to je prostě skvělé. Přísahal bych, že to udělal schválně.“

23

4.

Jarl se k nim v Cromwyllově malém domku připojil po půlnoci. Měl víc než hodinu zpoždění. Eleninapěstounka spala v ložnici, kterou všichni sdíleli, proto Kylar, Elene a Uly seděli v obývacím pokoji. Ulyusnula, opřená o Kylara, ale poplašeně se probrala, hned jak Jarl přišel.

Do čeho jsem tu malou holku zatáhl? pomyslel si Kylar. Přitiskl ji k sobě, dokud se neuklidnila.

„Omlouvám se,“ řekl Jarl. „Bledule… trestají Doupata za pokus o atentát.

Chtěl jsem se vrátit a něco zkontrolovat, ale uzavřeli mosty. Dneska nebyl žádný úplatek dost velký.“Kylar Jarlovi řekl, ať se vyvaruje detailů, když je v místnosti Uly, ale s ohledem na to, jak špatné to vDoupatech bylo před neúspěšným atentátem, si Kylar jen stěží dokázal představit, jaké to tam muselo být

dnes.

Kylar přemýšlel, o kolik horší by to bylo, kdyby se Bohokrále zabít podařilo. Násilí vskutku plodilo násilí.

„Znamená to, že se zakázka ruší?“

zeptal se rychle, aby se Elene nebo Uly nemohly vyptávat na Doupata.

„Stále platí,“ ujistil ho Jarl. Podal Elene měšec. Vypadal podezřele lehký.

„Dovolil jsem si v předstihu podplatit stráže u brány. Cena už vzrostla a garantuji vám, že zítra bude ještěvyšší. Máte seznam časů, kdy tenhle týden slouží námi podplacené stráže?“ Jarl otevřel batoh a vytáhlkrémovou tuniku, kalhoty a vysoké černé boty.

„Zapamatováno,“ řekl Kylar.

„Podívej,“ ozvala se Elene, „já vím, že Kylar přijímal zakázky, u nichž nevěděl, proč dělá, co dělá, ale jápotřebuji vědět, o co v téhle jde. Proč Kylarovi někdo zaplatí pět set gunderů, aby předstíral smrt? Vždyťje to celé jmění!“

„Ne pro khalidorského vévodu. Tady je všechno, co se mi podařilo zjistit,“ řekl Jarl. „Vévodové v Khalidorunejsou stejní jako ti naši, protože khalidorská šlechta je podřízená meisterům. Ale meisteři stále potřebujílidi, kteří budou zaměstnávat dělníky a tak podobně, a proto je vévoda Vargun sice bohatý, ale musí

bojovat o každý kousíček moci, co má. Přišel do Cenarie v naději, že si polepší, ale pozici, na kteroupomýšlel, vedení cenarijské královské stráže, dali poručíku Hurinu Gherovi, teď už veliteli Gherovi.“

„Odměna pro zrádce, co při převratu zavedl cenarijské šlechtice do pasti,“

řekl Kylar.

24

„Přesně tak. Velitel Gher chodí jednou týdně s nejvěrnějšími muži do doků, aby převzal úplatky od Sa’kagé a předstíral, že tam hlídkuje. Dnes ráno uvidí svého rivala, vévodu Varguna, spáchat vraždunižšího cenarijského šlechtice, barona Kirofa. Velitel Gher vévodu s radostí zatkne. Za pár dní nebo týdnůse ‚mrtvý‘ baron Kirof znovu objeví. Velitel Gher upadne v nemilost, že bezdůvodně zatkl vévodu, avévoda Vargun s největší pravděpodobností zaujme jeho místo. Spousta věcí se může pokazit, proto Kylar

dostane jen pět set gunderů.“

„To zní příšerně komplikovaně,“ zavrtěla Elene hlavou.

„Věř mi,“ ujišťoval ji Jarl, „že v porovnání s khalidorskou politikou je to ještě jednoduché.“

„A jakou výhodu z toho získá Sa’kagé?“ zeptal se Kylar.

Jarl se zazubil. „Pokoušeli jsme se zmocnit barona Kirofa, ale vypadá to, že vévoda až tak hloupý není.Kirof zmizel.“

„Sa’kagé chtěla unést barona Kirofa? Proč?“ nechápala Elene.

„Kdyby Sa’kagé dostala barona Kirofa, mohla by vydírat velitele Ghera,“

vysvětlil jí Kylar. „Veliteli Gherovi by došlo, že ve chvíli, kdy se Kirof ukáže, bude ztracen, a Sa’kagé by hopak měla v hrsti.“

„Víš,“ řekla Elene, „někdy si zkouším představit, jak by tohle město vypadalo bez Sa’kagé, a nedaří se mito. Já chci odsud pryč, Kylare. Mohla bych jít dneska s tebou?“

„Pro dalšího dospělého už není místo,“ odpověděl za něj Jarl. „V každém případě se vrátíme do úsvitu.Uly? Kylare? Jste připraveni?“

Kylar přikývl a zamračená Uly ho napodobila.

O dvě hodiny později byli v docích, kde se chystali rozdělit. Uly se schová pod dokem v člunuzamaskovaném jako naplavené dřevo. Až Kylar spadne do vody, natáhne k němu bidlo, po kterém sepřitáhne, aby se vynořil mimo dohled stráží. Na malém člunu bylo sotva místo, aby se tam vešla skrčenáUly a Kylarova hlava. Až se vynoří, „naplavené dřevo“ náhodou odpluje po proudu pár set stop k dalšímu

doku, kde vyleze z vody.

„Co když se to pokazí? Myslím tím opravdu pokazí?“ zeptala se Uly.

V chladné noci jí zčervenaly tváře. Vypadala ještě mladší.

„Pak řekni Elene, že mě to mrzí.“ Kylar si uhladil krémovou tuniku. Ruce se mu třásly.

„Kylare, já se bojím.“

„Uly,“ řekl a podíval se do jejích velkých hnědých očí, „rád bych ti řekl…

Myslím tím, že si přeji…“ Uhnul pohledem. „Přál bych si, abys mi v práci neříkala pravým jménem.“Poplácal ji po hlavě. To nesnášela. „Jak vypadám?“

„Úplně jako baron Kirof… když hodně přimhouřím oči.“ Věděl, že to má za to poplácání. „Už jsem ti někdy řekl, že jsi jako osina v zadku?“ zeptal se jí.

Jen se ušklíbla.

Za pár hodin se budou doky hemžit přístavními dělníky a námořníky, kteří budou pod vycházejícímsluncem připravovat náklad. V tuhle chvíli tu však s výjimkou šplouchajících vln panovalo ticho. Soukromá

stráž v docích byla podplacená, ale větší obavy vyvolávaly skupinky khalidorských vojáků, které se semmohly zatoulat a vyhledávat rvačky. Naštěstí se zdálo, že jich dnes většina řádí v Doupatech.

„No dobrá, uvidíme se na druhé straně,“ řekl jí a ušklíbl se. Tohle nebyla nejlepší věc, co mohl říct. Ulyinyoči naplnily slzy. „Drž se,“ konejšil ji laskavějším hlasem. „Budu v pořádku.“ Odešla, a když zmizela zdohledu, jeho tvář se zatřpytila. Přes Kylarův mladý podlouhlý obličej se přetáhla druhá kůže, vyrašila murudá bradka v khalidorském stylu, nos se pokřivil a narostlo mu husté, široké obočí. Teď byl baronem

Kirofem.

Vytáhl zrcátko a zkontroloval se. Zamračil se. Iluzorní nos se trochu scvrkl. Otevřel ústa, usmál se,zamračil a zamrkal, sledoval, jak se jeho obličej hýbe. Nebylo to nejlepší, ale bude to stačit. Uly mu mohlas doladěním tváře pomoci, ale čím méně o jeho malých talentech ví, tím lépe.

Zamířil do doků.

„Drazí bohové,“ vydechl vévoda Tenser Vargun, když se přiblížil. „Jste to vy?“ Vévoda se potil a byl úplně

sinalý, přestože jediná pochodeň hořela daleko na konci doku.

„Vévodo Vargune, dostal jsem vaši zprávu,“ řekl hlasitě Kylar, natáhl ruku a chytil vévodu za zápěstí.

„Bude to v pořádku. Prostě se chovejte, jak jsme naplánovali.“

„Děkuji, barone Kirofe,“ zvolal trochu dramaticky vévoda. Znovu ztlumil hlas. „Takže jste herec.“

„Ano. Snažme se, ať nevypadnu z role.“

„Nikdy dřív jsem nikoho nezabil.“

„Tak zajistíme, že to dneska nebude poprvé,“ řekl Kylar. Podíval se na zdobenou dýku zastrčenou za

vévodovým opaskem. Ve vévodově rodině se dědila a její nevysvětlitelná ztráta bude součástí dokazování,

že vévoda barona Kirofa opravdu zabil. „Když to uděláte, skončíte ve vězení, a to rozhodně nebude

pěkné. Stále to můžeme odvolat.“ Kylar rozhazoval rukama, jak to dělával baron Kirof, když byl nervózní.

„Ne, ne.“ Vévoda vypadal, jako by se snažil přesvědčit sám sebe. „Už jste to někdy dřív dělal?“

„Napálit kohosi předstíráním, že jsem někdo jiný? Jistě. Předstírat, že mě zabili? To až tak často ne.“ „Nebojte se,“ řekl vévoda. „Já…“ Tenserovy oči přeskočily někam za Kylara a hlas se mu sevřel strachy.

„Jsou tady.“

Kylar ucuknul od vévody, jako by ho něčím vyděsil. „Tohle má být výhrůžka?“ vyštěkl. Byla to jen chabá

imitace baronova hlasu, ale krev zakryje spoustu hereckých hříchů.

Vévoda ho chytil za ruku. „Uděláš, co jsem ti řekl!“

„Nebo co? Bohokrál se o tomhle dozví.“ Teď zaručeně upoutali pozornost stráží.

„Ty už neřekneš nic!“

Kylar se mu vytrhl. „Vy nejste dost chytrý, abyste se zmocnil trůnu, vévodo Vargune. Jste zbabělec a…“

Ztlumil hlas. „Jedno bodnutí. Měch s krví je hned nad srdcem. O zbytek se postarám já.“ Zkřivil tvář

barona Kirofa ve výrazu opovržení a odvrátil se od něj.

Vévoda Kylara chytil za paži a trhnutím ho obrátil zpátky. Prudkým pohybem Vargun zarazil dýku, ne do

měchu s ovčí krví, ale do Kylarova žaludku. Bodl jednou, dvakrát a pak znovu a znovu. Kylar zavrávoral a

podíval se dolů. Jeho krémová hedvábná tunika nasákla rudočernou krví.

Tenserovy ruce byly samá krev a rudé fleky poskvrnily i jeho modrý plášť.

„Co to děláte?“ zachraptěl Kylar, stěží slyšel pískot z druhé strany doku.

Zavrávoral, chytil se zábradlí, aby se udržel na nohou.

Zpocený Tenser, černé vlasy mu visely ve zplihlých pramenech, to ignoroval. Veškeré stopy po váhavém,blekotajícím šlechtici, kterým ještě před chvílí byl, zmizely. Chytil hrst Kylarových vlasů. Z jeho pohledu tobyl šťastný hmat. O palec níž a zničil by iluzorní obličej, který Kylar nosil.

Když dokem zaduněly kroky, nechal vévoda Vargun Kylara klesnout na kolena. Očima zakalenýma bolestíKylar viděl velitele Ghera, jak vtrhnul do doku s vytaženým mečem a dvěma vojáky v patách. VévodaVargun přejel Kylarovi dýkou po krku, vytryskla krev. A potom, projevil při tom asi tolik emocí jakodřevorubec, který zasekne sekeru do špalku, než se znovu pustí do štípání dřeva, zarazil dýku do Kylarova

ramene.

„Přestaň! Nech toho, nebo zemřeš!“ zařval velitel Gher.

Vévoda Vargun si opřel botu z teletiny o Kylarovo rameno a usmál se.

Pak ho vystrčil z doku do řeky.

Voda byla tak studená, že Kylara ochromila, nebo za to mohla ztráta krve. Nadechl se, než dopadl do

vody, ale jedna plíce nespolupracovala. Po chvíli mu vzduch probublal mezi rty a, znepokojivě, i skrz

hrdlo.

Pak přišla agonie, když vdechl hustou, špinavou vodu z Plithu. Trochu sebou zmítal, ale jen chvíli. Potomho zaplavil klid. Jeho bolavé tělo 27

pulzovalo někde v dálce. Něco ho bodlo do těla a on se to instinktivně pokusil chytit. Měl by se chytit.Bylo tu cosi, co si měl o bidle pamatovat.

Ale nedokázal říct, jestli se jeho ruce vůbec pohnuly. Svět nezčernal ani se nepropadl do temnot. Všezbělelo, mozek odumíral, jak mu krev proudila z hrdla. Něco ho znovu šťouchlo. Přál si, ať to zmizí. Vodabyla teplá, jako by se vznášel mezi letními obláčky.

*

Vévoda Tenser Vargun odtrhl oči od řeky a zvedl ruce. Pomalu se otočil a řekl: „Jsem neozbrojený.Vzdávám se.“ Nemohl si pomoci a usmál se. „A přeji dobrý večer, veliteli.“

5.

Stáhne mě ten Bohokrál z kůže, nebo opíchá?

Vi Sovari seděla v přijímacím pokoji před trůnním sálem hradu Cenaria a špicovala uši, jestli nezaslechne

Bohokrále. Zatím si pohrávala se strážným, který si nemohl pomoci a neustále na ni zíral. Cokoliv by

zjistila o tom, proč si ji zavolal, jí mohlo zachránit život. Její mistr, Hu Gibbet, právě do sálu přivedlvévodu Tensera Varguna, jednoho z khalidorských šlechticů, kteří přišli pomoci začlenit Cenarii do

khalidorského impéria. Vévoda podle všeho zabil jakéhosi cenarijského šlechtice.

Tím pro krále, který se stylizoval do podoby boha, vyvstal zajímavý problém. Tenser Vargun byl věrnývazal, ale nechat ho vyklouznout by mohlo mít vážné následky. Cenarijští šlechtici, kteří před Bohokrálempadli na kolena, aby mu sloužili, a mohli si ponechat alespoň část svých statků, by v sobě mohli najítpáteř a vzbouřit se. Skrývající se cenarijští šlechtici by získali nový důkaz o khalidorské brutalitě ashromáždili by pod svými standartami ještě víc lidí.

Ale proč je tu mistr Gibbet? Hua obklopoval opar samolibosti, který Vi moc dobře znala.

Překřížila nohy, aby znovu upoutala strážného. Z vojenského hlediska, slovní obrat, který ji naučil HuGibbet, šlo o úskok. Pohybem nohou si získala jeho pozornost, pootočením hlavy do strany mu dala pocitbezpečí a předkloněním dobrý výhled. Použít kouzla krásy se tak blízko Bohokrále neodvažovala, ale tobylo v pořádku. Výstřih měl vlastní magii.

Nosila těsné, blankytně modré šaty z látky tak jemné, že byla skoro průhledná. Své představy mistruPiccunovi popsala dost jasně, proto krejčí ušil prosté šaty, skoro žádné vyšívání, jen pár starýchkhalidorských run na lemu a na zápěstích, výňatek z prastaré erotické básně. Žádné krajky nebo volánky,jen čisté linie a křivky. Mistr Piccun byl notoricky známý proutník a tohle byly jediné šaty, o kterýchprohlásil, že jsou hodné Bohokrále. „Ten muž má tucty žen,“ ohrnoval krejčí nos. „Ať si ty krávy mluvíhedvábím. Ty budeš zpívat nejsladšími tóny těla.“

Pokud byl strážný jako většina mužů, bude zírat dvě až čtyři vteřiny, pak si ověří, že si ho nevšimla, abude zírat dál. Trik přijde, TEĎ.

Vi náhle zvedla zrak a přistihla strážného, jak na ni začal znovu zírat.

Očima ho přitlačila ke zdi. Tvář mu zrudla hanbou, a než to mohl zakrýt drzostí nebo uhnout pohledem,vstala a přišla k němu.

Samozřejmě to byl Khalidořan, tak se tomu přizpůsobila. Khalidorské vnímání osobního prostoru nebylotak velké jako u Cenarijců. Narušit bublinu jeho soukromého prostoru znamenalo, že teď kromě parfémucítil i její dech. Vešla dovnitř a další vteřinu se na něj dívala, dokud se nerozhodl promluvit.

„Omluvte mě,“ řekla, stále se mu dívala do očí. „Mohu se posadit tady?“

„Já nezíral. Chci říct…“

Posadila se na jeho židli jen stopu ode dveří, ramena natočená dopředu, tvář trochu do strany, tvářila sejako anděl. Vlasy nosila svázané, umně spletené copy nijak nebránily ve výhledu.

Bylo to příliš velké pokušení. Oči strážného se jen o kousíček posunuly od jejích očí k výstřihu a pakpřeskočily zpátky k obličeji. „Prosím?“ prohlásila s úsměvem, který říkal, ano, viděla jsem tě a ne, nevadí

mi to.

Odkašlal si. „Já, ehm, nemyslím, že by to byl problém,“ vykoktal.

Vi na něj okamžitě zapomněla a naslouchala.

„…nemůžu jít přímo do Díry, to našim cílům nijak neposlouží,“ promluvil tenorový hlas. To musel býtvévoda Vargun. Znělo to však dost sebejistě.

Cože? Jak může být tak troufalý?

Vi slyšela svého mistra odpovědět, ale nedokázala rozeznat, co řekl. Pak promluvil Bohokrál, alenezachytila nic víc než: „Běžná cela do procesu…

pak Díra…“

„Ano, Vaše Svatosti,“ podřídil se vévoda Vargun.

Vi se z toho zatočila hlava. Ať už plánovali cokoliv, v hlase khalidorského vévody nebylo nic, co bynaznačovalo, že vězeň prosí o milost. Zněl jako poslušný vazal, který plní důležitý úkol, na jehož konciočekává odměnu.

Neměla dost času, aby si to mohla zkusit poskládat dohromady. Dveře se otevřely a její mistr vévoduVarguna vyvedl. Navzdory tomu, co právě slyšela, vypadal vévoda zlomený, jak fyzicky, tak psychicky,oblečení měl zmuchlané a špinavé a oči klopil k podlaze.

Když procházel kolem, Hu Gibbet se k ní obrátil. Wetboy měl tak jemné rysy, že ho nešlo nazvat jinak než

pohledným. S hustými blond vlasy, které mu spadaly na ramena, velkýma očima a sošnou postavouvypadal stále dobře i v pětatřiceti. Usmál se na Vi hadím úsměvem a řekl: „Bohokrál se teď na tebepodívá.“

Vi zamrazilo, ale i tak klidně vstala a vešla do trůnního sálu. V tomto sále si ji minulý král Gunder najal,aby zabila Kylara Sterna. Zatímco ona se učila u Hu Gibbeta, Kylar šel do učení k jinému velkémuwetboyovi ve městě, Durzo Blintovi, který byl více respektovaný, stejně obávaný a méně zlořečený nežjejí vlastní mistr. Zabití Kylara mělo být Viino mistrovské dílo, poslední zabití jejího učednictví. Mělo

znamenat svobodu, osvobození od Hua.

Zbabrala to a později v ten samý den v tom samém sále někdo, komu říkali Noční anděl, pobil třicetKhalidořanů, pět čarodějů a Bohokrálova vlastního syna. Vi pochopitelně napadlo, že Kylar je Noční anděl.

Nyse!

Kylar se stal legendou v ten samý den, kdy měl na krku můj nůž. Mohla jsem oddělat legendu.

Teď tu po bitvě nezůstala jediná stopa. Trůnní sál očistili od krve, ohně a magie, vypadal stejně jako dřív.

Na každé straně sedm sloupů podpíralo klenutý strop a na zdi pověsili tlusté khalidorské tapiserie, kterébojovaly s podzimním chladem. Bohokrál seděl na trůně obklopený strážemi, vürdmeistery v rudočernýchróbách, poradci a sluhy.

Vi čekala, že si ji zavolá, ale netušila, proč tu je. Zjistil Bohokrál, že Kylar je Noční anděl? Potrestá ji, ženechala zemřít Bohokrálova syna? Chce muž s tucty žen opíchat další pěknou holku? Nebo byl jenzvědavý na jedinou ženu-wetboye ve městě?

„Myslíš si, že jsi chytrá, Viridiano Sovari?“ zeptal se Bohokrál. Garoth Ursuul byl mladší, než čekala, možnákolem padesáti, a stále vypadal plný energie. Měl silné paže i tělo, hlavu holou jako vejce a jeho oči na ni

dopadly jako mlýnský kámen.

„Omlouvám se, Vaše Svatosti,“ začala, chtěla to obrátit v otázku, ale rozmyslela si to. „Ano. A říkejte mi

Vi.“

Pokynul jí, ať jde blíž, a ona vystoupala po čtrnácti schodech a zastavila se přímo před trůnem. Prohlédl siji od hlavy až k patě, ne kradmo, jak to muži často dělávají, ani ne chlípně nebo drze. Garoth Ursuul si ji

prohlížel, jako by byla hromada obilí a on se pokoušel odhadnout její váhu.

„Svleč si šaty,“ rozkázal.

Tón, jakým to řekl, jí neprozradil vůbec nic. Klidně by mohl mluvit o počasí. Chtěl po ní, ať ho svádí? Bylojí jedno, jestli ji Garoth Ursuul opíchá, ale pokud k tomu dojde, chtěla, ať z toho nic moc nemá. Stát seBohokrálovou milenkou bylo příliš nebezpečné. Od puberty už jednomu netvorovi postel zahřívala anemínila ho vyměnit za dalšího. Bůh, král nebo netvor, Garoth Ursuul byl někdo, s kým není radno se

zaplést.

Proto Vi okamžitě poslechla. Dvě vteřiny a šaty od mistra Piccuna sklouzly na podlahu. Vi nenosila spodníprádlo, měla jen voňavku v podkolennních jamkách. Bylo to gesto absolutního podřízení. Nemohl jí nicvyčítat, ale zároveň věděla, že rychlé vysvlečení není ani zdaleka tak svůdné jako pomalé odkládání šatůnebo stahování krajkového spodního prádla. Ať si Ursuul myslí, že neumí svádět, ať si myslí, že je děvka,ať si myslí, co chce, dokud to dělá na dálku. Kromě toho ona nikdy žádnému muži nedopřeje tozadostiučinění, že by se jím nechala ovládat. Vi na sobě cítila pohled každého dvořana, rádce,

vürdmeistera, sluhy a strážného v místnosti.

Nezáleželo jí na tom. Nahota byla její zbrojí. Oslepuje slintající hlupáky.

Když se dívali na její tělo, neviděli nic jiného.

Garoth si ji znovu celou prohlédl, jeho oči se pohnuly jen nepatrně.

„S tebou by nebyla žádná zábava,“ prohlásil Bohokrál. „Ty už jsi děvka.“

Z nějakého důvodu se do ní slova hrozivého muže zaryla jako jehly. Stála před ním nahá a on úplně ztratilzájem. Sice to chtěla, ale i tak to bolelo.

„Všechny ženy jsou děvky,“ řekla. „Ať už prodávají svá těla nebo úsměvy, šarm nebo děti, odevzdávajímužům svá léta a pokoru. Svět udělal z žen děvky, ale jsou to ženy, které si určují podmínky. Vaše

Svatosti.“

Zdálo se, že ho její náhlé vzplanutí pobavilo, ale pobavení brzy pominulo.

„Myslíš, že jsem neviděl, co jsi prováděla s mým strážným? Myslela sis, že můžeš odposlouchávat mě?“

„Jistěže ano,“ řekla Vi, ale teď uštěpačnost hrála. Jak mě mohl vidět?

Skrze zeď? Uvědomovala si, že se musí dál chvástat, nebo se na podlaze může rovnou rozpustit. Když

chcete vyhrát proti Bohokráli, musíte vypadat, jako byste opovrhovali svým životem. Slyšela však o

hráčích, co prohráli i tak.

Bohokrál se zasmál a dvořané následovali jeho příkladu. „Jistěže ano,“

řekl. „Líbíš se mi, moulina. Dnes tě nezabiji. Málokterá žena se odváží provokovat krále, a ještě méně se

jich odváží pokoušet boha.“

„Já se nepodobám žádné ženě, kterou jste kdy potkal,“ vyhrkla Vi, nedokázala se včas zastavit.

Jeho úsměv povadl. „Příliš si o sobě myslíš. Za tohle tě zlomím. Ale ne dnes. Ta vaše Sa’kagé mi děláproblémy. Jdi za svými kamarádíčky z podsvětí a zjisti, kdo je pravým Shingou. Ten nastrčený mě

nezajímá. Najdi ho a zabij.“

Vi si v tu chvíli poprvé připadala nahá. Její zbroj se zachvěla. Bůh nebo člověk, Garoth Ursuul mělobrovské sebevědomí. Řekl jí, že ji zlomí, aniž by projevil sebemenší náznak obav, že ho neposlechne. Tonebylo blufování. To nebyla arogance. Byla to prostá ukázka neskutečné moci, jíž oplýval.

Dvořané se teď na ni dívali jako psi pod královským stolem, když vyhlíží pořádný kus masa, který by mohlspadnout na podlahu. Vi přemýšlela, jestli ji Bohokrál některému z nich předhodí, nebo všem.

„Uvědomuješ si,“ řekl Bohokrál, „že máš čarodějné nadání? Že jsi, jak vy jižané říkáte, Talentovaná? Mámpro tebe něco, co by tě mohlo povzbudit.

Když zabiješ Shingu, nazveme to tvým mistrovským dílem, a nejen že se pak staneš mistrem wetboyem,

ale navíc tě budu sám trénovat. Dám ti moc dalece přesahující vše, co si Hu Gibbet dokáže představit.Můžu ti ho podřídit, když si budeš přát. Ale zklam mě a pak…“ Tenké rty se roztáhly do úsměvu.

„Nezklam mě. Teď běž.“

Odešla, srdce jí bušilo jako zvon. Úspěch znamenal zradu jejího světa.

Zradu cenarijské Sa’kagé, nejobávanějšího podsvětí Midcyru! Znamenalo to zabít jejího vůdce kvůliodměně, o které si nebyla jistá, zda ji vůbec chce.

Cvičit na čaroděje se samotným Bohokrálem? Stačilo, aby to řekl, a už si představovala jeho slova jakosítě, které ji s ním víc a víc svazují. Skoro cítila, jak ji kouzlo obalilo jako pavučina. Odvážila se vzdorovat.Udělalo se jí z toho zle. Poslušnost byla jedinou možností. Ať měl úspěch sebehorší následky, selhánínepřipadalo v úvahu. Slyšela už příliš mnoho historek.

„Vi!“ zavolal Bohokrál. Zastavila se napůl cesty ke dveřím, otřásla se hrůzou, že použil její jméno. AleBohokrál se usmíval. Teď na její nahé tělo upíral stejný pohled jako jakýkoliv jiný muž. Něco jako stínvyrazilo proti ní a ona instinktivně chytila zmačkané šaty letící vzduchem. „Vezmi si své šaty,“ řekl.

6.

„Mám pocit, jako bych týden dýchal piliny,“ zachroptěl Kylar.

„Říční vodu. Pět minut,“ opravila ho Uly. Stručné. Povýšené.

Kylar s obtížemi otevřel oči, ale i když to udělal, stále nic neviděl. „Takže jsi mě vytáhla. Kde to jsme,

Uly?“

„Začichej.“ Chovala se drsně, což znamenalo, že je k smrti vyděšená.

Dělají to takhle všechny malé holky?

Napůl se nadechl, než se z toho zápachu rozkašlal. Byli v úschovně loděk Mámy K. na Plithu.

„Nic se nevyrovná pachu stoky za chladné noci, co?“ řekla Uly.

Kylar se převalil. „Myslel jsem, že je to tvůj dech.“

„Který páchne stejně jako ten tvůj,“ oplatila mu.

„Měla by ses ke mně chovat s úctou.“

„Ty bys měl být mrtvý. Běž spát.“

„Myslíš si, že je despotičnost roztomilá?“

„Potřebuješ se vyspat. A nevím, co s tím má společného nějaká děsnotyčnost.“

Kylar se zasmál. Bolelo to.

„Vidíš?“ řekla Uly.

„Máš tu dýku?“

„Jakou dýku?“

Kylar ji chytil za tuniku.

„Aha, ty myslíš tu, na kterou jsem musela použít páčidlo, abych ji dostala z tvého ramene?“ zeptala se.Není divu, že ho rameno bolelo. Nikdy dřív Uly tak drzou a výmluvnou nezažil. Kdyby se na ni nedíval,určitě by se rozplakala. Tohle byla jedna z chvil, kdy si připadal jako mizera. Tentokrát si navíc připadal jako bezmocný mizera… „Jak dlouho jsem byl… mimo?“ „Den a noc.“

Tiše zaklel. To bylo podruhé, co Uly viděla jeho zavražděné, zmrzačené tělo. Byl vděčný za její skálopevné přesvědčení, že se Kylar vrátí. Slíbil jí to, ale jistě to nevěděl. Věděl jen, že jednou už se vrátil. Vlk,zvláštní muž se žlutýma očima, se kterým se setkal mezi životem a smrtí, mu žádné záruky nedal.Tentokrát se s ním Kylar navíc ani nesetkal. Doufal, že se ho někdy bude moci zeptat na pár otázek,například kolik životů má. Co když byly jenom dva?

„A Elene?“ zeptal se.

„Odešla, aby sehnala vůz. Stráže, které Jarl podplatil, budou sloužit už jenom hodinu.“

Elene se sama vydala shánět vůz? Kylar byl tak unavený! Poznal, že Uly má zase slzy na krajíčku. Jakýmuž by dítě zatáhl do něčeho takového? Nebyl zrovna nejlepší náhražka otce, ale přesvědčoval se, že je to lepší než nic.

„Měl bys spát,“ domlouvala mu, ze všech sil se snažila, aby to znělo mrzutě. „Ujisti se…“ Byl tak rozlámaný, že nedokázal dokončit myšlenku, natož větu. „Postarám se o tebe, neboj,“ ujišťovala ho Uly.

„Uly?“ „Ano?“

„Odvedla jsi dobrou práci. Skvělou práci. Dlužím ti to. Díky. Mrzí mě to.“

Kylar téměř cítil, jak vzduch kolem dívky zteplal a zhoustl. Zasténal. Chtěl říct něco vtipného, něco vDurzově stylu, ale usnul dřív, než nalezl správná slova.

7.

Když se Kaldrosa Wynová v poledne zařadila do fronty za hostincem U

Lehké sukně, čekaly za nevěstincem dvě stovky žen. O dvě hodiny později, když se řada dala do pohybu,jich bylo třikrát tolik. Ženy zastupovaly všechny skupiny, na které jste mohli v Doupatech narazit, odgildovních krys natolik mladých, že věděly, že je Máma K. nepřijme, ale byly tak zoufalé, že stejně přišly,po ženy, které ještě před měsícem žily na východním břehu, ale při požárech přišly o domov a poté jevyhnali do Doupat. Některé plakaly. Jiné měly prázdné výrazy a hlavy pevně ovázané šátky. A jiné patřilymezi dlouhodobé obyvatelky Doupat, ty se smály a žertovaly s přáteli.

Práce pro Mámu K. byla ta nejbezpečnější, jakou mohla prodejná žena najít. Sířily se historky, jak Panípotěšení jedná s novými khalidorskými klienty. Tvrdilo se v nich, že když vám ti zvrhlíci ublížili, museli

zaplatit 34

tolik stříbrňáků, aby pokryly všechny modřiny. Jiná prohlašovala, že šlo o koruny, ale té nikdo nevěřil.

Když vévodkyně Terah Graesinová, starý vévoda, její otec, byl při převratu zabit, odvedla hnutí odporu z

města, její následovníci zapálili všechny své obchody a domy. Ohně se však nezastavily, poté co strávilymajetek rebelů. Z tisíců těch, co zůstali, udělaly bezdomovce. V Doupatech to dokonce bylo ještě horší,protože chudina tu byla namačkaná jako dobytek.

Bezpočet lidí zahynul. Požáry planuly celé dny.

Khalidořané chtěli východní břeh obnovit, jak nejrychleji to půjde. Na bezdomovce pohlíželi jako na přítěž,vojáci je proto vytlačili do Doupat.

Vyhnaní šlechtici a řemeslníci byli zoufalí, ale zoufalství nic neměnilo.

Vyhnanství v Doupatech znamenalo rozsudek smrti.

V průběhu uplynulého měsíce dovolil Bohokrál svým vojákům, ať si v Doupatech dělají, co se jim zlíbí.Tlupy vojáků přicházely do Doupat ukojit všechny choutky, co je poháněly. Prozpěvovali ty zatracenémodlitby ke Khali, znásilňovali, zabíjeli, okrádali obyvatele Doupat o jejich skromný majetek, jen aby sejim vysmáli, když ho házeli do řeky. Zdálo se, že to nemůže být horší, ale po neúspěšném atentátu se tak

stalo.

Khalidořané procházeli Doupaty organizovaně, jeden blok domů za druhým. Nutili matky vybrat, které zjejich dětí má žít, a ostatní podřízli mečem. Ženy znásilňovali před jejich rodinami. Čarodějové hráli zvrhlé

hry, když magií odtrhávali kusy těl. Když se někdo odvážil vzdorovat, sehnali dohromady tucet lidí aveřejně je popravili.

Kolovaly zvěsti o podzemních útočištích hluboko v Doupatech, ale tam se dostali jen lidé s dobrými stykyv Sa’kagé. Každý měl místo, kam se schovat, ale vojáci přicházeli každou noc a někdy i v průběhu dne.Bylo jen otázkou času, kdy vás chytí. Krása se stala prokletím. Mnoho žen, které měly milence, manželenebo jen ochranářské bratry, o ně přišlo. Odpor znamenal smrt.

Tak ženy přicházely do nevěstinců Mámy K, protože ty byly jedinými bezpečnými místy v Doupatech. Když

už vás mají znásilnit, usoudily mnohé, tak za to můžou alespoň zaplatit. Nevěstince si očividně i dnesvedly dobře.

Někteří Khalidořané neradi riskovali výpravy do Doupat. Ostatním se prostě líbila záruka, že budou spát sčistou a krásnou ženou.

V nevěstincích už nebyla skoro žádná volná místa, a nikdo se neodvážil spekulovat, proč tam vůbecnějaká jsou.

Kaldrosa to odkládala, jak jen to šlo. Takhle to být nemělo. Ten vürdmeister, Neph Dada, si výslovněvybral ji, protože bývala sethijská pirátka, již před lety vysadili v Doupatech. Neplavila se deset let, apřestože to vürdmeistrovi tvrdila, nikdy nebyla kapitán. Ale byla Sethijka a slíbila mu, 35

že dokáže navigovat khalidorskou loď kolem Pašeráckého poloostrova po Plithu až k zámku. Na oplátku jíměla zůstat loď.

Vypadalo to jako skvělá cena za trochu amorální prácičku. Kaldrosa Wynová k Cenarii žádnou loajalitunecítila, ale pracovat pro Khalidořany stačilo k tomu, aby vám naskočila husí kůže.

Oni by možná svoji část dohody i dodrželi, a dali by jí bárku, co vypadala jako mrož a neměla ani cenuhřebíků, které ji držely pohromadě.

Možná by sehnala i posádku, která by se k ní přidala, kdyby nějaký bastard její loď v průběhu invaze

nepotopil.

Podařilo se jí doplavat k pobřeží, což se nedalo říct o dvou stech obrněných horalech, které převážela ana nichž se teď krmily ryby. Čtyřikrát ji znásilnili, Tommana dvakrát málem ubili k smrti a teď byla tady.

„Jméno?“ zeptala se dívka u dveří, v rukou držela brk a list papíru. Mohlo jí být osmnáct, o dobrých desetlet méně než Kaldrose, a byla úžasná

dokonalé vlasy i zuby, dlouhé nohy, úzký pas, plné rty a voněla tak sladce, až to Kaldrose připomnělo, jakpříšerně musí páchnout ona sama. Zmocnilo se jí zoufalství.

„Kaldrosa Wynová.“

„Povolání nebo zvláštní talenty?“

„Byla jsem pirátka.“

Dívka ožila. „Sethijka?“

Kaldrosa přikývla a dívka ji poslala do prvního patra. Za další půlhodinu Kaldrosa vešla do malé ložnice.

I žena tady byla mladá a překrásná. Světlovlasá, drobná, ale zaoblená, s velkýma očima a úžasnýmoblečením.

„Já jsem Daydra. Už jsi někdy pracovala mezi prostěradly?“

„Předpokládám, že tím nemyslíte plachtoví.“

Daydra se zasmála a vypadala ještě půvabněji. „Opravdová pirátka, co?“

Kaldrosa se dotkla klanových kroužků, čtyř malých prstýnků, které jako půlměsíc lemovaly její levou líc.„Klan Tetsu z ostrova Hokkai.“ Ukázala na kapitánský řetěz, který nosila, nasadila si ho hned, jak dostalapráci od Khalidořanů. Vybrala si nejlepší stříbrný řetízek, který si mohla dovolit.

Řetěz spojoval levý ušní lalůček s nejnižším klanovým kroužkem. Byl to řetěz obchodního kapitána zneurozeného rodu. Váleční a troufalejší pirátští kapitáni nosili řetězy, kterými si za hlavou spojovali oběuši, snižovali tak riziko, že jim je v bitvě strhnou. „Kapitánka pirátů,“ řekla, „ale nikdy mě nechytili. Kdybymě dostali, tak by mě buď pověsili, nebo by mi vytrhali klanové kroužky a vyhostili mě. V tom, co je horší,

se názory rozcházejí.“

„Proč jsi skončila?“

„Zapletla jsem se s královským lovcem pirátů ze Sethi jen pár hodin před bouří. Nezůstali jsme mu nicdlužní, ale bouře nás zahnala na útesy u Pašeráckého poloostrova. Pak jsem dělala všechno možné.“

Kaldrosa se nezmínila, že to „všechno možné“ zahrnovalo svatbu a práci pro Khalidor. „Ukaž mi prsa.“

Kaldrosa rozvázala šňůrky a roztáhla vršek šatů.

„Ať mě zatratí,“ vydechla Daydra. „Velmi dobré. Myslím, že to půjde.“

„Ale vy jste všechny tak krásné,“ neudržela se Kaldrosa. Bylo hloupé, že takhle protestovala, ale nemohla

uvěřit, že se k ní vrací štěstí.

Daydra se usmála. „Krásné už máme. Každá z dívek Mámy K. musí být krásná, a ty jsi. A navíc jsiexotická. Podívej se na sebe. Klanové kroužky.

Olivová pleť. Dokonce máš opálená prsa!“

Kaldrosa byla najednou vděčná za to, že byla tak tvrdohlavá a chodila na lodi nahoře bez, aby na nikhalidorští vojáci zírali. Pořádně se kvůli tomu spálila, ale její kůže ztmavla a barvu zatím neztratila. „Nechápu, jak ses dokázala opálit,“ řekla Daydra, „ale musíš si to udržet a mluvit jako pirátka. Pokud

chceš pracovat pro Mámu K., tak jako sethijská pirátka. Máš manžela nebo milence?“

Kaldrosa zaváhala. „Manžela,“ přiznala. „Při posledním výprasku málem zemřel.“

„Jestli s tím začneš, už ho nikdy nezískáš zpátky. Muž dokáže ženě odpustit, že se kvůli němu přestalaprodávat, ale nikdy jí nezapomene, že kvůli němu začala.“

„Stojí to za to,“ řekla Kaldrosa. „Záchrana jeho života za to stojí.“

„Ještě jedna věc. Dřív nebo později by ses stejně zeptala. My nevíme, proč to bledule dělají. V každé zemi

mají zvrhlíky, co rádi ubližují prodejným holkám, ale tihle jsou jiní. Někteří si nejdřív užijí a teprve potomti ublíží, jako by se za to styděli. Někteří tě nezraní vůbec, ale budou se tím potom vychloubat a bezprotestů Mámě K. zaplatí plnou cenu. Ale vždycky u toho říkají ta samá slova. Už jsi je slyšela?“

Kaldrosa přikývla. „Khali vas, nebo tak něco?“

„To je stará khalidorština, kouzlo, modlitba nebo tak něco. Nemysli na to.

Neomlouvej je za to. Jsou to zvířata. Budeme tě chránit, jak jen to půjde, a platíme dobře, ale budeš jim

muset čelit každý den. Zvládneš to?“

Slova se Kaldrose zadrhla v krku, pak znovu přikývla.

„Tak zajdi za mistrem Piccunem a řekni mu, že chci tři pirátské kostýmy.

Postarej se, ať ti sejme míry dřív, než tě obskočí.“

Kaldrose vyskočilo obočí.

„Ledaže bys s tím měla problém.“

*

„Nemyslíš si, že budeme mít nějaké problémy, že ne?“ zeptala se Elene.

Leželi na voze, po třech týdnech na cestě trávili poslední noc pod hvězdami.

Zítra přijedou do Caernarvonu a do svého nového života.

„Všechny problémy jsem nechal v Cenarii. No, až na ty dva, co se na mě navěsily,“ rýpl si Kylar.

„Hej!“ ohradila se Uly. Přestože byla stejně mazaná jako její pravá matka, Máma K, bylo jí jedenáct a

snadno se nechala nachytat.

„Navěsily?“ zeptala se Elene a zvedla se na loktech. „Pokud vím, tohle je můj vůz.“ To byla pravda. Vůzjim dal Jarl a Máma K. ho naložila bylinami, aby si mohl Kylar otevřít apotéku. Možná s ohledem naEleninu citlivost byla většina z nich dokonce legálních. „Pokud se tu někdo na někoho navěsil, tak ty.“

„Já?“ zeptal se Kylar.

„Předvedl jsi tak patetické představení, až jsem se za tebe styděla. Jenom jsem chtěla, ať přestaneš

škemrat.“

„No a já si myslel, že jsi bezmocná…“ začal Kylar.

„Tak teď už mě znáš lépe,“ dokončila Elene a spokojená sama se sebou si lehla zpátky na deku.

„To je pravda. Ty máš v sobě tolik zábran, že by muž musel být velký šťastlivec, aby se mu s tebou

poštěstilo alespoň jednou za tisíc let,“

povzdechl si Kylar.

Elene zalapala po dechu a posadila se. „Kylare Thaddee Sterne!“

Kylar se zasmál. „Thaddeus? To je dobré. Jednoho Thaddea jsem znal.“

„Já taky. Byl to neskutečný idiot.“

„Vážně?“ podivil se Kylar. „Ten, co jsem ho znal já, byl vyhlášený svým gigantickým…“

„Kylare!“ přerušila ho Elene a kývla směrem k Uly.

„Gigantickým čím?“ zeptala se Uly.

„A tady to máš,“ řekla Elene. „Gigantickým čím, Kylare?“

„Chodidlem. A ty víš, co se říká o velkých nohách.“ Chlípně mrkl na Elene.

„Co?“ zeptala se Uly.

„Potřebují velké boty,“ řekl Kylar. Lehl si zpátky na deku, stejně spokojený jako Elene před chvílí.

„To nechápu,“ zamračila se Uly. „Co to znamená, Elene?“

Kylar se ďábelsky zachechtal.

„Řeknu ti to, až budeš starší,“ vyhnula se Elene odpovědi.

„Já to nechci vědět, až budu starší. Chci to vědět teď,“ naléhala Uly.

38

Elene jí neodpověděla. Místo toho praštila Kylara do ruky. Zavrčel na ni.

„Vy se teď budete prát?“ zeptala se Uly. Vylezla zpod deky a posadila se mezi ně. „Protože to vždyckykončí líbáním. Je to nechutné.“ Zakryla si obličej a napodobila vlhké zvuky líbání.

„Naše malá antikoncepce,“ řekl Kylar. Přestože měl Uly rád, byl přesvědčený, že je jediným důvodem,proč je i po třech týdnech na cestě se ženou, kterou miluje, stále panic.

„Uděláš to znovu?“ požádala Elene Uly a moudře tak předešla otázce, co je antikoncepce.

Uly znovu napodobila líbání a brzy všichni tři vyprskli smíchy a vrhli se na lechtací souboj.

Potom Kylar, od smíchu ho bolelo břicho, poslouchal, jak obě dívky dýchají. Elene měla dar, že usnulahned, jak se její hlava dotkla polštáře, a Uly za ní příliš nezaostávala. Dnes Kylarovi jeho bdělost jakoprokletí nepřipadala. Měl pocit, jako by mu každý kousek kůže zářil láskou. Elene se převalila a přitiskla se

k jeho hrudi. Vdechoval svěží vůni jejích vlasů.

Nedokázal si vzpomenout, kdy se naposledy cítil tak dobře. Možná nikdy v životě. Věděl, že je mokrý odjejích slin, ale nevadilo mu to. Slintání bylo tak nějak roztomilé, když to dělala Elene.

Není divu, že byla Uly znechucená. Byl tak patetický. Ale poprvé v životě se Kylar cítil jako dobrý člověk.Vždycky byl dobrý ve spoustě věcí jako otevírání zámků, šplhání, ukrývání, bojování, travičství, maskovánía zabíjení. Ale před Elene se nikdy necítil dobře. Když se na něj podívala, Kylar, co se jí odrážel v očích,

ho neodpuzoval. Nebyl to vrah, byl to nevlastní otec, který lechtá svou jedenáctiletou dceru. Byl láska,

která Elene řekla, že je překrásná, a donutila ji, aby tomu poprvé v životě uvěřila. Byl muž, co mohl něco

nabídnout.

Takový byl muž, jehož Elene viděla, když se na něj podívala. Byla přesvědčená, že je v něm tolik dobra,až Kylar střídavě sám v sebe uvěřil, nebo si myslel, že je naprosto šílená. Když sám sebe přesvědčil, byl to

skvělý pocit.

Zítra dorazí do Caernarvonu a na čas zůstanou u Eleniny příbuzné, Tety Mey. S její pomocí, byla toporodní bába, co se vyznala v bylinách, si Kylar založí menší lékárnu. Potom překoná Eleniny slábnoucínámitky ohledně milování a navždy opustí cestu stínů.

39

8.

Po dalších dvanácti, patnácti dnech, a možná se mu jen zdálo, že je jich tolik, se Logan konečně poddal

spánku. Když snil, slyšel hlasy.

Šeptaly, ale v kamenné Díře se každý šepot nesl.

„Má kudlu.“

„Když po něm půjdeme všichni, nebude mu k ničemu. Koukni, kolik je na něm masa!“ „Ticho,“ řekl někdo. Logan věděl, že by se měl pohnout, že by měl zkontrolovat nůž a vzbudit se, byl všakpříliš unavený. Nemohl zůstat vzhůru věčně. Bylo to příliš těžké. Zdálo se mu, že zaslechl ženský hlas, jak ječí přes ruku, co jí přitiskli na ústa. Pak plácnutí a křik ustal.

Pak další facka a další a další.

„Klídek, Fine. Zabiješ Lilly, a budeme šukat tebe. Jinou broskvičku tady dole nemáme.“

Fin Čmuchala proklel, pak řekl: „Zaječíš ještě jednou a vyrvu ti vlasy a nehty. Ty na šukání nepotřebuješ.

Rozumíš?“

Pak hlasy zeslábly, horko, kvílení i zápach taky a Logan skutečně snil.

Zdálo se mu o svatební noci. Oženil se s dívkou, kterou sotva znal. Když jí však v ložnici řekl, jak nervózníje, že sedí naproti krásné patnáctileté dívce, cítil, jak mu v srdci najednou vykvetla naděje. Byla to žena,kterou mohl milovat, a z nějakého nevysvětlitelného důvodu byla jeho. Jenine by byla jeho ženou ajednoho dne i královnou a on věděl, že by ji dokázal milovat.

Jenine je mrtvá. Přestaň s tím.

Viděl v jejích velkých očích, že by ho také mohla milovat, že jejich manželské lože nebude místempovinnosti, ale radosti. Tváře mu zrudly, když se na ni díval jako na svoji ženu. Jeho oči si ji žádaly, nearogantně, ale důvěrně, laskavě, přijal ji a radoval se z její krásy, a když si ji přitáhl blíž, objala ho. Její

rty byly tak horké.

A pak, vypadalo to, jako by uběhla jen vteřina, se stále líbali a navzájem svlékali, když na schodišti předjejich pokojem zaduněly kroky. Logan se od ní odtáhl, dveře se rozletěly a do pokoje se nahrnuli

khalidorští vojáci…

Loganovy oči se náhle otevřely a jeho pěsti vyletěly proti tělům, co na něj dopadla. Následující boj byl víc než ubohý. Logan nejedl dva týdny, byl zesláblý jako štěně. Ale ostatní spoluvězni svýjimkou jídla, kterým se nacpali před 40 pár dny, přežívali o chlebu a vodě celé měsíce, ne-li roky. Byly to vychrtlé a hladové stíny mužů, kterými

kdysi bývali, byli proto pomalí a neohrabaní.

Logan jednoho odhodil a dalšího praštil do brady, ale hned se objevili dva další, jejich těla klouzala kvůlišpíně a potu. Fin Loganovi přistál na boku, zatímco Jake mu dlouhými nehty poznamenal tvář. Logansetřásl dalšího muže, vyškrábal se na nohy a odhodil Jakea pryč.

Jake spadl do Díry a zmizel. V tu chvíli boj ustal.

„Proč jsi to udělal?“ zeptal se Čmuchal. „To maso by se nám šiklo. Ty sráči, vyhodil jsi naše žrádlo.“

Na chvíli se jich zmocnil hněv a Logan si myslel, že ho znovu napadnou.

Sáhl k boku, aby vytáhl nůž. Nenašel ho.

Na druhé straně Díry se na něj díval Fin. Špičkou nože si přejížděl po zkrvavených, kurdějemi zohavených

dásních. Čas teď byl na jeho straně.

Logan se domníval, že tady není žádný řád, ale mýlil se. I zde existovaly různé tábory. Díráci se rozdělilina zvířata a monstra. Fin vedl zvířata, která se většinou řadila podle svých zločinů, vrahové, pak násilnici,

otrokáři a na konci pedofilové. Monstra tvořili Yimbo, kostnatý zrzavý Ceuran, kterému vyřízli jazyk,Tatts, bledý Lodrikar pokrytý tetováním, jenž mluvit mohl, ale nikdy to neudělal, a Skřípal, znetvořenýprostoduchý obr s mohutnými rameny, křivou páteří a do špičky opilovanými zuby. Monstra přežívala jenproto, že se jich ostatní báli a nepohrdla žádným bojem.

Když teď všichni hladověli, napjatý řád se hroutil. Logan neměl přátele, nůž ani své místo. Mezi zvířaty bybyl vlkem bez smečky. Mezi monstry by byl bezzubým psem.

Pokoušel se ve spoluvězních vidět lidi. Byli ponížení, zahanbení, proklínaní a zlí, ale stále lidé. Zkoušel vnich najít dobro, obraz bohů nebo Boha, který je stvořil. Ale ve stínech Díry viděl jen zvířata a monstra.

Logan šel a posadil se ke Skřípalovi. Ten se na něj přihlouple usmál, kvůli špičatým zubům to vypadalohrozivě.

Pak se ozval zvuk, při kterém všichni ztuhli. Chodbou nad Pekelnou řití se rozléhal zvuk kroků. Logan sevmáčkl pod malý převis, jenž ho ukryl před pohledem pochodní ozářené tváře, která se objevila nahoře.

„Jsem tady,“

ozval se strážný. Byl to mohutný muž s černými vlasy, bledou pletí a přeraženým nosem, typickýKhalidořan.

Strážný otevřel mříž, ale z vězňů patnáct stop pod sebou nespouštěl oči.

Fin dokonce ani neodvázal lano.

„Hádám, že pár z vás už musí být po smrti,“ řekl strážný, „protože jste museli mít pořádný hlad.“ Sáhl do

pytle a vytáhl velký bochník chleba.

Všichni vězni se na něj podívali s takovou touhou, až se rozesmál. „No, tady máte.“ Strážný jim hodilchléb, ale ten spadl přímo do Díry.

Vězni zakvíleli, mysleli si, že to byla nehoda. Strážný vyndal další bochník a znovu ho hodil do Díry. Věznise shromáždili kolem Díry, dokonce i Fin a Lilly. Další bochník se odrazil od konečků Čmuchalových prstů a

on málem spadl, jak se po něm natahoval.

Strážný se smál. Zamkl mříž a odešel pryč, vesele si pohvizdoval. Několik vězňů se rozplakalo.

Nevrátil se. Dny ubíhaly v agonii. Logan nikdy nepoznal takovou slabost.

O čtyři noci později, ten pojem měl svůj význam, protože Logan za noc považoval dobu, kdy většinaobyvatel Díry spala, zatímco období, kdy vyjící větry kvílely nejhlasitěji, Díráci nazývali polednem, Finpodřízl jednoho z pedofilů. Během chvilky byli všichni vzhůru a rvali se o tělo. Když Čmuchal začal tlouctSkřípala, aby pustil zakrvácený kus, který se Logan raději nepokoušel identifikovat, Skřípal maso upustil anapadl ho. Čmuchal se snažil bránit, ale Skřípal se s ním vypořádal stejně snadno jako s dítětem.

Odstrčil Čmuchalovy paže z cesty a zabořil opilované zuby do spoluvězňova krku.

V následující bitce nad tělem někdo odhodil celou nohu, která přistála vedle Logana. Když se po ní Svrabnatáhl, Logan ji chytil. K jeho vlastní hrůze na Svraba zíral, dokud se neotočil a neodešel.

Logan odtáhl nohu zpátky ke zdi a plakal, protože ať se snažil sebevíc, viděl v ní jenom maso.

9.

V porovnání s Cenarií byl Caernarvon ráj. Nebyla tu žádná Doupata, neúprosná pravidla, co můžete a conemůžete, okupační vojska, zápach popela a smrti, žádné pohledy plné beznaděje. Hlavní městoWaeddrynu vzkvétalo pod nepřetržitou vládou dvaadvaceti královen.

Dvaadvacet královen. Ta představa Kylarovi připadala divná, dokud si neuvědomil, že Máma K. vládne Sa’kagé a ulicím Cenarie víc než dvacet let.

„V jaké záležitosti přijíždíte?“ zeptal se strážný u brány a prohlížel si jejich vůz. Místní byli vyšší nežCenarijci a Kylar nikdy neviděl tolik modrých očí a světlých vlasů, od téměř bílých po ohnivě rudé.

„Nakupuji a prodávám léčivé byliny. Přijeli jsme si tu otevřít lékárnu,“

řekl Kylar.

„Odkud?“

„Z Cenarie.“

Strážný zvážněl. „Slyšel jsem, že je to tam teď hodně zlé. Pokud si chcete otevřít obchod na jižním břehu,buďte opatrní. Tam dole je dost drsné sousedství…“ zarazil se, když si všiml jizev v Elenině tváři.

Kylar se rozčílil rychleji, než by považoval za možné. Eleniny jizvy byly tím jediným, co kazilo její jinakdokonalou krásu. Úsměv, hluboké hnědé oči, které popíraly nudnou jednoduchost slova hnědý, oči, jež by dokázal popsat jen básník a velebit by je mohla legie věhlasných bardů, pleť, která žadonila o dotek, akřivky, jež ho vyloženě vyžadovaly. Jak mohl přes to všechno vidět jen jizvy? Ale neřekl nic, abynevyprovokoval scénu. Strážný zamrkal.

„Ehm, pokračujte,“ vyzval je.

„Děkuji.“ Caernarvonské Sa’kagé se Kylar nebál. Tady se Sa’kagé držela při zemi, přepadání, vybíráníkapes, pouliční prostituce, sázky na psí zápasy a býčí štvanice. Některé nevěstince a hráčská doupatadokonce fungovaly, aniž by s ní byly propojeny. Pouliční gang, ve kterém Kylar strávil dětství, bylorganizovanější než místní zločin.

Projížděli městem a zírali na jeho obyvatele a okolí jako venkovští balící.

Caernarvon se rozkládal na soutoku Rudé řeky, Ostružnice a řeky Wy a jeho ulice byly plné obchodů a lidí, co v nich utráceli peníze. Projeli kolem siláckého Sethiho s olivovou pletí v krátkých volných kalhotách a bílé tunice, minuli rusovlasé Ceurany se dvěma meči, kteří měli podivný zvyk vplétat si do vlasůrůznobarevné kadeře, pár Ladešianů, a dokonce i Ymmuriho s mandlovýma očima. Využili toho ke hře,nenápadně na ně ukazovali a snažili se uhodnout, odkud pocházejí.

„Co tenhle?“ zeptala se Uly a ukázala na nevýrazného muže v prostém vlněném oblečení. Kylar sezamračil.

„Ano, předveď se, ostrostřelče,“ ušklíbla se na něj škodolibě Elene. „A ty neukazuj, Uly.“ Muž nemělžádné charakteristické rysy. Bez tetování, tunika a kalhoty typické pro Caernarvon, nakrátko střiženéhnědé vlasy, žádný modainský patricijský nos, prostě nic zvláštního, dokonce i jeho lehce opálená kůžemohla patřit půl tuctu národů. „Aha,“ řekl nakonec Kylar.

„Alitaeran.“

„Dokaž to,“ vyzvala ho Elene.

„Jedině Alitaerané vypadají tak arogantně.“

„Nevěřím ti.“

„Zeptej se ho,“ vyzval ji Kylar.

Elene zavrtěla hlavou a opřela se, najednou se ostýchala.

„Hej, pane!“ zavolala Uly, když kolem něj jejich vůz projížděl. „Odkud jste?“

„Uly!“ okřikla ji zahanbeně Elene.

Muž se otočil a napřímil v celé své výši. „Zdraví tě Alitaera, s Boží milostí nejmocnější národ celého

Midcyru.“

„Myslel jsi bohy,“ ozval se Waeddrynec, se kterým smlouval.

„Ne, protože na rozdíl od vás waeddrynských psů Alitaerané říkají, co si myslí,“ prohlásil obchodník a během chvilky se začali hádat o náboženství a politice a na Uly zapomněli.

„Jsem prostě úžasný,“ ušklíbl se Kylar.

Elene zabručela. „Pravděpodobně ty sám jsi Alitaeran.“

Kylar se zasmál, ale to „pravděpodobně“ mu zhořklo v ústech.

Pravděpodobně, protože byl gildovní krysa. Sirotek, možná dítě otroků.

Narozdíl od Alitaerana nemohl ani hádat, odkud jeho rodiče pocházeli. Nebo proč se ho vzdali. Zemřeli?

Žili? Byli důležití, jak snil každý sirotek?

Zatímco Jarl pilně sháněl pence, aby se dostal z gildy, Kylar snil o tom, co mohlo jeho vznešené rodiče donutit, aby se ho vzdali. Bylo to zbytečné a bláhové, myslel si, že už ho to dávno přestalo trápit.

Otci se nejvíce přiblížil Durzo, a Kylar se stal tím, koho každý zatracuje.

Otcovrahem. A teď byl tady, volné vlákno, které nebylo k ničemu přivázané vepředu ani vzadu.

Ne, to nebyla pravda. Měl Elene a Uly. A měl svobodu je milovat. Ta svoboda něco stála, ale vyplatilo se

to.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho Elene, v hnědých očích se zrcadlily obavy.

„Ano,“ řekl Kylar. „Dokud jsme spolu, je mi skvěle.“

Za pár minut opustili severní tržiště a zamířili hlouběji do přístavní čtvrti.

I tady byla většina budov z kamene, velká změna oproti Cenarii, kde byl kámen tak drahý, že se stavělo

ze dřeva a rýžového papíru. Místní výrostci se opírali o zdi domů, skladišť a mlýnů, otráveně je sledovali,když projížděli kolem, výrazy mladíků, co si chtějí něco dokázat.

„Jsi si jistá, že je to správná ulice?“ zeptal se Kylar. Elene sebou trhla. „Není?“

Kylar jel dál, ale na tom nezáleželo. Šest výrostků postávalo za chlápkem se zčernalými zuby arozcuchanou kšticí mastných černých vlasů. Mladíci sáhli pod schodiště a hromady odpadků pro zbraně.Byly to zbraně ulice obušky, nože a dlouhé řetězy. Chlápek je přivedl přímo před vůz a chytil uzdu nejbližšího koně.

„No, zlato,“ povzdechl si Kylar, „čas seznámit se s našimi přátelskými sousedy ze Sa’kagé.“

„Kylare, nezapomeň, co jsi mi slíbil,“ řekla Elene a chytila ho za ruku.

„Snad vážně nečekáš…“ otázku nedokončil, když uviděl pohled v jejích očích.

„Brý poledne,“ řekl jejich vůdce a plácl obuškem do dlaně. Zeširoka se usmál a ukázal jim dvě řady

černých zubů.

„Zlato,“ řekl Kylar, vůbec si ho nevšímal. „Tohle je jiné. Určitě to chápeš.“

„Ostatní lidé to dokáží vyřídit bez zabíjení.“

„Když to uděláme po mém, nikdo nezemře,“ slíbil Kylar.

Černozubec si odkašlal. Vypadalo to, že špína se stala nedílnou součástí jeho tváře, které dominovaly

černé zuby. „Omluvte mě, hrdličky, nerad ruším vaše…“

„Počkej,“ řekl Kylar tónem, který nepřipouštěl námitky. Pak se otočil zpátky k Elene. „Zlato.“

„Buď udělej to, co jsi slíbil, nebo to, co děláš vždycky,“ zamračila se Elene.

„To není žádné svolení.“

„Ne. Není.“

„Pardon,“ ozval se znovu chlápek. „Tohle…“

„Nech mě hádat,“ přerušil ho Kylar a napodobil jeho tón a přízvuk.

„Tohle je celnice a my vám musíte zaplatit za průjezd.“

„Tak nějak,“ připustil muž.

„Trefil jsem se?“

„Chtěl jsem se zeptat, hej, zavři tlamu! Já jsem Šedivej Tom a tohle je…“

„Tvoje ulice. Jasně. Kolik?“ zeptal se Kylar.

Šedivej Tom se zamračil. „Třináct stříbrných,“ řekl.

Kylar nahlas napočítal sedm mužů. „Počkat, nevyšplouchneš tak náhodou svoje ranaře? Každý dostane

jen jeden stříbrňák, a ty šest?“ zeptal se Kylar.

Šedivej Tom zbledl. Kluci se na něj vztekle podívali. Kylar měl samozřejmě pravdu. Příležitostní zlodějíčci.

„Dám vám sedm,“ rozhodl Kylar.

Vytáhl malý měšec a každému mladíkovi dal jeden stříbrný. „Tohle dostanete úplně bez námahy. Proč riskovat rvačku? Tom by vám stejně víc nedal.“

„Počkat,“ ozval se Tom. „Když nám je dal tak snadno, určitě jich má víc.

Pojďte, vezmeme si je.“

Ale mladíkům už to bylo jedno. Krčili rameny, potřásali hlavami a vraceli se zpátky ke svým zdem.

„Co to děláte?“ chtěl vědět Tom. „Hej!“

Kylar trhnul opratěmi a koně vyrazili vpřed. Tom uskočil stranou, aby ho neušlapali. Při dopadu sipodvrtnul kotník. Kylar si přetáhl ret přes zuby, aby vypadal jako bezzubý Tom, a bezmocně zamával rukama. Výrostci a Uly se rozesmáli.

10.

Noc strávili v hostinci, kde si je ráno našla Teta Mea a odvedla je bludištěm uliček do svého domu. Bylo jípřes čtyřicet, ale vypadala o deset let starší. Před téměř dvaceti lety se stala vdovou, krátce po narozeníjediného syna, Braena. Její manžel byl úspěšný obchodník s koberci a zanechal jí velký dům, ve kterémmohli Kylar a Elene zůstat tak dlouho, jak budou potřebovat. Teta Mea byla porodní bába a léčitelka snevýraznou tváří, zářivýma očima a rameny přístavního dělníka.

„Tak,“ řekla Teta Mea, když posnídali vejce a šunku, „jak dlouho jste manželé?“

„Skoro rok,“ řekl Kylar. Usoudil, že když začne s lhaním on, Elene v něm možná dokáže pokračovat. Elenebyla špatná lhářka. Podíval se na ni, a jistě, už se červenala.

Teta Mea to přičítala rozpakům a rozesmála se. „No, došlo mi, že jsi příliš mladá, abys byla pravoumatkou téhle mladé dámy. Jak jsi přišla k novému tátovi a mámě, Uly?“

Kylar se opřel a potlačit nutkání odpovědět za ni. Kdyby odpovídal za všechny, nejen že by vypadal jakoidiot, ale také by vzbudil podezření.

Někdy prostě musíte nechat kostky kutálet.

„Válka,“ hlesla Uly. Polkla, sklonila oči k talíři a víc k tomu neřekla. To vlastně nebyla lež a emoce v Ulyinětváři byly opravdové. Ulyina opatrovnice v bojích zemřela. Uly kvůli ní občas plakala.

„Byla na hradě, když došlo k převratu,“ řekla Elene.

Teta Mea odložila nůž a lžíci, v Caernarvonu ke Kylarově nelibosti vidličky nepoužívali. „Něco ti řeknu,Uly. My se o tebe dobře postaráme.

Budeš tu v bezpečí, a dokonce budeš mít vlastní pokoj.“

„I hračky?“ zeptala se Uly.

Když Kylar viděl Ulyin výraz plný naděje, zabolelo ho to. Holčičky by si měly hrát s panenkami, proč jsemUly nikdy panenku nekoupil?, ne lovit těla z řeky.

Teta Mea se zasmála. „I hračky,“ slíbila.

„Teto Meo,“ ozvala se Elene. „Už jsme toho od vás dostali tolik. Na hračky peníze máme a Uly můžezůstat u nás. Už jste…“

„Tohle nechci slyšet,“ zarazila ji Teta Mea. „Navíc vy dva jste prakticky novomanželé. Potřebujete conejvíc soukromí a nebesa jsou mi svědkem, že i Gavin a já jsme párkrát zorali pole, když jsme s jehorodiči sdíleli jedinou místnost v chatrči.“ Elene zrudla, ale Teta Mea pokračovala. „Ale hádám, že

jedenáctileté dívce by ty zvuky v noci asi neunikly. Mám pravdu?“

Teď zčervenal Kylar. Teta Mea se podívala na něj a pak na Uly, která se tvářila zmateně.

„Chcete mi říct, že jste ani jednou, co jste opustili Cenarii?“ nevěřila Teta Mea. „Jistě jste se párkrát ránovytratili, když Uly ještě spala? Ne? Ta cesta trvala jak dlouho, tři týdny? To musí být pro mladé jakověčnost. Dobrá.

Dnes odpoledne si Uly a já vyjdeme na pěkně dlouhou procházku. Postel ve vašem pokoji trochu vrže, alepokud si s tím budete dělat těžkou hlavu, Uly bratříčka nikdy mít nebude, co?“

„Prosím,“ žadonil Kylar a vrtěl hlavou. Elene ztuhla.

„Hmm,“ zabručela Teta Mea a podívala se na Elene. „Dobře. Pokud jste už se snídaní skončili, co

kdybychom se šli podívat za mým synem?“

Braen Smith pracoval v obchodě, který přiléhal k domu. Měl matčinu širokou nevýraznou tvář a mohutnáramena. Když za ním přišli, odhodil sudovou obruč, kterou zrovna tvaroval, na hromadu podobných a

stáhnul si rukavice. „Brý ráno,“ pozdravil.

Jeho oči se okamžitě obrátily k Elene. Rychlý pohled na její jizvy a pak až příliš uznalý na její vnady. Nebyl

to jen rychlý pohled nahoru a dolů, jakým se muži instinktivně dívají na každou ženu. To by Kylara až tak

nepobouřilo.

Šlo o něco víc. Prohlížel si Elene dlouho a klidně se jí při tom díval do očí.

Nebo spíš na hrudník.

„Rád vás poznávám,“ řekl Braen a natáhl ruku ke Kylarovi. Díval se na něj, odhadoval ho a hodnotil.Předvídatelně se Kylarovi pokusil rozdrtit ruku.

Troška Talentu se o to postarala. Bez náznaku napětí ve tváři nebo v předloktí Kylar sevřel monstróznítlapu a stiskl ji tak akorát, aby se skoro zlomila. O trochu víc a rozdrtil by mu každou kůstku v ruce. Pochvíli povolil a začal s mužem soupeřit, drsná dlaň proti drsné dlani, sval proti svalu, oči proti očím přestože k němu musel Kylar vzhlížet a Braen byl o třetinu těžší.

Strach se z Braenových očí vytratil a Kylar na něm poznal, že přemýšlí, jestli si sílu Kylarova sevření jennepředstavoval.

„Kylare,“ procedila mezi zuby Elene kvůli jeho předvádění. Ale Kylar oční kontakt nepřerušil. Něco se tustalo, a přestože to bylo primitivní, barbarské, malicherné a hloupé, stále to bylo důležité.

Elene neměla ráda, když ji někdo ignoroval. „Předpokládám, že si za chvíli začnete přeměřovat svoje…“zahanbeně zmlkla.

„Dobrý nápad,“ řekl Kylar, když kovář konečně pustil jeho ruku. „Co na to říkáš, Braene?“ Kylar si začal

rozepínat opasek.

Braen se naštěstí rozesmál. Ostatní se k němu připojili, ale Kylarovi se pořád nelíbil. A Braenovi senezamlouval on, Kylar to na něm poznal.

„No, rád jsem vás viděl,“ řekl Braen. „Mám teď velkou zásilku, co musím dodělat.“ Zakroutil hlavou a vzalsi kladivo, nenápadně si protahoval bolavé prsty.

Po zbytek rána a odpoledne jim Teta Mea ukazovala Caernarvon. Přestože byl větší než Cenarie, městonepůsobilo tak chaoticky jako Kylarův domov.

Většina ulic byla vydlážděná a dost široká, aby tu vedle sebe mohly najednou projet dva vozy a několik

chodců. Trhovci, co prostor umenšovali, byli potrestáni tak rychle, že jich to zkoušelo jen pár. Dav se vždy

rychle stáhl stranou, když projížděly dva vozy, ale tady se to považovalo za normální a stačilo to, protože

všechny vozy jezdily v šest palců hlubokých vyjetých kolejích ve dláždění. Dokonce i stoky na ulicíchvedly potrubím, v pravidelných intervalech do něj byly zasazené mříže, které odváděly nové splašky.Město kvůli tomu ani nebylo cítit jako město.

Hrad Caernarvon dominoval severnímu břehu. Kvůli namodralé žule se mu občas přezdívalo Modrý obr.Modré zdi byly hladké a ploché jako sklo, s výjimkou mnoha střílen a meurtriér nad branou, kterými se lil

vroucí olej.

Před dvěma sty lety, vyprávěla Teta Mea, udrželo osmnáct mužů hrad celých šest dní proti pětitisícovépřesile.

V okolí hradu se samozřejmě nacházely největší domy. Čím víc jste se blížili k dokům, tím bylo městošpinavější a zalidněnější. Jako všude na světě se šlechtici snažili žít co nejdál od ostatních a všichni ostatní

se snažili žít co nejblíže šlechticům. Tady se však zdálo, že hranice není stanovená, na rozdíl odcenarijské chudiny, která byla zákonem připoutána k západnímu břehu Plithu. Ti, co si vydělali dostpeněz, se tu mohli přestěhovat. Možnost povýšení jako by vlévala energii do celého města.

Caernarvon byl zlatem pravým i lesklým, kočičím. Jeho neřestí byla hamižnost. V jeho představivosti bylkaždý místní obchodník císařem budoucího obchodního impéria. Cenarie byla dusivá, páchnoucí dekabeznaděje. Jejím hříchem byla závist. Tam nikdo impéria nebudoval. Tam si jen chtěli urvat kousek z

majetku toho druhého.

„Jsi podivně tichý,“ řekla Elene.

48

„Je to tady jiné,“ řekl Kylar. „Cenarie byla nemocná dřív, než přišli Khalidořané. Tady je to lepší. Myslím,že bychom se tu měli usadit.“

Bohové, chystám se stát jedním z těch obchodníků, kterými jsem vždycky opovrhoval. Ne že by měl velké

ambice. Bylinkářství a léčení bylo to jediné, co kromě zabíjení uměl. O tomhle se mu nikdy ani nesnilo. Očem by měl snít? O otevření druhého obchodu? O ovládnutí městského obchodu s bylinami? Jednou užosud země v rukou držel, mohl všechno změnit zradou, kdyby zabil muže, kterého nakonec zabít stejněmusel.

Kdybych to udělal, Logan by stále žil…

Jak je Teta Mea vedla zpátky domů, snažil se donutit mysl, aby vklouzla do obchodnických kolejí. Ve voze

měl schovanou menší sumu zlata a na něm celé jmění v bylinách. Když je cestou sem okradli, bandité ani

nepoznali, co můžou ukrást.

„No, dům je na konci téhle ulice,“ řekla Teta Mea. „Braen ve městě nakupuje zásoby. Uly a já si zajdemekoupit nějaké sladkosti a vy dva tak budete mít příležitost se zase trošku navzájem poznat.“ Mrkla naKylara, zatímco Elene zrudla, ale obličej Tety Mey pak potemněl. „Co je to?“ zeptala se.

Kylar se podíval k domu. Stoupaly tam chuchvalce dýmu a rychle houstly.

Přidal se k davu, který se hnal k domu Tety Mey, ve městě oheň představoval tak velkou hrozbu, žekaždý popadl vědro a běžel pomáhat, ale když se tam dostali, celou stodolu už zachvátily plameny. Bylopříliš pozdě cokoliv zachraňovat. Lidé polévali vodou okolní budovy, zatímco Kylar beze slova objímal

Elene a Uly.

Stodola úplně shořela. Dva jejich koně a starý mezek Tety Mey skončili jako páchnoucí hromadyohořelého masa. Z vozu skoro nic nezůstalo. Žhář našel ukrytou truhlici se zlatem. Bohatství v bylináchodlétlo s kouřem.

Zůstala jen dlouhá úzká bedna připevněná k zadní nápravě vozu. Zámek byl nedotčený. Kylar ji otevřel auvnitř leželo wetboyské šedé oblečení a jeho meč Odplata, vše nedotčené, ani to nepáchlo kouřem, a

vysmívalo se to jeho bezmocnosti.

49 11.

„Špatné zprávy, Vaše Svatosti,“ oznámil Neph Dada, když vstupoval do Bohokrálovy ložnice. Mladá

cenarijská šlechtična jménem Magdalyn Drakeová byla přivázaná k posteli a kňučela přes roubík, ale ona iBohokrál byli stále oblečeni.

Garoth seděl na posteli vedle ní. Hladil ji nožem po odhaleném lýtku. „O

co jde?“

„Jedna z našich špionek v Kapli, Jessie al’Gwaydin, je po smrti.

Naposledy ji viděli ve vesnici Torrasova Zátočina.“

„Zabil ji Temný lovec?“

„Předpokládám to. Náš muž řekl, že Jessie toho tvora plánovala studovat,“ řekl Neph.

„Takže vešla do lesa a nikdy nevyšla ven.“

„Ano, Vaše Svatosti,“ potvrdil Neph. Promnul si shrbená záda, jako by ho bolela. To Bohokráli připomnělo

nejen jeho věk, ale i břemeno, které Neph v jeho službách nosil.

Bohokrál prudce zarazil nůž tak vysoko do matrace mezi Magdalyninýma nohama, až si Neph myslel, že

dívku pobodal. Vyjekla přes roubík a trhla sebou, snažila se utéct. Garoth si toho nevšímal a rozřízl jí sukni

až k lemování, do vzduchu vylétlo peří.

A náhle byl znovu klidný. Nechal nůž zaražený v matraci, urovnal rozříznuté šaty a něžně dívce položil

ruku na holé stehno. Nekontrolovatelně se třásla.

„Je tak těžké dostat špiona do Kaple. Proč neustále pokračují v zahazování svých životů, Nephe?“

„Ze stejného důvodu, proč se k nám přidali, Vaše Svatosti. Ambice.“

Garoth se na vürdmeistera unaveně podíval. „To byla řečnická otázka.“

„Mám však i dobré zprávy,“ řekl Neph. Trochu se narovnal, zapomněl na svá záda. „Zajali jsme

ladešianského barda jménem Aristarchos. Myslím, že byste ho chtěl osobně vyslechnout.“

„Proč?“

„Protože jsem ho Viděl a to, co jsem viděl, bylo velmi pozoruhodné.“

Garoth přimhouřil oči. „Ven s tím.“

„On věří, že spatřil nositele ka’kari. Černého ka’kari.“

*

„Přestaň se na mě dívat!“ zasupěl Stephan. Byl to tlustý obchodník s látkami, zhrzený milenec, kterýpřísahal, že by mohl Vi sdělit, kdo je Shinga. Shinga tedy byla žena, nebo Stephanovi pramálo záleželo natom, čí políčko zoře, protože právě taková byla jeho cena za informaci.

Vi ležela pod ním. Pohybovala se s obratností atleta a schopnostmi kurtizány vyučené u samotné Mámy K., ale její oči byly naprosto chladné.

Nesténala, nedělala grimasy. Nepředstírala rozkoš a to Stephanovi dělalo problémy. Jako většina mužů bylze tří čtvrtin z keců a z jedné čtvrtiny z ptáka. V tuhle chvíli o trochu méně než ze čtvrtiny.

Odvalil se a proklel svou ochablost. Byl zpocený a páchl drahými oleji. Vi si nedokázala pomoci a

blahosklonně se usmála. „Myslela jsem, že si aspoň trochu užijeme,“ řekla.

Jeho tvář zrudla a ji napadlo, proč ho vlastně uráží. Nijak se nelišil od jiných mužů a ona stále potřebovala

zjistit, co jí může říct. Tímto to jenom prodlouží.

„Rozpusť si vlasy,“ řekl.

„Na vlasy zapomeň.“ Nyse, to nemůžou nechat na pokoji alespoň je?

Překulila se a zavrtěla boky, natáhla se Talentem a chytila ho. Pak mu na to pomohla zapomenout.

Když jí bylo patnáct, mistr Gibbet ji přivedl k Mámě K. a kurtizána se dívala, když ji šoustal. Pak řekla:

„Dítě, ty šoustáš, jako bys vůbec nic necítila. Je to tak?“

Mámě K. se nedalo lhát, Vi se proto přiznala. Sex jí nic neříkal. „No,“

řekla Máma K., „nikdy nebudeš nejlepší, ale to není nic, s čím bychom si nemohly poradit. Sexuální magie

je nejstarší magií. S tvým poprsím a Talentem, co máš, z tebe stále můžu udělat něco zvláštního.“ Tak Vi

použila své schopnosti, šeptem toho vyžilého idiota proklínala, slova nemusela odpovídat jejím

záměrům, ale jako každá Talentovaná žena musela při používání svých schopností mluvit.

Stephan zasténal jako tupé zvíře a za chvilku se udělal. Zatímco byl ještě omámený, otřela se do jeho

drahého pláště a se zkříženýma nohama se posadila na postel, oděná do své zbroje nahoty.

„Řekni mi to, tlusťochu,“ vyzvala ho a dívala se na jeho bledé špeky s takovou nechutí, až se zahanbeně

přikryl.

„Při všech bozích, musíš…“

„Pověz mi to.“

Stephan si zakryl oči. „Používal poslíčky. Věděli, že mají chodit do mého domu. Někdy jsem zaslechl pár

slov, ale on byl vždycky tak opatrný. Těch 51

pár dopisů, co dostal, spálil a s poslíčky si vždycky chodil promluvit ven. Ale tu noc, co došlo k inv…

osvobození, si poslíčka zavolal a napsal mu dopis.“

Stephan si vzal deku a zabalil se do ní, než odešel ke stolu. Zvedl z něj list ceuranského rýžového papíru a

podal jí ho. Byl prázdný.

„Podrž ho proti světlu,“ poradil jí.

Vi podržela papír před lampou a uviděla v něm slabě vytlačená písmena.

„Zachraň Logana Gyra,“ četla uhlazené drobné písmo, „a dívku a zjizvenou ženu, bude-li to možné. Tváodměna překoná nejdivočejší sny.“ Místo jména to podepsal dvěma symboly, jedním tahem nakreslené,zpola zavřené oko ohraničené hvězdou a vedle devíticípá hvězda. První glyf označoval Sa’kagé, druhý byl

znakem Shingy. Dohromady znamenaly, že držitel dopisu má k dispozici všechny zdroje Sa’kagé.

„Potom odešel,“ řekl Stephan. „A nikdy se nevrátil. Řekl jsem mu, že ho miluji, a on se na mě ani

nepodíval.“

„Jeho jméno, tlusťochu. Řekni mi jeho jméno.“

„Jarl,“ hlesl. „Bohové mi odpustí, Shinga je Jarl.“

*

V jednom z nejchudších bezpečných domů, temném a plném krys a švábů jako všude v Doupatech, se

Máma K. a Jarl setkali s mrtvým mužem.

Usmíval se, když se došoural do pokoje. Pravou nohu měl v dlaze, takže nemohl ohýbat koleno, a praváruka mu visela v závěsu. Obvazy na lokti prosakovala krev. Měl berlu, ale místo aby si ji vrazil dopodpaždí, držel ji v pravé ruce. Zraněný loket mu bránil používat berlu na straně, na které si to jehokoleno vyžadovalo, takže spíš poskakoval, než kulhal. Měl nakrátko střižené šedé vlasy, byl to postaršímuž, ale šlachovitý a silný, a přestože měl ztrhaný a našedlý obličej, usmíval se.

„Gwinvere,“ řekl. „Rád vidím, že alespoň k tobě byla léta shovívavá.“

Usmála se, a místo aby okomentovala jeho zevnějšek, vypadal, jako by spal ve škarpě, jeho drahéoblečení bylo umazané a páchl, řekla: „Ráda vidím, že jsi nepřišel o svůj výmluvný jazyk.“

Brant Agon dohopsal k židli a posadil se. „Přišel jsem oznámit svou demisi a tak.“

„Brante, tohle je Jarl, nový Shinga. Jarle, tohle je baronet Brant Agon, bývalý lord generál Cenarie.“

„Co pro vás mohu udělat, lorde generále?“ zeptal se Jarl.

„Jste příliš laskavý. Nejsem nic víc, než teď vidíte. Vypadám jako žebrák a přišel jsem žebrat. Ale já jsemvíc než obyčejný žebrák. Bojoval jsem na každé hranici, kterou tahle země má. Bojoval jsem v duelech.

Vedl jsem 52

skupinky o dvou mužích a také tažení s pěti tisíci muži. Vás čeká boj.

Khalidor rozprášil naši armádu, ale moc v Cenarii drží Sa’kagé a Bohokrál to ví. Zničí vás, pokud ho vynezničíte dřív. Potřebujete válečníky, a já válečník jsem. Wetboyové mají své místo, ale všechnonezvládnou, a jak jste viděli před pár týdny, mohou všechno ještě zhoršit. Já na druhou stranu dokážuzařídit, aby si vaši muži počínali efektivněji a disciplinovaněji a naučili se lépe zabíjet. Jen mě někde uložte

a dejte mi velení.“

Jarl se na židli opřel a sepjal prsty. Dlouho se na Branta Agona díval.

Máma K. se přinutila mlčet. Byla Shingou velmi dlouho a velice riskovala, že Jarl šlápne vedle, ale už serozhodla. Ať si Jarl vezme tenhle život, moc a šedé vlasy. Pomůže mu, až už její pomoc potřebovat

nebude.

„Proč jste tady, lorde Agone?“ zeptal se Jarl. „Proč já? Terah Graesinová má armádu. Být po vašem,Sa’kagé by vyhladili už před lety.“

„Slyšeli jsme, že tě zabili při převratu,“ ozvala se Máma K.

„Roth Ursuul mě ušetřil,“ přiznal hořce Brant. „Jako odměnu za mou hloupost. Byl to můj nápad, že si

Logan Gyre vezme Jenine Gunderovou.

Myslel jsem, že když zajistím královskou linii, převratu zabráním. Místo toho jsem Logana a Jenine

odsoudil k smrti.“

„Khalidor by je nikdy naživu nenechal,“ připomněla mu Máma K. „Pro Jenine to vlastně bylo milosrdné.Nemohli ji odvést jako Ursuulovo pobavení a zvěsti, co jsem slyšela…“

„V každém případě,“ přerušil ji Agon, který nechtěl slyšet žádné rozhřešení, „jsem se odplížil pryč. Kdyžjsem se dostal domů, zjistil jsem, že mi odvedli ženu. Nevím, jestli je naživu nebo je jedním z těch

‚pobavení‘.“

„Och, Brante, je mi to tak líto,“ vydechla Máma K.

Pokračoval, aniž by se na ni podíval, ve tváři nehnul svalem. „Rozhodl jsem se, že budu žít a buduužitečný, Shingo. Šlechtické rody chtějí bojovat v regulérní válce. Vévodkyně Graesinová se domnívá, žemrkne a vydláždí si tak cestu k trůnu. Nemají vůli vyhrát. Já ano, a myslím, že i vy. A pokud selžu, zabijuaspoň co nejvíc Khalidořanů.“

„Nabízíš mi své služby, nebo partnerství?“ chtěl vědět Jarl.

„Nenabízím ani krysí prd,“ prohlásil Brant. Odmlčel se. „A o krysích prdech toho teď vím víc, než bych sikdy pomyslel. Pokud vyhrajete, pravděpodobně usoudíte, že jsem nebezpečný, a zabijete mě.“ Brant setrpce usmál. „Ale to mě v tuhle chvíli neznepokojuje.“

„To vidím.“ Jarl si prsty prohrábl drobné černé copánky, přemýšlel. „O

tvou oddanost se nebudu s nikým dělit, Brante. Budeš sloužit mně a jenom mně. Máš s tím problém?“

„Každý, komu jsem kdy přísahal, je po smrti,“ řekl Brant. Pak pokrčil rameny. „Možná s výjimkou mé

ženy. Mám ale pár otázek. Pokud jsi nový 53

Shinga, kdo byl ten starý? Je stále naživu? Na kolika frontách tuhle válku povedeme?“

Jarl mlčel.

„Já jsem starý Shinga,“ přiznala Máma K. „Odešla jsem na odpočinek a Jarl mě k tomu nedonutil.Připravovala jsem ho na to roky, ale události se nám vymkly z rukou. Doupata jsou srdcem naší síly,Brante, a právě teď umírají. Už máme problém s hladomorem, a jako další přijdou nemoci.

Bohokráli je jedno, co se tady stane. On zatím ještě ani nesestavil vládu.

Chceme-li přežít, a tím my nemyslím jen Sa’kagé, ale i Cenarii a každou ztrápenou duši v Doupatech všechno se musí změnit. Stále dokážeme dostat naše vozy a lodě do města, strážní náklad zkontrolujíkvůli zbraním a řeknou si o úplatek, ale to přežijeme. Nepřežijeme však, že každý druhý vůz s jídlem, co

projede, vyrabují. Lidé hladoví a nejsou tu stráže, které by krádežím zabránily, a pokud vyrabují jeden

vůz, můžou vyrabovat všechny.

Jestli k tomu dojde, obchodníci už sem nic nepošlou. Pak všichni zemřeme.

Tak daleko ještě nejsme, ale blížíme se k tomu.“

„Tak co se s tím chystáte udělat?“ zeptal se Brant.

„Chystáme se ustanovit stínovou vládu. Mě každý zná,“ řekla Máma K.

„Můžu najmout ranaře, co ochrání vozy, mohu rozhodovat spory a můžu řídit výstavbu bezpečných

domů.“

„To z tebe udělá cíl,“ upozornil ji Brant.

„Cíl jsem tak jako tak,“ řekla Máma K. „Ztratili jsme několik wetboyů a tím nemyslím, že jsou mrtví.

Wetboyové skládají přísahu, která je magicky zavazuje k poslušnosti Shingovi. Bohokrál to pouto zlomil.Zjistila jsem, že Hu Gibbet Bohokráli řekl, kdo jsem. Garoth nevěří, že by žena mohla být Shingou, prototeď hledá pravého. Ale možná si to jednoho dne rozmyslí, ať už budu veřejně vystupovat nebo zůstanuve stínech. Nemohu to ovlivnit, tak můžu klidně dělat to, co je zapotřebí.“

Máma K. byla stejně klidná jako každý veterán, co se chystá do bitvy.

Poznala, že to Branta Agona ohromilo.

„Řekni, co mám udělat,“ vyzval ji Brant.

„Ty si vybereš několik mých mužů a uděláš z nich lovce čarodějů,“

pověděl mu Jarl. „Potom chci, abys připravil obranu pro případ, že by armáda vtrhla do Doupat.Khalidořané mají na svojí straně čaroděje, vojáky a několik našich nejlepších lidí. Jediný důvod, proč jsem

stále naživu, je ten, že neví, kdo jsem. Ale vítej na palubě.“

„Bude mi potěšením,“ uklonil se Brant Agon, kvůli jeho zraněním to vypadalo dost neohrabaně, anásledoval velkého bodyguarda ze dveří.

Když odešel, Jarl se otočil k Mámě K. „Neřekla jsi mi, že se znáte.“

„Nemyslím si, že bych kdy Branta Agona znala,“ odvětila.

54

„Odpověz na otázku.“

Přes rty jí přeletěl nepatrný náznak úsměvu, pobavený a trochu hrdý, že Jarl přebral vedení. „Před třicetilety se do mě Brant zamiloval. Byla jsem naivní. Myslela jsem si, že ho miluji taky, a zničila jsem ho.“

„Milovala jsi ho?“ zeptal se Jarl, nezjišťoval, co se tenkrát stalo. Otázka dokazovala, že si Máma K. za

nástupce vybrala správného muže. Jarl byl schopen najít trhliny. Ale obdivovat jeho dovednosti byla jedna

věc a podřídit se jim druhá.

Na tváři se jí objevil úsměv, který však nedosahoval k jejím očím. Jarla to neoblaflo ani na vteřinu, povšech těch letech byla maska čistě reflexivní.

„Nevím. Nepamatuji si. Co na tom záleží?“

12.

„Říká se, že Gaelan Plamen hvězd hodil modré ka’kari do moře a stvořil tak Tlaxinský maelstrom,“ řekl

Neph Dada. „Je-li tomu tak, mohlo by tam stále být, ale nemám tušení, jak bychom ho vyzvedli.

Bílé se ztratilo před šesti sty lety. Kdysi jsme se domnívali, že je v Kapli, ale vaše babička to vyvrátila.Zelené odnesl Hrothan Lamželezo do Ladeše a ztratil. Ověřil jsem si, že Hrothan do Ladeše dorazil přednějakými dvě stě dvaceti lety, ale nic víc jsem o něm nenašel. Stříbrné se ztratilo za Stoleté války a můžebýt kdekoliv od Alitaery po Ceuru, pokud ho Garric Stínobijec nezničil. Červené hodil do nitra Horypopelavého větru, dnešní sopky Tenji v Ceuře, Ferric Ohnivé srdce. O hnědém se tvrdí, že je ve školeTvůrců v Osseinu, ale já o tom pochybuji.“

„Proč?“ zeptal se Garoth Ursuul.

„Nemyslím si, že by odolali a nepoužili ho. Po ovládnutí země by se tihle ubozí Tvůrci v jednom úderusrdce stali stokrát mocnějšími. Něco, co by Vytvořili, by se tu dřív nebo později objevilo, a bylo by jasné,že kdosi Tvořil na úrovni starých časů. K tomu nedošlo. Buďjsou mnohem méně ambiciózní, než bychpovažoval za možné, nebo u nich prostě není. Podle jiného zdroje je svázáno s Modrým obrem, hradem

v Caernarvonu. To považuji za pouhé naparování. Nebylo by to příliš chytré místo, kam schovávat

ka’kari.“

„Máme ale solidní stopu na červené, ne?“

55

„Když vürdmeister Quintus procházel Ceurou, tvrdil, že erupce sopky Tenji jsou alespoň zčásti magické.Ale problém s ním a s modrým je ten, i kdybychom se k nim dostali, že jsou tu značné pochybnosti, zdapo tak dlouhém vystavení mocným elementárním silám zůstala nedotčená.“

„Příliš mi toho nedáváš, Nephe.“

„Tohle není jako sbírat mušle.“ Jeho hlas zněl úlisně.

„Hluboká myšlenka,“ povzdechl si Garoth. „A černé?“

„Jen šeptanda. Ani v nejstarších knihách nic není. Pokud je to, co jsem Viděl, pravda a Ladešian nás jen

nezkoušel zmást, jde o nejlépe střežené tajemství, o jakém jsem kdy slyšel.“

„Není to snad podstata tajemství?“ zeptal se Garoth. „Co?“

„Přiveď mi našeho ladešianského zpěváčka. A budu potřebovat nějaký Prach.“

*

Elene chtěla, aby meč prodal. Posledních deset nocí hráli své role jako dřevěné loutky. Až na chvíle, kdy i

loutky hrály odlišné role.

„Vždyť se na něj ani nepodíváš, Kylare. Jen tam leží v bedně pod postelí.“

Její hnědé obočí se srazilo, vytvořilo malou ustaranou vrásku, kterou Kylar dobře znal.

Seděl na posteli, mnul si spánky. Už ho to unavovalo. Všechno ho unavovalo. Opravdu čekala, že jí

odpoví? Jistěže na to čekala. Byla to jen slova a promarněný vzduch. Proč ženy vždycky věří, že seproblém vyřeší mluvením? Některé spory byly jako mrtvoly. V horkém větru hnily a šířily kolem sebenemoci. Lepší je pohřbít a pokračovat dál.

Jako Durza. Žrádlo pro červy.

„Byl to meč mého mistra. Dal mi ho,“ řekl Kylar, jen mu to chvíli trvalo.

„Tvůj mistr ti dal spoustu věcí a bití nebylo to nejhorší. Byl to zlý člověk.“

To v něm rozdmýchalo vztek. „Ty o Durzo Blintovi nic nevíš. Byl to velký muž. Zemřel, aby mi dal šanci…“

„Dobře, dobře! Promluvme si o tom, co víme,“ řekla Elene. Znovu měla slzy na krajíčku, zatracená ženská.

Byla stejně frustrovaná jako on. Že se ho slzami nesnažila zmanipulovat, to ještě zhoršovalo. „Jsme namizině. Přišli jsme o všechno a Teta Mea a Braen toho kvůli nám také hodně ztratili. Máme prostředky, skterými to můžeme napravit, a oni si to zaslouží. Je to naše vina, že jim ti pobudové zapálili stodolu.“

„Myslíš tím moje chyba,“ hlesl Kylar. Slyšel Uly, jak ve svém pokoji pláče. Slyšela přes zeď jejich křik.

Kdyby to se Šedivým Tomem vyřídil po svém, ten chlap by se bál přiblížit k domu Tety Mey na pět bloků.Kylar hudbu ulice znal. Mluvil jazykem těla, drnkal na struny zastrašování, zpíval o strachu v lidskýchsrdcích. Tu hudbu znal a miloval ji. Ale noty písní, které ho Durzo Blint naučil, nebyly přesně dané. Nebyla

tu žádná kompozice, zdůrazněná antiteze nebo harmonická syntéza. Tahle hudba to nebyla. Hudbalogiky byla pro ulici příliš vznešená a jemná, její odstíny byly falešné.

Kdykoliv zazněl wetboyský leitmotiv, bylo jím utrpení, protože bolesti rozumí každý. Bylo to brutální, alene bez jemných nuancí. Kylar by se dokázal vypořádat se všemi šesti pouličními rváči i Šedivým Tomem,aniž by prozradil svůj Talent. Nechal by mladíky ohromené a plné modřin. Torna by Kylar zranil. Jak moc,to by záleželo jen na Tomovi. Ale i kdyby ho Elene nechala, mohl se před ní takhle ukázat? Co kdyby si

všimla, že se mu to líbí?

Podíval se jí do tváře, byla tak překrásná, až se přistihl, že pomrkává skrze slzy.

O co tady sakra jde?

„Proč nepřeskočíme všechny tyhle blbosti, kdy já řeknu, že ten meč má nevyčíslitelnou hodnotu, a tyřekneš, že to znamená, že bychom měli dost na otevření obchodu, a já řeknu, že to prostě nemůžuudělat, ale nevysvětlím proč, pročež mi ty řekneš, že ve skutečnosti chci být wetboyem a ty mě jenombrzdíš, a pak začneš plakat. Tak proč prostě nezačneš rovnou plakat, já tě pak obejmu a budeme sehodinu líbat, ale ty mě nenecháš pokračovat a lehce usneš, zatímco já tu budu ležet vzhůru s bolavýmakoulema? Mohli bychom rovnou přeskočit k té líbací části? Protože jediná část našeho podělaného života,kterou si užívám, je ta, kdy si myslím, že se bavíš stejně jako já, a těším se, že se spolu možná v nocivyspíme. Co na to říkáš?“

Elene to prostě přijala. Viděl, jak se jí do očí nahrnuly slzy, ale plakat nezačala.

„Říkám ti, že tě miluji, Kylare,“ řekla tiše Elene. Její tvář se uvolnila a znepokojená vráska zmizela. „Já vtebe věřím a budu za tebou stát, ať se stane cokoliv. Miluji tě. Slyšíš? Miluji tě. Nechápu, proč ten mečnechceš prodat…“ nadechla se, „ale dokážu to přijmout. V pořádku? Už s tím znovu nezačnu.“

Tak teď byl opravdový bastard. Seděl na bohatství, místo aby ho použil k zaopatření své ženy a dcery apomohl rodině, která kvůli němu trpěla. Ale ona se to chystala přijmout. Jak vznešené. Nejhorší na tombylo, že věděl

sakra, věděl to, protože do ní vždycky viděl, že nebude taková mrcha, co se 57

odvolává na morálku. Snažila se udělat dobrou věc. Tím byl rozdíl mezi nimi ještě zřetelnější.

Ona mě nezná. Myslí si, že mě zná, ale není tomu tak. Přijala mě v přesvědčení, že Kylar je jen starší amnohem méně špinavá verze Azotha. Já nejsem špinavý, jsem zkažený. Zabíjím lidi, protože se mi to líbí.

„Pojď do postele, miláčku,“ poprosila ho Elene. Svlékala se a její hruď dmoucí se pod košilkou, křivkyboků a dlouhé nohy v něm jako vždy rozpálily oheň. Její pleť zářila ve světle svíčky a jeho oči se upnuly k

jedné bradavce, když svíčku sfoukla. On už se do spodního prádla svlékl a toužil po ní. Dychtil po ní takmoc, až se začal třást.

Lehl si, ale nedotkl se jí. Ka’kari ho proklelo dokonalým zrakem, který pronikl i temnotou. Proklelo,

protože ji stále viděl. Viděl bolest v její tváři.

Jeho chtíč byl jako řetěz a on byl otrok, hnusilo se mu to, proto se ani nepohnul, když se otočila a dotklase ho. Převalil se na záda a zíral do stropu.

Vypadá to, že jsem přeskočil úplně všechno a dostal se rovnou k části s bolavýma koulema.

Neměl bych tu být. Co to dělám? Vrahům štěstí nepřísluší. Nemůžu se změnit. Jsem k ničemu. Nejsemnic. Bylinkář bez bylin, otec, který není otcem, manžel, který není manželem, vrah, co nezabíjí.

Ten meč jsem já. Proto se ho nemohu vzdát. Takový jsem já. Meč v pochvě stojící celé jmění a zahrabanýna dně truhly. Hůř než zbytečný. Jsem odpad.

Posadil se, pak vstal. Natáhl se pod postel a vytáhl úzkou truhlu.

Elene se vztyčila, když se začal navlékat do wetboyského šedého obleku.

„Miláčku?“

Oblékl se během chvilky, Blint s ním cvičil dokonce i tohle, přivázal si k pažím a nohám nože, schovalsadu paklíčů a skládací kotvičku zavěsil na záda, urovnal záhyby šedých šatů, aby ztlumil veškerý hluk,připoutal si Odplatu k zádům a natáhl si černou hedvábnou masku.

„Miláčku,“ zeptala se Elene staženým hlasem, „co to děláš?“

Nevyšel ze dveří a nesešel po schodišti. Ne, dnes v noci ne. Místo toho otevřel okno. Vzduch příjemněvoněl. Svobodou. Pořádně se nadechl, natáhl ho do plic a zadržel ho tam, jako by tu svobodu v sobě mohl

polapit.

Uvědomil si ironii té myšlenky a najednou ho všechen vydechl. Pak se na ni podíval.

„To, co vždycky, lásko,“ řekl Kylar. „Chystám se všechno zkazit.“

Probudil Talent a skočil do noci.

*

58

Ferlu Khaliovi přidělili další podělanou službu. Poté co celou jeho jednotku povraždili při invazi, vybírali hopro každý nepříjemný úkol

shazování těl z vratkého, napůl spáleného mostu, pomáhání kuchařům s nošením zásob do hradu ameisterům s budováním nové Bohokrálovy zdi kolem města, dvojité i trojité služby na hlídce, a nikdy honevybrali na úkoly jako hlídání Vandenského mostu, kde stráže při každé směně dostávaly úplatky ve výšitýdenního platu za to, že jen nechaly projít pár lumpů. A teď tohle.

Znechuceně se na vězně podíval. Byl to tlusťoch s měkkýma rukama jižanského šlechtice, přestože nosil

rudou bradku podle khalidorské módy.

Nos měl křivý a obočí vypadalo jako kartáč. Zíral na Ferla s neskrývaným strachem.

Ferl by s ním neměl mluvit. Ferl by neměl vědět, kdo to je. Ale od začátku z toho měl špatný pocit, už odchvíle, kdy mu kapitán řekl, že ho chce vidět vürdmeister. Vyžádal si výslovně jeho. Okamžitě se mu měl

hlásit.

Něco takového nechtěl slyšet žádný Khalidořan. Ferl si myslel, že to souvisí s jeho malým suvenýrem,mečem s jílcem ve tvaru dračí hlavy, který sebral na mostě. Proto ho však vidět nechtěli, ale i tak simálem nadělal do kalhot, když zjistil, že mluví se samotným lodrikarským vürdmeisterem Nephem Dadou.

Žádný vürdmeister nebyl normální, ale Neph byl děsivý dokonce i na vürdmeistera. Ferl zíral na dvanáctzauzlovaných provázků reprezentujících shu’ras, kterých Neph dosáhl, po celou dobu, co s ním mluvil.Příliš se bál podívat se mu do tváře.

Neph Ferlovi, a jen Ferlovi, přidělil tenhle úkol. Měl zakázáno mluvit o něm s ostatními vojáky, po dobutrvání úkolu se s nimi nesměl ani stýkat. Se šlechticem byli zavření v obchodnickém domě na východnímbřehu. Meisteři část domu narychlo přestavěli na vězení. Všechnu práci udělali meisteři. To mohlo mítjediný důvod, bylo to tak důležité, že se to muselo udělat hned, aniž by o tom kdokoliv věděl. Nechali mu

dost jídla na několik měsíců a zakázali odejít.

Kvůli tomu mu všechno připadalo špatně. Ferl Khalius by se ve svém vojenském oddílu nestal zástupcem a teď už velitelem, kdyby byl hlupák.

Se šlechticem mluvil a zjistil, že se jmenuje baron Kirof. Baron prohlašoval, že netuší, proč ho uvěznili.Protestoval, že je nevinný a loajální ke Khalidoru, a skutečnost, že plýtval dechem, aby to řeklobyčejnému vojákovi jako Ferl, napovídala, že baron Kirof není nejchytřejší.

Ferl neuposlechl rozkaz, vyplížil se ven a zjistil, že baron Kirof byl údajně zavražděn. Dobrý khalidorskývévoda, Tenser Vargun, teď hnil ve Chřtánu za zabití cenarijského šlechtice, který nebyl mrtvý.

59

Tehdy Ferlovi došlo, že je v hajzlu. Jeho představivost mu nedokázala vytvořit obraz, kde by to pro FerlaKhalia skončilo dobře. Proč by na tohle nasadili muže bez jednotky? Protože ho můžou zabít a nikdo sitoho ani nevšimne. Až nadejde čas, baron Kirof bude propuštěn nebo zabit, jediný důvod, proč ho držetnaživu, byl, že ho měli považovat za mrtvého a chtěli z toho něco vytěžit. Ale Ferl? Ferl jen dokazoval, ževürdmeisteři lhali.

Měl se vrátit do Khalidoru. Nabídli mu práci, kde by se staral o voly v karavaně. Málem ji vzal. Kdyby toudělal, mohl už být na cestě zpátky za svým klanem. Ale každého, kdo doprovázel poklady na cestě do

Khalidoru, pečlivě prohledali, než ho pustili, a to by znamenalo přijít o drahocenný meč. Tak zůstal, byl si jistý, že si nahrabe malé jmění, až budou drancovat město.

Kéž by.

„Měl bych tě zabít,“ prohlásil Ferl. „Měl bych tě zabít, jen abych je naštval.“

Muž zesinal. Uvěřil, že to Ferl myslí vážně.

„Řekni mi, Bečko,“ pokračoval Ferl, „když ti vürdmeisteři řeknou, že musíš lhát o tom, kdo tě unesl, pokud

chceš žít, co uděláš?“

„Co je to za hloupou otázku?“ zeptal se baron.

Takže věděli, že Kirof bude hrát s nimi. „Jsi přece statečný chlap, co, Bečko?“

„Co?“ nechápal baron Kirof. „Vašemu přízvuku moc nerozumím. Proč mi stále říkáte Béčko?“

„Bečko. Bečko!“

„Já nejsem žádné Béčko. Mé jméno začíná na K…“

Ferlova ruka vystřelila mezi mřížemi, chytila plnou hrst baronova tuku a co nejsilněji ji zmáčkla. Baron

Kirof vytřeštil oči a zakvičel, snažil se vytrhnout, ale Ferl mu pupek přimáčkl na mříže. „Bečko! Bečko!“

křičel.

Chytil barona za tvář a štípl ho do ní druhou rukou. Kirof se bránil a snažil se Ferlovy ruce odstrčit

stranou, byl však příliš slabý. Zakvílel. „Bečko!“ zaječel mu Ferl do obličeje. Pak ho pustil.

Baron zavrávoral zpátky do cely a padl na postel, mnul si tvář a pupek, oči měl zamlžené slzami. „Bečka?“zeptal se ublíženě. Ferl měl štěstí, že v ruce nedrží kopí. „Teď tou svou tlustou prdelí pohni,“ řekl. „Odcházíme.“

13.

Jen ten pohyb, přeskakování ze střechy na střechu a vznášení se nad světem dole, naplňoval Kylarovosrdce radostí. Cenarijské budovy byly směsicí ceuranské architektury z rýžového papíru, bambusovýchdomů íikmou střechou z hliněných šindelů a domů z červených cihel, dřeva a došků. Zřídka se tam mohlpohybovat ze střechy na střechu. Tady, stovky mil od nejbližšího rýžového pole, kde nehrozil sníh, bylyvšechny střechy ploché a z pevného jílu podepřeného kvalitním dřevem. Muži Kylarových schopností topřipadalo jako vzdušná dálnice.

Kylar se tomu poddal. Poddal se síle svých svalů, poddal se chuti nočního vzduchu a utajené moci, kdy sepohyboval jako stín. Všechno bylo v pořádku. Nic mu nesedlo tak jako wetboyská šedá. Oblečení navrhlnejlepší cenarijský krejčí, mistr Piccun, úplně s ním splynulo. Barevné skvrny rozbíjely obrys jeho postavy,

s obtížemi byste v nich zahlédli i muže bez Talentu.

Zastavil se na okraji budovy, zakroutil krkem a protáhl si záda, než zamířil zpátky. Mezera mezi domem astřechou skladiště byla dobrých dvacet stop široká. Vydechl a rozběhl se. Jeho kroky šelestily na střeše,až se ocitl na okraji. Skočil a jeho nohy sebou škubaly, jako by běžel ve vzduchu, zatímco letěl nad uličkou. Hladce přistál na střeše skladiště šest stop od okraje.

Rozběhl se přímo proti zdi, kde se část střechy zvedala do menšího třetího patra. Bylo to příliš vysoko,aby vyskočil a chytil se okraje. Místo toho po zdi běžel, jak jen to šlo, a pak se od ní odrazil. Natáhl se postřešních trámech, které vyčnívaly z budovy, ale minul. Jeho prsty proletěly půl stopy pod trámem.

Přízračné ruce vystřelily z jeho paží, prodloužily jeho dosah a přitáhly ho k trámu. Kylar se na něm zhoupla přistál na tři palce širokém trámu. Chvíli vrávoral, pak se uklidnil a došel na střechu.

Zapumpoval rukama a vykřikl. Potřeboval jen tři pokusy. To není špatné.

To vůbec není špatné. Příště to zkusí, až bude neviditelný. Začínal chápat, co mistr myslel, když mujednou řekl, kolik se toho naučí, až začne používat Talent. Jen probudit svůj Talent během skoku, abynatáhl přízračné ruce, na něj málem bylo moc. Udělat to neviditelný a v plné rychlosti, no, jestli mělněčeho dost, tak času trénovat.

A kvůli čemu? Kvůli čemu by měl trénovat?

61

Při té myšlence mu od řeky dující vítr zhořkl. Svoboda, kterou cítil, se rozplynula jako mlha. Trénoval kvůliničemu. Trénoval, protože nedokázal ležet vedle Elene se všemi těmi myšlenkami, pocity a touhami, ježho znepokojovaly. Potácel se mezi touhou strhat z ní šaty a vzít si ji násilím a nutkáním zatřást s ní a začít

na ni ječet. Děsil se intenzity těch emocí, obával se toho, jak ho pohlcují. Z toho láska nevzejde. Stačilona to jen pomyslet a udělalo se mu zle.

Přeskočil další velkou mezeru a pár držící se za ruce, slyšel je, jak se navzájem ptají, nepřeletělo právěnad námi něco?, a hlasitě se smál.

Všechny pochyby se rozpustily v omamném likéru akce, pohybu a svobody.

Když proklouzl kolem malého gangu, který číhal na opilce, co by mohli zabloudit do jejich uličky, byl Kylardokonale připravený. Dokonce ani nepotřeboval své síly. Prostě tu byl, všechny smysly napjaté, každýsval v jeho těle byl připravený jednat, pokud ho jeden z hrdlořezů odhalí, bude muset použít svéschopnosti, utéct, zaútočit, skočit, skrčit se, schovat, prostě něco. Prosmýkl se kolem chlápka v kápi,který v jedné ruce držel nůž a v druhé vinný měch, v tu chvíli ho dokonce i cítil. Kylar musel sladit dech skapucínem, aby ho neslyšel, musel si hlídat každý krok a sledovat proměnlivé světlo měsíce, kterýchvílemi vykoukl z mraků. Pozoroval tváře všech čtyř mladíků, kteří tu spolu žertovali, bavili se a posílali si

dokola dýmku s trávou.

„Hej, sklapněte!“ okřikl ostatní muž nejblíže Kylarovi. „Nikdy nikoho nedostaneme, když se tu budetevykecávat jako banda idiotů.“

Muži ztichli. Kapucínův pohled přeletěl přímo přes Kylara. Ten se musel držet, aby nahlas nezalapal podechu, v mužových očích něco viděl. Cosi temného. Dráždilo to cosi vzadu v Kylarově hlavě.

Dál v ulici se z hospody vypotácel muž. Opřel se o zeď a po chvíli se vydal přímo do nastražené léčky.

Co to dělám? Kylar si uvědomil, že nemá žádný plán. Jsem blázen. Musím se odsud dostat. Svůj slib Eleneneporušil. Ještě ne. Koneckonců jí nikdy neslíbil, že nepůjde v noci ven. Přísahal, že znovu nezabije.

Měl by jít. Hned. Jestli opilce začnou bít, netušil, co by mohl udělat. Nebo to možná věděl přesně, aleudělat to nechtěl.

Ka’kari se vyvalilo z jeho pórů jako lesklý černý olej. Okamžitě pokrylo jeho kůži i šaty, pokrylo ho, nazlomek vteřiny se zatřpytilo a zmizelo.

Jen hrdlořez na druhém konci uličky se zamračil a otevřel ústa, ale rozmyslel si to a zatřásl hlavou. Byl sijistý, že ať si myslel, že vidí cokoliv, byla to jen jeho představivost.

62

Kylar vyskočil pět stop do vzduchu a zachytil se okraje střechy. Vytáhl se nahoru a utíkal pryč. Kdyžzaslechl výkřik, nebyl to náraz obušku na maso?

-nezastavil se. Neohlédl se.

O čtyři bloky dál stále běžel a mířil k domu Tety Mey, když uviděl dívku pronásledovanou třemi dalšímihrdlořezy.

Co sakra venku dělá takhle pozdě? Všichni v téhle části města museli vědět, jak velká hloupost je, aby tudívka, a obzvlášť pěkná zlatovlasá dívka, chodila sama.

Tohle nebyla jeho věc. Zlatovláska se podívala přes rameno a Kylar zahlédl její uplakaný obličej. Úžasné.Nějaká hloupá přecitlivělá dívka se chová přecitlivěle a hloupě.

Zastavil se. Nemůžeš zachránit svět, Kylare. Nejsi pravý Noční anděl. Jsi jen stín a stíny se ničeho

dotknout nemohou.

Znovu zaklel, tentokrát nahlas. Dole na ulici čtveřice účastníků malého melodramatu vzhlédla ke střeše,samozřejmě tam nic neviděli. Neviděli ho, jak seskočil do ulice a následoval je.

Jestli ji chytí, bude je muset zabít. Bude je muset zranit, aby je od ní odtrhl, a pak co? Zbije je jako

neviditelný muž? Nechá, aby tu historku rozšířili dál? Dřív nebo později by si ho někdo spojil s Nočnímandělem a pak všechno půjde do pekel. Ne, pokud ji doženou a on bude muset porušit slib, tak todokončí. Tím pádem tu byla jediná věc, kterou mohl udělat

zajistit, aby ji nechytili.

Zlatovláska udělala první rozumnou věc za celou noc, rozběhla se.

Útočníci se rozdělili a vyrazili za ní. Kylar sundal ze zad Odplatu, ale ponechal ji v pochvě. Běžel souběžněs jedním násilníkem, načasoval si to s jeho kroky a podrazil mu nohu uprostřed kroku. Hrdlořez dopadltvrdě na zem. Jeho společník měl sotva čas ohlédnout se přes rameno, pak se seznámil se zemí mnohemdůvěrněji, než by se mu líbilo.

Oba muži zakleli, ale příliš jim to nepálilo. Vyskočili na nohy a znovu se za dívkou rozběhli, přibližovali se k

ní ještě rychleji. Tentokrát Kylar srazil jednoho na druhého. Muži spadli na zem jako spletenec údů, začali

nadávat a navzájem se tlouct. Po chvíli vstali, ale dívka už byla pryč.

Kylar ztratil z dohledu dívku i posledního násilníka. Vyskočil na střechu a běžel za nimi. Za běhu zrušilneviditelnost, aby mohl veškerý Talent převést na rychlost. Přeskočil pár dalších střech a znovuzlatovlásku zahlédl. Od jediného domu v potemnělé ulici, kde v okně svítila lampa, ji dělil blok.

Nepochybně to byl její domov.

Pak Kylar spatřil posledního hrdlořeza, jak se žene jinou uličkou ke křižovatce, kudy bude musetzlatovláska projít. Muž ji zahlédl a ponořil se do stínů.

Nebyl čas. Kylar se stále nacházel blok od nich. Rozběhl se k okraji střechy, neviděn skočil nadzlatovláskou a tasil Odplatu chvíli před tím, než dopadl do uličky přímo před násilníka.

Muž vytáhl nůž a Kylar okamžitě spatřil v temných jezerech jeho očí hlubokou, bezdůvodnou nenávist.Muž vraždil už dřív a dnes chtěl zabít zlatovlásku. Kylar netušil, jak to ví, ale věděl to. A když se díval natemnotu zasluhující smrt, došlo mu, že už ji jednou spatřil. V očích prince Ursuula. Až později usoudil, žeto byla jen jeho představivost.

Nastala chvíle ohromeného ticha, kdy se násilník a Noční anděl měřili pohledem.

„Mami? Tati?“ zavolala dívka, když minula uličku.

Hrdlořez zaútočil a Odplata projela násilníkovým břichem, vyrazila mu vzduch z plic a připíchla ho ke zdi.

Za rohem se otevřely dveře a zlatovláska spěchala dovnitř v bouři brekotu, omluv a slz. Kylarovi došlo, žese s rodiči pohádala kvůli něčemu, na co už všichni zapomněli.

Hrdlořez sebou zaškubal. Snažil se nadechnout, ale nemohl, protože Odplata mu zlámala žebra apřimáčkla je k bránici. Nohy měl ochablé. Kylar mu musel poranit páteř, protože vestoje ho držel jen meč,

který ho připíchl ke zdi.

Ten chlap už byl mrtvý, jen si to ještě neuvědomoval.

Bůh mě zatrať, co jsem to udělal? Kylar vytáhl Odplatu a hrdlořez se zhroutil. Nevzrušeně mu vrazil mečdo srdce. Bylo dokonáno. Tělo tu nechat nemohl. Bylo by to neprofesionální a jeho objev by zaručenězničil napjaté veselí, které slyšel otevřeným oknem. Zeď potřísnila jen trocha krve, Kylar ji otřelnásilníkovým pláštěm a pak vydrhnul hlínou.

Uvnitř zavládla radost a smiřování. Matka ohřála konvici ootai a opakovala, jak moc velké starosti si odívku dělali. Zlatovláska jim vyprávěla, jak ji pronásledovali, jak jim utekla, jak velký měla strach a jakmuži z nějakého důvodu neustále padali na zem.

Kylar pocítil vzedmutí pýchy, které následovalo znechucení nad tím, jak přeslazeně domácké to je.

Ale to byla lež. Nebyl znechucený. Byl dojatý. Dojatý a příšerně osamělý.

Zůstal venku na ulici s mrtvolou. Sám. Nahrnul botou hlínu na zkrvavenou zem a nacpal hadry do ran

mrtvoly.

„Chvalme Boha,“ slyšel ženu uvnitř. „Tvůj otec a já jsme se za tebe celou dobu modlili.“

To jsem já, pomyslel si Kylar, když si mrtvolu přehodil přes rameno.

Odpověď na všechny modlitby. Až na ty Eleniny.

*

„Proč by někdo zničil ka’kari, Nephe?“ Bohokrál přecházel po jednom ze svých salonků.

„Jižané často jednají nelogicky, Vaše Svatosti.“

„Ale všichni ti hrdinové, kteří údajně zničili ka’kari, Garric Stínobijec, Gaelan Plamen hvězd, Ferric Ohnivésrdce, určitě museli mít čarodějné nadání. Jistě, nebyli to vycvičení meisteři, ale Talentovaní byli. Takovíválečníci by si mohli ka’kari sami připoutat. A oni to neudělali? My tvrdíme, že nejméně tři válečníci serozhodli artefakty zničit, místo aby se s nimi stali desetkrát silnějšími? Mocní muži tak nesobečtí nebývají.“

„Vaše Svatosti,“ řekl Neph, „pokoušíte se napodobit myšlenkové procesy lidí, kteří se ctí přijali slabost.

Tihle lidé povznesli soucit nad spravedlnost a milosrdenství nad sílu. Jejich filozofie je zkažená, je to druh

šílenství. Jistě, činí je to nepochopitelnými. Jen se podívejte, jak dychtivě se Terah Graesinová žene do

zkázy.“

Nad tím Bohokrál mávnul rukou. „Terah Graesinová je hlupák, ale to neznamená, že hloupí jsou i všichni

ostatní jižané. Kdyby byli, moji předkové by tuhle zemi obsadili už před staletími.“

„Zajisté by tak učinili,“ poznamenal Neph, „nebýt nájezdů z Mrazu.“

To Garoth odmítl. Průměrný meister byl vždycky silnější než průměrný mág, většinou měl více učedníků aon a jeho následovníci nebyli rozptýlení v hašteřících se školách rozesetých po polovině Midcyru.Khalidorská armáda byla stejně dobrá jako většina ostatních a lepší než mnoho z nich.

Navzdory výhodám byly Bohokrálovy ambice znovu a znovu mařeny.

„Mám pocit, že mi tu něco… uniká,“ řekl Garoth.

„Uniká, Vaše Svatosti?“ zeptal se Neph. Zakašlal a zafuněl.

„Možná tihle jižané opravdu věří tomu, co tvrdí o milosrdenství a ochraňování slabých, přestožezkušenosti mi říkají, že tomu tak není. Ale volání moci nelze ignorovat tak snadno, Nephe. Možná byjeden ze světců jejich víry dokázal zničit ka’kari, které by byl schopen použít. Ale jak mohlo všech šestka’kari zmizet a zůstat skryto tak dlouho? Mluvíš o generacích světců, kde každý nový ochránce je stejněctnostný jako předchozí. To nedává smysl. Jeden z nich musel selhat.“

„Ka’kari se čas od času vynoří.“

„Ano, ale jak plynou staletí, dochází k tomu čím dál vzácněji. Naposledy před padesáti lety,“ připomnělmu Garoth. „Někdo se ka’kari snaží zničit nebo alespoň ukrýt. To jediné dává smysl.“

„Že by někdo po sedm staletí schraňoval ka’kari?“ zeptal se s kamennou tváří Neph.

„Samozřejmě by to nebyl někdo,“ řekl Garoth. „Ale nějaká… skupina.

Menší konspiraci přijmu mnohem snáze než spiknutí všech jižanských svatých, co kdy žili.“ Odmlčel se,pokračoval v té myšlence. „Zamysli se jen nad těmi jejich jmény, Stínobijec, Ohnivé srdce, Plamenhvězd?, tohle nejsou příjmení. Jsou to přezdívky. Pokud mám pravdu, mohli by Garric Stínobijec, FerricOhnivé srdce a Gaelan Plamen hvězd být bojovníky této skupiny, jejich avatary.“

„A jejich dnešní avatar…?“ nadhodil Neph.

Garoth se usmál. „Už má jméno. Dnes ráno můj ladešianský bard zazpíval. Muž, který se procházel těmito

sály s ka’kari a zabil mého syna, byl buď legendární Durzo Blint, nebo jeho učedník Kylar Stern. DurzoBlint je mrtvý. A pokud je tím avatarem Kylar Stern…“ Garoth se náhle zarazil. „To by vysvětlovalo, pročbyli tito hrdinové ochotní ka’kari zničit. Protože nemohli používat další. Už měli jedno připoutané. Byli tonositelé černého ka’kari.“

„Vaše Svatosti, není možné, že si ta ka’kari spíš ponechali, než aby je zničili?“

Garoth se nad tím zamyslel. „Možné to je. A Kylar s nimi možná ve spojení vůbec není.“

„V takovém případě se oni možná pokouší přidat černé ka’kari do své sbírky,“ řekl Neph.

„To nemůžeme vědět. Nebudeme vědět nic, dokud nedostaneme Kylara Sterna. Můj ptáček zpěváček

bude dokonalý atentátník. Mezitím, Nephe, zkontaktuješ každého meistera a agenta, které v jižních

zemích máme, a řekneš jim, aby měli oči na stopkách. Je mi jedno, jestli mě to bude stát celé tohlekrálovství, ale dostaňte Kylara Sterna. Živého, mrtvého, je mi to fuk, prostě mi přineste to zatracené

ka’kari.“

14.

První týdny v Pekelné řiti byly nejtemnější a pak se Logan stal monstrem. Uzavřel smlouvu s ďáblem i svlastním tělem. Snědl maso, které k němu ten příšerný den přišlo, a když Fin zabil Svraba, Logan to maso

jedl znovu. Kvůli masu musel zabít Dlouhého Torna, a to z něj udělalo 66

monstrum. Když byl monstrem, byl v bezpečí. Ale jemu bezpečí nestačilo.

Nestačilo mu pouhé přežívání. Logan teď žil se svými divokými, zvířecími instinkty, ale nemínil dopustit,aby mu zůstaly jen ty.

Dělil se o jídlo. Něco nechal Lilly, ne za sex, jak to dělali ostatní Díráci, ale ze slušnosti. Dala mu radu,která mu pomohla zůstat člověkem. Také se podělil s ostatními monstry, Tattsem, Yimbem a Skřípalem.Nejvybranější kousky si nechával pro sebe, alespoň ty nejvybranější kousky, které dokázal sníst. Ruce anohy byly jedna věc, ale sníst lidské srdce, mozek nebo oči, lámat kosti, aby z nich mohl vysát morek, toLogan nedokázal. Byla to tenká linie a on věděl, že pokud se situace příliš zhorší, překročí ji. Už tak klesldost hluboko, proto se snažil v té hrůze udržet si aspoň nějaké zdání slušnosti.

Byl to první krok, jak získat zpět svou lidskost. Fin ho při první příležitosti zabije. Monstrům bylo všechno

jedno, proto je bylo možné získat.

Nebudou sice loajální, ale i to málo by mohlo všechno změnit.

Skřípal byl úplně jiný případ. Logan se držel v jeho blízkosti. Usoudil, že s prostoduchým obrem mánejvětší šanci, že ho nezradí, i když tak brzy zjistil, čím si Skřípal vysloužil své jméno. Skřípal si každou

noc brousil zuby.

Bylo to tak hlasité, až Logana překvapovalo, že mu ještě nějaké zůstaly.

Třetí týden se Logan probudil do náhlého ticha, protože Skřípal naslouchal temnotě. Musel mít lepší sluchnež Logan, o chvíli později se totiž ozvaly kroky.

Nad mříží se objevili dva khalidorští strážní a znechuceně se podívali dolů. První byl muž, kteréhonenáviděli. Jako vždy otevřel mříž a jako vždy naházel jejich chleba do Díry. Nezáleželo na tom, že věděli,

co udělá, zvířata, monstra i Logan vstali a postavili se kolem Díry, doufali, že se jim poštěstí a strážnýhodí špatně. Stalo se to zatím jen jednou nebo dvakrát, ale i to stačilo k udržení naděje.

„Koukni na tohle,“ řekl strážný. Nalomil poslední bochník a celý ho pomočil, dokud nenasákl močí. Pak hohodil dolů.

Logan byl nejvyšší, proto ho dostal největší kus. Okamžitě ho snědl, ignoroval zápach, ignoroval teplouvlhkost stékající po bradě, ignoroval ponížení.

Khalidořan zaryčel smíchy. Druhý strážný se nejistě přidal.

Příští den se druhý strážný vrátil sám. Měl chléb, čistý chléb, a hodil jim ho, na každého vězně připadljeden bochník. Se silným přízvukem, aniž by se jim podíval do očí, slíbil, že chléb přinese pokaždé, když

nebude mít službu s Gorkhym.

Tohle jim dodalo sílu, naději a jméno muže, jehož nenáviděli nade všechny ostatní.

Pomalu se vrátil řád. První noc všechny tak zmohlo jen to, že měli chléb, že se ani nesnažili ukrástostatním bochníky. Jak se jim vracela síla, začal boj. Za pár dní se němý Yimbo popral s Finem a byl zabit.

Logan je sledoval, doufal v příležitost dostat Fina, ale boj skončil příliš rychle. Finův nůž představovalpříliš velkou výhodu.

Když dostali chléb, Logan se postaral, aby získal víc než většina ostatních, ne jen kvůli svému postavení,ale aby si udržel sílu. Už ztratil každou unci tuku, již měl, a teď začal ztrácet i svaly. Nyní byl samý tvrdýsval a šlacha, ale stále ještě zůstával mohutný a sílu potřeboval. I přesto se dál dělil s Lilly, Skřípalem a

Tattsem.

Uběhly dva měsíce, než udělal pokrok. Byl nervózní, stále víc a víc se hádal s Finem, který neustáleprodlužoval své lano ze šlach. Logan usínal a probouzel se kvůli démonům, kteří teď v jeho představivosti

vydávali skučivé zvuky, nebyl to vítr, tím si byl jistý. Buď za to mohli démoni, nebo přízraky všechubožáků, které po staletí shazovali do Díry. Z toho vytí ho bolela hlava. Bolela ho čelist. Celou noc skřípal

zuby.

Tehdy našel svou lidskost.

„Skřípale,“ zavolal na něj. „Skřípale, pojď sem.“

Obr se na něj tupě podíval.

Logan se k němu přisunul a velmi pomalu položil ruku na Skřípalovu čelist. Bál se, že by ho Skřípal mohlkousnout, a pokud ho Skřípal kousne, tady dole to pravděpodobně skončí infekcí a smrtí, ale i tak se kněmu natáhl. Skřípal vypadal zmateně, ale nechal Logana, ať mu čelist pomalu masíruje. Během chvíle se

výraz slabomyslného změnil. Napětí ve tváři, které Logan považoval za součást jeho postižení, se

uvolnilo.

Když Logan přestal, muž zaryčel a Logana chytil. Ten si pomyslel, že to bude jeho smrt, ale Skřípal ho jen

objal. Když ho pak Skřípal pustil, Logan věděl, že získal přítele na celý život bez ohledu na to, jakodporný, brutální a krátký život v Díře byl. Plakal by, ale nezbyly mu žádné slzy.

*

Měla zabít Jarla.

Vi stála před bezpečným domem Hu Gibbeta a opírala se hlavou o dveřní rám. Potřebovala jít dovnitř,postavit se Huovi, připravit se a jít zabít Jarla.

Bylo to tak jednoduché. Pak její učednická léta skončí a ona už se s Huem nikdy nesetká. Bohokrál jídokonce slíbil, že bude moci Hua zabít, jestli si bude přát.

V průběhu roku, který strávila učením se řemeslu u Mámy K., byl Jarl její jediný přítel. Pomáhal jí, zvláště

v prvních týdnech, kdy jí bylo opravdu 68

hrozně. Díky jeho exotickým ladešianským rysům, hbitému jazyku, inteligenci a vřelosti měl Jarla každýrád, a nejen muži a ženy, kteří ve frontě čekali na jeho služby. (To čekání myslela jen obrazně, protožeMáma K. by nikdy u Modrého kance netolerovala něco tak skandálního jako fronta.) Ale Vi měla vždy

pocit, že je mezi nimi zvláštní pouto.

Vi přestala přemýšlet. Měla práci. Znovu zkontrolovala dveře kvůli pastem. Žádné tam nebyly. Hu bývalnedbalý, když měl společnost. Pomalu otevřela dveře, postavila se ke straně a podržela ve škvíře otevřené

dlaně.

Jakmile se Hu sjel houbami, často nejdřív útočil a teprve potom se ptal. Když žádný útok nepřišel, Vi vešladovnitř.

Hu seděl s odhalenou hrudí v houpacím křesle v rohu přecpaného předpokoje, ale křeslo se nehýbalo aHu měl zavřené oči. Nespal však. Vi mistra důvěrně znala, věděla, jak dýchá, když opravdu spí. V rukoudržel háčkování a malý, skoro dokončený čepec z bílé vlny. Tentokrát to byl dětský čepeček. Úchylnej

hajzl.

Vi předstírala, že uvěřila jeho spánku, a nakoukla do ložnice. Na posteli ležely dvě ženy. Vi je ignorovala azačala sbírat vybavení.

Najít Jarla nebude problém. Stačí jen rozhlásit, že ho chce vidět, a on ji sám přivítá. Jeho stráže se ujistí,že nemá zbraně, ale když s ním zůstane chvíli o samotě, uvolní se nebo je Jarl pošle pryč a ona ho zabijeholýma rukama. Horší bylo přijít na to, jak Jarla nezabít.

Nechtěla to udělat. Bohokrál ať táhne do prdele. Ale jediný způsob, jak Bohokrále přesvědčit, aby jíneposlušnost odpustil, bylo dát mu něco, co ho potěší ještě víc.

Vi odemkla široký kabinet a vytáhla zásuvku. Obsahovala její sbírku paruk, ty nejlepší, jaké se za peníze

daly koupit. Vi se stala odborníkem na jejich ošetřování, upravování, nasazování a upevňování, aby je připráci mohla rychle vyměnit, aniž by si toho někdo všiml. V sevření vlasů svázaných do pevného ohonubylo něco uklidňujícího, někdy si paruku přitáhla tak těsně, až ji z toho bolela hlava. U Mámy K. Vipředstavili kurtizáně s Talentem, která jí navrhla, že ji naučí pomocí Talentu měnit barvu a účes vlastních

vlasů, ale Vi neměla zájem. Možná se dělila o své tělo a nechávala Hua, aby si ho bral, ale její drahocennévlasy patřily jen jí.

Dokonce jí vadilo, když se muži dotýkali jejích paruk, ale to dokázala snést.

Když se prodávala, nosila paruku, protože ji trochu maskovala, ohnivě rudé vlasy nebyly mimo Ceurupříliš časté. Když pracovala jako wetboy, nosila vlasy stažené do těsného ohonu. Bylo to praktické,efektivní a měla je pod kontrolou, a taková byla i ona. Vlasy si rozpouštěla jen pár minut před spaním, ato pouze v případě, kdy byla sama a v bezpečí.

69

Jakmile si vybrala pěknou černou paruku s rovnými vlasy po tváře a pak druhou pro dlouhovlasoukudrnatou brunetu, vzala si Vi ještě krém, kterým si musela obarvit obočí, a líčidla, jimiž si ztmavovalapleť. Pak si sbalila zbraně.

Právě zavazovala sedlové brašny, když ji za hruď chytila ruka a surově ji zmáčkla. Vi zalapala po dechu atrhla sebou bolestí a překvapením. O chvíli později už se za to nenáviděla. Hu se jí tiše zasmál do ucha,přitiskl jí tělo k zádům. „Ahoj, krásko, kdepak jsi byla?“ zeptal se a přejel jí rukama po bocích.

„Pracovala jsem. Pamatujete?“ řekla a neochotně se otočila. Když ji nechal, pochopila, že je pořád sjetý.

Objal ji a všechen odpor a nenávist se v ní chvíli svářily se známou pasivitou, než to vzdala. Nechala ho,ať jí nakloní hlavu, aby mohl očichat krk. Jemně ji políbil, pak se zastavil. „Nevzala sis ten parfém, co

mám rád,“

řekl podnapilým tónem, ale s náznakem překvapení, že by mohla být tak hloupá. Vi ho znala dobře, abypoznala, že ho od zuřivosti dělí jen vlásek.

„Pracovala jsem. Pro Bohokrále.“ Vi nedovolila, aby se jí do hlasu vplížil sebemenší náznak strachu.

Ukázat před Huem strach by bylo stejné jako hodit krvavé maso smečce hladových vlků.

„Oooh,“ zafuněl Hu, najednou byl zase samý med. Měl rozšířené zornice.

„Měl jsem tu menší večírek. Slavím.“ Mávnul k ložnici. „Mám tu jednu hraběnku a… sakra, nemůžu si

vzpomenout, ale ta druhá je pořádně divoká kočička. Nechceš se přidat?“

„Co slavíte?“ zeptala se Vi.

„Durza!“ zavyl vesele Hu. Nečekaně Vi pustil a zatančil malé kolečko, sebral ze stolu další houbičku a hodilsi ji do pusy, pak hmátl ještě po jedné, ale minul. „Durzo Blint je mrtvý!“ zasmál se.

Vi sebrala houbičku, se kterou minul. „Vážně? Slyšela jsem nějaké zvěsti, ale je to jisté?“ Hu Durzo Blintavždycky nenáviděl. Ty dva jedním dechem uváděli jako nejlepší wetboye ve městě, ale Durzovo jménoobvykle zmínili jako první. Hu zabíjel lidi, co se to odvážili říct, ale po Durzovi nikdy nešel.

Vi věděla, že kdyby si myslel, že Durza zabít dokáže, byl by to dávno udělal.

„Máma K. se s ním přátelila a nevěřila, že je mrtvý, tak vzala pár chlapů k místu, kde ho pohřbili, a ontam fakt byl! Mrtvý, mrtvý, mrtvý!“ Hu se znovu zasmál. Sebral Vi houbičku, pak přestal tancovat. „Narozdíl od jeho učedníka, ta zakázka, co jsi zbabrala.“ Vzal si láhev s makovou pálenkou a napil se.

„Chystám se ho zabít, víš, jen abych nasral Blintova ducha. Utratil jsem za úplatky sto korun a ukázalo se,

že opustil město. Ou,“ zavrávoral. „Tahle má grády. Pomoz mi posadit se.“ 70 Vi se stáhla hruď. Tohle byla její odpověď. Kylar Stern je Noční anděl. Zabil Bohokrálova syna. Kylarova smrt byla jediná věc, která Bohokrále potěší natolik, že jí odpustí, když

neodstraní Jarla. Chytla Hua za paži a odvedla ho k židli, dala si pozor, aby se vyhnula nedokončenémudětskému čepci. „Kde je, mistře? Kam šel?“

„Víš, moc často sem nechodíš. Po tom všem, co jsem pro tebe udělal, ty děvko.“ Zkřivil tvář a přitáhl si jihrubě na klín. Minuty, než Hu odpadl, byly nebezpečné, motal se jako opilec a pak mohl použít drtivousílu svého Talentu, aby to kompenzoval, mohl ji tak nešťastnou náhodou zranit nebo zabít. Proto mupadla do náručí, nehybná a vláčná. Hu se nechal rozptýlit jejím tělem. Pokusil se ji pohladit, ale místotoho jen přejel rukama po záhybu její tuniky.

„Kde je Blintův učedník, mistře?“ zeptala se Vi. „Kam odešel?“

„Přestěhoval se do Caernarvonu, vzdal se cesty stínů. Tak kdo je teď nejlepší, co?“

„Vy jste nejlepší,“ řekla Vi a pomalu se zvedla z jeho klína. „Vždycky budete nejlepší.“

„Viridiano,“ zašeptal Hu. Ztuhla. Hu jí nikdy neříkal celým jménem.

Opatrně se otočila, napadlo ji, že houbičky mohly být neškodné a maková pálenka jen voda. Nebylo by topoprvé, co by předstíral opilost, aby si ověřil její oddanost. Ale Huovy oči byly napůl zavřené, jehopostava v křesle uvolněná. „Miluji tě,“ řekl Hu. „Ty děvky nic neznamenají…“ slova se vytratila a jehodech přešel do spánkového rytmu.

Vi najednou zatoužila po koupeli. Sebrala sedlové brašny a meč. Pak se zastavila.

Hu byl mimo. Nepochybovala o tom. Mohla vytáhnout meč a ve zlomku vteřiny mu ho vrazit do srdce.Zasloužil si to víc než tisíckrát. Sevřela jílec v ruce a pomalu, tiše meč tasila. Otočila se a podívala nasvého mistra, myslela na tisíce ponížení, kterých se na ní dopustil. Tisíckrát ji zprznil, než se zlomila. Stěží

dýchala.

Vi se otočila na patě, zastrčila meč do pochvy a přehodila si sedlové brašny přes rameno. Došla až kedveřím, než se zastavila. Vrátila se do ložnice. Ženy už byly vzhůru, ta se skelným pohledem byla sjetá,druhá byla tlustá a chybělo jí pár zubů.

„Hu se začíná nudit,“ řekla Vi. „Každý den, co s ním strávíte, si můžete hodit mincí, jestli se dožijete jehokonce. Pokud chcete odejít, právě teď spí.“

„Ty prostě žárlíš,“ řekla ta bez zubů. „Chceš ho jen pro sebe.“

„Je to váš pohřeb,“ odvětila Vi a odešla.

15.

„Tak je Sa’kagé ve válce, nebo ne?“ zeptal se Brant.

Jarl se v křesle zavrtěl. Máma K. nic neříkala. Nechala ho vést, dokud to bude zvládat.

Bylo vidět, jak se bezpečný dům mění ve válečný sál. Brant přinesl mapy.

Shromažďoval údaje o síle khalidorských vojáků, sepisoval, kde je která jednotka umístěna, kde se

vydává jídlo a ostatní zásoby, a sestavoval schéma khalidorského vojenského velení, přidával k tomu poznámky o umístění informátorů Sa’kagé spolu s hodnocením jejich věrohodnosti a schopnostech.

„Tohle je dosti obtížná otázka…“ začal Jarl.

„Ne,“ prohlásil Brant. „Není.“

„Mám pocit, že jsme jistým způsobem ve válce…“ „Máš pocit? Jsi vůdce, nebo básník, hošane?“

„Hošane? Co to má znamenat?“ ohradil se Jarl. Máma K. vstala.

„Posaď se,“ okřikli ji oba.

Měřili se pohledy, mračili se. Máma K. si odfrkla a posadila se. Po chvíli Jarl řekl: „Čekám na odpověď.“

„Máš nějaké koule, nebo je jen olizuješ?“ zeptal se Brant.

„Doufáš, že budeš mít štěstí?“ oplatil mu Jarl.

„Špatná odpověď,“ řekl Brant a zavrtěl hlavou. „Dobrý vůdce nikdy nedělá sarkastické…“

Jarl ho udeřil do tváře. Generál se zhroutil. Jarl se nad ním postavil a vytáhl meč. „Takhle já vedu, Brante.

Mí nepřátelé mě podceňují a já je udeřím, když to nečekají. Naslouchám ti, ale ty mi sloužíš. Jestli od tebe ještě někdy uslyším poznámku o koulích, tak tě těma tvýma vlastníma nakrmím.“

Ve tváři měl chladný výraz. Opřel meč mezi Brantovy nohy. „Tohle není planá výhrůžka.“

Brant našel svou berlu, s Jarlovou pomocí vstal a oprášil si nové šaty.

„No, právě jsme zažili poučnou chvilku. Dojalo mě to. Myslím, že o tom napíši báseň. A ta odpověď…?“

Poznámka o básni Jarla málem vyvedla z míry. Právě se chystal něco říct, ale všiml, jak sebou Mámě K.

škubou rty. Tak tohle je vojenský humor. Jarl zavrtěl hlavou. To bude výzva.

Dobří bohové, ten chlap je jako buldok. „Jsme ve válce,“ řekl Jarl, nelíbilo se mu, že to připouští.

„Jak dobře ovládáš Sa’kagé?“ zeptal se Brant. „Protože já tady mám vážné problémy. Nebo spíš ty máš

problémy.“

„Není to žádná sláva,“ přiznal Jarl. „Khalidořané nás stmelili, ale zisky poklesly a velící struktura serozpadá, lidé se nehlásí nadřízeným a tak podobně. Spousta lidí si myslí, že situace po okupaci už selepší. Chtějí obchodovat jako dřív.“

„To je od nich chytré. A jakým mistrovským plánem jim v tom chceš zabránit?“

Jarl se zamračil. Žádný velký plán nebyl a Brant se teď postaral, aby to vypadalo jako neskutečnápitomost. „My, já, máme v plánu sledovat, co udělají. Chci se o nich naučit víc a pak se jim postavit, jakjen to půjde.“

„Připadá ti jako dobrý nápad nechat nepřítele rozpoutat proti tobě celou vlnu úskoků a lstí a potom jednat z pozice slabšího?“ zeptal se Brant.

„Tohle je spíš slovní výprask než otázka, generále,“ řekl Jarl.

„Děkuji,“ odvětil generál. Máma K. potlačila úsměv.

„Co navrhuješ?“ chtěl vědět Jarl.

„Gwinvere tajně vládla Sa’kagé s loutkovými Shingy, správně?“

Jarl přikývl.

„Tak kdo je loutkový Shinga od chvíle, co sem vtrhli Khalidořané?“

Jarl sebou trhnul. „Já, ehm, ještě jsem žádného tak nějak neustanovil.“

„Tak nějak?“ pozvedl Brant huňaté šedé obočí.

„Brante,“ pokárala ho Gwinvere. „Trochu diplomatičtěji.“

Brant si posunul ruku v závěsu a bolestí sebou trhnul. „Podívej se na to z pohledu ulice, Jarle. Déle než

měsíc nemají žádného vůdce. Ne jen špatného vůdce. Žádného. Gwinveřina malá vláda každému pomáhá

a zatím to jde dobře, ale vaši zločinci, omlouvám se, lidé, ze Sa’kagé jsou na stejné lodi jako všichni ostatní. Tak proč dál platit poplatky? Gwinvere mohla být stínovou Shingou, protože nikdy nečelila takové hrozbě jako ty teď.

Tohle je válka. Potřebujete armádu. Armáda potřebuje vůdce. Ty musíš být vůdce, a to nemůžeš udělat ze stínů.“

„Když vyhlásím, kdo jsem, zabijí mě.“

„Zkusí to,“ uznal Brant. „A uspějí, pokud kolem sebe neshromáždíš skupinu schopných lidí, kteří ti budou absolutně oddaní. Lidí, co jsou pro tebe ochotní zabíjet i zemřít.“

„Tohle nejsou vojáci z dobrých rodin, které vychovávali k loajalitě, povinnosti a odvaze,“ namítl Jarl.

„Mluvíme tu o zlodějích, prostitutkách a kapsářích, o lidech, co myslí jen na sebe a vlastní přežití.“

„A tohle říkají všichni,“ ozvala se Máma K. tak tiše, že ji Jarl sotva slyšel, „dokud neuvidí, čím by mohli být, a nepřesvědčí se, že se tím mohou stát.“

„Když jsem byl generál, mí nejlepší vojáci pocházeli z Doupat,“ řekl Brant. „Byli nejlepší, protože tím mohli

jenom získat.“

„Tak co přesně navrhuješ?“ zeptal se Jarl.

„Navrhuji, abys všechno změnil,“ řekl Brant. „Dej těm lumpům sen o lepším životě, o lepším osudu projejich děti a příležitost, aby v sobě viděli hrdiny, a získáš svoji armádu.“

Odmlčel se, aby to do nich vsáklo, a Jarlovo srdce začalo brzy bušit a jeho myšlenky běžely jako o závod.Bylo to troufalé. Bylo to velkolepé. Byla to příležitost využívat svou moc k něčemu lepšímu než k jejímuudržení. Viděl, jak plán začíná dostávat obrysy. V duchu už rozhodoval, jaké lidi umístí na které pozice.Úryvky proslovů se navzájem spojovaly. Och, bylo to tak lákavé. Brant nejenže Jarlovi řekl, aby dallumpům sen, Brant ten sen dal i Jarlovi. Mohl by být úplně jiným Shingou. Mohl by být vznešený. Vážený.

Kdyby uspěl, mohl by sám sebe zlegalizovat a získat pravé tituly od nějaké vznešené rodiny, kterou vrátí zpátky na výsluní. Bohové, bylo to tak lákavé!

Ale to by znamenalo odhalit se. Zkompromitovat. Právě teď žil v utajení.

Všichni si mysleli, že je jen vysloužilý prodejný kluk. Méně než půl tuctu lidí vědělo, že je Shinga. Kdyby chtěl, mohl s nimi prostě přestat komunikovat.

Vypařit se. Protože pokud něco nezkusí změnit, nemůže selhat.

„Jarle,“ oslovila ho laskavě Máma K. „Nemusí to být lež jen proto, že je to sen.“

Těkal mezi nimi pohledem, napadlo ho, jak dobře ho mají přečteného.

Máma K. ho pravděpodobně měla přečteného až na dřeň. Bylo to strašidelné.

Měl něco vytušit už z jejího mlčení, ale nemohl se na ni za to zlobit. Měla s ním víc trpělivosti, než si zasloužil.

Zapracovat na sobě. Elene říkala, že by si nedokázala představit Cenarii bez Sa’kagé, která by všechnoposkvrňovala, ale Jarl ano. Byla by městem, kde by narodit se na západním břehu neznamenalobeznaděj, zneužívání, čas strávený v gildě, chudobu a smrt. Měl štěstí, že dostal práci u Mámy K.

Doupata skoro žádné poctivé zaměstnání nenabízela, a sirotkům už vůbec ne.

Sa’kagé žila ze samoobnovující se nižší třídy děvek a zlodějů, kteří opouštěli děti, stejně jako kdysi opustilii je. Ale mohlo by se to změnit?

Nemusí to být lež jen proto, že je to sen. Navrhovali mu, aby do Doupat přinesl naději. „Dobře,“ řekl Jarl.„Pod jednou podmínkou, Brante. Pokud mě zabijí, a k tomu asi dojde, chci, abys na můj pohřeb sepsalbáseň.“

„Dohodnuto,“ zazubil se Brant. „Postarám se, aby byla pořádně dojemná.“

16.

Kylar seděl na posteli a potmě se díval na spící Elene. Byla typ ženy, která nedokáže ponocovat bez

ohledu na to, jak málo je unavená.

Pohled na ni ho naplnil takovou něhou a skleslostí, že se to skoro nedalo snést. Přestože slíbila, že se hona prodej Odplaty už ptát nebude, měla o meči pravdu. Což nebylo žádné překvapení, ale to mu aninenaznačila.

Miloval ji. Nebyl pro ni dost dobrý.

Vždycky věřil, že se začnete podobat těm, s nimiž trávíte čas. V tom to možná bylo. Miloval na ní všechnyvlastnosti, které sám neměl. Otevřenost, čistotu, soucit. Byla samý úsměv a sluneční svit, zatímco onpatřil noci. Přál si být dobrý člověk, trpěl pro ni, ale možná bylo některým lidem souzeno narodit se lepší

než ostatní.

Po té první noci si přísahal, že už znovu nezabije. Bude chodit ven a cvičit, ale nezabije. A tak zbytečněcvičil a zdokonaloval schopnosti, o kterých přísahal, že je nebude používat. Výcvik byl jen chabou imitací

boje, ale uspokojovalo ho to.

Jeho odhodlání vydrželo šest dní, pak ale procházel doky a narazil na piráta, který zuřivě tloukl plavčíka.Kylar je chtěl jenom odtrhnout, ale pirátovy oči si žádaly smrt. Odplata jim vyhověla. Sedmou noc cvičilskrývání se kolem hospody v centru města, snažil se vyhýbat místům, kde by mohl narazit na pasáky,zloděje, násilníky nebo vrahy. Muž, který kolem něj prošel, vedl skupinu dětských kapsářů, tyran, jenž siposlušnost vynucoval brutalitou. Odplata si našla mužovo srdce, dřív než se Kylar dokázal zastavit.

Osmou noc trávil ve šlechtické čtvrti, doufal, že tady narazí na méně násilí, když zaslechl šlechtice, kterýbil svou milenku. Noční anděl se zneviditelnil a zlomil muži obě ruce.

Kylar měl Odplatu položenou v klíně, díval se na Elene. Každý den si sliboval, že znovu nezabije, a nezabil

už šest nocí. Ale něco v něm vědělo, že za to mohlo jen čiré štěstí. Nejhorší na tom bylo, že za vraždynecítil žádnou vinu. Pokaždé, když zabíjel pro Durza, se cítil příšerně. Tahle zabití s ním nedělala nic.Provinile se cítil jen kvůli lhaní.

Možná se ze mě stává Hu Gibbet. Možná zabíjení potřebuji. Možná se stávám monstrem.

Každý den pracoval s Tetou Meou. Durzo Kylara pochválil jen zřídka, proto si nikdy neuvědomil, kolik setoho od starého wetboye naučil. Jak ale trávil čas s Tetou Meou, katalogizoval její byliny, přebaloval je,

aby vydržely 75

déle, vyhazoval ty, co už ztratily účinek, a zbytek označil daty a poznámkami o jejich původu, začínal siuvědomovat, jak moc toho ví. Ani zdaleka se neblížil Durzově dokonalosti, ale ten měl oproti němu několik

století náskok.

Musel však být opatrný. Teta Mea používala jako léky spoustu bylin, ze kterých by on udělal jed. Jednoudala stranou kořeny akantu a řekla, že jsou příliš nebezpečné a měly by se používat jenom listy. Bezpřemýšlení sestavil tabulku smrtících dávek z listů, kořenů a semen té rostliny podle typu přípravy, jestlišlo o tinkturu, prášek, pastu nebo čaj, s odkazy na výšku, pohlaví a věk… málem napsal „mrtvoly“ ateprve v poslední vteřině to změnil na „pacienta“. Když vzhlédl, Teta Mea na něj zírala.

„Tak detailní tabulku jsem nikdy neviděla,“ vrtěla hlavou. „Tohle je…

velmi působivé, Kylare.“

Potom se snažil být opatrnější, ale neustále narážel na stejný problém.

Durzo Blint při své profesi tisíckrát experimentoval se všemi druhy rostlin.

Když měl mrtvolu, na jejíž smrt mu nestanovili pevnou lhůtu, vyzkoušel pět nebo šest bylin. Kylar sizačínal uvědomovat, že Durzo pravděpodobně věděl o bylinách mnohem víc než kdokoliv jiný, obvykle ho

však najímali na zabíjení zdravých lidí, proto byla část toho, co Kylar věděl, nyní k ničemu.

Jednoho dne přišel do obchodu Tety Mey pro pomoc zoufalý muž. Jeho mistr umíral a čtyři jiní léčitelé mu

nedokázali pomoci. Teta Mea občas dělala i víc než jen porodní bábu a sluha za ní přišel jako za poslednínadějí.

Ale Teta Mea byla pryč. Kylarovi připadalo příliš nebezpečné jít za nemocným mužem domů, ale podůkladném vyzpovídání sluhy mu namíchal medicínu. Později se doslechl, že se muž zotavil. Zvláštně hoto potěšilo.

Právě zachránil život.

I tak se cítil provinile, že žije z milodarů Tety Mey. Několik dní strávil tím, že dával její obchod dopořádku, protože navzdory daru vycházet s lidmi byly její organizační schopnosti příšerné. Ale nedělal proni nic důležitého.

Nevydělával jí peníze. Elene si našla práci jako služka, ale její plat stěží pokryl náklady na jídlo. Braenzačínal být víc a víc mrzutý, mumlal něco o vyžírkách a Kylar mu to nemohl vyčítat.

Kylar přejel prsty po Odplatě. Pokaždé, když si meč připnul, jednal jako soudce i kat. Čepel se stala

symbolem porušovaného slibu.

Ale ne dnes. Kylar ji uložil zpátky do truhlice a s pomocí Talentu vyskočil z okna. Běžel po střechách, abynašel dům zlatovlásky, a na nic víc nemyslel.

Strachoval se celé dny, nemínil si zničit i noci.

Byla tam celá rodina, spali v malém domku s jedinou místností. Kylar se otočil k odchodu, ale něco hozadrželo. Dívka a její otec spali. Matčiny rty se pohybovaly. Kylar si nejprve myslel, že sní, ale potomotevřela oči a vstala z postele.

Nerozsvítila svíčku. Krátce se podívala úzkým oknem, kde stál neviditelný Kylar. Vypadala neklidně, takmoc, že raději zkontroloval svou neviditelnost. Ale její oči se neupíraly na něj. Podíval se za sebe, na ulicinikdo nebyl. Zlatovlásčina matka se zachvěla a poklekla u postele.

Ona se modlí! Do hajzlu. Kylar se najednou cítil trapně a podrážděně, že se stal svědkem něčeho tak

osobního. Nebyl si jistý proč. Tiše zaklel a otočil se k odchodu.

Ulicí šli tři ozbrojení muži. Kylar ve dvou poznal chlapy, co tehdy v noci pronásledovali zlatovlásku.

„Říkám vám, že je to čarodějka,“ řekl jeden z hrdlořezů muži, kterého Kylar nepoznával.

„Je to pravda, Shingo, přísahám,“ přidal se druhý.

To si děláte srandu. Caernarvonský Shinga si jde osobně zkontrolovat historku párku násilníků o

čarodějce? Čarodějce! Jako by čarodějka muže srážela k zemi, místo aby je zabila.

Kylar něco zahlédl a podíval se znovu dovnitř. Žena vzbudila manžela, teď se modlili oba. Bylo to divné,

protože ze své postele nemohla zabijáky Sa’kagé vidět. Ta žena možná měla nějaký Talent.

Modlí se za ochranu. Kylar si odfrkl a jedna jeho menší část chtěla odejít.

Ať jejich problémy vyřeší Bůh. Kylar se dokázal jen otočit zády, ale víc nemohl.

„Baruši,“ zašeptal jeden hrdlořez Shingovi. „Co uděláme?“

Shinga mu vlepil pohlavek.

„Omlouvám se! Omlouvám se!“ vyjekl muž. „Chtěl jsem říct, Shingo Hnojáku, co uděláme?“

Dobří bohové. To bylo neskutečné. Místní Sa’kagé byla tak neskutečně špatnou parodií, až se Kylarovichtělo smát. Až na to, že to nebylo směšné. Shinga dal muži pohlavek, aby si získal jeho respekt? V Cenarii se Pon Dradin na muže jen nesouhlasně

podíval a ten hned zmlknul. A to ani nebyl opravdový Shinga.

Kylar málem odešel jen z čirého zhnusení. Takoví hlupáci.

I tak je pořád nemusel zabíjet.

Och, nevzniklo nám roztomilé dilema? Máme tady možná jednoho z nejlepších zabijáků na světě. Mohl by

zabít všechny tři muže dřív, než vydají jedinou hlásku. A přesto je nemohl ani zranit. Před ním stála

spodina podsvětí, a ti muži zabíjet mohli, zatímco on ne. Úžasné.

Dělilo je jen dvacet stop. „Co když… co když na nás zase použije magii, Shingo?“ Samozřejmě se ani

neobtěžovali vypracovat plán, než dorazí k cíli.

Baruš Hnoják zavrčel a zamířil ke dveřím. „Já se toho svinstva nebojím.“

Když se mu Kylar podíval do očí, ruka se mu natáhla k zádům, ale Odplata tam nebyla. Jeho chvilkovépřekvapení stačilo, aby se oprostil od nutkání zabíjet. Přísahal. Ať ho zatratí, ale přísahal. Musí být jinýzpůsob.

Dnes to udělá jinak.

A tak se Kylar zhmotnil přímo před Shingou. Nebo spíš částečně. Nechal ka’kari, aby propouštělo trochusvětla, takže to vypadalo, jako by se vynořil z kouře. Zviditelnily se obrysy olejově černých bicepsů, pakkřivka širokých ramen, véčko jeho trupu, linie hradních svalů, schválně přeháněl, vypadal proto větší nežve skutečnosti. Zviditelňoval se a znovu mizel jako duch.

Baruš Hnoják ztuhl a pak Kylar vše završil mistrovským kouskem.

Ka’kari nad jeho očima ztuhlo, leskly se teď ve vzduchu jako dva šperky z černého kovu. Nakonec se objevil zbytek obličeje, zakrývala ho maska z černého blýskajícího se kovu přichyceného ke kůži. Bylo tohrozivé. Bylo to víc než jen hrozivé. Byla to tvář samotného Soudu, Odplata z masa a kostí, a při tom, coKylar viděl v Shingových očích, hněvzávistlakotavraždazrada, se maska rozzuřila. Kylar musel zatnout

nehty do dlaní, aby to s ním neskoncoval.

Malátný Shinga upustil obušek. Kylara to nepřekvapilo, věděl, co muž vidí, protože, no, protože si tozkoušel před zrcadlem.

„Tahle rodina,“ řekl Kylar hlasem uhlazeným jako vykračující si kočka, „je pod mojí ochranou.“

Zvedl levou paži a natáhl ji. Ka’kari se zasyčením vyjelo jako dlouhá kouřící dýka. Z očí mu vytryskl malýnamodralý plamen. Bylo to naprosto zbytečné, kazilo to noční vidění, o nepříjemném pocitu ani nemluvě,

ale vyvolalo to zamýšlený efekt.

Shinga se třásl, byl ztuhlý hrůzou a spadla mu čelist, a Kylar uviděl šířící se skvrnu na mužových kalhotách

a rozlévající se kaluž u jeho nohou.

„Utíkej,“ řekl Kylar a nechal v ústech problesknout modrý oheň. Teď na celý týden přijdu o chuť.

Hrdlořezové se rozutekli a zahazovali zbraně, ale Kylar necítil žádné uspokojení. Zrovna když si myslel, žese dostal do bezvýchodné situace, se mu podařilo dosáhnout brilantního úspěchu. Co mu víc než předdeseti lety řekl Durzo Blint? „Hrozba je slib, hochu. Na ulici můžeš lhát o všem s výjimkou výhrůžek. Planá

výhrůžka se rovná kapitulaci.“

Kylar se cítil příšerně, když nakouknul do domu. Žena a muž stále klečeli u postelí a drželi se za ruce. Nicneviděli ani neslyšeli. Když však Kylar nahlédl dovnitř, žena stiskla manželovu ruku.

„Budeme v pořádku,“ řekla konečně žena. „Vím to. Cítím se teď mnohem lépe.“

Jsem rád, že alespoň někdo.

*

„Není to dlouho, co jste vy tady v místnosti byli ženami, matkami, hrnčíři, sládky, švadlenami, kapitánylodí, foukači skla, dovozci nebo směnárníky,“

řekl Jarl.

Tohle bylo Jarlovo šesté kázání a stále to nebylo o nic lehčí. Když se rozhlédl po nevěstkách a ranařích odZbabělého draka, kteří se tu před prací shromáždili, viděl u nich rozpaky. Ženy teď byly děvky, a

nevybraly si to.

Většině se nelíbilo připomenutí, že bývaly něčím jiným. Bylo to příliš těžké.

„Není to dlouho,“ řekl Jarl, „co má vlastní prdel byla k pronajmutí.“

Nad tím někteří pozvedli obočí, přestože by se Jarl vsadil, že všichni vědí o jeho minulosti prostituta. Kvulgaritě se uchýlil záměrně, aby jim ukázal, že už to nad ním nemá žádnou moc. I mezi děvkami byliprostituti druhořadí.

Dívky je možná obdivovaly, ale klienti s prostituty zacházeli jako se šmírou.

Děvka byla stále ženou, ale prostitut byl méně než muž. Že Shinga byl jedním z nich, nebylo něco, u čeho

byste čekali, že to připustí, natož aby to vyhlašoval. „Není to dlouho, co Sa’kagé pašovala hlavně konopí, tabák a whisky,“ pokračoval.

Jarl spolu s Mámou K. od invaze založil mnoho nových nevěstinců.

Některým sice hrozil bankrot, ale o peníze tady nešlo. Udělali to, aby ochránili co nejvíce žen a mužů.Zbabělý drak však patřil k lukrativnějším, protože se specializoval na exotiku. Byla tu Daydra, která by ažna jizvy mohla být dvojčetem Elene Cromwyllové. Ta vystupovala jako nevinná panna. Její společniceKaldrosa Wynová hrála sethijskou pirátku. Byly tu v hedvábí zahalené Ladešianky, Modainky se silnězačerněnými tvářemi a ymmurské tanečnice ověšené zvonky.

„Teď,“ řekl Jarl a chvíli se odmlčel, „jste děvky, já jsem Shinga a Sa’kagé dál pašuje ty samé zatracenévěci. Jako by se nic nezměnilo. Ale já vám něco řeknu, já jsem se změnil. Dostal jsem se z toho. Jsemjiný. Chytil jsem druhou šanci a něco se sebou udělal, a vy můžete taky.“ To byla jediná pasáž jehokázání, o které Jarl věděl, že by mohla být lež.

Ptal se na to Mámy K. „Proč se lidé nehádají, že je země plochá?“ zeptala se ho.

Jarl pokrčil rameny „Protože to každý ví.“

„Přesně tak,“ řekla. „Vášně vzbuzují věci, u kterých si jistí nejsme.“

„Aha. Jako bohové,“ došlo Jarlovi.

„Nezáleží na tom, jestli si jsi jistý, že vše, co říkáš, je pravda. Záleží na tom, že si v hloubi srdce přeješ

uvěřit, že to pravda je, protože pak tě to 79

přesvědčí. A co bude na konci záležet na tom, jestli holky tvým argumentům uvěřily. Podstatné je, aby

uvěřily v tebe.“

Přesně něco takového by řekla stará Máma K. Jarla to trochu zklamalo.

Zdálo se, že se od převratu změnila, co ji Kylar otrávil a nechal jí protijed.

Možná to byl tíživý pohled do tváře neúprosného zla, který zničil její naději.

Jarl s nikým nespal od chvíle, kdy se stal Shingou. S mužem nebyl, co v noc invaze opustil Stephanův

dům, ale nevyspal se ani se žádnou ženou.

Vždy přežíval díky tomu, že dělal, co bylo nezbytné, neustále si budoval síť přátel a vlivu a díval se do

budoucnosti, kdy už se nebude muset prodávat.

Ta budoucnost přišla tak náhle, že nevěděl, co si s ní má počít. Svoboda mu nečinně ležela v dlaních.Netušil, jak by se měl cítit. Připomínalo mu to haranské železné býky. Jistě, nikdy žádného neviděl, aleříkalo se, že je chytali jako malá telata a přivazovali ke kůlu tlustým železným řetězem.

Časem železní býci vyrostli, mohutná, patnáct stop vysoká zvířata, a dokázali by řetězy přetrhnout, aleneudělali to. Jejich hlídači je přivazovali tenkým lanem. Železní býci si byli tak jistí, že se nemůžou

osvobodit, že to nikdy nezkusili.

Jarl byl připoutaný k sexu a potěšení klientů tak dlouho, že se teď cítil jako bezpohlavní. Nikdy dřív sivybrat nemohl. Většina jeho klientů byli muži, ale našly se mezi nimi i ženy od nejatraktivnějších až po ty

ošklivé.

Když si teď mohl zvolit, neudělal to. Nedokázal s jistotou říct, jestli by dal přednost mužům nebo ženám,

kdyby ho život nedonutil stát se prostitutem.

Dívky v nevěstincích s ním nyní jednaly jinak. Dívaly se na něj jinak.

Flirtovaly.

Bylo to děsivé. S flirtováním přicházely požadavky. Musel se naučit, jaká reakce na flirtování je přirozená,a jaká ne, pravidla sexu mimo nevěstinec vůbec neznal. Jeho pravidelní zákazníci o něm vždy mluvili jako

o neuspokojivém, ale jejich zkušenosti nemohl brát za typické, protože jinak by každý normální člověk

chodil do bordelu, no ne?

Ztrácel soustředění. Teď na to nesměl myslet. Naději jim musel prodat v celku.

„Ze všech žen v Doupatech,“ řekl Jarl, „jste vy nejšťastnější. Měly jste štěstí, že jste se tady stalyděvkami.“ Zavrtěl hlavou. „Štěstí, že jste se staly děvkami. Před šesti měsíci by většina z vás raději přešlaulici, než by prošla kolem děvky. Teď jste děvky, já jsem Shinga a Sa’kagé stále dělá ty samé zatracenévěci.

Král Ursuul si myslí, že jste na dně. Má v plánu nechat zimu, ať v Doupatech všechny zabije. Myslí si, žeaž začnou nepokoje kvůli jídlu, budou všichni tak slabí, že s námi jeho vojáci nebudou mít problémy. Myslí

si, že Sa’kagé je příliš netečná nebo chamtivá, aby to zastavila. Má v plánu 80

nás rozdělit, když nám dá zbytky ze svého stolu, abychom se kvůli nim navzájem pozabíjeli. Legrační natom je, že má pravdu. Zjistili jsme, že na jaře přivede další armádu a pár tisíc kolonistů, samých mužů.Plánuje zabít v Doupatech všechny až na vás. Znovu budete ty šťastné. Provdáte se za Khalidořany, co si

vás koupí.

Khalidořané se pak možná změní a přestanou vás v ložnicích bít a ponižovat, až budete jejich ženami.Ursuul předpokládá, že jste tak zbabělé, že se k té zvrácené naději upnete. Očekává, že vás scestnánaděje ochromí, dokud nebude příliš pozdě, dokud vaši muži nebudou mrtví, přátelé rozprášení a sílaSa’kagé zlomena. Za rok novým khalidorským manželům porodíte syny a budete radostně sledovat, jakvyrůstají v netvory, kteří se budou ke svým ženám chovat stejně, jako se jejich otcové chovali k vám.

Bude to normální. Porodíte dcery, které budou považovat za normální, že do nich kopou, plivou na ně anutí je k, no, všechny víte, k čemu by je nutili.

Vaše dcery nebudou odporovat. Podívají se na vaši zbabělost a uvěří, že takový je úděl žen. Bude tonormální. Král očekává, že se to takhle stane, a zatím měl ve všem pravdu.“

Teď si je Jarl získal. Viděl hrůzu v jejich očích. Většina prostitutek myslela jen na dnešek. Nebyly hloupé.Věděly, že se nebudou moci prodávat věčně, ale protože do budoucna neviděly lepší možnost, rozhodly se

na ni nemyslet. Bylo to příliš depresivní.

Tyhle ženy přežívaly. Vyvolané přízraky jejich vlastních dcer, které by vychovaly do stejného života, je

donutily myslet víc než jen na sebe, dál než jen na dnešek. A Jarl jim nelhal. Tyhle ženy se budouprodávat nejlépe.

Pokud prodáte ženu, která už o většinu života přišla, máte válku z poloviny vyhranou.

„V posledních měsících se věci pro každou z vás změnily, pro každou z vás i pro mě. Teď vám říkám, žemusíme společně něco udělat. Říkám, že nastal čas, aby se změnila i Sa’kagé. Jsme ve válce aprohráváme. Víte proč?

Protože nebojujeme. Khalidořané chtějí, abychom tu v tichosti pošli? Nasrat.

Budeme s nimi bojovat způsoby, o jakých nikdy neslyšeli. Khalidořané nás chtějí nechat vyhladovět?Nasrat. Když můžeme pašovat konopí, můžeme pašovat i obilí. Chtějí zabít vaše muže? Schováme je.Chtějí pořádat nájezdy?

Budeme o nich vědět dřív, než k nim dojde. Chtějí hrát? My budeme podvádět. Chtějí pít? Nachčijeme jim

do piva.“

„Co můžeme udělat?“ zeptala se jedna dívka. Byla to připravená otázka.

Usmál se. „Právě teď? Chci, abyste snily. Chci, abyste přemýšlely, ne o návratu k tomu, co bylo předpříchodem Khalidoru, chci, abyste snily o něčem lepším. Chci, abyste snily o dni, kdy vám narození vDoupatech nezaručí, že v Doupatech také zemřete. Chci, abyste snily, že dostanete 81

druhou šanci, a co by se mohlo stát s tímhle městem a zemí, kdyby druhou šanci dostali všichni. Sněte ovychovávání dětí ve městě, kde se nemusíte pořád bát. O městě bez zkorumpovaných soudců a vydírání Sa’kagé. O městě s tuctem mostů přes Plith, u kterých nestojí stráže. O městě, kde se věci změnily, díky

vám.

Vím, že se teď bojíte. Za pár minut vám začíná služba a vy budete muset znovu čelit těm hajzlům. Vím to.

Je v pořádku mít strach, ale říkám vám, zůstaňte odvážně uvnitř. Ten čas přijde, až vás bude potřeba.Pokud chce šlechta tuhle válku vyhrát a získat zemi zpět, bude nás potřebovat, a naše pomoc bude něcostát. Naší cenou bude změněné město a vy a já rozhodneme jak. Vy a já máme moc. Proto se prozatímbudeme chovat jako dřív, nebo budeme snít a připravovat se. Ze všech lidí v Doupatech jste vy, dámy,ztratily nejvíce.“ Přistoupil k pirátce Kaldrose Wynové a dotkl se její tváře pod zčernalým okem.

„Ale pověz mi, pro tohle ses vzdala manžela? Pro korunu za monokl a další, když tě zraní tak moc, ženebudeš moct příští den pracovat? Zasloužíš si to snad?“

Z Kaldrosiných očí se vyřinuly slzy.

„Já říkám, sakra, ne! Přišla jsi sem, protože to bylo to nejlepší, co jsi mohla udělat. Dostáváš korunu zamonokl, protože to je to nejlepší, co Máma K. dokázala vyjednat. Jako váš Shinga jsem vám sem přišelříct, že to nejlepší nestačí. Myslíme příliš přízemně. Snažíme se přežít, a tentokrát už mi je z přežívání zle.Až příště uslyším bolestný výkřik, ať vyjde z khalidorského hrdla.“

„Sakra jo,“ zašeptala jedna dívka.

Teď jim v očích viděl planout vášeň. Bohové, vypadaly tak zuřivě!

Jarl pozvedl ruku. „Zatím se jen dívejte a vyčkávejte. Buďte připravené.

Buďte statečné. Protože až příště přijde řada na nás, abychom hodili kostkami, budeme podvádět a

hodíme tři šestky.“

*

„Miláčku,“ řekla Elene a lehce s Kylarem zatřásla. „Miláčku, vstávej.“ „Zmiz,“ zabručel.

„Cože?“ „ZMIIIZ.“

Elene se zasmála. „Vypadáš, jako by si na tebe někdo sedl,“ řekla a objala ho. Začichala a zašklebila se.

„A páchneš jako…“

„Zmiz,“ zaprosil ublíženě.

„Miláčku, dneska jdeme nakupovat, pamatuješ?“

Vzal polštář a přetáhl si ho přes hlavu. Elene se naklonila, aby mu polštář vzala, ale Kylar ho nepustil. Takzazpívala píseň dobrého rána. Sestávala ze slov dobré a ráno, která sedmatřicetkrát zopakovala. Tahle

byla Kylarova oblíbená. „DOBRÉ rá-no, dobré RÁ-NO, dobré ráno, DOBRÉ ráno…“

„ZMIZ zmiz, zmiz. Zmiz, zmiz zmiz,“ přizvukoval jí pod polštářem Kylar.

Zvedla polštář a Kylar ji chytil a přitáhl k sobě na postel. Byl tak silný a rychlý, že se mu nebránila.

Odstrčil polštář, překulil se na ni a políbil ji.

„Uhm, uhm!“ zaprotestovala. Och, její rty byly tak příjemné.

„Co?“ zeptal se o třicet vteřin později.

„Ranní pusa,“ zašklebila se. Samozřejmě to byla lež. Kvůli pocitu z jeho rtů by jí bylo jedno, jestli mu

páchne z pusy. Ale jemu nepáchlo. Jeho dech nikdy nepáchl. A to nejen ve špatném slova smyslu. Mohl

by žvýkat lístky máty nebo sireček a z jeho dechu by to nebylo cítit. Se zbytkem těla to bylo stejné. Kdyžna ně nanesl parfém, prostě zmizel. Předpokládal, že to má něco společného s ka’kari.

Teď se usmíval svým dravčím úsměvem. „Já ti ukážu ranní pusu,“ řekl.

Protlačil se přes její ruce a políbil ji na krk, potom o trochu níž, pak se posunul k límci noční košilky a ona

už nemávala rukama, protože jeho rty…

„Ach! Přestaň!“ vykroutila se z jeho objetí. Nechal ji.

Kylar sebou plácl zpátky na postel a ona předstírala, že si urovnává šaty, zatímco obdivovala svaly na jeho

nahé hrudi. Teta Mea vzala Uly přes den ven. Dům byl prázdný. Kylar byl tak roztomilý, když mělspánkem rozježené vlasy, byl prostě skvělý a jeho rty byly nejúžasnější věcí na světě. O rukou nemluvě.Chtěla cítit jeho kůži na své. Chtěla mu pohladit hruď. A naopak.

Někdy ráno se objímali, když ještě napůl spal, a to byla její nejoblíbenější část dne. Někdy v noci se jíkošilka při spaní vyhrnula a zjistila, že se k němu tiskne holou kůží. No, možná se košilka nevyhrnulasama od sebe a ona by se toho neodvážila, kdyby nevěděla, že bude mimo ještě několik hodin, než se

probudí.

Rozpalovalo ji, jen když na to pomyslela. Proč ne?, ptala se jedna její část. Byly tu náboženské důvody.Můžeš snad spolu zapřáhnout býka a vlka?

Ani nevěděla, jestli Kylar v Boha věří. Vždy mu bylo nepříjemné, když o tom mluvila. Její pěstounka jípověděla, že si musí rozmyslet, než do toho zapojí srdce. Ale to byla voda pod mostem, která už odplulaza ohyb řeky. Uly ji potřebovala. Kylar ji potřeboval a nikdy dřív takhle potřebná nebyla. Díky Kylarovi secítila krásná. Připadala si jako dáma. Jako princezna. Miloval ji.

Prakticky byl její manžel. Tvrdili, že jsou manželé, žili spolu, spali ve stejné posteli a k Uly se chovali jako

otec a matka. Pravděpodobně jediný důvod, proč se s Kylarem ještě nepomilovala, byl ten, že když se jí v

noci 83

dotkl, byla většinou tak unavená, že se mohla sotva pohnout. Kdyby to, co dělal v noci, zkusil ráno,vzdala by se panenství za pět vteřin. Na uchu téměř cítila jeho dech. Představovala si, že s ním děláněkterou z těch věcí, o nichž tak lehkovážně mluvila Teta Mea, věcí, kvůli kterým vždy zahořela ve tváři, i

když zněly tak úžasně. Hrozně se styděla, protože už dokonce věděla, co zkusí jako první.

Neříkalo písmo „nechť tvé ano je ano a tvé ne je ne“? Tvrdila, že je Kylarova žena. On tvrdil, že je jejímanžel. Vezme ho do šperkařství, o němž jí vyprávěla Teta Mea, aby vše mohli po waeddrynskuzlegalizovat. Později.

Kylar se v posteli posadil a ona se k němu naklonila, ruce jí sklouzly k tkanicím noční košilky. Rozvázala

je.

„Bohové,“ prohlásil Kylar a rychle ji políbil na tvář, neotočil se dost, aby z ní viděl víc, „musím močit jakválečný kůň.“

Vstal a začal se oblékat. Elene na chvíli ztuhla. Košilku měla rozhalenou, tělo nahé.

„Co jdeme koupit?“ zeptal se Kylar a přetáhl si přes hlavu tuniku.

Košilku sešněrovala dřív, než jeho hlava vykoukla z tuniky.

„No?“ zeptal se.

„Cože?“ Připadalo jí, jako by ji právě polili studenou vodou.

„Och, Uly má narozeniny, že jo? Pořídíme jí panenku nebo tak něco?“

„Ano, tak něco,“ řekla.

17.

Tenser to zahrál docela dobře, pomyslel si vürdmeister Neph Dada.

V jednu chvíli se mu dokonce povedlo vykašlávat krev. Teď si to budou pamatovat jako chladnokrevnývzdor. Až ho očistí, přehodnotí to na statečný odpor.

Muže, z jehož vraždy byl Tenser obviněn, barona Kirofa, se nepodařilo nalézt. Ale po svědectvícenarijského kapitána stráží, který Tensera viděl, když zločin spáchal, byl Tenser rychle shledán vinným.Vyhlášení rozsudku z Bohokrálových úst vyvolalo mnoho zalapání po dechu. Cenarijská šlechta čekalapokutu, možná uvěznění jako uznání za odsloužená léta a deportaci do 84

Khalidoru. Na svržení do Díry se pohlíželo jako na trest horší než rozsudek smrti. A o to samozřejmě šlo.

Tenser by jen stěží infiltroval Sa’kagé, kdyby byl mrtvý nebo deportovaný. Když stráví nějaký čas vnejhorším žaláři v zemi, získá si u Sa’kagé jedinečné uznání. Až předvedou barona Kirofa, živého, Tenser bude očištěn a znovu získá všechny výsady khalidorského vévody, ale hlavně pak bude moci předstíratpřetrvávající zášť k Bohokráli za nespravedlivé uvěznění. Vévoda Tenser Vargun nabídne Sa’kagé vše, cosi budou přát. A pak je zničí zevnitř.

Bohokrál měl jako vždy víc než jeden plán. Tak přísným potrestáním khalidorského vévody ukázal, že jespravedlivý vladař. Váhající Cenarijci získali další výmluvu, proč se podřídit. Vrátí se ke svým životům asmyčka kolem rebelů se utáhne ještě víc, až je přátelé opustí.

V tu samou chvíli, kdy zprávy o Tenserově uvěznění zastínily vše ostatní, propustili ze Chřtánu desítkykriminálníků a uvěznili stovky lidí podezřelých z podpory rebelie. Díky šokujícím novinkám o Tenserovi si toho skoro nikdo nevšiml.

Po vyhlášení rozsudku Neph doprovodil Tensera a stráže k Díře.

Tenser se na něj podezřívavě podíval. Mnoho Khalidořanů nemělo příliš v lásce dávno poražené sousedy,ale u Tensera se antipatie zdály být obecnými i osobními zároveň. „Co chceš?“

„Jen se podělit o pár novinek, které by vám mohly pomoct,“ řekl Neph.

Nedokázal skrýt potěšení. „Baron Kirof zmizel. Zjevně ho někdo unesl.“

Z Tenserovy tváře se vytratila veškerá krev. Jestli se baron ztratí, nikdy se z Díry nedostane.

„Najdeme ho,“ ujišťoval ho Neph. „Pokud ale bude mrtvý…“ Neph se zahihňal. Jestli je Kirof mrtvý,Tenser bude nepoužitelný. Pokud bude nepoužitelný, selhal. Pokud selhal, zemře. Neph magií otevřelželeznou bránu oddělující tunely pod hradem od Chřtánu. „Můj pane? Vaše cela čeká.“

*

Jarl si mnul spánky. Celý den vyslýchali vězně propuštěné ze Chřtánu.

Vězni se o převratu dozvěděli jen díky tomu, že se tam objevili čarodějové a po něčem pátrali. Čarodějovéodešli s prázdnou, tak se to nezdálo důležité.

Důležitější však bylo, že bývalého provozovatele nevěstince jménem Whitey probudili dva strážníodvádějící vězně k Díře. Vzbudili ho a on vzhůru zůstal. Přísahal, že ani jeden ze strážných nebo jejichvězeň, vysoký nahý muž s blond vlasy, z vězení neodešli.

Whitey navíc poznal strážného, odpudivého chlapa, který byl na Jarlově výplatní listině a jehož Jarl poslaldo hradu s velmi specifickým úkolem. Za nimi do Chřtánu vešlo několik čarodějů, ale neozvaly se zvukyboje nebo cokoliv, co by naznačovalo, že na někoho narazili. Bylo to nemožné a Whitey v tom neviděl smysl.

Jarl Whiteyho propustil. „Bylo by to možné?“ zeptal se Mámy K.

„Co myslíš?“ odpověděla mu otázkou.

„O čem to mluvíte?“ chtěl vědět Brant Agon.

„Dokazuje to, že přežil déle, než jsme si mysleli,“ řekl Jarl.

„A my víme, že hlava, kterou vystavili, není jeho,“ dodala Máma K. „To je svůdná myšlenka.“

„Bohové,“ vydechl Jarl.

„Co?“ zeptal se Brant. „Cože?“

„Logan Gyre,“ řekl Jarl.

„Co? Toho přece zabili v severní věži,“ nechápal Brant.

„Co byste udělali, kdybyste právě hluboko v Chřtánu zabili strážného, převlékali si šaty a zahlédli šest

čarodějů, jak jdou vaším směrem? Ven vede jen jedna cesta a tu blokují čarodějové,“ řekl Jarl.

Branta jako by zasáhl blesk. „Netvrdíte tady, že Logan skočil do Díry?“

Jednou u Díry byl.

„Já tvrdím, že Logan Gyre může být stále naživu,“ řekl Jarl.

„Zpomal,“ klidnila ho Máma K. Vstala a prolistovala stoh papírů. „Pokud si to vybavuji dobře… ach, tady.Připomeň mi, že té dívce musíme dát příplatek. Má stálého zákazníka, který se rád chlubí. ‚Gorkhy hodilchleba do Díry a díval se, jak se ho snaží chytit, než tam spadne. Tvrdil, že nejméně tři vězni byli…‘“Máma K. si odkašlala, a když pokračovala, mluvila odměřeně.

„‚Tři z vězňů byli snědeni ostatními, když je Gorkhy držel o hladu.‘ Dále popisoval ‚obřího muže téměřsedm stop vysokého. Několikrát se mu podařilo dosáhnout na chleba, který chtěl Gorkhy hodit do Díry.Gorkhy toho chlapa, co mu říkají Král, obzvlášť nesnáší.‘“ Máma K. vzhlédla. „Tohle hlášení je jen tři dny staré.“

„Nikoho, na koho by se ten popis hodil, do Díry za posledních deset let nesvrhli,“ poznamenal tiše Brant.

Všichni tři se posadili.

„Pokud tenhle Gorkhy řekne nadřízeným o obrovi jménem Král…“ začala Máma K.

„…Logan ten den zemře,“ dokončil Jarl.

„Musíme ho zachránit,“ řekl Brant.

Jarl a Máma K. si vyměnili pohledy.

„Musíme si promyslet, jak tohle zapadne do naší strategie,“ poznamenala Máma K.

„Nepřemýšlíš o tom, že ho tam necháš?“ přimhouřil Brant oči.

Máma K. si prohlížela své krvavě rudé nehty.

„Protože taková možnost tu není,“ řekl Brant. „Je to jediný muž, který dokáže sjednotit zemi. Jarle, pokudvážně chceš udělat to, o čem jsi mluvil, tohle je tvoje šance. Zachraň Logana a on ti dá půdu, tituly amilost. Takže mi teď neříkej, že tě jen na chvilku napadlo nechat našeho krále v tom pekle.“

„Skončil jsi?“ zeptala se Máma K. Na to Brant nic neřekl, jen zatnul zuby.

„Promýšlíme to. Promýšlíme to, protože promýšlíme všechno. Proto vyhrajeme. Já přemýšlím i o tom, jakho vysvobodit, pokud budeme chtít. Už jsi o tom začal přemýšlet taky, nebo tu jenom povykuješ, jak vznešený a dobrý bys mohl být?“

„Sakra, já povykuju pořád,“ řekl, ale úsměv se mu vytratil. Máma K. zavrtěla hlavou a nechtíc se usmála také.

„Jak si vedou tvoji muži, Brante?“ zeptal se Jarl.

„Udělám z nich dobré vojáky, když mi dáš deset, možná dvacet let.“

„Kolik jich máš?“ zeptal se Jarl. „Ne, ne,“ povzdechla si Máma K.

„Stovku,“ řekl Agon. „Možná třicet by se jich dalo použít v boji. Deset jich je slibných. Pár skvělýchlučištníků. Jeden, co by mohl dělat třetiřadého wetboye. Všichni jsou nedisciplinovaní. Navzájem si nevěří.

Bojují jako jednotlivci.“

„Tohle jsme ještě neprobrali,“ připomenula Máma K.

„Ber to tak, že jsme to probrali teď,“ řekl Jarl.

Máma K. otevřela ústa a Jarl se na ni upřeně díval, dokud nesklopila zrak.

„Jak si přeješ, Shingo,“ řekla.

„Předpokládám, že náš zdroj nedokáže přesvědčit Gorkhyho, aby nám pomohl?“

Máma K. se podívala na papír, ale nečetla ho. „Ne.“

Zatímco Brant a Máma K. probírali možnosti, jak se dostat do Chřtánu, Jarl přemýšlel. Odhalil se před

dvěma týdny a neustále ho žádali o audience.

Lidé v Doupatech, Králíci, jak jim posměšně říkali pro jejich počet, strach a bludiště uliček, kde žili, chtěli

naději. Jeho zpráva byla vodou pro jejich vyprahlé jazyky. Rebelie zněla skvěle lidem, co neměli co ztratit. Když však promluvil, hovořil zároveň i ke špionům Bohokrále.

Jednomu pokusu o atentát už unikl. Bylo nevyhnutelné, že přijdou další.

Dokud Jarl nezíská na ochranu nějaké wetboye, dřív nebo později ho dostanou.

„Odjíždím do Caernarvonu,“ oznámil Jarl.

„Utíkáš?“ zeptal se Brant.

„Když budu cestovat nalehko, jsem do měsíce zpátky.“ „Dejme tomu, ale co ti to přinese?“

„Další měsíc života?“ odvětil s úsměvem Jarl.

„Myslíš, že se vrátí?“ zeptala se Máma K.

Brant vypadal zmateně.

„Kvůli Loganovi? K rozhodnutí mu bude stačit jeden úder srdce,“

odpověděl Jarl.

„Pokud může někdo dostat Logana ven, tak on,“ prohlásila Máma K.

„Kdo?“ zeptal se Brant.

„A až se Hu Gibbet a ostatní doslechnou, že tě chrání, nepřekvapilo by mě, kdyby se stáhli,“ řekla Máma K.

„Kdo? Kdo?“

„Po smrti Durzo Blinta možná nejlepší wetboy ve městě,“ vysvětlil mu Jarl.

„Až na to, že už ve městě není,“ dodala Máma K, „No dobrá, tak nejlepší v oboru.“

„Až na to, že už v oboru nepůsobí.“

„To se změní,“ tvrdil Jarl.

„Vezmeš s sebou někoho?“ zeptala se Máma K.

„Vy se mě snažíte naštvat, že jo?“ ozval se Brant.

„Ne,“ řekl Jarl, ignoroval ho a odpověděl Mámě K. „Propašovat ven jednoho muže vzbudí méně

podezření.“ Jarl se otočil na Branta. „Brante, zatímco budu pryč, mám pro tebe úkol.“

„Vy mluvíte o Kylaru Sternovi, že jo?“

Jarl se usmál. „Ano. Jsi čestný muž, Brante?“

Generál si povzdechl. „Pokud pominu bojiště, tak vždycky.“

Jarl ho poklepal po rameni. „Pak po tobě chci, abys vykoumal, jak by mohla Loganova armáda porazit

Bohokrálovu.“

„Logan armádu nemá,“ poznamenal Brant.

„To je problém Mámy K,“ řekl Jarl.

„Prosím?“ ozvala se.

„Terah Graesinová ji má. Chci, abys přišla na to, jak by se mohla stát Loganovou.“

„Cože?“ zeptala se Máma K.

„Teď mě omluvte,“ rozloučil se Jarl. „Mám schůzku v Caernarvonu.“

18.

„To jsem umřel a nevšiml si toho?“ zeptal se Kylar. Znovu se pohyboval mrtvou mlhou, známý pohyb bezpocitu, že se hýbe. Na okraji mlhy stála zahalená postava, věčná stejně jako samotná mlha, a Kylar si byljistý, že je to Vlk. Ale on nezemřel. Nebo ano? Zabil ho někdo ve spánku? Jenom si lehnul…

„Co je to? Sen?“ zeptal se Kylar.

Zahalený muž se otočil a Kylarovo napětí se uvolnilo. Nebyl to Vlk. Byl to Dorian Ursuul.

„Sen?“ zeptal se Dorian. Mžoural přes mlhu na Kylara. „Předpokládám, že ano, i když ve velmi svéráznéformě.“ Usmál se. Byl to pohledný muž, ale teď byl napjatý. Černé vlasy měl rozcuchané, modré očiinteligentní a rysy symetrické. „Čím to je, můj ve stínech kráčející příteli, že se nebojíme snů?

Ztrácíme vědomí, ztrácíme kontrolu, věci se dějí bez zjevné logiky a řídí se neznámými pravidly. Objevujíse přátelé a mění se v cizince. Prostředí se nečekaně přetváří a my o něm jen vzácně pochybujeme.Nebojíme se snů, ale bojíme se šílenství a děsíme se smrti.“

„O co tady sakra jde?“ chtěl vědět Kylar.

Dorian se pousmál. Prohlédl si Kylara od hlavy až k patě. „Úžasné.

Vypadáš úplně stejně, ale jsi úplně jiný, viď?“

Bohové, je to jen pár měsíců, co jsem se potkal s Dorianem?

„Naháníš teď hrůzu, Kylare. Máš moc. S tvou silou se musí počítat, ale mysl to ještě nepochopila, že ne?Změna identity tě stála čas. To je pochopitelné. Jen málo lidí v ten samý den zabije otce a stane se

nesmrtelným.“

„K věci.“ Dorian toho vždy věděl příliš mnoho. Znervózňoval ho tím.

„Tohle je sen, jak říkáš. A ano, přivolal jsem tě. Je to pěkná ukázka magie, kterou jsem právě objevil.Doufám, že si ji budu pamatovat, až se vzbudím. Pokud se vzbudím. Nejsem si jistý, jestli spím. Právě senacházím uprostřed jednoho ze svých přeludů. Už to trvá dost dlouho. Mé tělo je ve Kvílivých větrech.Khali přichází. Pevnost padne. Já přežiji, ale horší dny mě teprve čekají. Sledoval jsem vlastní budoucnost,

Kylare, a dělat něco takového je velmi nebezpečné. Viděl jsem pár věcí, co mě chytily za srdce a donutily

přestat se dívat. A zatímco jsem sbíral odvahu, sledoval jsem tebe.

Viděl jsem, že potřebuješ někoho, ke komu se můžeš chovat upřímně. Hrabě 89

Drake nebo Durzo by byli lepší, ale ti tu zjevně být nemohou, tak jsem přišel já. I zabijáci potřebujípřátele.“

„Já už zabiják nejsem. Vzdal jsem se toho.“

„V mých vizích,“ pokračoval Dorian, jako by Kylar vůbec nic neřekl, „jsem se viděl přicházet na místo, kdese nachází mé štěstí. Podívám se do očí ženy, kterou miluji a jež miluje mě, a budu vědět, že ať jí zalžunebo řeknu pravdu, tak ji to zničí. V tomhle jsme bratři, Kylare. Obyčejným mužům dopřává Bůhjednodušší problémy. Jsem tu, protože mě potřebuješ.“

Kylarův hněv se rozplýval. Podíval se do mlhy. Celé místo vypadalo jako příhodná metafora jeho života trčet v šeru, kde nic není určité nebo pevné, kde není jednoduchá cesta.

„Já se změnit snažím,“ řekl Kylar, „ale nedaří se mi to. Myslel jsem, že můžu skoncovat s minulostí apohnout se vpřed. Vejdu do místnosti a hned ji zkoumám. Dívám se po východech a jak vysoké jsoustropy, kontroluji potenciální hrozby a jak bude podlaha tlumit kroky. Když na mě z uličky někdo zírá,přemýšlím, jak ho zabít, a cítím se pak dobře. Mám pocit, že mám věci pod kontrolou.“

„Dokud?“ zeptal se Dorian.

Kylar zaváhal. „Dokud si nevzpomenu. Donutil jsem se považovat své instinkty za špatné. A pak jsem

nenáviděl to, čím jsem se stal.“ „A čím ses stal?“ zeptal se Dorian.

„Vrahem.“

„Jsi lhář a zabiják, ale nejsi vrah, Kylare.“

„No, díky.“

„Co je Noční anděl, Kylare?“

„Nevím. Durzo mi to nikdy neřekl.“

„Hloupost. Proč si nevěříš? Proč nepožádáš Elene, aby ti věřila? Proč se jí nesvěříš s pravdou?“

„Nikdy by to nepochopila.“

„Jak to víš?“

Co kdyby to pochopila? A co kdyby ho po tom, co by ho poznala do hloubky, odmítla? Co by to s ním

udělalo?

„Vy dva jste tak mladí, že nerozeznáte vlastní zadek od lokte,“ ušklíbl se Dorian. „Ale ty už sám sebe

poznávat začínáš. Elene svou víru přijala jako malou truhličku, ale ty se nacházíš mimo vše, co o Bohu ví.Naslouchá aroganci mládí, která jí tvrdí, že to, co o Bohu ví, je vše, co je o Něm známo.

Miluje, proto chce, abys v té truhličce zůstal s ní. Ale ta truhlička je pro tebe malá. Nedokážeš pochopitBoha, který je samé milosrdenství a žádná spravedlnost. Ten milý, neurčitý Bůh by v Doupatech nepřežilani dvě 90

minuty, že? No, nerad ti to říkám, ale Elene je osmnáct. Ona toho o Bohu mnoho neví.

Kylare, já si nemyslím, že by tě Bůh shledal odporným. Je strašlivé mít v jedné ruce neskutečnou moc a vdruhé silné morální cítění, a nemít žádné základy, o které by ses mohl opřít. Posledních pár týdnů sessnažil přijmout Eleniny morální soudy, přestože odmítáš její předpoklady. A ty tvrdíš, že nemyslí logicky?Jak si stojíš ty, Stíne příšeří?

Musíš učinit rozhodnutí, ale je tu jedna tvrdá pravda, nemůžeš být vším, čím bys chtěl být. Seznam toho,

čím být nemůžeš, je dlouhý, i kdybys žil věčně. Chceš vědět, co je na začátku? Mírumilovný bylinkář. Jsiasi tak mírumilovný jako vlk, Kylare, a právě to na tobě Elene miluje, a zároveň se toho bojí. Nemůžeš jíneustále říkat, že je vše v pořádku, že tenhle převlek jsi opravdu ty. Nejsi to ty. Proč Elene nedůvěřuješ

natolik, abys ji požádal o lásku pro muže, kterým opravdu jsi?“

„Protože ho nenávidím!“ vykřikl Kylar. „Protože miluje zabíjení! Protože ona nerozumí zlu, a on ano.Protože se nikdy necítí víc naživu, než když se koupe v krvi. Protože je virtuózem meče a miluje, co s nímdokáže. Protože je Noční anděl a anděl patří noci, a ta noc je v něm. Protože on je Kráčející stín. Protoževěří, že některé lidi nelze spasit, že se musí zastavit. Protože když zabije zlého člověka, necítí jen potěšení

z mistrovské práce, cítí v té odplatě radost celého světa, zlý člověk byl urážkou světa a on tu skvrnuvymazal. Vyvažuje nerovnováhu. Miluje to, a Elene by ztratila nevinnost, kterou na ní zbožňuju, kdyby

takového muže pochopila.“

„Tenhle muž,“ řekl Dorian a píchl prstem do Kylarovy hrudi, „a tenhle…“

dotkl se Kylarova čela „…jsou na nejlepší cestě k šílenství. Přijmi to od někoho, kdo o tom něco ví.“

„Já se můžu změnit,“ bránil se Kylar, ale v jeho hlase zaznívala beznaděj.

„Vlk se může stát vlkodavem, ale nikdy se nestane palácovým psíkem.“

*

„Jsme ve válce,“ prohlásila Mluvčí Istariel Wyantová. Měla nosový hlas, s přízvukem Velké Alitaery.

Milovala projevy.

Ariel složila mohutné tělo do příliš malého křesla v pracovně Mluvčí vysoko uvnitř Alabastrové Seraf.Funěla vyčerpáním po výstupu do schodů.

Jedno jídlo denně, dokud sem nedokážu vyjít bez sípání. Jedno.

Ariel své tělo někdy nenáviděla, protivilo se jí, že je připoutaná k něčemu tak slabému a nuznému.Vyžadovalo si tolik péče, tolik otrockého opečovávání a rozmazlování. Bylo neustálým rozptýlením odmnohem důležitějších věcí, třeba těch, které od ní chtěla Mluvčí.

Istariel Wyantová byla vysoká, majestátní žena s patricijským nosem a obočím vytrhaným na tenké linky.Měla sukovité klouby, kvůli kterým vypadala spíš vychrtle než štíhle, a navzdory pobledlé tváři ženystředního věku se honosila nejkrásnějšími dlouhými blond vlasy, jaké Ariel znala.

Istariel své vlasy zbožňovala. Nemálo Sester si šeptalo, že musela znovuobjevit nějaké ztracené zaklínání,díky kterému vypadaly tak pevně a leskle. Tak to samozřejmě nebylo, Istarielina matka měla úplně stejné

vlasy.

To byl jeden z důvodů, proč si ji otec po smrti Arieliny matky vzal. Kromě toho Istariel až tak Talentovaná

nebyla.

„V této válce nejde jen o to, co znamená být maja, ale co znamená být žena.“

Když uviděla Arielin neskrývaný ironický pohled, změnila téma. „Jak se ti daří, sestro?“

Jistě, každou plnoprávnou maju oslovovali jako „Sestru“, ale Istariel do toho slova vložila vřelost. Když tak

oslovila Ariel, přeneslo ji to do idylických časů společného mládí nějakých padesát let zpátky. Istarielnepochybně něco chtěla.

„Dobře,“ řekla Ariel.

Istariel to statečně zkusila znovu. „Jak pokračuje tvé studium?“

„Poslední dva roky života jsem úplně promarnila,“ řekla Ariel.

„Stále ta stejná stará Ariel.“ Istariel se to pokusila říct nenuceně, jako by ji to pobavilo, ale nesnažila sedost, aby ji o tom přesvědčila. Pravděpodobně si myslela, že když Ariel nepoužívá jemné konverzační

triky, tak si toho nevšimne.

Když byly mladší a Ariel víc záleželo na tom, co si o ní její malá aristokratická sestra myslí, připadalo jí tojako hořká ironie. Ariel se vždy nacházela na Istarielině slepé straně. Zatímco mužům a ženám kolemsebe Istariel rozuměla téměř dokonale, nikdy se to nevztahovalo na Ariel, se kterou trávila tolik času.Když se na ni Istariel podívala, viděla Arielin široký vesnický obličej a tlusté vesnické rty, její nedostatekspolečenského taktu a zájmu o důležité věci, privilegia, moc a pozice, viděla vesničanku. Istariel sedomnívala, že Ariel rozumí, tak na ni úplně přestala myslet. Teď dokonce dovolila svým očím, aby sklouzly

dolů.

„Já vím, ztloustla sem,“ připustila Ariel.

Istariel zrudla. Jak ta musí nesnášet, že ji stále dokážu přinutit se cítit jako dítě. „No,“ začala opatrněIstariel, „já… já mám dojem, že jsi trochu přibrala…“

„A jak se máš ty, Mluvčí?“ zeptala se Ariel. Jak si jen mohla osvojit s dokonalým načasováním, strukturou a intonací čtyřiaosmdesát symbelinských zaklínadel, když nezvládá konverzaci? Krátký rozhovor by se 92

dal jistě zredukovat na pár stovek běžných otázek a zaznamenat do konverzačního schématu podle reakcíodpovídajícího, jak dobře dotyčný odpovídajícího zná, o jakou událost jde a jaký k sobě mají vztah.

Načasování otázky a trvání odpovědi by se mohlo studovat také, ale většina zaklínání potřebovala přesnénačasování a Arielin rytmus byl perfektní. Jeden by mohl vzít v potaz fyzické uspořádání, někdo budejinak mluvit v pracovně Mluvčí a jinak v hospodě. Téma studie by mohlo zahrnovat, jak se vypořádává srušením, přiměřenost očního nebo fyzického kontaktu, v úvahu by se vzaly kulturní odlišnosti asamozřejmě i rozdíly v tom, jestli se mluví se ženou nebo s mužem, dále rozdělené podle pohlavímluvčího. Ariel předpokládala, že by do studie mohla zahrnout i děti, a bylo by důležité zapracovat, jakmluvit s těmi, se kterými nás pojí různé stupně přátelství či zájmu, ať už romantického nebo jiného. Mluvil

by někdo jinak se ženou, o které si myslí, že by se s ní mohl spřátelit, než se ženou, o kterou zájemnemá? Existuje společensky přijatelný způsob, jak zkrátit hloupý rozhovor?

Při tom se Ariel usmála. V její knize by zkracování hloupé konverzace bylo velkým přínosem.

I tak by měl celkový projekt pramálo společného s magií. Asi vůbec nic.

Jistě, usoudila, studie, pokud by za něco stála, by jí při jejích darech stejně moc nepřinesla.

„Ty mě vlastně neposloucháš, že?“ řekla Istariel.

Ariel si všimla, že sestra už chvíli mluví. Jistě nešlo o nic významného, ale Ariel zapomněla předstírat, že

dává pozor. „Omlouvám se.“

Istariel nad tím mávla rukou a Ariel došlo, že Istariel se téměř ulevilo, že se Ariel zase chová tak, jak od níočekává, roztržitá, nepozorná a geniální, velký mozek a ještě větší Talent, a nic víc. Istariel se protocítila nadřazená.

„Kvůli mně ses nad něčím zamyslela, viď?“ zeptala se Istariel.

Ariel přikývla.

„O co šlo?“

Zavrtěla hlavou, ale Istariel povytáhla obočí. Byl to ten pohled, říkající: „Já jsem Mluvčí!“ Ariel se

zašklebila.

„Myslela jsem na to, jak špatně si vedu v nezávazných konverzacích, a přemýšlela jsem, čím to je,“ řekla

Ariel.

Istariel se zazubila, klidně mohly být znovu děvčaty. „A připravila sis studii?“

Pořádně se zamračila. „Usoudila jsem, že se pro takový úkol nehodím.“

Istariel se nahlas zasmála. Bylo to nepříjemné. Istariel hýkala. „Co jsi to říkala?“ zeptala se Ariel. Snažila

se vypadat zaujatě. Istariel, přestože se chovala nabubřele a hýkala, byla Mluvčí.

„Och, Ariel, tebe to nezajímá a nejsi moc dobrá v předstírání, že ano?“

„Ne, nezajímá. Ale tebe ano, a proto ti budu ze zdvořilosti naslouchat.“

Istariel zavrtěla hlavou, jako by si myslela, že se Ariel nedá věřit, ale usadila se a, milosrdně, přestala

hýkat. „Zapomeň na to. Válka, o které jsem mluvila? Některé mladší Sestry chtějí vytvořit nový řád.“

„Další skupina, co chce odmítnout Alitaeranskou dohodu a stát se válečnými magae?“ Jaká škoda. Ony

tráví čas snahou změnit pravidla, místo aby je ignorovaly a vyvolaly tak o nich diskuzi.

„Nic natolik jednoduchého. Tyhle dámy navrhly, abychom se přejmenovaly na nevolnice.“

„Aha.“

Mnoho Sester se časem rozhodlo vdát. Většina z nich se pak vrátila na místa, odkud pocházely nebo kdežili jejich manželé. Některé zůstaly v Kapli, ale jen pár jich dosáhlo vyšší úrovně. Často to prostě byla

záležitost volby

ženy usoudily, že se raději budou věnovat dětem a manželům.

Některé ambiciózní Sestry však chtěly vše. Chtěly se vdát za Kapli i za muže. Nikdy nedosáhly tak vysoko,

jak by si podle svého mínění zasloužily, protože od určité úrovně chtěly ostatní Sestry vůdkyně, pro které

by Kaple byla jedinou rodinou. Ženy, které pro Seraf obětovaly rodinu, viděly jako své právo, že je povýší

nad ty, které pracovaly jen napůl, bez ohledu na to, jak dobře. Ten přístup se dokonce rozšířil i na vdané

Sestry bez dětí, protože o těch se předpokládalo, že by byly po čase ochotné vše zahodit, aby sepostaraly o manžela a budoucí děti stejně jako ženy na vesnici. Sestry jim potají říkaly nevolnice,hospodyňky nebo chovné kusy a tvrdily, že nevolnice marní čas Kaple, její peníze a, což bylo nejhorší vlastní Talenty.

Tyto komentáře se většinou obešly bez námitek, protože drtivá většina Sester v Kapli byla svobodná. Aťuž šlo o instruktorky nebo studentky. Bylo považováno za hrubé říkat vdaným Sestrám nevolnice do očí,

ale stávalo se to.

Kdyby vdané Sestry vytvořily řád, a Ariel neviděla způsob, jak jim v tom zabránit, získaly by hrozivoumoc. Jejich počty zahrnovaly víc než polovinu všech Sester. Kdyby se začaly politicky angažovat, věci byse radikálně změnily.

„Samozřejmě jde o provokaci,“ řekla Mluvčí. „Většina… vdaných Sester není dost bojovná, aby se podtakovým jménem shromáždila. Je to jen varovný výstřel, aby nám ukázaly, že to myslí vážně.“

„Co chtějí?“ zeptala se Ariel.

Istarieliny oči sebou zaškubaly, promnula si je. „Spoustu věcí, ale jedním z hlavních požadavků je založit

novou školu. Školu, která porušuje naše tradice.“

„Jak moc je porušuje?“

„Mužská škola, Ariel.“

To bylo víc než porušení tradic. Tohle by byl seismický otřes.

„Věříme, že některé z nich už se provdaly za mágy.“

„Co chceš, abych s tím udělala?“ zeptala se Ariel.

„S tímhle?“ podivila se Istariel. „Nic. Proboha ne. Odpusť mi, sestro, ale ty jsi ta poslední, kdo mi s tímmůže pomoci. Vyžaduje to jemný přístup. Pro tebe mám něco jiného. Vdané Sestry vede Eris Buelová. Jáse jí přímo postavit nemůžu. Potřebuji někoho ambiciózního, respektovaného a mladého, kdo byvyhovoval našim standardům.“

Což samozřejmě vylučovalo Ariel. „To jsi popsala asi třetinu Sester, kdybys přidala i bezskrupulózní.“

Istarieliny oči zaplály a potom zchladly. Ariel si uvědomovala, že překročila hranici, ale Istariel to řešitnebude. Potřebovala ji. Kromě toho to Ariel řekla nejen proto, že to byla pravda, ale i kvůli zlomkuvteřiny, kdy by Istariel mohla vypadat provinile.

Vypadala.

„Ari, takhle se mnou nemůžeš mluvit ani ty.“

„Co po mně chceš?“ zeptala se Ariel.

„Chci, abys přivedla Jessie al’Gwaydinovou zpátky do Kaple.“

Ariel se nad tím zamyslela. Jessie al’Gwaydinová bude ideální kámen, kterým budou moci rozdrtit Eris

Buelovou. Snoubilo se v ní vše, co Kaple milovala, výřečnost, krása, inteligence, vznešený původ aochota platit za svůj postup na vrchol. Nebyla přehnaně Talentovaná, ale jednoho dne by z ní mohla býtdobrá vůdkyně, pokud jí to někdo navrhne.

„Studuje Temného lovce v Torrasově Zátočině,“ řekla jí Istariel. „Já vím, že je to nebezpečné, ale důraznějsem ji varovala a jsem si jistá, že neudělá nic ukvapeného.“ Istariel se usmála. „Vlastně jsem jípohrozila, že když nebude hodná, pošlu na ni tebe. Jsem si jistá, že ji hrozně potěší, až tě uvidí.“

„A pokud je po smrti?“ zeptala se Ariel.

Istarielin úsměv povadl. „Najdeš mi někoho, koho nevolnice nemůžou ignorovat. Někoho, kdo udělá, co jezapotřebí.“

Ve významu těch slov se skrývala příšerná dvojsmyslnost. Ale dvojsmyslnost se dala využít oběma směrya Ariel byla vlastně ráda, že se toho může zúčastnit. Och, sestřičko, hraješ si s nebezpečným ohněm. Pročsis na to vybrala mě? „Dobře,“ souhlasila Ariel.

Istariel jí naznačila, že je propuštěna, a Ariel odešla ke dveřím. „Ještě něco,“ ozvala se Istariel, „aťpřivedeš kohokoliv, ujisti se, že je vdaná.“

19.

Kylar byl před obchodem a zavíral, když vycítil, že ho někdo sleduje.

Podvědomě ohnul prsty, aby zkontroloval nože připoutané k předloktí, ale žádné nože tam nebyly. Zavřelvelké okenice před výlohou, kde vystavovali zboží, a zamkl je. Najednou se cítil zranitelný.

Ne kvůli chybějícím zbraním. Wetboy je zbraň. Zranitelný se cítil kvůli své přísaze. Žádné zabíjení, žádné násilí. Co mu tak zbylo?

Ať už to byl kdokoliv, zůstávali ve stínech uličky za obchodem. Kylar nepochyboval, že vyčkávají, až půjdek předním dveřím, které od uličky dělilo pár kroků. Mohl by se ke dveřím rozběhnout s pomocí Talentu azamknout je, a prozradit tak své schopnosti. Nebo mohl utéct, a nechat Uly nechráněnou.

Vážně, než si do života pustil ženy, věci byly mnohem jednodušší.

Kylar šel ke dveřím. Muž byl rozcuchaný a oblečený v hadrech, měl krví podlité oči a chyběly mu zuby,příznaky závislosti na konopí. Nože, které Ladešian držel, však vypadaly použitelně. Vyskočil z uličky. Kylarčekal, že bude požadovat peníze, ale ne.

Místo toho okamžitě zaútočil a ječel jako šílenec. Znělo to jako: „Nezabíjej mě! Nezabíjej mě!“ Kylar uhnula muž se natáhl na zem. Kylar se zmateně opřel o zeď. Muž se zvedl a vrhl se na něj. Kylar čekal. Čekal.

Pak náhle uhnul. Závislák narazil do zdi.

Když od krvácejícího muže odkopl dýky, otočil ho.

„Ještě mě nezabíjej,“ prosil muž, prskal přes krev, co se mu řinula z nosu.

„Prosím, nesmrtelný. Ještě mě nezabíjej.“

*

„Přinesla jsem ti dárek,“ řekla Gwinvere.

Agon vzhlédl od papíru, na který psal. Šlo o seznam silných a slabých stránek jejich taktické situace vDoupatech. Zatím to byl dost depresivní seznam. Vstal od stolu a následoval Gwinvere do další místnosti jejího domu, snažil se nemyslet na to, jak příjemně voní. Bolelo ho z toho u srdce.

Jídelní stůl zakrývalo plátno, pod ním bylo deset vypouklin.

„Otevřeš si ho?“ zeptala se Gwinvere.

Agon povytáhl obočí. Zasmála se. Stáhl plátno a zalapal po dechu.

Na stole leželo deset krátkých luků bez tětivy. Byly zdobené 96

jednoduchými, téměř primitivními siluetami mužů a zvířat, převážně koní.

„Gwinvere, to jsi nemusela.“

„To mi vždycky říkali moji zákazníci.“

Jeden vzal a pokusil se ho ohnout.

„Opatrně,“ varovala ho. „Ten, kdo mi je… sehnal, říkal, že se musí hodinu a půl nahřívat nad ohněm, nežna ně natáhneš tětivu. Jinak se zlomí.“

„Opravdu to jsou ymmurijské luky,“ žasl Agon. „Nikdy dřív jsem je neviděl.“ Luky patřily mezi divy světa.Jen Ymmurijci znali tajemství jejich výroby, i když Agon viděl, že kromě dřeva používají také rohy alepidlo z vařených koňských kopyt. Na dvě stě kroků dokázaly prohnat šíp těžkou zbrojí, s jejich výkonemse mohly srovnávat jen alitaeranské dlouhé luky. A tyhle luky byly navíc dostatečně krátké, aby je mohli používat na koních.

Agon slyšel příběhy o pánech koní v lehkých zbrojích, kteří jezdili v kruzích kolem těžce obrněnýchjednotek, mimo dosah tradičních lučištníků, a rozstříleli celou jednotku na kusy. Pokaždé, když pikenýřivyrazili do útoku, se drobní Ymmurijci dali na útěk a celou dobu stříleli šípy. Nikdo zatím nevymyslel, jaktakovému útoku čelit. Bohům dík, že se nepodařilo Ymmurijce sjednotit, protože jinak by obsadili celý Midcyru.

Luky se perfektně hodily pro Agonovy lovce čarodějů. Pohladil luk, co držel v ruce.

„Ty víš, jak se dostat k mužskému srdci, Gwinvere,“ řekl, radoval se jako dítě nad novou hračkou.

Usmála se a on se v tu vzácnou chvíli usmál taky. Gwinvere byla tak krásná, tak chytrá, tak schopná a tak hrozivá, a když se jí teď díval do očí, byla i křehká, zdrcená smrtí Durza, kterého patnáct let milovala.Gwinvere byla tajemná a záhadná, a přestože si o sobě myslel, že je příliš starý, aby ho takové věci nějak zasáhly, stejně ho její krása vzrušila. Její vůně, bohové, nebyl to ten samý parfém, co používala předlety? Otřáslo to s ním až k jeho nitru. A tam uviděl svou ženu. Nevěděl, jestli je živá nebo mrtvá. Nikdynetruchlil, nikdy se nepohnul dál, nikdy se nevzdal naděje, protože tím by se vzdal i jí a zradil ji.

Jeho úsměv povadl a Gwinvere si toho všimla. Dotkla se jeho paže. „Jsem ráda, že se ti líbí.“ Odešla kedveřím, pak se otočila. „Jenom svým mužům řekni, že každý z těch luků stojí víc, než vydělají za celý život.“ A usmála se.

Byl to vědoucí úsměv. Říkal, že viděla a ví, a přestože jeho zájem neopětuje, nepoužije to proti němu. Agon se štěkavě rozesmál, přistoupil na její hru. „Když tak je sedřu z kůže.“

*

Překvapivější než lupičova slova byla jeho tvář. Kylar by přísahal, že je to ten samý muž, kterého viděl zaoknem u hraběte Drakea v den, kdy se ho Vi pokusila zabít.

Kylar do muže nalil makové víno a vzal ho do pečovatelského domu pro závislé. Samozřejmě šlo o závisléz bohatých rodin. Samotná léčba byla prostá, většinou čas. Ošetřovatelé podávali čaje a další bylinkypochybného účinku, drželi závislé stranou, uklízeli po nich moč a zvratky a čekali. Zdi tu byly tlusté, celyoddělené a pro jednoho. Kylar neměl se strážnými potíže, jednou se na něj podívali, uviděli závislého a nechali je jít.

„Prosím, svaž mě,“ požádal ho Ladešian, když vešli do malé cely. Byl tu psací stůl, židle, umyvadlo se džbánem a postel, ale zdi byly úplně holé.

Úmyslně to zařídili spartánsky. Čím méně věcí v místnosti, tím menší riziko úspěšné sebevraždy.

„Nemyslím si, že bys v příštích pár hodinách nad sebou ztratil kontrolu,“

uklidňoval ho Kylar.

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

Kylar ho tedy připoutal k posteli tlustými koženými popruhy, zdálo se, že se při tom muži ulevilo. Usmál se chudozubým úsměvem závisláka. Kylarovi se z toho zvedl žaludek. Nemíval ten muž dokonalý úsměv?

„Kdo jsi?“ zeptal se Kylar. „A co si myslíš, že o mně víš?“

„Vím, že máš ka’kari, Kylare Sterne. Znal jsem Durzo Blinta a vím, že jsi byl jeho učedník, a vím, že tohle je tvá druhá inkarnace. Říkávali ti Azoth.“

Kylarovi poskočil žaludek. „Kdo jsi?“

Muž se znovu usmál, od ucha k uchu, jako by předváděl dokonale bílé zuby a neodpuzoval úšklebkem závislého. Zvláštní, po připoutání působil arogantně. „Jsem Aristarchos ban Ebron, shalakroi z Benyurienu

z Hedvábné provincie Ladeše.“

„Není shalakroi ladešianské označení pro závislého na konopí?“

Domýšlivost z mužovy tváře spadla jako náklad cihel. „Ne. Mrzí mě to. A mrzí mě, že jsem ti usiloval o

život. Nekontroloval jsem se.“ „To jsem poznal.“

„Nemyslím si, že rozumíš,“ řekl Aristarchos.

„Závislé jsem viděl už dřív.“

„Já nejsem jen závislý, Kylare.“ Vykouzlil pokřivený úsměv, který odhalil ještě víc zahnívajících zubů.„Neříkají to samé všichni závislí? Snažil jsem se dostat z Cenarie, když město padlo, ale ladešianská kůžemě zradila.

Khalidořané mě zastavili a vyslýchali kvůli obchodu s hedvábím. Nenávidí jeho monopol stejně jakoostatní Midcyřané. Výslech proběhl klidně, ale pak mě zahlédl vürdmeister jménem Neph Dada. MělVidění. Nevím, co viděl, ale začali mě mučit.“ V očích se mu objevil vzdálený pohled. „To bylo zlé.

Horší bylo, že do mě pokaždé nacpali nějaká semena. Zahnala bolest.

Všechno pak bylo lepší. Ani jsem nepoznal, co to je. Khalidořané mě nenechali spát. Mučili mě, nakrmili

semeny a znovu mučili. Ani se mě na nic neptali, dokud nepřišel on.“

„On?“ Kylar cítil, jak se mu dělá zle od žaludku.

„Já… bojím se vyslovit jeho jméno,“ zašeptal Aristarchos, styděl se za svůj strach a stejně se bál mlčet.Začal bubnovat prsty.

„Bohokrál?“

Přikývl. „Cyklus pokračoval, dokud mi semena nemuseli nutit. Žebral jsem o ně. Když přišel podruhé,použil na mě magii… Fascinuje ho vyslýchání. Magické, chemické a od obojího trochu, řekl bych. Byl jsemjen další experiment. Po chvíli jsem… jsem jim dal tvé jméno, Kylare. Seslal na mě nutkání tě zabít. Měljsem kazetu se semeny, která se otevře jen v případě, že ho poslechnu.“ Roztřásl se. „Chápeš? Zkusiljsem konopí, abych to překonal. Zkusil jsem makové víno. Nic nezabralo. Myslel jsem, že když se semdostanu dost rychle, dokážu tě varovat. Pár věcí jsem jim zamlčel. Neví, že se vracíš z mrtvých. Neví oSpolečnosti ani o tvých inkarnacích.“

Na Kylara to bylo příliš rychlé. Následky mu vybuchovaly v hlavě a rozbíhaly se stovkou různých směrů.„Jaké Společnosti?“ zeptal se Kylar.

Aristarchos se na něj nevěřícně podíval, jeho prsty dokonce přestaly bubnovat. „Durzo ti to nikdy neřekl?“

„Ani slovo.“

„O Společnosti druhého úsvitu.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“

„Společnost druhého úsvitu je zasvěcena zkoumání známých nesmrtelných, popisu jejich schopností aodnímání uvedených sil těm, kdo je zneužívají. Jsme tajné společenství rozptýlené po celém světě. Protojsem tě dokázal najít. Založili nás před stovkami let. Tehdy jsme si mysleli, že jsou tu desítkynesmrtelných. V průběhu let jsme dospěli k názoru, že je jich nanejvýš sedm, možná dokonce jen jeden.Muž, kterého znáš jako Durzo Blinta, byl také Ferric Ohnivé srdce, Vin Craysin, Tal Drakkan, Yric Černý, Hrothan Lamželezo, Zak Eurthkin, Hbitý Rebus, Qos Delanoesh, Xlrutic Ur, Mir Graggor, Pips McClawski, Garric Stínobijec, Dav Plíživec a pravděpodobně měl tucet dalších jmen, o kterých nevíme.“

„To je polovina legend Midcyru.“

Aristarchos se začal třást a potit, ale tlumeným hlasem pokračoval.

„Úspěšně se maskoval jako příslušník mnoha různých národů. Mluvil více jazyky, než o kolika jsem slyšel nejméně třiceti, a to nespočítám dialekty a mluvil jimi tak plynně, že ani domorodci nepoznali žádný přízvuk. Byla období, kdy zmizel na dvacet,někdy i padesát let, nevíme, jestli žil 99

v ústraní, nebo jestli se oženil a usadil v nějaké odlehlé oblasti. Objevuje se však v každém významnějším konfliktu za posledních šest století, a ne vždy na straně, kde bys ho čekal. Před dvěma sty lety bojovalHrothan Lamželezo prvních třicet let Stoleté války na straně rozpínající se Alitaeranské říše, pak ‚zemřel‘ abojoval proti ní s Ceurany jako světec meče Oturo Kenji.“

Teď to byl Kylar, kdo se zachvěl. Vzpomněl si, jak se jeho gilda pokusila přepadnout Durza. Když zjistili,kdo to je, úplně se před legendárním wetboyem scvrkli. Legendárním wetboyem! Jak málo toho věděli.Jak málo toho věděl Kylar. Ucítil nesmyslné píchnutí nelibosti.

Jak mu to Durzo mohl zamlčet? Byl pro něj něco jako syn. Měl k němu blíž než všichni ostatní, a onKylarovi nic neřekl. Kylar viděl jen zahořklou, pověrčivou skořápku muže a myslel si o sobě, že je něco lepšího.

Kylar Durza vůbec neznal. A teď byl hrdina z legend, z tuctů legend po smrti. Zabitý Kylarovou rukou. Kylar něco zničil, aniž by věděl, jak velkou cenu to má. Neznal muže,kterému říkal mistře, a nikdy už ho nepozná. Měl pocit, jako by se mu v žaludku otevřela díra. Připadal siotupělý a rozzuřený, do očí se mu draly slzy, a to všechno najednou. Durzo byl mrtvý a chyběl Kylarovivíc, než by si kdy připustil.

Po Aristarchově tváři teď stékaly stružky potu. V rukou žmoulal prostěradlo. „Pokud máš ještě nějakéotázky, na které se mě chceš zeptat, o jeho inkarnacích, o sobě nebo čemkoliv jiném, prosím, ptej se rychle.

Necítím se… dobře.“

„Proč pořád mluvíš o inkarnacích, jako bych byl nějaký druh boha?“

Nebyla to nijak skvělá otázka, ale ty vážné byly natolik složité, že Kylar ani nevěděl, jak se na ně zeptat.

„V pár odlehlých oblastech, kde tvůj mistr nebyl dost opatrný a ukázal své schopnosti v plném rozsahu, tě jako boha uctívají.“

„Cože?!“

„Společnost říká inkarnace, protože ‚životy‘ jsou příliš matoucí a my si nejsme jistí, zda-li máš tolik životů,kolik potřebuješ, nebo jestli jich je omezený počet. Nikdo z nás tě vlastně zemřít neviděl. I ‚inkarnace‘mají své kritiky, především mezi modainskými separatisty, kteří věří v reinkarnaci.

Povím ti, tvá existence jim teologicky pořádně zamotala hlavu.“ Aristarchovy nohy se třásly, téměř sebouškubaly v křeči. „Je mi to líto,“ řekl, „je toho tolik, co bych chtěl říct. Tolik věcí, na které bych se chtěl zeptat.“

Najednou mezi všemi otázkami o Durzovi, Kylarových schopnostech, Bohokráli a tom, co ví nebo by vědět mohl, Kylar spatřil obyčejného zpoceného muže, muže, který pro Kylara ztratil zuby a hezký vzhled,muže mučeného a změněného v závislého, jehož donutili jít zabít Kylara, a on se tomu ze všech sil bránil.To vše udělal pro muže, kterého ani neznal.

Proto se Kylar nezeptal na Společnost, magii nebo co by pro něj mohl Aristarchos udělat. Na to přijde časpozději, pokud se toho dožijí.

„Aristarchu,“ řekl, „co znamená shalakroi?“

Tohle Ladešian nečekal. „Já, je to o trochu méně než midcyrský vévoda, ale není to dědičný úřad. VeZkouškách občanské služby jsem dosáhl většího počtu bodů než deset tisíc dalších studentů. V celémLadeši se jen stovka studentů umístila výš. Vládl jsem oblasti velké asi jako Cenarie.“

„Jako celé město?“

Aristarchos se navzdory potu a napjatým svalům usmál. „Jako celá země.“

„Bylo mi ctí se s tebou setkat, Aristarchu ban Ebrone, shalakroi z Benyurienu.“

„Ta čest byla na mojí straně, Kylare ban Durzo. Prosím, mohl bys mě zabít?“

Kylar se k muži otočil zády.

Pýcha a naděje z Aristarcha vyprchaly s příštím dechem. Klesl zpátky na postel, najednou vypadal takmalý. „Tohle není žádné milosrdenství, můj pane.“ Znovu ho zachvátily křeče, napjal se proti koženýmpopruhům. Na čele a vyzáblých pažích mu naběhly žíly. „Prosím!“ žadonil, když křeče pominuly. „Prosím,pokud mě nechceš zabít, mohl bys mi dát mou kazetu?

Jen jedno semínko? Prosím?“

Kylar odešel. Kazetu vzal a spálil. Až na nastraženou otrávenou jehlu byla prázdná.

20.

„Vaše Svatosti, náš vrah je mrtev,“ oznámil Neph Dada, když vstoupil na Bohokrálův balkón. „Omlouvám se, že musím ohlásit jeho selhání, rád bych však poukázal, že jsem doporučoval…“

„On neselhal,“ řekl Garoth Ursuul, ani se neotočil od výhledu na město.

Neph otevřel ústa, ale pak si vzpomněl, s kým mluví, a zase je zavřel.

Nahrbil se ještě o trochu víc.

„Dal jsem mu úkol, který mohl překazit, aby splnil ten, u něhož jsem si to přál,“ řekl Bohokrál. Stále se díval na město, masíroval si spánky. „Našel Kylara Sterna. Náš ka’karifer je v Caernarvonu.“

Vytáhl z kapsy dopis. „Pošli tuhle zprávu tamnímu agentovi, ať ji předá Vi Sovari. Dorazí každým dnem.“

Neph divoce zamrkal. Byl přesvědčený, že ví o všem, co Bohokrál dělá.

Myslel si, že jeho mistrovství v používání virů je jen o vlásek slabší než Bohokrálovo, a teď mu Garothklidně oznámí tohle. To Nephovy ambice vrátí zpátky o celé měsíce. Měsíce! Jak toho muže nenáviděl.Garoth dokáže magicky vysledovat přesné místo pobytu? Neph o ničem podobném nikdy neslyšel. Co ztoho vyplývalo pro něj? Věděl Garoth o táboře na Černé mohyle? Nephovi meisteři unášeli vesničany kvůli experimentům, ale Černá mohyla se nacházela daleko odsud a Neph byl tak opatrný. Ne, nemohl o němvědět.

Ale Bohokrál mu sděloval zprávu. Naznačoval Nephovi, že ho sleduje, že sleduje všechno a bude vždyvědět víc, než by řekl dokonce i Nephovi. Že jeho síly vždy překonají Nephovu představivost. Když jste odBohokrále dostali varování, přišlo nenápadně.

„Ještě něco?“ zeptal se Bohokrál.

„Ne, Vaše Svatosti,“ řekl Neph. Podařilo se mu udržet naprosto klidný hlas.

„Pak tedy jdi.“ *

Navzdory všem důvodům, které k nabručenosti měl, bylo těžké nebýt šťastný, když byla šťastná Elene.Po rychlé snídani a šálku ootai, aby zahnal ospalost, si Kylar uvědomil, že s ní bloumá ulicemi a drží ji zaruku. Oblékla si krémové šaty a hnědý květovaný korzet v barvě jejích očí. V tom prostém oblečenívypadala pohádkově. Jistě, Kylar nikdy neviděl Elene nosit nic, v čem by nevypadala úžasně, ale když byla šťastná, byla dvakrát krásnější než obvykle.

„Tahle je roztomilá, viď?“ řekl a zvedl z trhovcova stolu panenku. Proč byla Elene šťastná? Nevzpomínalsi, že by udělal něco dobrého.

Pokaždé ode dne, kdy začal vyrážet na noční výpravy, očekával Rozmluvu. Místo toho ho jednou chytilaza ruku, málem vyskočil z kůže a řekla: „Kylare, miluji tě a důvěřuji ti.“

Od té doby neřekla nic. On také ne. Co by jí mohl říct? „Ehm, vlastně jsem zabil pár lidí, ale pokaždé to byla nehoda a všichni byli opravdu špatní?“

„Nemyslím si, že bychom si ji mohli dovolit,“ řekla Elene. „Jen jsem s tebou chtěla strávit den.“ Usmálase. Možná to nebyl výkyv nálady. Výkyv nálady by přece musel mít nějaký vrchol, ne?

102

„Och,“ řekl. Cítil se jen trochu nesvůj, že se s ní drží za ruku. Nejdřív měl pocit, že se na ně všichni dívají.Teď si však všiml, že jen pár lidí se na ně podívalo dvakrát, a většina vypadala, že to schvaluje.

„Aha!“ zavolal na ně malý zavalitý muž. „Dokonalé. Dokonalé. Dokonale roztomilé. Jste tak báječní. Ano,ano, pojďte sem.“

Kylara to tak polekalo, že se až v poslední chvíli zastavil, aby tlouštíkovi neupravil obličej. Elene sezasmála a dloubla do napjatých svalů Kylarovy paže. „Pojď, svalovče,“ řekla. „Tohle je nakupování. Bude zábava.“

„Zábava?“ zeptal se, když ho Elene táhla do malého, dobře osvíceného obchodu.

Tlouštík je hbitě předal půvabné dívce, možná sedmnáctileté, která se na ně zářivě usmála. Byla drobná,s útlou postavou, modrýma očima a velkými ústy, díky kterým měla opravdu široký úsměv. Byla tozlatovláska. Kylar zíral, jak se jeho denní a stínový svět proplétají.

„Ahoj,“ pozdravila zlatovláska. Sklouzla pohledem na jejich zásnubní stuhy na rukou. „Jmenuji se Capricie.

Už jste někdy byli ve šperkařství?“

Když Kylar dlouho nic neříkal, Elene ho jemně šťouchla loktem do žeber.

„Ne,“ řekla.

Kylar zamrkal. Elene zavrtěla hlavou, určitě si myslela, že Capricii svléká očima, ale nevypadala

rozzlobeně, jen pobaveně. Zavrtěl hlavou. Ne, není to tak, jak to vypadá.

Povytáhla obočí. Jistě.

„No, v tom případě to vezmeme od začátku,“ řekla Capricie, vytáhla dlouhou zásuvku vyloženou černým

sametem a položila ji na pult. Byla plná drobných prstenů ze zlata, stříbra a bronzu, některé byly zdobené rubíny, granáty, ametysty diamanty nebo opály, jiné byly hladké či s rytinami.

„Určitě jste po celém městě viděli lidi, co je nosí, viďte?“

Elene přikývla. Kylar se na ni nechápavě podíval. Pak se zahleděl na Capricii. Žádné nenosila, tedy žádné neviděl. Byly to prsteny na prsty u nohou? Postavil se na špičky, aby přes pult zahlédl Capriciiny nohy.

Capricie si jeho pohledu všimla a zasmála se. Byl to ten druh smíchu, který vás láká se přidat, i když se smějí vám. „Ne, ne,“ smála se. „Já je nenosím! Já nejsem vdaná. Proč se mi díváte na nohy?“

Elene se plácla přes čelo. „Muži.“

„Aha!“ došlo Kylarovi. „To jsou náušnice!“

Capricie se znovu zasmála.

„Co?“ nechápal. „Tam, odkud pocházím, ženy nosí náušnice stejné. Tyhle mají rozdílné velikosti.“

103

Dívky se zasmály ještě hlasitěji a jemu se rozsvítilo. Náušnice nebyly určeny ženám, ale párům. Jedna pro muže, jedna pro ženu. „Aha,“ hlesl znovu.

To by vysvětlovalo všechny muže, co nosili náušnice. Zamračil se.

Dokázal rozpoznat, který z mužů v oblečení schovává zbraň a jak to s ní přibližně umí, ale proč by homělo zajímat, co nosí v uších?

„Páni. Podívej na tyhle.“ Elene ukázala na lesklé kroužky ze stříbra a zlata, které vypadaly podezřeledraze. „Nejsou překrásné?“ Obrátila se na Capricii. „Povíte nám o těch náušnicích? Nejsme, ehm, přílišobeznámeni s místními tradicemi.“ Bylo podezřelé, že se při tom nepodívala na Kylara.

„Tady ve Waeddrynu, když se chce muž oženit, koupí pár náušnic a daruje je vyvolené. Jistě, je tu iveřejný obřad, ale samotná svatba se odehraje v soukromí. Vy dva už jste svoji, správně?“

„Ano,“ potvrdil Kylar. „Jen jsme ve městě noví.“

„No, pokud se chcete vzít i po waeddrynském způsobu, ale nemáte příliš peněz nebo chuť k velkým oslavám, je to velmi prosté. Vaše manželství je uznáváno tak dlouho, dokud jste spíchnutí.“

„Spíchnutí?“ zeptal se Kylar a vytřeštil oči.

Capricie zrudla. „Chtěla jsem říct tak dlouho, dokud je vaše láska zpečetěna nebo dokud jste spojeni. Ale, no, většina lidí tomu říká spíchnutí.“

„Hádám, že tohle tu se zákazníky moc často neprobíráte,“ řekl Kylar.

„Kylare,“ sykla Elene a šťouchla ho loktem, zatímco Capricie znovu zrudla. „Mohla byste nám ukázat

svatební nože?“ zeptala se sladce.

Capricie vytáhla další zásuvku vyloženou černým sametem. Byla plná zdobených dýk s tenkými hroty.

Kylar couvl.

Capricie a Elene se zahihňaly. „Bude to ještě strašidelnější,“ varovala ho Capricie. Široce se usmála.„Obvykle se před… och, před tím, než je manželství naplněno (snažila se, aby to znělo profesionálně, aleměla jasně růžové uši), omlouvám se, tohle jsem vlastně nikdy nevysvětlovala, já, mistr Bourary obvykle -no nic. Když se muž a žena vezmou, žena se vzdá velké části svobody.“

„Žena?“ zeptal se významně Kylar. Pohled, kterým ho Elene počastovala tentokrát, byl mnohem méně

pobavený. Spolkl smích.

„Takže spíchnutí, spojení nebo zpečetění…“

„Říkejte tomu klidně spíchnutí,“ poradil jí Kylar.

„Já se přeřekla, neměla jsem tomu říkat…“ uviděla výraz na Kylarově tváři. „No dobře. Když se nevěsta aženich odeberou do ložnice, muž dá nevěstě náušnice a svatební nůž. Ona obvykle…“ Capricie zamrkala a její uši znovu zrůžověly. Odkašlala si. „Obvykle ženicha trochu navnadi. Pak si na 104

místě, které si vybere, propíchne levé ucho a připne si náušnici. Potom se na svatebním loži posadíobkročmo na manžela a propíchne jeho levé ucho.“

Kylarovi spadla brada.

„Není to tak zlé. Záleží na tom, kde se vaše žena rozhodne…“ Capricie se podívala na mistra Bouraryho,

který právě vešel do obchodu, „…pečeť připnout. Skrz ušní lalůček to moc nebolí, ale některé ženy bodnou, no, jako žena mistra Bouraryho.“

Kylar se podíval na rozesmátého tlouštíka. Nosil lesklou zlatou náušnici osázenou třpytivými rubíny.Procházela vrškem ucha. „Byla to pekelná bolest,“ svěřil se mistr Bourary. „Říká se, že tak hlava přichází o panenství.“

Z Kylarových rtů uniklo tiché bolestné zasténání. „Cože?“

Elene se začervenala, ale oči jí zářily. V jednu chvíli by přísahal, že si představuje, jak ho spíchne.

„No, vždyť je to vlastně spravedlivé, ne?“ prohlásil mistr Bourary. „Když se má s bolestí a krví o svatebnínoci trápit žena, proč by nemohl i muž?

Řeknu vám, že vás to donutí, abyste se k ní choval něžněji. Zvlášť když vám to připomene zakroucenímucha!“ Zachechtal se. „K takovým věcem dochází, když vám nepřetržitě vládne dvacet generací královen.“

Hořce se zasmál, ale nezdálo se, že by mu to vadilo.

Tihle lidé, uvědomil si Kylar, jsou naprostí blázni.

„Ale to není ta kouzelná část,“ vyhrkla Capricie, když si uvědomila, že rychle ztrácí Kylarovu pozornost.„Když žena připne na ucho svého manžela náušnici, musí na šperk soustředit všechnu lásku, úctu atouhu, protože jen tehdy náušnice zacvakne. Pokud si žena svatbu ve skutečnosti nepřeje, nikdy náušnici nespojí.“

„Ale pokud se spojí,“ řekl mistr Bourary, „nic v nebi nebo v pekle ji znovu neotevře. Podívejte.“ Natáhl se,nasadil Kylarovi kroužek na prst a ten z něj hned sklouzl. „V kůži pod ní jste skoro necítil rozdíl, viďte?Neměl by tam držet déle?“

„S tím trikem byste mohl udělat skvělou kroužkovou zbroj,“ řekl Kylar, snažil se změnit téma.

„Och, miláčku, já snad omdlím,“ zaševelila Elene a povolila si korzet, jako by jí bylo příliš velké horko. „Ty jsi tak romantický.“

„No, popravdě,“ přiznal mistr Bourary, „naše umění jako první praktikovali zbrojíři. Ale podívejte,“ obrátilse na Elene, viděl v ní mnohem vstřícnější cíl, „prsten může sklouznout nebo sám spadnout. Manžel půjde do hostince, narazí na poběhlici, a jak ta pozná, že pytlačí na území jiné ženy?

Ne že byste to chtěl někdy udělat, můj pane, to jistě ne. Ale s našimi náušnicemi se o ženatém mužineustále ví, že je zadaný. Vlastně to chrání i ženy, aby neflirtovaly s mužem, aniž by věděly, že je ženatý.

A pokud se chce muž nebo žena rozvést, no, musíte si tu zatracenou věc vytrhnout z ucha. Můžu vámslíbit, že vás chuť na rozvod rychle přejde. Ale to zpečetění nevzniklo kvůli strachu, aby muž nebo ženanezahýbali partnerům. Je v tom něco hlubšího. Když jsou muž a žena zpečetěni, probudí v náušnicíchprastarou magii, která poroste spolu s láskou. Ta magie umožní cítit to samé co váš protějšek, prohloubívaši lásku a vzájemné porozumění, díky ní spolu budete mluvit snáze, ta…“

„A nechte mě hádat,“ přerušil ho Kylar. „Čím dražší kroužek, tím silnější magie.“

Tentokrát bylo Elenino šťouchnutí cokoli, ale určitě ne jemné. „Kylare,“

procedila varovně mezi zuby.

Mistr Bourary zamrkal. „Mohu vás ujistit, mladý pane, že každý pár je obohacen magií, i nejjednodušší a nejlevnější měděný kroužek z mé dílny se nikdy nezlomí. Ale ano, skutečně strávím více času nad náušnicemi ze zlata a mitrilu. Nejen proto, že lidé, co si tyto náušnice koupí, zaplatí více, ale tyto kovy udrží kouzlo mnohem lépe než měď, bronz nebo stříbro.“

„Dobře,“ řekl Kylar. „Děkujeme vám, že jste se nám věnoval.“ Vystrkal Elene ven z obchodu.

Nepotěšilo ji to. Na ulici se zastavila. „Kylare, ty jsi příšerný idiot.“

„Miláčku, to jsi neslyšela, co právě řekl? Kdysi dávno měl jeden zbrojíř Talent, kterým dokázal spojovatkovové kroužky. Pro zbrojíře to bylo požehnání, dokázal tak udělat kroužkovou zbroj za dny, ne zaměsíce.

Protože byl chytrý, napadlo ho, že víc peněz vydělá prodejem jednotlivých kroužků za stovky zlatých, nežaby prodával celou zbroj za dejme tomu padesát. A hleďme, zrodilo se nové řemeslo. Všechno jsou to blbosti. A to ‚vzrůstající vzájemné porozumění‘? To se stane každému, kdo se ožení. A ano, ty zlaté majívíce magie… není to úplně jasné? Všimla sis, kolik jejich náušnic bylo ze zlata? Pravděpodobně se jimpodařilo přesvědčit devět z deseti ubožáků v tomhle městě, aby spořili na zlaté, které si nemůžou dovolit,protože jaká žena by nosila bronzové kroužky, které stěží udrží kouzlo?“

„Já ano,“ řekla klidně.

To mu vzalo vítr z plachet.

Zakryla si tvář. „Myslela jsem si, že kdyby ses opravdu rozhodl oženit, tak tohle, no, víš, co myslím. Je tocesta, jak to udělat oficiálně. Kdybychom to někdy chtěli udělat. Chci říct, že si uvědomuji, že na to ještěnejsme připraveni. Nenavrhuji, abychom to udělali hned nebo tak něco.“

Proč se vždycky zachovám jako idiot?

Protože je pro tebe příliš dobrá.

„Takže jsi věděla, co je to za místo?“ zeptal se mnohem laskavějším hlasem, přestože byl stále naštvaný, ikdyž nedokázal říct, jestli na ni nebo na sebe.

„Řekla mi o něm Teta Mea.“

„To proto jsi mi v noci oždibovala uši?“

„Kylare!“ ohradila se.

„Není to tak?“

„Teta Mea řekla, že to dělá zázraky.“ Elene se mu nedokázala podívat do očí, úplně ztuhla.

„Možná s těmi místními pošuky!“

„Kylare!“ Elene pozvedla obočí, jako by říkala, Jsme uprostřed trhu plného lidí, mohl bys sklapnout?

Rozhlédl se. Nikdy v životě neviděl tolik náušnic. Jak si jich předtím mohl nevšimnout? A měl pravdu,

skoro všechny byly zlaté a všichni nosili vlasy tak, aby odhalovaly levé ucho.

„Tu dívku už jsem viděl,“ řekl Kylar.

„Capricii?“

„Byl jsem v noci venku a nějací výtržníci jí chtěli ublížit. Dřív bych je zabil, ale teď jsem je jenom vyděsil.“

Podívala se na něj, nebyla si jistá, proč jí to říká. „No to je skvělé. Vidíš.

Násilí neřeší…“

„Zlato, jeden z nich byl Shinga. Takový pomstychtivý muž. A pomočil se kvůli mně před svými poskoky.

Násilí bylo jediné řešení. Ta holka teď má větší potíže než předtím.“ Polohlasně zaklel. „Proč jsi mě sem vůbec brala?

Nemáme ani dost peněz, abychom Uly koupili dárek k narozeninám. Jak bychom si mohli dovolit tohle?“

„Mrzí mě to, dobře?“ povzdechla si Elene. „Jen jsem chtěla vědět, jaké to je.“

„Jde o ten meč, co? Ty pořád chceš, abych meč prodal.“

„Nech toho! O meči jsem neřekla ani slovo. Nežádám tě, abys mi něco koupil.“ Teď už se na něj nedívala a nedržela ho za ruku. No, pořád to bylo lepší než slzy. Nebo ne?

Šel vedle ní, zatímco předstírala, že si prohlíží stánky, brala do rukou zboží, prohrabovala látky a dívala se na panenky, co si nemohli dovolit.

„Dobrá,“ řekl nakonec, „když už se hádáme…“

Otočila se a vzhlédla k němu, nesmála se. „Já se o sexu bavit nechci, Kylare.“

Zvedl ruce, jako by se vzdával. Stále se snažil žertovat. A pořád selhával.

„Kylare, pamatuješ si, jaký je to pocit zabíjet?“

Moc si vzpomínat nemusel. Bylo to triumfální, hrůzné potěšení z dokonalosti následované depresí,nepříjemnou prázdnotou v hrudi a uvědoměním si, že i nejhorší kriminálník se může změnit a on teď tušanci už nikdy nedostane. Pochopila by, že jedna jeho část to miluje?

„Miláčku, my všichni máme tolik času a tolik darů. Ty jsi byl obdarován víc než většina ostatních a já vím,že chceš konat dobro. Já vím, že jsi vášnivý, a miluji to na tobě. Ale podívej se, co se stane, když sepokoušíš zachránit svět mečem. Tvůj mistr to zkusil a vzpomeň si, jaký zahořklý starý muž se z něj stal.Nechci se dívat, jak se to stane i tobě. Vím, že po tom bohatství, které jsi měl, a věcech, co jsi dělal, tipráce apatykáře připadá málo ambiciózní. Není to málo, Kylare. Je to ohromné. Můžeš pro svět udělat otolik víc dobra, když budeš příkladným otcem, manželem a léčitelem, než kdybys to zkoušel jako zabiják.Myslíš, že se Bůh zmýlil, když ti dal schopnost léčit? Tohle je božská ekonomika. Je ochotný nahradit vše,co bylo zničeno, novými a nádhernými věcmi.

Podívej se na nás. Koho by napadlo, že se ty i já dostaneme z ulice a znovu se setkáme? Koho by napadlo, že adoptujeme Uly? Teď má šanci

přestože je dítětem vraha a bordelmamá. Tohle dokáže jen Bůh, Kylare. Já vím, že v něj nevěříš, ale jehoruce už s námi pracují. Dal nám tuhle příležitost a já se jí chci držet. Zůstaň se mnou. Zavrhni předchozí život.

V něm šťastný nebudeš. Proč by ses k němu chtěl vrátit?“

„Já nevím,“ řekl. Byla to jen poloviční pravda. Elene mu klesla do náručí, ale i když ji držel, věděl, že je to falešné.

21.

V horku brzkého poledne se Kylar zastavil před obchodem ve šlechtické čtvrti. Vešel do uličky, a když otřicet vteřin později vyšel ven, na tváři měl slušnou napodobeninu obličeje barona Kirofa. Přál by si, abyho napadlo vzít si lepší tuniku. Bohužel po tom ohni mu zůstala už jen jedna další a ta vypadala ještě hůř.

Pravděpodobně by mohl nosit iluzorní šaty stejně jako iluzorní obličej, ale to bylo pro Kylara příliš velké sousto

při představě, že by se iluzorní šaty musely třepetat stejně jako pravé, rychle usoudil, že jeho oblečenípostačí. Zastrčil truhlici do podpaždí a vešel 108

dovnitř.

Obchod velmistra Haylina byl obrovský, rozkládal se na náměstí. Uvnitř byl dobře osvětlený a měl tudražší vybavení, než jaké kdy Kylar u kováře viděl. Rady a řady zbrojí lemovaly stěny, před nimi stályregály se zbraněmi.

Také tu bylo čisto a málo kouře, velmistr Haylin musel vymyslet chytrý odvětrávací systém, protožeobchod a dílna nebyly oddělené. Kylar sledoval jednoho kovářova pomocníka, jak šlechtici pomáhá vybratrudu, která se stane jeho mečem. Další šlechtic se díval na tovaryše, který bušil do oceli, co se stane jeho kyrysem. Zákazníci se rozptýlili po dílně, omezovaly je položené modré koberce, aby se tovaryšům anádeníkům nepletli do cesty.

Byl to dobrý trik, koberce mu musely vydělat svou váhu ve zlatě. Kylar si jen nebyl jistý, jestli semšlechtici chodí kvůli zbraním a zbrojím, nebo jen kvůli zajímavé zkušenosti.

Zbraně na regálech u dveří nebyly výjimečné, nepochybně práce pomocných zbrojířů a nádeníků. Alekvůli tomu sem nepřišel. Kylar se podíval dozadu a konečně spatřil samotného velmistra.

Velmistr Haylin byl skoro plešatý, hrbolaté temeno mu lemoval proužek šedivých vlasů. Byl hubený,shrbený a působil krátkozrace, ale svalnatá ramena a paže jako by patřily mnohem mladšímu muži.Koženou zástěru měl očazenou a umazanou od práce, právě vedl učedníkovu ruku, ukazoval mu správnýúhel, pod kterým má udeřit do železa. Kylar si to namířil přímo k němu.

„Omluvte mě, pane, ale mohu vám nějak pomoci?“ zeptal se usměvavý mladík, který se k němu připojil. Súsměvem to trochu přeháněl.

„Potřebuji si promluvit s velmistrem,“ řekl Kylar. Nepříjemný pocit v žaludku mu napovídal, že Haylin jepro něj mnohem dál než jen na druhé straně obchodu.

„Obávám se, že pracuje, ale já vám s radostí pomohu se vším, co si budete přát.“ Smíškův rychlý pohledna Kylarovy šaty mu prozradil, že nečeká, že by šlo o něco důležitého. Přesně to Kylar potřeboval, nějaký pitomý byrokrat.

Kylar se podíval přes smíškovo rameno a zalapal po dechu. Tenhle výraz s tváří barona Kirofa nikdynezkoušel, ale výsledek musel být přijatelný, protože smíšek se otočil, aby zjistil, co je špatně.

Kylar zneviditelněl. Připadal si jako zlobivé dítě, když se smíšek otočil a nikoho za sebou nenašel.

„Co to…?“ nechápal. Promnul si oči. „Hej,“ zavolal na spolupracovníka za pokladnou. „Neviděl jsi mě právěmluvit s tlusťochem s ryšavou bradkou?“

Pokladník zavrtěl hlavou. „Už zase vidíš věci, Woode?“

Smíšek potřásl hlavou a vrátil se zpátky k pokladně, polohlasně klel.

Neviditelný Kylar prošel obchodem. Vyhýbal se pobíhajícím tovaryšům a došel k velmistru Haylinovi,postavil se za něj. Kovář si prohlížel tucet mečů, které vykovali jeho pomocníci a vyložili na stůl, aby je schválil.

„Třetí není řádně vytažený,“ řekl Kylar a zjevil se za kovářem. „Hned nad jílcem je vada. A ten dalšíšpatně zakalili.“

Velmistr Haylin se otočil a podíval se na Kylarovy nohy, dva kroky vedle modrého koberce, pak sezahleděl na vadný meč. Hodil ho do prázdné červené bedny. „Wernere,“ zavolal Haylin na mladíka, kterýspílal tovaryšovi. „Tohle je už třetí zmetek za měsíc. Ještě jeden a končíš.“

Werner zesinal. Okamžitě s nadávkami přestal.

„A co se týče tamtoho,“ řekl velmistr Haylin a ukázal na špatně zakalený meč. „Víte, co vznikne, kdyžvysypete diamanty před kuřaty?“

„Tuhá drůbež?“

„Drahé ptačí žaludky. Je to plýtvání, synu. Tohle je armádní zakázka. Dvě stě padesát královen za stomečů. Jeden vidlák, co si chce zamávat mečem, může klidně strávit trochu času s brouskem. Vyznáte se v mečích, ale já jsem zaměstnaný muž. Co si přejete?“

„Pět minut. V soukromí. Ten čas se vám vyplatí.“

Velmistr pozvedl obočí, ale uvolil se. Odvedl Kylara po schodech do zvláštní místnosti. Když procházeli

kolem smíška, mladík zakoktal: „Nemůžete… nemůžete…“

Velmistr Haylin se na mladíka zamračil. Smíškův úlisný úsměv povadl.

„Ani na to nemysli,“ řekl Haylin. „Můj pátý syn. Je trochu mimo sedlo.“

Kylar nevěděl, co to znamená, ale přikývl. „Hodil bych ho do bedny na zmetky.“

Haylin se zasmál. „Přál bych si, abych mohl udělat to samé s jeho matkou.“

Zvláštní místnost se zjevně používala tak zřídka, jak jen to šlo. Její střed okupoval drahý stůl z ořešáku

obklopený několika křesly, ale většinu místnosti zabíraly vitríny. Úžasné meče a drahé zbroje obsadily

pokoj jako elitní stráž. Kylar si je prohlédl zblízka. Některé byly dílem velmistra mistrovské kousky, které měly demonstrovat, co všechno dokáže, ale ostatní byly staré, různé zbrojařské styly z různých období. Výstavní kousky.

Dokonalé.

„Už vám zbývají jen tři minuty,“ podíval se na Kylara úkosem Haylin.

„Jsem muž zvláštních talentů,“ řekl Kylar a posadil se naproti němu.

Velmistr znovu povytáhl obočí. Měl ho výrazné až moc.

Kylar si prohrábl prsty ryšavé vlasy a změnil jejich barvu na špinavou blond. Přejel si dlaní přes tvář a

jeho nos byl ostřejší a delší. Promnul si líce, 110 jako by si je myl, a vousy zmizely a odhalily lehce poďobaný obličej a pronikavé oči. Jistě, celé to bylo jenna efekt. Tváře se dotýkat nemusel, ale zdálo se, že kovář jeho demonstraci ocenil.

Obličej velmistra Haylina smrtelně zesinal a spadla mu čelist. Rychle mrkal a jeho hlas vyšel jako zachraptění. Odkašlal si. „Mistr Plamen hvězd?

Gaelan Plamen hvězd?“

„Ty mě znáš?“ zeptal se překvapeně Kylar. Gaelan Plamen hvězd byl hrdina desítek bardských příběhů.

Ale tvář, kterou si Kylar nasadil, patřila Durzo Blintovi.

„Já jsem… byl pouhý chlapec, když jste navštívil obchod mého dědečka.

Řekl jste… řekl jste, že se možná jednou vrátíte, dlouho poté, co už v to přestaneme doufat. Och, pane!

Můj dědeček říkal, že k tomu možná dojde za časů mého otce nebo za těch mých, ale já mu nikdy nevěřil.“

Zmatený Kylar se pokoušel přemýšlet. Durzo byl Gaelan Plamen hvězd?

Kylar si uvědomoval, že Durza nemohli znát celých sedm set let pod jediným jménem, to bylo samozřejmé. Ale Gaelan Plamen hvězdi Vždyť to jméno Aristarchos mezi těmi, které jeho mistrovi přisuzoval, nezmínil.

Kylar ucítil bodnutí smutku. Nevěděl to, zatímco nějaký kovář v Caernarvonu ano. Jak málo toho věděl o muži, co ho vychoval, o muži, který pro něj zemřel. Durzo se stával v době, kdy ho Kylar znal, stále zahořklejším. Jaký byl, když před padesáti lety nosil jméno Gaelan Plamen hvězd? S takovým mužem bychom mohli být přátelé, pomyslel si Kylar.

„Drželi jsme to v tajnosti, přísahám,“ ujišťoval ho velmistr Haylin. Kylar byl stále zmatený. Tenhle člověk,který byl dost starý, aby mohl být jeho dědeček, a právě se nacházel na vrcholu slávy, se ke Kylarovi choval jako

jako by byl nesmrtelný, ne-li přímo bůh. „Co pro vás mohu udělat, můj pane?“

„Ne, ne…“ Kylar si povzdechl. „Prosím, nechovejte se ke mně jinak jen kvůli dědečkovi. Pouze jsem chtěl, abyste mě bral vážně. Nenapadlo mě, že si mě budete pamatovat, když si ani já nepamatuji vás. Dost jste

se změnil.“

Pousmál se, aby zpečetil svou lež.

„Zato vy jste se nezměnil vůbec,“ řekl kovář, jeho obočí poskakovalo nahoru a dolů, jak se snažil uklidnit.

„Ehm. Co potřebujete?“

„Potřebuji prodat meč.“ Kylar vytáhl Odplatu z truhlice a položil ji na stůl.

Haylin meč uznale zvedl mohutnýma mozolnatýma rukama, pak ho rychle položil zpátky. Zíral na jílec,

mrkal. Přejel po něm prsty, oči se mu rozšířily.

„Ten meč vám nikdy nevyklouzl z dlaně, viďte?“

Kylar pokrčil rameny. Jistěže k tomu nedošlo.

Velmistr se stále tvářil, jako by si nebyl jistý, jestli je vzhůru, plivl si do 111

dlaně a znovu sevřel meč.

„Co to…“

Kapka slin stekla z jílce na stůl. Velmistr Haylin pustil meč a otevřel dlaň.

Byla suchá. Trochu zasténal, ale od meče nedokázal odtrhnout oči. Nakláněl se blíž a blíž, až se ho skorodotýkal nosem. Natočil zbraň, aby se podíval na ostří.

„Bohové,“ vydechl. „Je to pravda.“ „Co?“ zeptal se Kylar.

„Uhelné matrice. Jsou dokonalé. Vsadil bych pravou paži, že mají všechny čtyři linky. Viďte? Ta čepel jedokonalý diamant, můj pane. Tak tenká, že ji sotva vidíte, ale nerozlomitelná. Většinu diamantů můžeteřezat jinými, protože nikdy nejsou dokonalé, ale tady není jediný kaz, ta čepel je nezničitelná, a nejenčepel, jílec také. Ale můj pane, je-li to… myslel jsem, že váš meč je černý.“

Kylar se zbraně dotkl a nechal ka’kari vybublat ze své kůže, aby meč pokrylo. Slovo SLITOVÁNÍ vepsanédo čepele překryla SPRAVEDLNOST

z černého ka’kari.

Velmistr Haylin vypadal ztrápeně. „Och, můj pane… Můj dědeček nám to říkal… Nikdy jsem nepochopil.Připadám si slepý a jsem za svou slepotu skoro vděčný.“

„O čem to mluvíte?“

„Já nemám žádný Talent, pane Gaelane. Nemohu vidět, jak úžasná ta čepel je. Můj dědeček mohl a říkal,že ho to pronásledovalo do konce jeho dní. Věděl, jaký Talent do toho meče vstoupil, viděl ho, ale nikdyse mu nedokázal vyrovnat. Říkal, že mu pak jeho práce připadala mizerná a laciná a to byl svými výtvory proslavený. Ale nikdy by mě nenapadlo, že na vlastní oči uvidím Odplatu. Můjpane, tu nemůžete prodat.“

„No, nemusím ji prodávat v černé,“ řekl s úsměvem Kylar a nasál ka’kari zpátky do ruky. „To cenu možná trochu srazí.“

„Můj pane, vy mě nechápete. I kdybych vám za ni mohl zaplatit

kdybych dokázal stanovit cenu, bude stát víc, než vydělám za celý život. A i kdybych ji koupil, nikdy bych ji neprodal, na to je příliš cenná. Možná jeden nebo dva sběratelé na světě by byli dost bohatí, aby sikoupili takový meč. I tak by to, můj pane, nebyl meč, který patří do vitríny, ten patří do ruky hrdiny. Patřído vaší ruky. Podívejte na jílec, který nevyklouzne ani ze zpocené nebo zkrvavené dlaně. Vlhkost z nějhned steče. Není to jen brilantní, ale také praktické. Tohle není jen výstavní kousek. Je to umění.

Umění zabíjet. Jako vy.“ Rozhodil rukama a svalil se do křesla, jako by ho vyčerpával i pouhý pohled naOdplatu. „Ale můj dědeček říkal, že nápis byl v hyrillištině, och, můj…“

SLITOVÁNÍ na čepeli se jim před očima změnilo v jazyk, který Kylar nedokázal přečíst. Zarazilo ho to.Nikdy dřív k tomu nedošlo.

V žaludku se mu zavrtěl had a obtočil se mu kolem vnitřností, ztráta něčeho tak cenného, že tonedokážete vyjádřit. Úplně stejně se cítil, když myslel na mrtvého mistra, muže, jehož vůbec neznal.

„Nesmysl,“ řekl, hrdlo měl stažené. „Musím ji prodat.“ Když si ji nechá, bude znovu zabíjet. Nepochyboval o tom. V jeho rukou byl meč nelítostnou spravedlností. Pokud opravdu chce zůstat s Elene, musí hoprodat. Dokud se k meči bude upínat, bude se upínat i ke starému životu.

„Můj pane, vy potřebujete peníze? Dám vám, kolik si jen budete přát.“

Menší, hamižná Kylarova část o tom přemýšlela. Ten muž měl jistě dost peněz, aby mu mohl dát, kolik Kylar potřeboval. „Ne, já… já ho potřebuji prodat. Jde… jde tu o ženu.“

„Vy prodáváte artefakt v ceně celého království, abyste mohl být se ženou? Jste nesmrtelný! I nejdelší manželství skončí v drobném zlomku vašeho života!“

Kylar posmutněl. „To je pravda.“

„Vy neprodáváte jen meč, viďte? Vy se toho vzdáváte. Vzdáváte se cesty meče.“

Kylar se podíval na stolní desku a přikývl.

„To ale musí být žena!“

„Je,“ souhlasil Kylar. „Kolik mi za něj můžete dát?“

„Záleží na tom, jak rychle to potřebujete.“

Kylar netušil, jak dlouho mu odhodlání vydrží. Věděl, že to, co se chystá říct, ho bude stát tisíce, ale ztráta

Elene by ho stála víc. Na bohatství vlastně nikdy příliš nelpěl. „Prostě mi dejte vše, co můžete, než

odejdu.“

„Než odejdete z města?“

„Než odejdu z obchodu.“ Kylar polkl, ale ten zatracený knedlík v krku zůstal.

Velmistr otevřel ústa k protestu, ale poznal, že Kylar už se rozhodl.

„Třicet jedna tisíc královen,“ řekl. „Možná o pár set víc, záleží na tom, kolik se toho dnes prodalo. Šest

tisíc ve zlatě, zbytek ve směnkách vyplatitelných u většiny směnárníků, i když kvůli takové sumě budetemuset navštívit polovinu ve městě. Pokud byste to chtěl směnit najednou, musel byste jít přímo do Modrého obra.“

Kylar nad tou cenou vytřeštil oči. Postačí to ke koupi domu, vyplacení Tety Mey, otevření obchodu svelkým výběrem, pro Elene nakoupí celý šatník nových šatů a stále mu něco zbude, aby vybral pár nejlepších zásnubních náušnic, jaké lze za peníze koupit. A ten muž prakticky protestoval, že to není dost? 113

~Dobrá cena za tvoje dědictví, co?~

Ta myšlenka Kylarovi málem vzala vítr z plachet. Prudce vstal.

„Dohodnuto,“ řekl. Šel ke dveřím a chytil za kliku.

„Ehm… můj pane,“ ozval se velmistr Haylin. Ukázal na svůj obličej.

„Och.“ Kylar se soustředil a jeho rysy ztloustly a vlasy znovu zrudly.

Pět minut pomáhal stále omámený smíšek otci skládat do truhlice sovereigny, každý měl cenu dvaceti

královen, a sledoval, jak jeho otec navrch pokládá tlustý svazek směnek. Dohromady to bylo 31 400

královen.

Truhlice nebyla velká, ale vážila jako dva dospělí muži. Velmistr zavolal pro koně, ale Kylar se jen zeptal, jestli by se nenašly dva široké kožené popruhy.

Tovaryšové a pomocníci se shromáždili kolem a sledovali je, ale Kylarovi na tom nezáleželo. Usmívající se

Haylin popruhy osobně upevnil.

„Můj pane,“ řekl Haylin, když skončil, „pokud ho budete chtít někdy zpět, bude tu na vás čekat.“

„Možná. Za časů tvého pravnuka.“

Velmistr Haylin se široce usmál.

Kylar věděl, že to neměl říkat nahlas. Že neměl odmítnout koně. Bylo mu to jedno. Byl to prostě jenpříjemný pocit, když mohl mluvit s mužem, který trochu věděl, co je zač, aniž by se ho bál nebo jímopovrhoval, přestože si ho spletl s Kylarovým mistrem. Ale Kylar byl stejně víc Gaelan Plamen hvězd nežDurzo Blint. Bylo to příjemné být známý a uznávaný, nezáleželo na tom, že to bylo neopatrné.

S pomocí svého Talentu si Kylar nahodil truhlu na záda. Kovárnu naplnilo neskrývané lapání po dechu.

Pravdou bylo, že truhla byla tak těžká, že ji měl problém unést i s Talentem. Kylar kývnul na velmistra Haylina a odešel.

„Kdo to sakra byl?“ zaslechl Kylar smíškovu otázku.

„Jednoho dne, až budeš připravený, ti možná odpovím,“ odpověděl velmistr.

22.

„Ahoj,“ pozdravil Kylar Capricii, když se vrátil do šperkařství.

„Ahoj,“ řekla překvapeně. Byla sama, zavírala krám.

„Idiot je zpátky,“ zašklebil se. „Omlouvám za to… předtím.“

114

„Cože?“ nechápala. „Ne, to bylo v pořádku. Chápu, že vám to musí připadat zvláštní, když nejste odsud.

Mužům to vždycky trochu vadí přestože ženy si propichují uši také a nikdy si nestěžují.“ Pokrčila rameny. „Jistě, no…“ Kylar se zarazil, když si uvědomil, že nemá co říct. Čím to je, že se kvůli šperkům cítí tak neschopný? „Dobře,“ zakončil to. „Upřímně,“ řekla, „většina mužů si bolesti ani nevšimne. Myslím tím, že nevěsty se postarají, aby myslelina něco jiného. Formálně vzato byste měli manželství naplnit až po spíchnutí, ale ve většině případu jde opravdu jen o formalitu.“

Kylar se rozkašlal. Právě na to myslel. „Ehm, pamatujete si, na které ukazovala?“ zeptal se Kylar. „Samozřejmě,“ řekla Capricie. Zasmála se. „Obávám se, že tyhle kouzlo opravdu udrží.“ V očích se jí zablesklo a zrudla.

„Smůla, že mám ženu s tak skvělým vkusem.“

„Dobře se to odráží v jejích dalších volbách,“ řekla Capricie a předvedla opět široký úsměv. Ať už ze střetuse Shingou vzejdou jakékoliv následky, Kylar byl rád, že ji zachránil. Vytáhla zásuvku a položila ji předněj. Když ji pokládala, zamračila se a vyndala ze zásuvky pár náušnic. „Jen chvilku,“

řekla, poklekla za pokladnou, schovala náušnice a znovu vstala. „Myslím, že to byly některé z těchto,“řekla a ukázala na vrchní řadu náušnic z propleteného zlata a mitrilu.

„Kolik stojí?“ zeptal se.

„Dva tisíce čtyři sta, dva tisíce osm set a tři tisíce dvě stě.“

Nechtěně hvízdl.

„Máme podobné z bílého a žlutého zlata, ty jsou cenově dostupnější,“

upozornila ho Capricie. „Kvůli mitrilu vypadají trochu směšně.“

Meč Jorsina Alkesta byl z mitrilu s jádrem z pevného zlata, tvrdil Durzo.

Na roztavení mitrilu jste potřebovali speciální výheň, protože jeho bod tání byl třikrát vyšší než u oceli.

Jakmile této teploty dosáhl, držel si ji celé hodiny, na rozdíl od jiných kovů, které se musely znovu a

znovu zahřívat.

Pro kováře byla práce s ním čirou radostí i hrůzou, protože po prvním rozpálení a následujících hodinách, kdy ho museli zpracovat, se už znovu neroztavil. Měli jen jedinou šanci. Pouze kovář se značným Talentem se mohl pokusit o větší výrobek z mitrilu.

„Nosí někdo kroužky z čistého mitrilu?“ zeptal se, když si prohlížel náušnice. Mohl by přísahat, že Eleniny

oči se rozzářily nad jednou z těchto sad. Která to byla?

Zavrtěla hlavou. „I kdybyste si ji mohl dovolit, nechtěl byste ji, říká mistr Bourary. Říká taky, že některá jednodušší kouzla drží lépe ve zlatě. I v nejstarších kroužcích se kombinují dva kovy. Má pár, který vytvořil jeho 115

pra-pra-pra-něco pradědeček, a ty vypadají jako z ryzího mitrilu, ale i ony obsahují jádro ze žlutého zlata a diamantů. Jsou vážně úžasné. Navrtal mitril drobnými otvory, v nichž se diamanty a zlato při správném

nasvícení leskly.“

Kylar už skoro začínal věřit řečem o kouzlech. Buď měl mistr Bourary pravdu, nebo se velmi dobře naučilmluvit o magii od lidí, kteří jí skutečně vládli.

I tak mu připadalo šílené, že se dívá na náušnice, jež stojí od dvou do tří tisíc. Měl se odpoledne nakroužky zeptat velmistra Haylina. Velmistr by věděl, jestli jsou pravé. Ale Kylarovo srdce bylo lehké. Už svoje dědictví prodal. Opustil ho. Teď šlo jen o to, aby našel dokonalý šperk pro ženu, kterou miloval, ženu, jež ho zachrání před změnou v zahořklou trosku, jakou se stal Durzo Blint.

Ono vlastně na magii v náušnicích nezáleželo. Důležité bylo, že Elene ukáže, jak moc si jí cení.

„Byl to jeden pár, přísahal bych, že v téhle schránce,“ řekl Kylar Capricii.

„Co ty, co jste dala stranou?“

„Ty jsou jen na ukázku, no, vlastně ne tak úplně. Královna se před deseti lety rozčílila na jednohoobchodníka s drahokamy, že jí neprodal nějaké šperky, a čistě výstavní kousky zakázala. Proto o nětechnicky nejde, ale ve skutečnosti na prodej nejsou. Máme ještě další zásuvky, možná byly v některé z nich.“

„Jen mi ukažte ty, na které jsem se ptal,“ řekl Kylar. Najednou byl skeptický. Byl to obchodnický trik? Užto viděl dřív, pěkná dívka řekne chlapovi: „Tady tyhle jsou vážně pěkné,“ zatímco dá stranou něconeskutečně cenného a vytáhne levný kousek, a chlap okamžitě řekne: „A co tyhle?“ aby dokázal svou mužnost.

Ale Capricie na něj tak nepůsobila. Vypadala upřímně. Vytáhla kroužky a položilaje před něj. Kylarovistačil jediný pohled, aby viděl, jak vybavení jeho obchodu chudne.

„To jsou ony,“ řekl. Provedení bylo lákavě prosté a elegantní, holá poloviční spirála ze stříbrného kovu,který se ve světle trochu leskl jako zlato, když zvedl ten větší.

Capricie zadržela dech a zvedla ruku, jako by se je chystal rozbít. Podíval se do jednoho ze zrcadel v obchodě a přidržel si náušnici u levého ušního lalůčku. Vypadalo to zženštile, ale nezdálo se, že by se tím někdo z tisíce mužů ve městě trápil.

„Hmm,“ zabručel. Přesunul náušnici na uchu trochu výš. Tohle mu připadalo mužnější. „Jaké je nejbolestivější místo, kam může žena muže píchnout?“

„Přesně tady.“ Naklonila se a ukázala, ale on to v zrcadle neviděl. Pohnula se a dotkla se prstem jeho ucha. „Och!“ lekla se. „Omlouvám se. Nechtěla jsem se dotknout…“

„Cože?“ nechápal zprvu. Pak si vzpomněl. „Ale ne, to byla moje chyba.

Vážně, tam, odkud pocházím, si na uši tak nepotrpíme. Říkala jste tady?

Takže projde vrškem?“ Zkontroloval to v zrcadle. Ano, rozhodně to vypadalo mužněji a bude to pekelně bolet. Z nějakého důvodu se kvůli tomu cítil lépe.

Vzal menší náušnici a, dával si pozor, aby se jí nedotkl, podržel ji u Capriciina ucha. Byla překrásná.

„Vezmu si je,“ rozhodl se.

„Velice se omlouvám,“ řekla. „My nic podobného na prodej nemáme, ale mistr Bourary by mohl udělatpár, co by vypadal téměř identicky.“

„Řekla jste, že nejde o výstavní kousky,“ připomněl jí Kylar.

„Technicky ne. Po vyhlášení královnina zákona, no, všechno je na prodej. Ale obchodníci na věci, kterénechtějí prodat, nasazují absurdně vysoké ceny.“

„Na tyhle také?“ zeptal se Kylar. Teď se zmenšil i dům.

„Tohle jsou vlastně náušnice, o kterých jsem vám předtím vyprávěla. Ty, co vytvořil pra-pra-prapradědeček mistra Bouraryho, mitril překrývající zlato a diamanty.“ Chabě se usmála. „Je mi líto. Nechtěla jsem vás uvést do rozpaků. Ony v té zásuvce ani neměly být.“

„O jak absurdní ceně se bavíme?“ zeptal se Kylar. „Neskutečně absurdní,“ řekla.

„Jak moc?“

„Absolutně absurdní,“ ošívala se.

Kylar si povzdechl. „Tak mi to řekněte.“

„Třicet a jeden tisíc čtyři sta královen. Mrzí mě to.“

To Kylara zasáhlo jako rána do žaludku. Samozřejmě to byla náhoda, ale… Elene by to nazvala božskou

ekonomikou. Prodal Odplatu za stejnou sumu, jakou by ho stálo manželství s ní.

Aby mu nic nezůstalo? Elene, pokud je toto ekonomika tvého Boha, sloužíš pěkně lakotnému božstvu.Vždyť mi nezbudou peníze ani na svatební nůž.

„Na druhou stranu,“ řekla Capricie a donutila se k úsměvu, „vám k nim zdarma přidám svatební nůž.“

Do Kylarova žaludku jako by spadla kostka ledu.

„Já se omlouvám,“ vyhrkla Capricie, která si špatně vyložila jeho sklíčený výraz. „Máme pár rozkošných…“

„Dostáváte provizi z prodeje?“ zeptal se.

„Jednu desetinu, když přes den utržím víc než tisíc,“ řekla.

„Kdybyste tedy prodala tyhle, co byste udělala s, kolik?, více než třemi tisíci královnami?“

„Já nevím, proč se…“

„Co byste udělala?“

Pokrčila rameny, chystala se odpovědět, zarazila se a nakonec řekla: „Přestěhovala bych rodinu. Žijeme vdocela drsném sousedství a míváme potíže s, ach, co na tom záleží? Věřte mi, sním o tom od chvíle, kdyjsem tady začala pracovat. Myslela jsem na to, jak prodám tyhle kroužky a jak se tím pro nás všechnozmění. Modlívala jsem se za to každý den, ale máma říká, že jsme v bezpečí dost. A Bůh navíc takováhamižná přání nikdy nevyslyší.“

Kylarovo srdce ochladlo. Přestěhují se pryč od pomstychtivého a arogantního mrňavého Shingy a Kylar se nebude muset dopustit vraždy, aby je ochránil.

„Ne,“ řekl Kylar. Strčil náušnice do kapsy a vzal si svatební nůž.

„Odpovídá na ně takhle.“ Zvedl na pult truhlici a otevřel ji. Capricie zalapala po dechu. Ruce se jí třásly, když rozkládala jednu směnku za druhou.

Vzhlédla ke Kylarovi, oči plné slz.

„Vyřiď rodičům, že jejich anděl strážný vzkazuje, že je čas se přestěhovat.

Ne příští víkend. Ne zítra. Dnes. Když jsem tě zachránil, ponížil jsem Shingu.

Přísahal pomstu.“

Dál na něj třeštila oči, nepatrně přikývla. Jako stroj natáhla ruku.

„Dárkové balení?“ zeptala se staženým hlasem. „Zdarma.“

Vzal si šperkovnici z její ruky a vyšel ze dveří, zamkl za sebou. Uložil náušnice do zdobené skřínky a strčil ji do kapsy. Najednou z něj byl žebrák.

Prodal své dědictví. Vzdal se poslední věci, která mu připomínala Durza.

Prodal magický meč za dva kovové kroužky. A teď neměl ani měďák. Třicet a jeden tisíc čtyři sta královen

a nezbylo mu ani tak málo, aby mohl Uly koupit dárek k narozeninám.

Skončili jsme spolu, Bože. Odteď si na své podělané modlitby odpovídej sám.

23.

„Jste s Elene v pohodě?“ zeptala se Uly. Dnes večer pracovali spolu, Uly podávala přísady, zatímco Kylarvařil přípravek na srážení horečky.

„Jamozřejmě. Proč?“

„Teta Mea říká, že nic neznamená, když se hodně hádáte. A že jestli mám strach, tak stačí jenposlouchat, a pokud po hádce uslyším vrzat postel, budu vědět, že je všechno v pořádku. Říká, že tobude znamenat, že jste se udobřili.

Ale já postel nikdy vrzat neslyšela.“

Do Kylarových tváří se nahrnula krev. „Já, no, myslím… Víš, na tohle by ses měla zeptat spíš Elene.“ „Ona mi řekla, že se mám zeptat tebe, a taky při tom celá zrudla.“

„Já nezrudnul!“ ohradil se Kylar. „Podej mi májové bobule.“

„Teta Mea říká, že lhát se nemá. Na hradě jsem viděla, jak připouští koně, ale Teta Mea prohlásila, že to není až tak strašidelné.“

„Ne,“ hlesl Kytar, když tloukem rozmačkal májové bobule, „je to strašidelné svým vlastním způsobem.“

„Jak?“ zeptala se Uly.

„Uly, na tenhle rozhovor jsi ještě příliš mladá. Kořen řebříčku.“

„Teta Mea říkala, že to asi řekneš. A že si o tom se mnou promluví, když se ty budeš stydět. Jen jsem jí musela slíbit, že se nejdřív zeptám tebe.“ Uly mu podala uzlovitý hnědý kořen.

„Teta Mea,“ řekl Kylar, „trochu moc myslí na sex.“

„Hmm,“ zabručel hlas za Kylarem. Ten sebou trhnul.

„Jdu zkontrolovat paní Vatsenovou,“ oznámila mu Teta Mea. „Potřebuješ něco?“

„Ehm… hmm… ne,“ řekl. Určitě by se netvářila tak dobromyslně, kdyby slyšela, co právě prohlásil.

„Jsi v pořádku, Kylare?“ zeptala se. Dotkla se jeho rozpálené tváře.

„Divné, vypadá to, jako by ses červenal.“ Prohlédla si nově přeorganizované police, zdálo se, že jí to trvá

déle, než když tu byl nepořádek, a strčila pár věcí do košíku. Když procházela kolem Kylara, který se skláněl nad připravovaným lékem, jako by ho teď nic jiného nezajímalo, štípla ho do zadku.

Málem hlavou narazil do stropu, i když vyjeknutí se mu potlačit podařilo.

Uly se na něj nechápavě podívala.

„Máš pravdu,“ řekla Teta Mea ode dveří. „Ale nedělej si naděje. Na tebe jsem příliš stará.“

Kylar zrudnul ještě víc. Rozesmála se. Její srdečný smích slyšel i poté, co po ulici odcházela pryč.

„Stará bláznivá baba,“ zabručel. „Norantonská semena.“

Uly mu podala flakón s plochými semeny purpurové barvy a sevřela rty do tenké linky. „Kylare, když ti to

nevyjde s Elene, vezmeš si mě?“

Upustil do směsi celý flakón.

„COŽE?“

„Zeptala jsem se Elene, jak jsi starý, a ona řekla, že je ti dvacet. A Teta Mea říkala, že její manžel byl odevět let starší, a to je ještě víc, než o kolik jsi ty starší než já. A já tě miluji a ty miluješ mě a ty a Elenese pořád hádáte a ty a já se nikdy nehádáme…“

Kylara to zprvu zmátlo. S Elene se nehádali déle než týden. Pak si uvědomil, že Uly tráví noci v domechsvých nových přátel, hádky mezi Kylarem a Elene ji musely hodně rozrušit.

Teď měla Uly ve tváři dychtivý a vyděšený výraz, který mu prozradil, že jí odpovědí může zlomit srdce.Zvláště první odpověď, která mu vytanula na mysl, já tě miluji jinak, by nebyla nejlepší volbou.

Jak jsem se do toho dostal? Bude ze mě první otec v celém Midcyru, který své dceři vysvětluje co je to sex, aniž by ho sám zažil.

Co by měl říct? „My s Elene nejsme opravdoví manželé, proto se po hádce nemůžeme udobřit, jak bychrád. A kdybychom se usmiřovali, jak bych rád, tak bychom v prvé řadě neměli důvod se hádat.“ Kylar senemohl dočkat, až si Elene doopravdy vezme. Všechny jejich hádky kvůli sexu konečně skončí. Jaká úleva!

Uly se na něj celou dobu dívala, čekala, ve velkých očích se jí zračila nejistota. Ale ne, teď to vypadalo, že se jí zachvěly rty.

Zachránily ho otevírající se dveře. Dovnitř vešel dobře oblečený muž, vpředu na tunice měl vyšitý rodový znak. Byl vysoký a štíhlý, ale obličej měl tak úzký, že vypadal jako hlodavec.

„Patří to tady Tetě Mee?“ zeptal se.

„Ano, patří,“ potvrdil Kylar. „Ale obávám se, že před chvílí odešla.“

„Och, to je v pořádku,“ řekl muž. „Vy jste její asistent, Kyle?“

„Kylar.“

„Och ano. Jste mladší, než jsem čekal. Přišel jsem vás požádat o pomoc.“

„Mě?“

„Jste to přece vy, kdo zachránil život lordu Aevanovi, že ano? Vypráví každému, kdo je ochotný

poslouchat, jak jste s jedním lektvarem uspěl tam, 120

kde selhaly tucty lékařů s měsíci léčby. Jsem majordomus váženého lorda Garazula. Můj pán trpí dnou.“

Kylar si promnul čelist. Podíval se na lahvičky lemující zdi.

„Pokud chcete, mohu se vrátit později,“ navrhl majordomus.

„Ne, potřebuji jen minutku,“ řekl Kylar. Začal vybírat lahvičky a zaúkoloval Uly. Byla dokonalý pomocník,

rychlá a tichá. Brzy souběžně míchal ve čtyřech miskách, ve dvou nad plamenem, ve dvou za studena. O dvě minuty později byl hotový. Majordoma proces naprosto pohltil. Kylara to nutilo přemýšlet o tom, ževelmistr Haylin dobře udělal, když předváděl výrobní proces. V tu chvíli už věděl, že pokud si pořídí většíobchod, zařídí to tam úplně stejně, lidé tu kromě léků dostanou i představení. Ten malý sen ho zvláštně uspokojoval.

„Musíte s tím udělat tohle,“ řekl Kylar. „Dejte mu dvě plné lžíce každé čtyři hodiny. Hádám, že váš pán je tlustý a skoro nechodí ven. Rád se napije?“

„Má trochu…“ Majordomus zaváhal. „No ano, je tlustý jako leviatan. A taky tak pije.“

„Tenhle lék se postará o bolest nohou a kloubů. Trochu mu od dny uleví, ale dokud bude tlustý a popíjet spoustu vína, nikdy se to nezlepší. Tenhle lék si bude muset kupovat pokaždé, když ho bude trápit dna,až do konce života.

Řekněte mu, že pokud se chce dny zbavit, musí přestat pít. Když nepřestane, a já se vsadím, že to budetenhle případ, začněte mu dávat dvě kapky tohohle…“ Kylar muži podal druhý flakónek, „do každéhopoháru vína. Bude ho z toho příšerně bolet hlava. Ujistěte se, že to dostane, kdykoli se bude chtít napítvína. A když už v tom budete, podávejte mu každé ráno a večer tohle na špatný žaludek. A ať dostáváméně jídla. Do posledního chodu dejte trochu tohohle, bude se pak cítit sytější.“

„Jak víte, že má problémy se žaludkem?“

Kylar se tajemně usmál. „A přestaňte se vším, co naordinovali ostatní léčitelé, hlavně s pouštěním žilou apijavicemi. Za šest týdnů z něj bude nový člověk, když ho přinutíte trochu shodit.“

„Kolik?“ zeptal se majordomus.

„Záleží na tom, jak moc je tlustý,“ řekl Kylar.

Majordomus se zasmál. „Ne, kolik jsem dlužen?“

Kylar se nad tím zamyslel. Spočítal, kolik stály přísady, a zdvojnásobil to.

Pak sumu sdělil majordomovi.

Muž se na něj užasle podíval. „Malá rada, mladíku. Jestli to zabere, měl byste si pořídit obchod na

severním břehu, protože tak k vám šlechtici zavítají častěji. A další věc, i kdyby to pomohlo jen trochu,

měl byste tu 121

částku zdvojnásobit. A pokud to udělá přesně to, co tvrdíte, měl byste ji zdesetinásobit, jinak šlechta neuvěří, že to vážně funguje.“

Kylar se usmál, rád slyšel, že se s ním mluví jako s někým, kdo rozumí své práci, a on jí rozuměl. „V tom

případě mi dlužíte desetinásobek toho, co jsem řekl předtím.“

Majordomus se zasmál. „Pokud se lordu Garazulovi uleví, dám vám ještě víc. Tohle je prozatím vše, co u sebe mám.“ Podal Kylarovi dvě nové stříbrné mince. „Dobrý den, mladý mistře.“

Kylar odcházejícího muže sledoval a překvapilo ho, jak dobře se cítí.

Možná bylo lepší léčit než zabíjet. Nebo se možná cítil dobře, že ho někdo docenil. Jak to Durzo zvládal?

Za ta léta byl tuctem různých hrdinů, možná jich bylo ještě víc. To nikdy netoužil po odhalení? Říct všem,

kdo je, aby mu projevovali zaslouženou úctu? Tady jsem, podívejte se.

Ale Durzo to nikdy neudělal. Kylar s ním vyrostl a on mu nikdy neposkytl jediný náznak, že je Noční anděl,o ostatních identitách ani nemluvě. Proč ne? Durzo v některých obdobích života působil arogantně.Nepokrytě pohrdal většinou wetboyů a Sa’kagé, ale nikdy se nesrovnával s velkými hrdiny historie.

Kylar znovu pocítil bodnutí ztráty. Bohové, Durzo je mrtvý tři měsíce, a navzdory uplynulému času se tovůbec nelepší.

Kylar ucítil v kapse malou krabičku. Zemřel, abych mohl získat Elene.

Kylar se tou myšlenkou pokusil Durza vytlačit z mysli. Prostě počkám na Ulyiny narozeniny a potom Elenepožádám, jestli si mě nechce vzít. Pak Uly uslyší víc vrzání, než si dokáže představit.

„Kylare,“ řekla Uly a vytrhla ho tak z jeho snění, „odpovíš mi na moji otázku?“

Ach, do hajzlu. „Uly,“ řekl laskavým tónem, „já vím, že ti to teď tak nepřipadá a jsi určitě chytřejší nežostatní tvého věku, ale stále jsi…“ Svraštil obočí, věděl, že dál se to nebude vyvíjet dobře. „Jsi pořád dítě.“

A byla to pravda, sakra. „Ne, nejsem.“ „Ano, jsi.“

„Tenhle týden jsem měla první měsíčky. Podle Tety Mey to znamená, že jsem teď žena. Hodně to bolelo anejdřív mě to vyděsilo. Bolel mě žaludek, záda a pak…“ „Hej!“ řekl Kytar a mávl rukou, aby ji zastavil. „Co? Teta Mea říká, že se není za co stydět.“ „Teta Mea není tvůj otec.“ „A kdo to je?“ zeptala se Uly, byla rychlá jako prásknutí biče. Kylar mlčel.

„A kdo je moje máma? Ty to víš, viď? Mé pečovatelky se ke mně chovaly jinak než k ostatním dětem. Taposlední se vždycky vyděsila, když jsem se zranila. Jakmile jsem se jednou řízla do tváře, tak strašně sebála, že mi zůstane jizva! Týdny kvůli tomu nespala! Někdy nás při hraní v zahradách sledovala nějakápaní, ale vždycky nosila plášť a kápi. Byla to moje máma?“

Kylar beze slova přikývl. Přesně něco takového by udělala Máma K.

Nepochybně se držela stranou, aby udržela Uly v bezpečí, jak jen dokázala snést, ale čas od času se její odhodlání zbortilo.

„Je důležitá?“ zeptala se Uly. Kylar věděl, že to si přeje každý sirotek.

Kylar znovu přikývl.

„Proč mě opustila?“

Povzdechl si. „Ty si odpověď zasloužíš, Uly, ale já ti to říct nemohu. Je to jedno z mých tajemství, které

mi nepřísluší. Slibuji, že až budu moct, řeknu ti to.“

„Ty mě chceš opustit? Když se vezmeme, mohla bych jít s tebou.“

Pokud si někdo myslí, že dítě nemůže prožívat bolest tak silně jako dospělý, Kylar by mu přál, aby se teď

Uly podíval do očí. Miloval ji tak, že s ní zacházel víc jako s dítětem než s lidskou bytostí. Ulyin krátký životbyla historie plná opouštění, její otec, matka a nakonec i pečovatelka. Ona jen ve svém životě chtělaněco pevného.

Kylar ji objal. „Já tě neopustím,“ sliboval jí. „Nikdy. Tě. Neopustím.“

24.

Vi vjela do Caernarvonu po západu slunce. V průběhu týdnů strávených na cestě si promýšlela strategii.Sa’kagé tu bude Kylara určitě znát.

Pokud byl jako Hu Gibbet, bez zabíjení dlouho nevydrží. Jestli přijal nějakou zakázku, Shinga o tom budevědět. Tak zručný wetboy zajisté neunikne pozornosti.

Na druhou stranu, pokud Kylar žádnou zakázku nepřijal, měla stále slušnou šanci, že oči a uši Sa’kagé zaznamenaly, že dorazil do Caernarvonu.

Vi na caernarvonskou Sa’kagé slyšela chválu jen zřídka, a pokud se Kylar vážně rozhodne skrývat, Vi honikdy nenajde, ale od jeho příjezdu už uplynuly tři měsíce. Zločinci se vždycky vrací ke svým zločinům, i když už 123

mají spoustu peněz, protože neví, co jiného by měli dělat. Čím by byl wetboy bez zabíjení?

Všechny obchody už zavřely. Slušné rodiny byly na noc doma a v hospodách a bordelech to právězačínalo žít. Vi pronikala hlouběji do jižní části města. Na sobě měla bílé jezdecké kalhoty ze srnčí kůže avolnou pánskou tuniku z vlny. Rusé vlasy si stáhla do jednoduchého koňského ohonu. V Cenarii právězačínalo deštivé období, ale tady teprve končilo léto a Vi věřila, že se má cestovat v pohodlí, móda ať sitrhne. Ta ji zajímala jen v případě, že by jí mohla něco přinést. I tak se po dvou týdnech v sedle nemohladočkat koupele.

Už počtvrté zajela do nebezpečně vyhlížející uličky a přemýšlela, proč ji ještě nepřepadli. Všechny zbraně ukryla, aby vypadala naprosto bezbranná. Co to s místními je?

O dvacet minut později konečně někdo vystoupil ze stínů.

„Není to fajnová noc, kočko?“ prohlásil muž. Byl to špinavý, odrbaný opilec. Dokonalé. V jedné ruce držel obušek a v druhé vinný měch.

„Chceš mě okrást?“ zeptala se Vi.

Ze stínů se vynořil půltucet výrostků a obklíčil ji.

„No, já…“ muž se zašklebil a odhalil dvě řady zčernalých zubů. „Tohle je celnice a ty musíš…“

„Jestli mě nechceš okrást, tak mi kurva uhni z cesty. Nebo jsi úplný idiot?“

Úsměv zmizel. „Dobrá, tak tě chci okrást,“ uznal konečně. „Okrádám tě, tak to je. Šedivej Tom před

žádnou děvkou uhejbat nebude.“ Málem se omráčil, když se místo z měchu pokusil napít z obušku. Kluci se zasmáli, ale jeden z nich vzal její černou klisnu za otěže.

„Potřebuji se setkat se Shingou,“ řekla. „Dovedeš mě k němu, nebo se musím nechat přepadnout někým

jiným?“

„Ty nepůjdeš nikam, dokud mi nedáš třináct…“

Jeden z výrostků si odkašlal.

„…ehm, čtrnáct stříbrných.“ Jeho oči putovaly po jejím hrudníku, než dodal: „A možná i menší něžnou

pozornost bokem.“

„A co takhle vzít mě za Shingou a já ti nechám to tvoje ubohé mužství?“

řekla Vi.

Tomův obličej potemněl. Hodil měch jednomu z výrostků a zamířil k Vi, pozvedl obušek. Chytil ji za rukáv

a strhl ze sedla.

Vi využila síly jeho tahu, seskočila, odrazila se od sedla a kopla ho do obličeje. Pak hladce dopadla nanohy, zatímco Šedivej Tom skončil rozpláclý na zemi.

„Může mě někdo z vás odvést k Shingovi?“ zeptala se ostatních, Torna ignorovala.

Všichni se rozpačitě dívali, jak Tom skončil s krvavým nosem na druhé straně ulice, ale po chvíli šlachovitýkluk s velkým nosem řekl: „Shinga Hnoják nám už nedovoluje, abychom za ním chodili jako za starýchčasů. Ale Tom je jeho kámoš.“

„Hnoják?“ ušklíbla se Vi. „To není jeho pravé jméno, že ne?“

Tom se zvedl ze země. Zařval a vrhl se na Vi.

Ani se na něj nepodívala, počkala, až ho od ní budou dělit jen dva kroky, a pak ho kopla do kyčle. Když sejeho noha neposunula, kam očekával, dojel Tom po kočičích hlavách až k Vi po zadku. Ta ani na chvílinepřerušila oční kontakt s klukem.

„Já, ehm, ano, Baruš Hnoják,“ řekl kluk a díval se na Torna. Nezdálo se, že by mu to připadalo vtipné.

„Kdo jste?“ zeptal se.

Propletla prsty ve zlodějském znamení.

„To je trochu jiný než naše,“ poznamenal kluk. „Odkud jste?“

„Cenarie,“ řekla.

Všichni o krok poodstoupili. „No nekecej,“ žasl kluk. „Cenarijská Sa’kagé?“

„A teď ty.“ Vi chytla Šedivého Toma za umaštěné vlasy. „Vezmeš mě k Shingovi? Nebo ti musím něco zlomit?“

Poslal ji někam.

Zlomila mu nos.

Prskal krev a znovu ji proklel.

„Ty máš asi dlouhé vedení, co?“ Praštila ho do zlomeného nosu a pak ho chytla za hlavu. Zaťala mu prstydo bolestivého místa za ušima a zvedla ho na nohy. Zařval překvapivě silně. Bylo nešťastné, že mu hnedna začátku zlomila nos, protože ji teď celou pocákal krví. Vi si s tím nedělala těžkou hlavu. Nysos byl bůhmocných tekutin, krve, vína a semene. Od poslední oběti uběhly už týdny. Možná ho tohle uspokojí, než najde Kylara.

Dál tlačila prsty hluboko do citlivých míst, nechala Šedivého Toma, ať ječí a prská krev na její tuniku aobličej. Kluci se stáhli, co nevidět se dají na útěk.

„To stačí!“ zavolal hlas ze tmy.

Vi pustila Toma, ten spadl na zem.

Ze stínů vystoupil malý, zavalitý muž. „Já jsem Shinga,“ představil se.

„Baruš Hnoják?“ zeptala se. Shinga Baruš Hnoják měl vypouklé břicho, malá očka pod zplihlými blondvlasy a krutý úsměv. Navzdory malé výšce se při chůzi naparoval jako páv. Asi mu v tom pomáhal mohutný bodyguard po boku.

„Co chceš, děvko?“ chtěl vědět Shinga.

„Jsem na lovu. Má mrtvola se jmenuje lord Kylar Stern. Asi mojí výšky, světle modré oči, tmavé vlasy,

atletická postava, kolem dvaceti.“

„Mrtvola?“ zeptal se Shinga. „To jsi jako wetboy? Nebo wetgjrl?“

„Nejmenoval se Kylar ten chlap, co dal před pár týdny do zubů Šedivýmu Tomovi?“ zeptal se nosatý kluk dalšího výrostka.

„Vypadá to na něj,“ souhlasil další kluk. „Myslím, že zůstal u Tety Mey.

Ale není to žádný lord.“

„Zavřete huby!“ okřikl je Baruš Hnoják. „Už neřeknete ani jedno podělaný slovo, jasný? Tome, zvedni prdel a přiveď sem tu děvku.“

Úžasné. Kylar jí to tak ulehčil. Myslel si, že je dost daleko, byl si jistý, že ho všichni mají za mrtvého. Už měla vše, co potřebovala. Najít ho bude hračka a zabít taky. Zachvěla se vzrušením. Stále kvůli němu měla na rameni dva palce dlouhou jizvu, i když zaplatila jednomu z těch nechutných čarodějů, ať ji vyléčí.

„Myslím, že bych tě měl odvést k sobě,“ rozhodl se Shinga. „Ověříme si, jak moc vlhké děvče1 jsi.“

„Tak tohle jsem nikdy dřív neslyšela,“ povzdechla si. Bodyguard ji vzal za jednu ruku a Šedivej Tom ji triumfálně chytil za druhou.

„Je pěkně žhavá, co?“ šklebil se Šedivej Tom a chytil ji za prsa.

Ignorovala ho. „Nedělej nic, čeho bys mohl litovat,“ varovala Shingu.

„Můžu ji mít, až s ní skončíš?“ zeptal se Šedivej Tom. Znovu jí zmáčkl prsa a pak ji pohladil po vlasech.

„NEŠAHEJ MI NA VLASY!“ zaječela.

Bodyguard i Šedivej Tom při náhlém návalu vzteku ucukli. Baruš Hnoják se po chvíli donutil zasmát.

„Ty mrňavej sračičko, ty odporná žumpo, dotkneš se mých vlasů a roztrhám tě na kusy,“ varovala ho Vi,

třásla se vzteky.

Proklel ji a strhl jí kožený řemínek, kterým si vlasy svázala. Cítila, jak se jí vlasy poprvé za dlouhá léta rozpustily kolem ramen. Stála tu nechráněná, nahá a muži se jí smáli.

Zachvátil ji amok. Nadávala, Talent jí proudil tělem tak silně, až to bolelo.

Vytrhla se mužům ze sevření a její pěsti současně zlomily Šedivému Tomovi a bodyguardovi žebra. Než se

mohl Šedivej Tom předklonit, chytila ho jednou rukou za vlasy. Prsty druhé mu vrazila do očních důlků, zaryla je do 1 Wetboy (wetgirl), v angličtině znamená mokrý, vlhký chlapec (děvče).

Původně jde o doslovný překlad slangového označení zabijáka ruské mafie, který kvůli zastrašování

Drováděl vraždy co nejkrvavějším způsobem (pozn. překladatele).

nich a vytrhla mu oči. Otočila se. Muži ječeli a utíkali. Rozčílilo ji a zmátlo, že neví, koho by měla pronásledovat.

Vi netušila, kolik uběhlo času, než překonala hanbu a vztek na ty dva muže.

Když znovu přišla k sobě, vlasy zakryté krví nasáklým hadrem, seděla na terase. Shinga a jeho mužiuprchli. Na ulici nikdo nebyl s výjimkou klidného koně a dvou mužských těl, která ležela na ulici.

Nejistě šla ke koni, prošla kolem toho, co bývalo Šedivým Tomem a bodyguardem. Mrtvoly byly na kusy.A to, Nyse, ani nevytáhla zbraň, a udělala z nich tohle. Zvedl se jí žaludek a vyzvracela se na ulici.

Bude to hračka. Bohokrál mi odpustí, že jsem nezabila Jarla. Budu mistr.

Už nebudu muset sloužit Hu Gibbetovi v posteli ani nikde jinde, už nikdy.

Zabiji Kylara a jsem volná. Je to tak blízko, Vi. Tak blízko. Zvládneš to.

*

Sestra Jessie al’Gwaydin byla mrtvá. Ariel si tím byla jistá. Vesničané ji neviděli dva měsíce a kůň zůstal ustájený v hostinci. Tohle Jessie nebylo podobné, ale riskování ano. Hloupá holka.

Sestra Ariel si po vstupu do dubového hájku klekla, ne kvůli modlitbě, ale aby nastražila smysly. Místní sek Iaosianskému lesu neodvažovali přiblížit dál než do tohohle hájku. Vesničané z Torrasovy Zátočiny bylipyšní na to, jak jsou opatrní. Příběhy, které si předávali z generace na generaci, nebyly podle nichpřehnané báchorky. Díky nedostatku detailů naopak působily mnohem uvěřitelněji.

Ti, kdo vstoupili do lesa, ho nikdy neopustili. Jak prosté.

A tak vesničané rybařili v meandrech Rudé řeky a sbírali dřevo na okraji hájku. Tam se ale zastavili.Výsledek jejich počínání byl zjevný. Stovky let staré duby sousedily s holými poli. Mladé duby místyvykáceli, když však stromy dosáhly určitého věku, vesničané se jich už nedotkli. Dubový háj se po staletípomalu rozrůstal.

Necítila tu nic kromě chladu lesa a vlhkého vzduchu. Když vstala a pomalu procházela nízkým podrostem,dál napínala smysly, často se zastavovala, zarazila se pokaždé, když se jí zdálo, že vycítila byť jennepatrné zachvění ve vzduchu. Postupovala kvůli tomu pomalu, ale Ariel Wyant Sa’fastae byla trpělivostívyhlášená dokonce i mezi Sestrami. Kromě toho to byla právě ukvapenost, která stála Jessie al’Gwaydinživot. Pravděpodobně.

Přestože byl háj široký jen míli, přejít ho trvalo velmi dlouho. Každé odpoledne, když si zapsala svépokroky, se vrátila do hostince, vyspala se a snědla jediné denní jídlo, ztrácela na váze, ale zatraceně pomalu. Každou 127

noc přicházela do lesa v naději, že ať už v něm působí jakákoliv magie, mohla by být ovlivněna denním cyklem.

Třetí den se Ariel dostala na dohled samotného lesa, hranice mezi dubovým hájem a lesem byla vidětzdaleka, a byla zjevně magického původu. Přesto postup neurychlila. Místo toho se pohybovala ještěpomaleji, opatrněji. Pátého dne se jí trpělivost vyplatila.

Ariel se nacházela třicet kroků od linie mezi dubovým hájem a lesem, když ucítila zadržovací kouzlo.

Zastavila se tak náhle, že málem upadla.

Posadila se, na hlínu nedbala a zkřížila nohy. Příští hodinu jen oťukávala zábranu, snažila se vycítit její strukturu a sílu, aniž by použila vlastní magii.

Pak začala tiše zaklínat. Pracovala dlouho do noci a všechno jednou, dvakrát, třikrát kontrolovala, až si byla jistá, že jí nic neuniklo. Zaklínadla byla jednoduchá. Jedno zaregistrovalo, že člověk překročil hranice.

Druhé, trochu komplikovanější, vetřelce označilo. Bylo to slabé vlákno, jež se přichytilo na šaty nebo kůži a vyprchalo po několika hodinách. Chytré, Ezra, byl to Arielin předpoklad, ale myslela si, že dobrý umístil vlákno dost vysoko nad zemí, aby mohlo označit boty, a dostatečně nízko, aby ho zakrýval porost.

Opravdu mazané však bylo jejich umístění. Kolik mágů uvidělo jasnou hranici třicet stop daleko a vešlo rovnou do pasti, než vyvolalo ochrany?

Teď už by bylo snadné past překonat, když věděla, kde je, ale Ariel to neudělala. Místo toho zapsalapoznatky do deníku a vrátila se do Torrasovy Zátočiny. Pokud se dopustila chyby, zemře dřív, než dohostince dorazí. Byla to napínavá cesta. Její duše plesala při pomyšlení, že odhalí Ezrovu prastarou magii, ale ona se arogantnímu pokušení nepoddala.

Dopisy od Mluvčí se stávaly podrážděnějšími, požadovaly, ať Ariel najde Jessie a udělá něco, co byodvrátilo horšící se krizi s nevolnicemi. Ariel měla oči otevřené, doufala, že objeví ženu, která byposloužila potřebám její sestry, ale vesničané z Torrasovy Zátočiny byli opatrní a posílali pryč všechnyděti, které projevily třebas jen špetku Talentu. To, co Istariel potřebovala, tady Ariel nenajde.

Proto dopisy ignorovala. Spěch měl své místo a čas. A nebylo to tady a teď.

25.

„Viridiana Sovari?“

Když Vi zaslechla své jméno, okamžitě se na přelidněném trhu zastavila. Malý špinavý mužík nervózněpohodil hlavou. Natáhl k ní ruku s dopisem, ale ona si ho nevzala. Byl opatrný, nestál u ní příliš blízko anesvlékal ji očima, tak usoudila, že tuší, co je ve skutečnosti zač.

Podlézavě se usmál, střelil pohledem k její hrudi a pak už se jen upřeně díval na svoje nohy.

„Kdo jsi?“ zeptala se.

„Nikdo důležitý, paní. Jen služebník našeho… společného pána,“ řekl a rozhlédl se po okolním davu. Srdcejako by se jí proměnilo v led. Ne. To není možné. Znovu jí podal vzkaz, a jakmile si ho vzala, zmizel v davu.

„Moulina,“ stálo v dopise. „Jsme velice zvědavi, jak jsi zjistila, že Jarl jede do Caernarvonu, aleskutečnost, že to víš, nám napovídá, že jsi vskutku nejlepší. Také si přejeme, abys to vyřídila s KylaremSternem. Dáváme přednost tomu, aby zůstal naživu. Pokud to nebude možné, požadujeme jeho tělo a veškerý majetek, nezáleží na tom, jak bezcenný se bude zdát.

Bezodkladně nám ho přiveď.“

Vi složila dopis. Nebylo možné, aby Bohokrál věděl, kde se nachází.

Nebylo možné, aby ji tady zastihla jeho zpráva. Nebylo možné, aby tu Jarl byl, Jarl, jehož identita mělabýt tajemstvím. Jarl, před kterým utíkala! Bylo nemožné udělat to, co Bohokrál žádal. A co bylo nejhorší, bylo nemožné od toho utéct. Vi se stala Bohokrálovým otrokem. Nebylo cesty ven.

*

Nějakým podivným způsobem na Kylara připadla příprava Ulyiny narozeninové večeře. Teta Mea řekla, žekuchyň by neměla žádného muže urážet, Elene dodala, že v porovnání s vařením lektvarů bude příprava večeře a dezertu hračka, a Uly se jen smála, když mu navlékly nařasenou zástěru a vrazily nos do mouky.

A tak měl Kylar najednou vyhrnuté rukávy a snažil se rozluštit záhadné kuchyňské termíny jako jíška,kynutí a spaření. Kvůli Ulyinu smíchu se ho začínalo zmocňovat podezření, že mu daly ten nejtěžší recept, jaký našly, ale hrál to s nimi dál.

„Co mám udělat, když to želé… ehm… ztuhne?“ zeptal se.

Uly a Elene se jen smály. Kylar zaujal pózu se zdviženou vařečkou a ony se rozesmály ještě víc.

Dveře do kovárny se otevřely a dovnitř vešel Braen, byl špinavý a páchl.

Kylarovi věnoval bezvýrazný pohled, při kterém ten nechal vařečku poníženě klesnout, ale mouku z nosu

si otřít odmítl. Braen stočil oči k Elene a přelétl ji pohledem.

„Kdy bude večeře?“ zeptal se.

„Až bude hotová, přineseme ti ji do tvé jeskyně,“ řekl Kylar.

Braen zabručel a obrátil se k Elene: „Měla by sis najít pořádného chlapa.“

„Víš,“ poznamenal Kylar, když se Braen odšoural zpátky do kovárny, „znám wetboye, který by tohokreténa velmi rád navštívil.“

„Kylare,“ pokárala ho Elene.

„Nelíbí se mi, jak se na tebe dívá,“ řekl Kylar. „Už si na tebe něco zkusil?“

„Kylare, dneska ne, dobře?“ řekla Elene a kývla k Uly.

Najednou mu to připomnělo náušnice v kapse. Přikývl. Nasadil vážný výraz a vrhl se na Uly, která

vypískla, když ji zvedl do vzduchu a přehodil si ji přes rameno. Pak předstíral, že o ní neví, a vrátil se k vaření.

Uly pištěla, kopala nohama a pevně se ho na zádech držela za tuniku.

Do kuchyně vešla Teta Mea a zamlaskala. „To snad není pravda, vždyť nám došla všechna mouka a

med.“

„Och ne,“ zděsil se Kylar. „Jak teď dodělám pátou porci máminy omáčky?“ Odložil vařečku a předklonil se,ruce prostrčil mezi nohama. Uly mu podle očekávání sjela po zádech, hlavou napřed, a on ji chytil za ruceprávě včas, aby ji mohl protáhnout mezi nohama. Postavil ji, popadala dech a smála se.

„Nemá dneska někdo narozeniny?“ zeptal se Kylar.

„Já! Já!“ křičela Uly.

Vytáhl smějící se Uly z každého ucha po stříbrné minci. Dva stříbrné bonus, který dostal od šlechtice. Jemu a Elene zase nezůstane nic, ale Uly si to zasloužila. Když je Uly

položil do dlaní, vyvalila oči. „Pro mě?“ zeptala se nevěřícně.

Mrknul. „Elene ti pomůže vybrat něco pěkného, dobře?“

„Můžeme jít hned?“ zeptala se Uly.

Kylar se podíval na Elene, ta pokrčila rameny. „Můžeme jít s Tetou Meou.“

„Stejně musím vyloupat hrášek,“ řekl Kylar. Zahihňaly se. Usmál se na Elene a znovu se musel divit, jak

nádherná je. Byl do ní tak zamilovaný, až se bál, že mu samou láskou pukne srdce.

Uly přitančila ke dveřím a ukázala Tetě Mee své mince. Elene se dotkla Kylarovy paže. „Budeme vpořádku?“ zeptala se.

„Po dnešní noci ano,“ řekl.

„Co tím myslíš?“

„Uvidíš.“ Neusmál se. Nechtěl se prozradit. Když se usměje, bude se šklebit jako idiot. Nemohl se dočkat,až spatří výraz její tváře. Stejně tak se nemohl dočkat dalších věcí. Potřásl hlavou a vrátil se k vaření. Narozdíl od toho, co tvrdil, nebyla příprava jídla těžká. Jen při tom vznikal značný nepořádek. Sundal si snubní prsten a položil ho na pokladnu, než se pustil do syrového masa, není nic romantického, kdyžpáchnete jako mrtvá kráva.

Uběhlo sotva třicet vteřin, co Elene, Uly a Teta Mea odešly, když někdo zaklepal na dveře. Kytar znovuodložil vařečku a zamířil k nim. „Co jsi zapomněla tentokrát, Uly?“ řekl, když chytil za kliku a otevřeldveře.

Byl to Jarl.

Kylar měl pocit, jako by mu vyrazili vzduch z plic. Nevěřil vlastním očím.

A přesto tam stál, hubený, atletický, dokonale oblečený a pohledný muž, blýskal bílými zuby v nejistém úsměvu. „Hej-ho, Azo,“ pozdravil.

Proč to uvítání? Byl Jarl jen zdvořilý, nebo tak apeloval na jejich společnou minulost? Určitě to druhé.

Dlouhou chvíli tam stáli a měřili se pohledy. Jarl nepřišel na návštěvu. Jarl nenavštěvoval. Pro lásku Boží,vždyť to byl Shinga. Pravý Shinga, vůdce nejobávanější Sa’kagé v Midcyru. „Jakjsi mě u devíti pekel našel, Jarle?“ zeptal se afektovaně Kylar. Když se Jarl nečekaně objevil posledně,čekal, že mu Kylar řekne právě tohle. „Nepozveš mě dál?“ „Prosím,“ vyzval ho Kylar. Postavil na ootai a posadil se naproti Jarlovi, který obsadil křeslo u okna. Ticho. „Byla by tu jedna zakázka…“ začal Jarl.

„Nemám zájem.“

Jarl to přijal s klidem. Sevřel rty a zvědavě se rozhlédl po skromném pokoji. „No, ehm… co vlastně se ti tady na tom místě líbí?“

„Máma K. tě nenaučila taktu?“

„Mluvím vážně,“ řekl Jarl.

„Já taky. Ukážeš se po tom, co jsem ti řekl, že končím, a hned se navážíš do místa, kde bydlím?“

„Logan je naživu. Je v Díře.“

Kylar na něj jen nechápavě zíral. Slova se srážela ve vzduchu a řítila se k podlaze, střepy se blýskaly světlem pravdy, ale nebyly to víc než drobné úlomky, příliš ostré, aby se jich mohl dotknout.

„Všichni wetboyové pracují pro Khalidor. Šlechtický odboj se stáhl z pozemků Gyrů. Některé hraniční tvrze

jsou stále v našich rukou, ale 131

nemáme vůdce, který by nás sjednotil. Nahoře v Mrazu jsou problémy, které Bohokrále znepokojují, proto zatím neudělal nic, aby upevnil svou moc.

Myslí si, že se šlechtické rody navzájem roztrhají na kusy. A bez Logana bude mít pravdu.“

„Logan žije?“ zeptal se přihlouple Kylar.

„Bohokrál poslal naše bývalé wetboye, ať mě najdou. To je částečně důvod, proč jsem tady. Musel jsemzmizet z města, než rozhlásíme, že mě chrání samotný Kagé.“

„Ne,“ řekl Kylar.

„Riziko, že Logana odhalí, roste každým dnem. Nikdo z vězňů v Díře ho podle všeho nepoznal, ale teďtam dolů hází spoustu lidí. Možná tě potěší, že vévoda Vargun je jedním z nich. Ber to jako malou prémii.Když budeš zachraňovat Logana, můžeš při tom toho šmejda zabít.“

„Cože?“ vyhrkl Kylar. Kolečka se mu v hlavě točila tak rychle, že je nestačil sledoval. „Jarle,“ řekl, „Tensernení Tenser Vargun. Tobě to nedošlo? Nechal se poslat do Díry, aby to vypadalo, že zažívá opravdukrušné časy. Pak vytáhnou pravého barona, živého, a Tenser bude propuštěn. O měsíc později přijde zaSa’kagé, bude zuřit, že ho falešně obvinili a jak špatně s ním zacházeli, a co se stane?“

„Přijmeme ho,“ řekl tiše Jarl. „Jak bychom mohli odolat?“

„A on vás zničí, protože není Tenser Vargun,“ řekl Kylar. „Je to Tenser Ursuul.“

Jarl se překvapeně opřel. Po chvilce řekl: „Vidíš, Kylare? Právě proto tě potřebuji. Nejen pro tvéschopnosti, ale i pro tvou mysl. Pokud tam Tenser právě teď je, bude čekat jen tak dlouho, aby jehopobyt v Díře vypadal věrohodně, a pak otci řekne o Loganovi. Musíme jít. Hned!“

Šperkovnice spalovala Kylarovu nohu. Zatímco Jarl mluvil, podíval se otevřeným oknem na město, okterém doufal, že ho bude po zbytek života nazývat domovem. Miloval tohle město, miloval zdejší naději,miloval léčení a pomáhání, miloval prosté potěšení, že si ho pro jeho lektvary cení. Miloval Elene.Přesvědčil se, že toho dokáže víc léčením než zabíjením. Všechno to dávalo smysl… a teď… teď…

„Nemůžu,“ řekl Kylar. „Mrzí mě to. Elene by to nikdy nepochopila.“

Jarl se zhoupnul a postavil židli na přední nohy. „Nechápej mě špatně, Azo, protože já s Elene vyrůstaltaky a mám tu holku rád. Ale co si sakra děláš z toho, co si ona myslí?“

„Polib mi, Jarle.“

„Hej, jen jsem se zeptal.“ Pak nechal otázku doznít, jeho oči ani na chvíli neopustily Kylarovu tvář. Ten bastard vážně celé ty roky studoval u Mámy K.

„Miluji ji.“

„Jasně, ale to není všechno.“

Znovu ten vyčkávavý pohled.

„Ona je slušná, Jarle, a tam, odkud pocházíme, lidé takoví nejsou. Není slušná, aby jí to něco vyneslo.

Není slušná, protože se na ni lidé dívají. Je prostě slušná. Nejdřív jsem si myslel, že je prostě taková, chápeš, stejně jako že ty máš černou kůži a jsi nebezpečně pohledný.“

Jarl pozvedl obočí. Neusmál se.

„Ale teď vidím, že na tom musela pracovat. Pracovala na tom a stále na tom pracuje stejně dlouho, jako se já učil zabíjet lidi.“

„Takže je svatá. To není odpověď na moji otázku,“ řekl Jarl.

Kylar celou minutu mlčel. Konečky prstů přejížděl po žilkování dřeva stolu. „Máma K. jednou řekla, že sestáváme maskami, které nosíme. Co z nás zbylo pod maskami, Jarle? Nikdo mě neznájako Elene. Změnil jsem si jméno, identitu, opustil jsem všechno a všechny, koho jsem kdy znal. Jsem jedna velká lež, Jarle, ale dokud mě zná Elene, možná jsem stále skutečný.

Chápeš, jak to myslím?“

„Víš,“ řekl Jarl, „mýlil jsem se v tobě. Když ses nechal kvůli Elene a Uly zabít, považoval jsem tě za hrdinu.Ty nejsi hrdina. Ty se jenom neskutečně nenávidíš.“

„Prosím?“

„Jsi zbabělec. Tak jsi udělal pár špatných věcí! Vítej do klubu. Víš ty co?

Jsem rád, že jsi to udělal, protože to z tebe učinilo někoho lepšího než světce.“

„Zabiják je lepší než světec? Co je tohle za podělanej přístup Sa’kagé…“

„Učinilo tě to užitečným. Víš vůbec, jak to teď v Cenarii vypadá? Nevěřil bys mi. Já nepřišel najít zabijáka,

ale Zabijáka, Nočního anděla, který je víc než wetboy, protože se potýkáme s problémy většími, než jakémůže obyčejný wetboy zvládnout. Jen jediný muž nám může pomoci, Kylare, a jsi to ty. Věř mi, nebyl jsi má první volba.“ Zarazil se.

„Co to mělo znamenat?“

Jarl se mu odmítal podívat do očí. „Nechtěl jsem…“

„Co jsi mi hodlal říct?“ zeptal se Kylar nebezpečným tónem.

„Museli jsme mít jistotu, Kylare. Chci, abys věděl, že jsme to udělali s úctou. Byl to nápad Mámy K. Býval

nesmrtelný, tak jsme se museli ujistit…“

„Vy jste vykopali mrtvolu mého mistra?“ nevěřil Kylar.

„Vrátili jsme to, ho zpátky tak, jak jsi ho pohřbil,“ trhl sebou Jarl. „Bylo to možná týden po invazi…“

„Vy jste ho vykopali, když jsem byl ještě ve městě?“

„Dřív jsme ti to říct nemohli a potom už nebyl důvod. Máma K. nám sdělila, že tam to tělo je, že ti Durzopředal nesmrtelnost, ale když ho uviděla… Byla to ta nejděsivější věc, jakou jsem kdy zažil, Kylare. Chcitím říct, že mě ta žena prakticky vychovala, ale nikdy dřív jsem ji takovou neviděl. Byla hysterická, plakala a kvílela, uprostřed mlhavé noci jsme dopluli na ostrov Vos, pádla jsme měli obalená vlnou, a ona začnekvílet jako smyslů zbavená. Byl jsem si jistý, že co nevidět dorazí hlídka, a chtěl jsem hned vypadnout, ale ona odmítala odejít, dokud vše nebylo tak, jak jsi tam zanechal.“

Jako by Kylarovi záleželo, že Durzo na té skále zůstal. Když už ho museli vyhrabat, mohli ho alespoňodnést… Kam? Domů? Měl vůbec Durzo Blint nějaký domov?

„Jak vypadal?“ zeptal se Kylar.

„Sakra. Vypadal, jako by byl týden v zemi, co sis myslel?“

No jistě. Zatraceně, mistře Blinte, proč jste tu nesmrtelnost předal mně?

To už vás znechutil život? Proč jste mi něco neřekl? Na druhou stranu mu to možná sdělil ve vzkazu, kterýKylarovi zanechal. Vzkazu, který tak nasákl krví, že ho nešlo přečíst. „Ty po mně chceš, abych se vloupal do Díry a zachránil Logana?“

„Víš, koho si Bohokrál drží jako konkubíny? Mladé dívky z urozených rodin a přednost dává pannám.Odhadne, kolik násilí a ponížení unesou. Pak je strčí do pokojů ve věžích, kde nechal odstranit zábradlí,takže ke skokům dochází každý den. Pro něj je to hra.“

Kylar si udržel drsný tón. „Přejdi k věci.“

„Vzal si Serah a Mags Drakeovy. Serah se zabila první týden. Mags tam stále je.“

Serah a Mags byly prakticky Kylarovy sestry. Mags se s ním vždy přátelila. Neustále se usmívala a k pořádnému smíchu neměla nikdy daleko.

Od převratu byl tak zahleděný do sebe, že si na ně skoro nevzpomněl.

„Chci, abys zachránil Logana, a potom chci, abys zabil Bohokrále,“ řekl Jarl.

„To je všechno?“ Chladný úsměv. Tenhle tón slyšel Kylar od Durza snad stokrát. „Nech mě hádat, Logan

bude první, protože mé šance u Bohokrále až tak dobré nejsou, co?“

„Přesně tak,“ odpověděl nakvašeně Jarl. „Takhle já musím přemýšlet, Kylare. Bojuji ve válce, kde každýden umírají lidé lepší než my dva. A ty stojíš stranou jen kvůli názorům nějaké holky?“

„Takhle o Elene nemluv.“

„Nebo co? Budeš mě proklínat pohledem? Jsi hlupák, co se vzdal násilí.

Ano, vím o tom. Něco ti řeknu. Roth ublížil mnoha lidem. A já jsem rád, že 134

jsi ho zabil, jasný? Zřídil mě opravdu hrozně. Ale svému otci nesahá ani po kotníky.“ Jarl zaklel. „Podívejse na sebe! Já vím, že tahle zakázka je nesplnitelná. Že tě posílám za bohem. Ale pokud to někdo nasvětě dokáže, jsi to ty. Tohle je tvůj osud, Kylare. Myslíš, že jsi přečkal všechno svinstvo, jen abysprodával lektvary proti kocovině? Některé věci jsou důležitější než tvoje štěstí, Kylare. Můžeš dát naději celému národu.“

„A bude mě to stát úplně všechno,“ zašeptal Kylar. Jeho tvář zešedla.

„Jsi nesmrtelný. Budou další ženy.“

Kylar se na něj znechuceně podíval.

Jarlův výraz se okamžitě změnil. „Omlouvám se. Předpokládám, že tu budou i další Bohokrálové aShingové. Já jen… potřebujeme tě. Když nepůjdeš, Logan zemře. Stejně tak Mags a spousta dalších lidí, které nikdy nepoznáš.“

Bylo by to snazší, kdyby mohl popřít něco z toho, co Jarl řekl. Kylar se kdysi zeptal Mámy K, jestli se mužmůže změnit. Tady měl odpověď, která z něj pomalu vysávala život. „No dobře,“ řekl Kylar. „Zakázku beru.“

Jarl se usmál. „Je dobře, že jsi zpátky, příteli.“

„Je na nic být zpátky.“

„Předtím jsem to nechtěl načínat, ale ty jsi něčím rozzuřil místního Shingu?“ zeptal se Jarl. Kylarův výrazvzal jako souhlas. „Protože jeden z mých zdrojů tvrdí, že Shinga vyhlásil odměnu za cenarijského wetboye.

Neznal detaily, ale pochybuji, že by se tu potulovalo hodně cenarijských wetboyů. Čím déle tu jsi, tím jsouElene a Uly ve větším nebezpečí.“

Durzo Kylara naučil, že nejsnazší způsob, jak vyřídit zakázku, je vyřídit zadavatele. Aby byla Elene, Uly,Teta Mea, a dokonce i Braen v bezpečí, musel Baruš Hnoják zemřít.

Kylar prkenně vstal a šel do patra. Vrátil se o minutu později s výrazem temným jako wetboyská šeď, kterou si zase navlékl.

*

Vi se podívala na luk ve svých rukou, snažila se donutit založit rudočerný šíp. Dřepěla na střeše a dívalase do oken domku porodní báby. Zády se opírala o komín a zahalila se do stínů. V žádném případě nebyla neviditelná, ale přikrčená ve slábnoucím světle a se sluncem v zádech k tomu neměla daleko.

Vydala se do Caernarvonu, aby před tímhle utekla. Myslela si, že jediný způsob, jak nezabít Jarla azároveň uniknout Bohokrálovu hněvu, je odstranit Kylara. Zatímco by byla pryč, Jarl mohl uprchnout nebo by ho dostal jiný wetboy.

Jak jen mohl skončit tady?

Chtěla ho minout, zabít Kylara a předstírat, že Jarl tu nebyl, že nikdy žádný vzkaz nedostala. Ale na Kylara neviděla a u Bohokrále by se lží nepochodila. Jarl seděl přímo před oknem. Bylo dokonce otevřené. ViTalentem napjala luk, byl tak silný, že ho mohl natáhnout jen někdo jako ona, rudočerný šíp zrádců bytak prolétl nejen oknem, ale i zavřenými okenicemi.

Ale nakonec to nepotřebovala.

Jarl tam seděl úplně odhalený. V Cenarii by takovou chybu nikdy neudělal, ale tady se cítil v bezpečí.Uprchl přímo do náruči Smrti.

Přesto vyčkávala. Zatracená Jarlova lehkovážnost. Jestli ho Vi nezabije, Bohokrál se to dozví. Najde si ji.Zatraceně, Jarle. Buď zatracen za svou lehkomyslnost.

Dokonči práci. Hu Gibbet mrtvoly s oblibou nejdřív mučil, ale dělal to jen tehdy, když si byl jistý, že jenikdo nevyruší. Hu Gibbet práci vždycky dokončil. Lepší výhled mít nebude. Bude se muset spokojit s tím,při kterém někdo zemře.

Polohlasně zaklela a probudila Talent. Vi vstala a přitáhla si šíp ke tváři.

Dostala se tak ze stínu malého komínu do slábnoucího světla. Třásla se, ale bylo to jen třicet stop.„Zatraceně, Jarle, pohni se!“ zasyčela.

Mohla by utéct. Do Gandu nebo Ymmuru, kde ji Bohokrál nikdy nenajde.

Mohla by? Nevěřila tomu. Nikomu neřekla, že sem půjde, nijak to ani nenaznačila, ale on to věděl. Pokuduteče, Bohokrál za ní pošle jejího bývalého mistra a Hu Gibbet nikdy neselhal. Navzdory všemu, co Vi sesvou krásou dokázala, jí jednu věc téměř znemožňovala, ukrýt se. Nikdy se nezatěžovala s převleky.Nemyslela na to jako na slabinu. Až doteď.

„No tak, Kylare,“ zašeptala. „Pojď před to okno. Jen na chvíli.“ Silně se třásla a nemohl za to jen Talent,co ji spaloval, nebo napětí, že drží natažený luk dlouho. Proč tak moc chtěla Kylara zabít?

Uviděla nohu, nohu oblečenou ve wetboyské šedi, ale nic víc. Zatraceně.

Pokud Kylar odejde, má velký problém. Slyšela, že se dokáže úplně zneviditelnit, ale to byla jen typickáwetboyská lež. Vždycky se holedbali svými schopnostmi, aby vyhnali ceny nahoru. Všichni chtěli být novým Durzo Blintem.

Ale tohle byl Durzův učedník, muž, který Durza zabil. Zmocnil se jí strach.

Jarl měl soucitný, ustaraný výraz. Ten, který už viděla dřív, když se o ni staral, poté co si Hu Gibbet přišelvyzkoušet nové dovednosti, jež ji naučila Máma K., a shledal je nedostatečnými. Začal pak vyvádět jakosmyslů zbavený a ublížil jí všemi způsoby, které si dokázal představit. A právě kvůli tomu výrazu se Viin pohled rozostřil. Mrkala znovu a znovu, odmítala 136

připustit, že jsou to slzy. Neplakala od noci, co ji Jarl držel a kolébal, zatímco jí pomáhal poskládatroztříštěné kousky jejího já.

Jarl vstal a přešel k oknu. Zvedl oči a uviděl Vi, její tmavou postavu orámovanou slunečním světlem. Vočích se mu zablesklo překvapení, které následovalo poznání, jaký jiný wetboy měl ženskou postavu? mohla by přísahat, že z pohybu jeho rtů vyčetla své jméno. Prsty jí ochably, tětiva vyklouzla.

Rudočerný šíp zrádců přelétl nejužší z propastí, vzdálenost mezi wetboyem a jeho mrtvolou. Prořízl vevzduchu rudou čáru, jako by krvácela samotná noc.

26.

„Elene, je mi to líto,“ psal Kylar roztřesenou rukou. „Snažil jsem se.

Přísahám, že jsem se snažil. Některé věci jsou důležitější než moje štěstí. Věci, které mohu vyřídit jen já.Prodej tyhle náušnice mistru Bourarymu a přestěhuj rodinu do lepší části města. Vždycky tě budu milovat.“ Vyndal z kapsy šperkovnici a položil ji na list papíru.

„Co je v té krabičce?“ zeptal se Jarl.

Kylar se na přítele nedokázal podívat. „Moje srdce,“ zašeptal a pomalu z krabičky zvedl prsty. „Jen nějakénáušnice,“ dodal hlasitěji. Otočil se.

Ale Jarl do něj viděl. „Ty ses s ní chystal oženit,“ došlo mu.

V Kylarově krku se usadil knedlík. Nenacházel slova. Musel uhnout před Jarlovým pohledem. „Slyšel jsiněkdy o ukřižování?“ zeptal se nakonec.

Jarl zavrtěl hlavou.

„Takhle Alitaerané popravují rebely. Natáhnou je na dřevěný rám a přibijí hřeby za zápěstí a chodidla. Aby se mohl odsouzenec nadechnout, musí přenést váhu na hřeby. Někdy to trvá i den, než člověk zemře,udusí ho jeho vlastní váha.“ Nedokázal to přirovnání dokončit, přestože měl pocit, jako by ho tam právěnatáhli jako rebela proti zlovolnému vesmíru, který zničí všechno dobré, napnutý mezi Loganem a Elene,přibitý loajalitou, již jim dlužil, zatímco se dusil pod vahou vlastního charakteru. Nenatahovali ho však jenmezi Loganem a Elene. Byly to dvě lži, dvě různé cesty. Cesta stínů a cesta světla. Vlk a vlkodav. Nebovlkodav a gaučový psík?

Kylar si myslel, že se může změnit. Myslel si, že může mít všechno.

Skočil po hlavě do buď/anebo, a vybral si obojí. To ho dohnalo na kříž, ne machinace zlomyslného bohanebo nepředvídatelné otáčení kola Štěstěny.

Kylarovy volby se nafukovaly víc a víc a on se jich držel, dokud mohl dýchat. Teď záleželo na jedinéotázce: Jaký člověk jsem?

„Pojďme,“ řekl Kylar.

Jarl zamyšleně postával u okna. „I já se jednou zamiloval,“ řekl. „Nebo to tak alespoň vypadalo. Dokrásné dívky, co měla skoro stejně podělaný život jako já.“

„Jak se jmenovala?“ zeptal se Kylar.

„Jmenovala se Viridiana. Vi. Překrásná, překrásná…“ Jarl vzhlédl a ztuhl.

„Vi?“

Padl k zemi v záplavě krve, šíp mu prolétl krkem. Jeho tělo dopadlo na podlahu jako pytel mouky. Jednoumrkl. V očích však měl obavy, ne vztek. Tvářil se zahořkle. Věřil bys tomu? ptaly se ho ty oči, když si ho Kylar přitáhl do klína. A pak už Jarlovy oči neříkaly nic.

*

„Můžu to ukázat Kylarovi?“ zeptala se Uly. Tiskla k sobě tu samou panenku, kterou pro ni Kylar před několika dny vybral. Elene se usmála.

Kylar si jako otec vedl mnohem lépe, než si sám uvědomoval.

„Ano,“ dovolila jí Elene, „ale poběžíš rovnou domů. Slibuješ?“

„Slibuji,“ přikývla Uly a rozběhla se.

Elene se dívala, jak odchází, byla trochu nervózní, ale ji vždycky znervózňovaly i maličkosti. Caernarvon nebyl jako Doupata. A dům stál jen dva bloky odsud.

„Neměly bychom si promluvit?“ ozvala se Teta Mea.

Připozdívalo se. Sluneční paprsky zešikma dopadaly na trhovce, kteří balili zboží a mířili domů. Elene polkla. „Dala jsem Kylarovi slib. Dohodli jsme se, že nikomu neřekneme…“

„Pak už neříkej ani slovo,“ usmála se Teta Mea a vzala Elene za ruku, odváděla ji domů.

„Nemůžu,“ řekla Elene a zastavila se. „Já už dál nemůžu.“

A pak Tetě Mee řekla všechno o jejich falešném manželství, hádkách kvůli sexu, že Kylar býval wetboyem

a že se to snaží nechat za sebou. Zdálo se, že to Tetu Meu ani moc nepřekvapilo.

„Elene,“ řekla a vzala ji za ruce. „Miluješ Kylara, nebo jsi s ním jen kvůli tomu, že Uly potřebuje matku?“

Elene se zarazila, ta otázka ji zahanbovala, ale chtěla mít jistotu, že odpoví popravdě. „Miluji ho,“ řeklaElene. „Uly je toho součástí, ale já ho vážně miluji.“

„Tak proč se tomu bráníš?“

Elene vzhlédla. „Já se nebráním…“

„Nemůžeš být upřímná ke mně, když nedokážeš být upřímná ani sama k sobě.“

Elene se podívala na své ruce. Farmářský vůz naložený zbožím, které se přes den nepodařilo prodat,prorachotil kolem. Světlo sláblo a ulice pomalu temněly. „Měly bychom se vrátit,“ řekla Elene. „Večeře už musela vychladnout.“

„Dítě,“ řeka Teta Mea. Zastavila se. „Je to zabiják. Chci říct, že zabíjel lidi.“

„Máš pravdu. Je to zabiják.“

„Ne, je to dobrý člověk. Dokáže se změnit. Já to vím.“

„Dítě, víš, proč o tom se mnou mluvíš, přestože jsi Kylarovi slíbila, že to neuděláš? Souhlasila jsi s něčím,co nemáš v povaze. Jsi příšerná lhářka, ale snažíš se, protože jsi to slíbila. Nedělá on to samé?“

„Co tím myslíš?“ nechápala Elene.

„Pokud nedokážeš milovat Kylara takového, jaký je, pokud ho můžeš milovat jen jako muže, kterým byse podle tebe mohl stát, zmrzačíš ho.“

Kylar byl tak nešťastný. Když začal v noci odcházet, neptala se, nechtěla vědět, co dělá. „Co s tím?“

zeptala se.

„Myslíš snad, že jsi první žena, která se bojí milovat?“

Ta slova ji hluboce zasáhla. Vrhalo to úplně jiné světlo na jejich noci a hádky. Považovala se za svatou, že se s Kylarem nemilovala, ale ve skutečnosti se jen bála. Připadala si tak bezradná, že vzdát se v ložniciby ji zanechalo úplně bezbrannou. „Můžu ho milovat, když mu nerozumím? Můžu ho milovat, kdyžnenávidím, co dělá?“

„Mé dítě,“ tišila ji Teta Mea. Laskavě položila silnou ruku na Elenino rameno. „Láska je aktem víry stejně jako víra v Boha.“

„On není věřící. Býka a vlka nelze zapřáhnout dohromady,“ řekla Elene, uvědomovala si, že se chytá stébla.

„Myslíš, že se to zapřahání vztahuje jenom k zásnubním prstenům nebo k milování? Nemusíš mu rozumět,Elene, musíš ho milovat, dokud mu neporozumíš.“ Teta Mea ji vzala za paži. „Pojďme si sníst večeři.“

K domu došly spolu. Elene se tak lehce necítila několik posledních měsíců, přestože se chystala navýznamný rozhovor s Kylarem. Pocítila nový záchvěv naděje.

Elene rozrazila dveře, ale dům byl tichý, prázdný. „Kylare?“ zavolala.

„Uly?“

Žádná odpověď. Jídlo na stole bylo studené, želé, které Kylar připravoval, ztuhlo a popraskalo. Srdce jívyskočilo až do krku. Elene vyběhla do patra a vrhla se na bednu, kde Kylar ukrýval wetboyské šaty avelký meč. Byla prázdná. Nezůstala po nich jediná stopa.

Sešla do přízemí, pravda jí docházela pomalu jako zapadající slunce.

„Budeme v pořádku?“ zeptala se ho.

„Po dnešní noci ano,“ odpověděl. Neusmál se.

Kylarův zásnubní prsten ležel vedle plotny. Nebyl tu žádný vzkaz.

Dokonce i Uly zmizela. Kylar to nakonec vzdal. Odešel. *

Jakmile se vrátila do stájí u zapadlé hospody, kde nechala koně, Vi shodila z ramene vzpouzející se dítě.Čeledín ležel v bezvědomí a krvácel.

Podle všeho žil. Nezáleželo na tom. Nevšiml si Vi, která ho omráčila jílcem krátkého meče.

Děvče pištělo přes hadr, kterým mu Vi zavázala pusu. Vi poklekla a jednou rukou dívku chytla pod krkem.

Sundala jí roubík.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Vi.

„Táhni do pekla!“ Dívčiny oči vzdorně plály. Nemohlo jí být víc než dvanáct.

Vi jí vrazila silný pohlavek. Pak ji plácla znovu a znovu a znovu, naprosto netečná jako Hu, když ji z nudybil. Když se holka pokusila vytrhnout, pevněji jí sevřela hrdlo. Hrozba byla jasná, čím víc se budeš vzpouzet, tím víc se budeš dusit.

„No dobře, Táhni do pekla, chceš, abych ti říkala takhle, nebo si to ještě rozmyslíš?“

Malá holka znovu zaklela. Vi si ji přitáhla k tělu a přimáčkla jí ruku na pusu. Druhou rukou našla tlakový bod na dívčině lokti a zaťala do něj prsty.

Holka vykřikla do dlaně.

Proč jsem ji ještě nezabila?

Zakázka pokračovala bezchybně. Kylar se ozbrojil na lov a odnesl Jarlovo tělo. Vi jen viděla krátké

záblesky do pochev schovávaných zbraní a jeho zmizení, určitě to bylo šálení světla na velkouvzdálenost, nikdo se nedokáže zneviditelnit. Bez ohledu na to Vi chvíli poté, co odnesl Jarlovo tělo, vnikla do domu.

Plánovala nastražit pár pastí. Měla s sebou skvělý kontaktní jed, kterým mohla potřít kliku jeho ložnice, anástražnou jehlu, jež by se skvěle hodila 140

pro malou truhlici pod postelí. Ale nedokázala to udělat. Stále otřesená z Jarlovy vraždy procházeladomem jako obyčejný zloděj.

Vi našla vzkaz a pár náušnic, co vypadaly cenně, alespoň to vyplývalo ze vzkazu, i když byly podivněnesouměrné, jedna byla větší než druhá. Obojí strčila do kapsy, ale drobného snubního prstenu ze zlata uplotny se ani nedotkla. Ať si ta šťastná rodinka ponechá své dědictví. Nebyla si jistá, co vzkaz znamená.

Kylar se snažil? Snažil se ochránit Jarla?

Vi překvapily otevírající se dveře, kterými dovnitř vešla malá holka. Vi ji svázala a dala jí roubík, pak se zastavila a rozhlížela se po zmatku, do kterého se dostala.

Skončila. Nedokázala to dítě zabít. Nedokázala zabít ani Kylara. Ne, to nebyla pravda, byla si jistá, že byKylara zabít zvládla. Jediný způsob, jak si před Bohokrálem zachránit život, byl potěšit ho. Když mu Kylarapřivede živého, určitě ho to potěší víc. A nikdy se nedozví o její slabosti. Koupí si čas, aby se vypořádalas tím, co se v ní zlomilo, jakmile sledovala Jarla umírat v záplavě krve.

Povzbuzená Vi se vrátila do Kylarovy ložnice. Do stolku vedle postele vyryla jistou rukou glyf cenarijské Sa’kagé. Pod něj přidala: „Máme tu holku.“ Až se Kylar vrátí, zjistí, že jeho dcera zmizela, a prohledá celý dům.

Najde glyf a bude Vi pronásledovat přímo až k Bohokráli.

Teď už Vi zbývalo jen vymyslet, jak z města propašovat kvílející dítě.

„Zkusíme to znovu,“ řekla Vi. „Jak se jmenuješ?“

„Uly,“ špitla dívka, obličej se jí leskl slzami.

„No dobře, Ugly2. Odcházíme. Můžeš jít se mnou živá, nebo mrtvá. Mně je to jedno. Svému účelu jsi posloužila. Přivážu ti ruce k sedlu, takže můžeš klidně seskočit, když budeš chtít, ale tak tě jen pokope kůň a usmýká tě k smrti. Tvoje volba. Otevři pusu.“

Uly otevřela pusu a Vi jí do ní nacpala roubík. „Buď zticha,“ řekla.

Zamračila se na roubík. „Řekni něco.“

„Mmm?“ zamumlala Uly.

„Sakra.“ Vi soustředila vůli na roubík. „Buď zticha!“ zašeptala. „Znovu.“

Ulyina ústa se pohnula, ale nevyšel žádný zvuk. Vi vytáhla roubík, už ho nepotřebovala. Byl to malý trik,

na který náhodou přišla před pár lety. Bylo to trochu podezřelé, ale i úplně tiché dítě se z města dostane snáz než holka s roubíkem. Vi osedlala koně a pak ještě druhého nejlepšího ve stáji.

Za půl hodiny se Caernarvon rozplynul v dáli. Svoboda byla ale stále daleko.

2 Ugly, anglicky ošklivá (pozn. překladatele).

27.

Čirá zuřivost rozpálila svět doběla, když Kylar běžel po střechách.

Doběhl k okraji a skočil, plachtil nočním vzduchem. Snadno překonal dvacet stop širokou mezeru a vyběhlpo zdi. Odrazil se od ní, chytil se vyčnívajícího trámu a vyhoupl se na něj, ani na vteřinu nezaváhal.

Celé to zvládl úplně neviditelný, skutečnost, která by ho ještě před pár dny neskutečně potěšila. Dneskaby nějakou radost ani cítit nedokázal. Jeho oči pátraly v temných ulicích.

Než odešel, vydrhnul Jarlovu krev z podlahy, nechtěl, aby to musela dělat Elene. Vzal tělo svého přítelena hřbitov, Jarl nebude hnít v žádné žumpě. Kylar ani neměl peníze, aby zaplatil hrobníkovi, díky, Bože tak tam Jarla nechal a přísahal, že se vrátí.

Jarl byl mrtvý. Něco v Kylarovi tomu stále nevěřilo, ta část, která doufala ve snadný život waeddrynskéholéčitele. Jak tomu mohl uvěřit? V životě Nočního anděla nebylo nic snadného. Nic. Byl zabiják. V jehostopách se vznášela smrt jako bahno vířící za klackem, kterým přejedete po dně čistého, klidného rybníka.

Tam. Dva výrostci bijící opilce. Bohové, nebyl to ten samý, kterého nechal minulou noc napospas osudu?

Kylar se spustil ze střechy a za deset vteřin stál na ulici.

Opilec už ležel na zemi, z nosu mu tekla krev. Jeden výrostek mu odtrhával z opasku měšec, zatímco

druhý stál na stráži, v ruce dlouhý nůž.

Kylar se částečně zviditelnil, svaly se mu černě leskly, oči jako černé hvězdy, tvář jako masku zuřivosti.

Toho s nožem chtěl jenom vystrašit, ale když se násilníkovy oči při pohledu na něj rozšířily, Kylar by

přísahal, že v nich zahlédl něco tak temného, že ho to přinutilo jednat.

Než si to uvědomil, hrot meče už pil krev z násilníkova srdce. Lupičův nůž dopadl na zem.

„Co to vyvádíš, Terre?“ zeptal se druhý výrostek a otočil se.

O chvíli později ho Kylar chytil za hrdlo a přirazil ke zdi. Musel potlačovat nutkání zabít, zabít, zabít.

„Kde je Shinga?“ zeptal se.

Zděšený muž se zazmítal a zaječel: „Co jsi zač?“

Kylar chytil násilníkovu mávající paži a stiskl. Kost praskla. Muž zaječel, Kylar počkal a pak stiskl ještě víc.

Praskla další kost. 142

Proud kleteb ho nezajímal. Kylar pustil lupičovu rozmačkanou ruku a pak ho chytil za druhou. Výrostek sepodíval na zmrzačenou paži a drmolil: „Doprdele, doprdele, mojeruka, doprdele…“

„Kde je Shinga? Nebudu to opakovat.“

„Ty zas, ne! Počkej! Třetí skladiště za dokem tři! Och, bohové! Co jsi zač?“

„Já jsem odplata,“ řekl Kylar. Prořízl muži krk a pustil ho. Opilec na něj zíral s pusou dokořán. Asi si

myslel, že se zbláznil.

Skladiště bylo bezesporu Shingovo útočiště, ale Baruš Hnoják tam nebyl.

Kylar usoudil, že už by toho chtěl příliš. Před předními dveřmi čekalo deset strážných. Kylar je sledoval zestřešních trámů, hledal někoho, kdo vypadal, že ví víc než ostatní.

Přítomnost strážných byla dostatečným důkazem toho, že Baruš Hnoják poslal wetboye, který zabil Jarla.Kylar netušil, jak zjistili, že to kvůli němu se Shinga minulou noc pomočil strachy, ale zabití špatnéhomuže bylo přesně to, co by od Hnojáka čekal.

Kylar se spustil za muže, který vypadal jako vůdce. Zlomil mu pravou ruku a vytáhl jeho meč.

Polovina zabijáků zemřela dřív, než jim došlo, že by měli bojovat s neviditelným útočníkem, který je právělikviduje. Ti, co bojovali, bojovali mizerně. Obléct lupiče do zbroje a vyměnit mu obušek za meč z nějneudělá vojáka, dostanete jen lupiče, co se ohání mečem jako kusem dřeva. Všichni spěchali do náruče

Smrti.

Kylar stál nad vůdcem, posledním mužem, co zůstal naživu, a znovu dovolil očím a tváři, aby se

zviditelnily. Opřel se nohou o mužovu zlomenou paži a mečem se dotkl jeho hrdla.

„Ty jsi wetboy.“ Muž zaklel. Potil se, širokou tvář měl bledou jako těsto.

Hustý černý plnovous se chvěl, jak se celé jeho tělo třáslo. „Tvrdil, že jsi ženská.“

„Chyba,“ řekl Kylar. „A teď mluv.“

„Shinga říkal, že naštval nějakého wetboye z Cenarie. Měli jsme ho zabít, kdyby sem přišel.“

„Kde je?“

„Když ti to řeknu, necháš mě žít?“

Kylar se muži podíval do očí a překvapivě v nich necítil ani si nepředstavoval, nebo co se to vlastně vjiných případech dělo, temnotu, která by si žádala smrt. „Ano,“ slíbil, i když ho stále svírala vražednázuřivost.

Muž mu pověděl o úkrytu a další pasti, o podzemní místnosti s jediným vchodem a dalších deseti

strážných. 143

Kylar zatnul zuby, aby potlačil spalující hněv, a řekl: „Vyřiď jim, že tu kráčí Noční anděl. Vyřiď jim, žepřišla Spravedlnost.“

28.

Mříž se skřípavě otevřela a ve slabém světle louče se objevil Gorkhyho obličej. Vypadal spokojeně. Logantoho muže z celého srdce nenáviděl. „Čerstvé maso, děcka,“ zavolal Gorkhy. „Sladké, čerstvé masíčko.“

Pár vězňů za Gorkhym začalo natahovat. Byla to vědomá krutost, že je přivedli v tuhle denní dobu. Bylopoledne a vítr kvílel ze všech sil, horký smrdutý vzduch stoupal z Díry vzhůru jako obří nekončící pšouk.Plameny pochodní v něm tančily a postavy v Díře jako by poskakovaly a kroutily se, jak se na jejich kůži

leskl pot.

Od chvíle, kdy sem před dvaaosmdesáti dny Logan skočil, svrhli k nim jen jednoho vězně. Udělal toGorkhy a shodil muže do Díry, přímo do ní.

Odsouzencův obličej vlhce narazil do okraje a jeho tělo zmizelo v propasti.

Proto se teď zvířata a monstra tlačila kolem Díry, stejně jako když jim Gorkhy házel chleba. O záchranuživota vězňů nešlo. Šlo o jejich maso.

„No dobře, mí miláčkové,“ řekl Gorkhy. „Kdo první?“

Logan nespouštěl oči z Fina, který si ho také neustále prohlížel, a stál kus od okraje Díry. Dosáhl sicenejdál, ale zachytit padající tělo bylo něco jiného než chytat hozený chleba. Fin si zrovna od těla odvázal

šlachové lano.

Nahoře vypukla strkanice, ozvaly se kletby a na mříž spadla nějaká dívka.

Gorkhy se ji snažil zachytit, ale proklouzla mu pod rukama. Padala hlavou k podlaze, pak se ale s trhnutímzastavila, když Gorkhy nahmátl její šaty.

Ječela a kopala, zatímco visela přímo nad Loganovou hlavou. Vyskočil a chytil ji za jednu z mávajícíchpaží, trhnul, ale klouzaly mu ruce. Klesla o stopu níž, teď visela hlavou nahoru, dobrých deset stop nad

podlahou.

„Fine!“ zaječela Lilly. „Běž po něm!“ Gorkhy byl na kolenou, jednou rukou svíral dívčiny šaty a druhou sedržel mříže. Hlavu měl nekrytou. Pro Fina, který se svým lasem neustále trénoval, to byl snadný cíl.

Gorkhy klel, byl to však silný muž. Logan znovu vyskočil, natáhl se po dívčině ruce, ale minul. Fin roztočillaso. Zbytek Díráků vyl a házel po Gorkhym výkaly. Logan znovu vyskočil a chytil dívčinu ruku.

Její šaty se roztrhly a ona spadla přímo na Logana. Jen stěží se mu povedlo ztlumit její pád, jen se ji

snažil odtáhnout od propasti.

Logan zavrávoral a uviděl ve světle loučí Gorkhyho obličej zsinalý vzteky, stále odhalený, jen čekal nasmyčku, která by dopadla na jeho krk.

Vyloženě prosil, ať ho stáhnou do Díry a roztrhají na kusy. Logan se otočil a uviděl Fina ani ne stopudaleko, ale vězeň laso odložil. Logan měl sotva čas zahlédnout záblesk oceli ve Finově ruce, než ho bodl.

Prořízl maso na Loganových žebrech a pravé paži, jak se vysoký muž snažil čepeli vyhnout. Logan chytilFinovu ruku mezi svou paži a trup, trhnul sebou do strany a uslyšel nůž, jak spadl na podlahu. Ohnal sepěstí po Finově hlavě, ale ten se přikrčil, padl na podlahu a utekl. Logan už se za ním chystal vyrazit,odhodlaný zabít ho, dokud má příležitost, ale jak se pohnul kupředu, Díráci za jeho zády obklopili dívku.

Nemohl ji opustit. Věděl, co vidí, když se dívají na mladou polonahou ženu, stále omámenou z pádu.Slyšel nostalgické vzpomínky násilníků, kolik sladkých dívek znásilnili. Někteří z nich si ani nemohli užít s

Lilly, povolná žena je nedokázala vzrušit.

Logan zařval bolestí a vztekem. Zvířata ucouvla.

Dívka sebrala nůž a byla teď zády ke zdi. Zapřela se, aby nespadla. Podle toho, jak stála, si při dopadu

pochroumala kotník.

„Držte se zpátky,“ zasyčela a zoufale před sebou mávala nožem. „Držte se zpátky!“ Její oči přeskočily zLogana na propast a potom na Skřípala.

Dívka se třásla. Měla takový ten křehký půvab, dlouhé plavé vlasy a jemné rysy. Nebyla moc špinavá,takže ve vězení nestrávila dlouhou dobu.

Byla tu však dost dlouho pro Gorkhyho, ať ho zatratí do devátého kruhu pekla. Pod roztrhanými šaty jímezi nohama stékala čerstvá krev.

Logan zvedl ruce. „Klid,“ řekl. „Já ti nechci ublížit. Ale musíme se pohnout, než na nás ostatní spadnou.“

Její oči střelily k mříži a začala se pomalu sunout podél zdi.

Gorkhyho od mříže odtáhli ostatní strážní. Zbytek vězňů natlačili k ní.

První muž nechtěl skočit dovnitř, tak ho strčili.

Po patnáct stop dlouhém pádu si na tvrdé kamenné podlaze zlomil nohy a Díráci se na něj ve vteřiněvrhli. K Loganově hrůze se k nim přidal i Skřípal, odhazoval ostatní, aby mohl ponořit opilované zuby do

živého masa.

Druhý muž ztuhl při představení, které slyšel, ale jen stěží viděl. Strážní ho postrčili a i z něj se stalomaso. Potom byla většina vězňů ochotná spustit se z mříže a seskočit dovnitř.

Logana to nezajímalo. Jiný den by i on sám s ostatními bojoval o maso.

Ale dnes by se krmit nedokázal, ne s tou dívkou. Její přítomnost mu připomněla lepší život. Chtělo se mu

plakat.

„Bohové,“ vydechl. „Natassa Graesinová.“ Ta slova mu unikla ze rtů.

Neměl raději říkat nic, ale šok, že vidí jiného příslušníka šlechty, byl příliš velký. V sedmnácti letech bylaNatassa Graesinová druhou nejstarší dcerou vévody Graesina. Byla to jeho sestřenice.

Natassa Graesinová na něj zírala, její velké vystrašené oči si měřily vysokou vychrtlou trosku, která bývala

mohutným atletickým mužem. Byl stínem svého minulého já, ale přes všechno strádání byl stále vysoký,nezaměnitelně vysoký.

Zvedl ruku, aby ji umlčel, ale bylo příliš pozdě.

„Logan? Logan Gyre?“

Měl pocit, jako by se právě zhroutil svět. Po celou dobu tady dole byl jen Král nebo Třináctka. Z šílenstvínebo hladu by se časem připojil k ostatním, kteří stáli kolem Díry a chytali chleba, pomocí dlouhých pažíby ho dostal víc než ostatní, ale za cenu, že se Gorkhy dozví o vysokém plavovlasém muži v Díře. Ale

nikdy, nikdy by nepoužil své pravé jméno.

Střelil pohledem přes rameno a uviděl nové vězně, jak stále padají dolů a plácají sebou na zemi, kdyždopadli na podlahu. V téměř úplně tmě byli slepí, vyděšení, kňourali a třásli se, nadávali a plakali, kdyžposlouchali Díráky trhající čerstvě maso. Ti spolu bojovali a Gorkhy se smál a užíval si představení,přijímal sázky, jak si který vězeň povede. Větry vyly. Spousta zmatku, spousta hluku, spousta rozptýlení.

Možná to prošlo bez povšimnutí.

Ale jeden z nových vězňů nekňoural, nebyl zmatený, nebyl ani vyvedený z míry. Tenser Vargunneprojevoval strach navzdory všemu tomu hluku, horku, pachu, temnotě a násilí. Hlavu měl otočenou k Loganovi a Natasse, očima mžoural do půlnoční tmy. Vypadal zamyšleně.

29.

Elene nemohla dýchat. Nejenže ji Kylar opustil, on si vzal i Uly.

Odmítnutí bylo úplné. A to se zdálo, že se všechno vyvíjí tak dobře.

Ne, všechno se vyvíjelo dobře. Elene tomu nemohla uvěřit, nechtěla 146

tomu uvěřit. Prohlédla kuchyň, jestli tu nejsou nějaké stopy. Na dřevěné podlaze našla skvrnu, tmavou natmavém dřevě, narychlo vyčištěnou.

Nezdálo se, že by se při vaření něco vylilo, ale nedokázala říct, co by to mohlo být. Pak o kousek dál v

podlaze našla hlubokou, tenkou rýhu.

Šla do poschodí. Kylarovo wetboyské oblečení bylo pryč, stejně tak Odplata. Zastrkávala bednu zpátky

pod postel, když si všimla symbolu cenarijské Sa’kagé vyrytého do stolku u postele. „Máme tu holku,“

skvěl se pod ním úhledný nápis vyrytý jistou rukou. Elenino srdce znovu poskočilo.

Někdo vzal Uly a Kylar po něm šel. Odhalení přineslo směsici strachu a radosti. Kylar ji neopustil, ale Ulyunesl někdo, kdo věděl, co je zač. Někdo se snažil nalákat Kylara do pasti. Jenže kde byl Kylar, když Ulyodvedli?

Kdyby Uly unesli na ulici, nechali by zprávu u předních dveří, ale Elene pochybovala, že by se odvážilivloupat dovnitř, když se dole nacházel Kylar.

Z přízemí se ozval křik a bušení na dveře. „Otevřete. Ve jménu Královny, otevřete!“

Když Elene uviděla Tetu Meu, jak pouští dovnitř městskou stráž, znovu se jí sevřelo srdce strachem. VCenarii byli strážní tak zkorumpovaní, že se jim nedalo věřit. Ale pak Elene uviděla zjevnou úlevu Tety

Mey.

Trvalo téměř hodinu, než se to vyřešilo. Soused viděl Kylara, jak odchází z domu s tělem přehozenýmpřes rameno, šlo o pohledného mladého muže s tmavou pletí a drobnými copánky zakončenými zlatýmikorálky. Elene hned poznala, že to byl Jarl. Když Kylar s tělem odešel, soused doběhl pro stráže. Už byli vpůli cesty k domu, když potkali sousedovu manželku, která viděla ženu s lukem, jak vstupuje do domuminutku před tím, než se vrátila Uly, a pak jak odešla i s dívkou. Z těchto důkazů hlídka usoudila, ževrahem byla žena, díky Bohu, ale stále si chtěla promluvit s Kylarem.

Elene pak pozdě v noci ležela v posteli, truchlila pro Jarla a pokoušela se v tom najít nějaký smysl. Pročsem Jarl přišel? Protože byl v nebezpečí? Aby Kylarovi nabídl práci? Jen na návštěvu? Elene si myslela, žechtěl Kylara najmout na nějakou práci. Jarl byl příliš důležitý, aby Cenarii opustil z pouhého rozmaru. Apokud by odešel, protože mu hrozilo nebezpečí, určitě by s sebou měl bodyguardy. Takže Jarl byl zabit náhodou!, když se snažil najmout Kylara. Kylar s prací buď souhlasil, nebo se ho vydal pomstít. Tak jakotak odešel dřív, než unesli Uly. Možná o tom ani neví.

Bylo poledne dalšího dne a Kylar se stále nevracel. Někdo zaklepal na dveře a Elene se hned hnalaotevřít. Byl to jeden ze strážných ze včerejška.

„Myslel jsem si, že byste to chtěla vědět,“ řekl jí mladík. „S hlídkou u brány jsme se snažili zkontaktovatco nejrychleji, ale měnily se směny a bylo těžké promluvit si se všemi. Mladá žena odpovídající popisuvražedkyně 147

odjela včera, mířila na sever. Měla s sebou holčičku. Už jsme za ní poslali muže, ale má velký náskok. Je

mi to líto.“

Když strážný odešel, Braen a Teta Mea se na Elene dívali, jako by čekali, že se rozpláče.

Jenže Elene místo toho řekla: „Jdu si pro Uly.“

„Ale…“ začala Teta Mea.

„Já vím, věřte mi, vím, že jsem ta poslední osoba, která by měla jít. Ale co jiného mám dělat? Pokud sesem Kylar vrátí, povězte mu, kam jsem odešla.

Najde si mě, tím jsem si jistá. Pokud už se za nimi vydal, potkám ho na cestě zpátky. Jenže pokud neví,že Uly unesli, možná jsem její jediná naděje.“

Teta Mea ještě jednou otevřela ústa, aby protestovala, ale pak je zavřela.

„Chápu.“

Eleniny věci se vešly do malého rance, a než se vrátila do přízemí, Teta Mea jí zabalila dost jídla na týden.„Bude se chtít Braen rozloučit?“ zeptala se Elene.

Teta Mea ji vzala ven. „Braen se rozloučil po svém.“ Před obchodem čekal osedlaný kůň. Byl mohutný,vypadal dobře. Elene se do očí nahrnuly slzy. Myslela si, že půjde pěšky. „Říkal, že měl poslední doboupár velkých zakázek,“ řekla Teta Mea, očividně byla na svého syna pyšná. „Teď běž, dítě, ať tě doprovázíBůh.“

*

Kylar stál nad hrobem, který vykopal, a ze všech sil se snažil pořádně opít. Do úsvitu stále zbývaly dvěhodiny. Na hřbitově panoval klid. Jedinými zvuky tu bylo šustění listí ve větru a bzučení nočního hmyzu.Kylar si tenhle hřbitov vybral, protože byl na cestě z města nejlepší. Když zabil Shingu, okradl ho, čímžzískal spoustu peněz, a Jarl si zasloužil to nejlepší. Pokud hrobník dostojí svému slovu, bude tu do týdne

stát i náhrobní kámen.

Byli to ale pár. Jarl ležel na zemi vedle díry, krev temnější než jeho pleť, údy mu pomalu tuhly. Kylar bylzakrvácenější než jeho přítel, rudé cákance mu na nohách zasychaly jako tmavé hřebeny, praskaly, kdyžpracoval, a znovu se přeskupovaly, jak se potil. Vypadal, jako by potil krev.

Hrob byl vykopaný. Teď by měl Kylar něco říct.

Napil se znovu vína. Přinesl si čtyři měchy a dva už vyprázdnil. Před rokem by ho to odrovnalo. Teď bylnaprosto střízlivý. Skončil s třetím a potom poctivě dlouhými doušky dopil i čtvrtý.

Jeho oči se stále vracely k Jarlově mrtvole. Pokoušel se představit si, jak jeho zranění srůstají, stejně jako

kdysi ta jeho. Ale ona se nehojila. Jarl byl 148

mrtvý. V jednu vteřinu byl živý a pak jednoduše ne. Kylar najednou chápal ironický pohled v Jarlovýchočích.

Cenarijský wetboy, jehož Shinga Hnoják nařídil zabít, nebyl Kylar. Byla to Vi Sovari, ta samá Vi Sovari,která zabila Jarla rudočerným šípem zrádců.

Jarlovi by to nejspíš připadalo směšné. Vyznával se tu z lásky k ženě, která právě vypouštěla šíp, co ho

zabil.

„Do hajzlu,“ ulevil si Kylar.

Neexistovala slova, která by v plném rozsahu dokázala popsat věc před ním. Jarl už nebyl. Před Kylaremzbyl jen kus masa. Kylar si přál, aby dokázal věřit v Elenina boha. Chtěl uvěřit, že Jarl a Durzo jsou nalepším místě. Ale byl k sobě dost upřímný, aby věděl, po čem vlastně touží, po alespoň malé útěše. Ikdyby byl Elenin Bůh skutečný, Jarl a Durzo ho neuctívali. Neznamená to, že se teď smaží v pekle?

Slezl do hrobu a stáhl tam Jarlovo tělo. Jeho kůže byla chladná a vlhká, srážela se na ní ranní rosa. Nebylto příjemný pocit. Kylar ho co nejjemněji položil a vyšplhal se zpátky. Stále si nepřipadal opilý.

Jak seděl na hromadě hlíny vedle hrobu, došlo mu, že za to může ka’kari.

Jeho tělo přistupovalo k alkoholu stejně jako k jinému jedu a neutralizovalo ho. Bylo to tak efektivní, žeby musel vypít neskutečné množství, aby se dokázal opít. Jako to dělával Durzo.

A pak ho opustilo jako notorického opilce. Byla to jen další věc, kterou Kylar u svého mistra nepochopil,jen další věc, ze které ho bláhově obviňoval. Všechno to začínalo znovu bolet.

„Mrzí mě to, bratře,“ řekl Kylar, a jak ta slova přešla přes jeho rty, uvědomil si, že přesně tím mu Jarl byl starším bratrem, co na něj dohlížel.

Proč si Kylar nedokázal uvědomit, co pro něj lidé znamenají, dokud nebyli po smrti? „Postarám se, aby tonebylo zbytečné, Jarle.“ Přijmout Jarlovu oběť znamenalo opustit Elene a Uly a s nimi život, který mohlvést. Přísahal Uly, že ji neopustí tak jako všichni dospělí v jejím životě. A teď se to chystal udělat.

Bylo to s vámi stejné, mistře? Zrodil se takhle váš oceán hořkosti? Je cenou za nesmrtelnost vzdát se své

lidskosti?

Nic víc už udělat nemohl, nebylo, co by se ještě dalo říct. Kylar ani nedokázal plakat. Zatímco první ranníptáci začali opěvovat krásu vycházejícího slunce, zasypával hrob.

30.

Uly celé dva dny nejedla, nepila a nepromluvila jediné slovo. Vi je hnala zničujícím tempem po královniněcestě nejprve na západ a potom na sever. První noc projely kolem velkých statků waeddrynské šlechty.Když se pár hodin po východu slunce zastavily, nacházely se ve farmářské oblasti. Pole byla holá, zvlněnékopce pokrývala strniště a občas kupky sena.

První den Uly čekala, dokud Vi nebude deset minut pravidelně dýchat, pak se jako blesk rozběhla k jejímu

koni. Nestihla zvíře ani odvázat, než ji Vi strhla dolů. Druhý den čekala hodinu. Vstala tak tiše, že ji Vimálem propásla. Tentokrát už Uly provaz odvázala a málem vyskočila z kůže, když se otočila ke koňskéhlavě a za ní stála Vi, ruce založené v bok.

V obou případech ji Vi zřezala. Dávala si pozor, aby dívku nezranila.

Tentokrát žádné zlomené kosti nebo jizvy. Přemýšlela, jestli na ni není moc měkká, ale dítě nikdy dřívnebila. Vi byla zvyklá zabíjet muže, posilovala Talentem svaly a nechávala na obětech, jak se vypořádají snásledky. Kdyby to udělala s Uly, dítě by zemřelo. To se Vi do plánu nehodilo.

Třetí den na tom Uly byla špatně. Stále nepila. Odmítala vše, co jí Vi nabízela, a ztrácela na síle. Rty mělavyschlé a popraskané, oči zarudlé. Vi si nemohla pomoc a musela ji s trochou závisti obdivovat.

Dívka byla tvrdá, o tom nebylo pochyb. Vi snášela bolest lépe než ostatní lidé, ale nenáviděla, kdyžnesměla jíst. Když jí bylo dvanáct, Hu jí pravidelně jídlo odpíral, dával jí jen jednu porci denně, aby„neztloustla“. K obvyklým porcím se vrátil, až když usoudil, že to půjde všechno do prsou. Ale horší nežhladovění byly dny, kdy jí odpíral vodu, protože podle něj byla líná.

Ten bastard nikdy nepochopil podstatu ženských potíží.

Nikdy se nesnažila žízeň předstírat, věděla, že kdyby něco takového udělala, stalo by se to jeho

oblíbeným trestem.

„Podívej, Ugly,“ řekla, když se po východu slunce utábořily v malém údolí, „mně je ukradený, jestli umřeš.Jsi pro mě užitečnější živá než mrtvá, ale ne o moc. Teď už mě bude Kylar do Cenarie pronásledovat tak

jako tak.

Na druhou stranu ty bys asi Kylara viděla ještě někdy ráda, co?“

Uly na ni dál zírala zapadlýma očima plnýma nenávisti.

„Předpokládám, že by ti nakopal zadek, kdybys umřela bezdůvodně. A pokud budeš dál hladovět, zemřešhodně brzy. Zítra tě budu muset přivázat k sedlu a přes noc asi nevydržíš. Pro mě to bude nepříjemnost,

ale Kylara to 150

zraní mnohem víc. Pokud raději zemřeš zesláblá jako kotě, než abys zůstala naživu a bojovala se mnou,tak si v tom pokračuj. Ale na nikoho tím dojem neuděláš.“

Vi před Uly položila měch s vodou a šla uvázat koně. Teď už se nebála, že by Uly utekla. Dívka byla přílišslabá. Ale i tak Vi provazy uzamkla Talentem. Dneska měla v plánu konečně se vyspat, sakra.

Zvlněné kopce byly porostlé řídkým lesem a také se tu nacházela malá vesnice obklopená lány polí. Alesilnice byla široká a rušná. Zatím to zvládaly ve výborném čase. Nedokázala říct, jak daleko za nimi Kylarje, ale Vi se vyhýbala vesnicím a nepochybovala, že Kylar v nich vyptáváním strávil cenné hodiny. Včeraprodala koně a koupila nové. Pokud Kylar dokázal nějak magicky rozpoznat, které stopy patří jim, byl v

háji.

Přesto cestou minuly několik dalších skupin, a přestože se zahalila do neforemného pláště, kterýzamaskoval její pohlaví a vzhled, nemohla zastřít, že Uly je dítě. Ani cestování po kopcích, po nichžneviděné přecházely, nebylo nijak praktické. Obvykle se tak vyhýbaly vozům obchodníků a kárámfarmářů. Bylo obtížné to vyvážit. Na cestě byly rychlejší, ale spíš je tam někdo pozná.

S Kylarem se setkala jen jednou, když se ho pokusila zabít v domě hraběte Drakea. Byla ironie, že si králGunder najal Vi, která se předtím pokusila zabít jeho syna, aby odstranila Kylara, jenž se ho pokoušel

ochránit.

V ten samý den, kdy zakázku přijala, měla Kylara pod svými stehny i nožem. Líbil se jí. Na muže v jehosituaci byl překvapivě klidný. Klidný a okouzlující, pokud považujete chabé pokusy o humor tváří v tvář

smrti za roztomilé.

A ona by ho zabila, ale zaváhala. Ne, nezaváhala. Byl to nedostatek vůle, který jí ten den zadržel nůž,stejně jako pýcha, že dokončila obtížný úkol tak rychle. Hu její práci nikdy neocenil. Ale Kylarovykomplimenty i přes nátlak zněly upřímně a nebylo mnoho lidí, se kterými si může wetboy promluvit opráci. Proto se Vi poddala pokušení, jež jí Kylar nabídl, a schválně zdržovala, když měla odvést práci.

Pak do dveří vrazil pánbíčkářský hrabě a Kylar ji na útěku zasáhl nožem do ramene. To i po měsícíchobčas zabolelo. Ztratila trochu ze své mrštnosti, přestože hned zamířila k čaroději, kterého Hu využívaljako léčitele.

Příště nezaváhá.

Věděla, že by se měla cítit pyšná, že zabila Jarla. Teď byla svobodná.

Mistr wetboy. Hu už jí nebude moci nic přikazovat, a pokud se o to pokusí, bude ho moci klidně zabít,aniž by se obávala odplaty Sa’kagé. Pokud vůbec Sa’kagé přežije to, co pro ni Bohokrál plánuje.

Zabila jsem Jarla. Tu myšlenku nedokázala vypudit z hlavy. Nezmizela ani po dvou dnech. Zabila jsem

muže, který se jako jediný přiblížil definici slova přítel.

Na zabití nic těžkého nebylo. Každé dítě se mohlo vyšplhat na střechu a vystřelit šíp. Nechtěla minout?Mohla minout. Nemusela vystřelit. Mohla jít dovnitř a připojit se k Jarlovi a Kylarovi v boji proti Bohokráli.

Ale neudělala to.

Zabila ho a teď šla někam, kam nechtěla, odvedla s sebou proti její vůli malou holku a donutila muže,

kterého respektovala, aby ji pronásledoval do pasti.

Jsi krutý bůh, Nyse. Nemůžeš mi nechat víc než jen prach a popel? Mně, která ti tak věrně sloužila? Zmého nože a klína proudily řeky krve a semene.

Nezasloužím si za to uznání? Nezasloužím si za to jednoho přítele?

Odkašlala si a rychle zamrkala. Kousla se do jazyka, až hrozilo, že začne krvácet. Nebudu plakat. Nysosdostane svou krev a semeno, ale nikdy nezíská mé slzy. Proklínám tě, Nyse. Ale nahlas to neřekla.Sloužila svému bohu příliš dlouho na to, aby riskovala jeho hněv.

Dokonce se vydala i na něco jako pouť, na cestě za zabitím, do malého města v sethijské vinařskéoblasti, která byla pro Nysa posvátná. Místní vinobraní bylo bohu zasvěceno. Víno zdarma teklo proudem.U žen se očekávalo, že se poddají všem vášním, které v sobě ukrývaly. Dokonce tam měli i zvláštnívypravěčská vystoupení, když na pódium vystoupil muž v masce a kázal, zatímco diváci sledovali třídílnýcyklus o utrpení smrtelníků a jejich touze po bohu, následovaný oplzlou nemravnou komedií, která siutahovala z každého ve vesnici včetně autora hry. Město to milovalo. Tleskali a hučeli, opilecky zpívalisvaté písně a píchali jako králíci. Týden nikdo nesměl odmítnout nabídku sexu. Pro Vi to byl dlouhý týden.

Bylo to jedinkrát v životě, kdy si oprávněně stěžovala, proč je krásná. Musela nosit pytlovité oblečení vnaději, že tím přiláká méně mužů.

Takových obětin, Nyse. A za co? Za život? Huovi je skoro čtyřicet, a přestože pořád tvrdí, že ti slouží, božíjméno přejde přes jeho rty jen v kletbách.

Po chvíli se Vi vrátila k rozloženým pokrývkám. Uly vypila celý měch s vodou. Vypadala, že bude zvracet.

„Jestli si tu deku pobliješ, budeš spát ve zvratcích,“ varovala ji Vi.

„Kylar tě zabije,“ řekla Uly. „I když jsi holka.“

„Já nejsem holka. Jsem děvka, na to nezapomínej.“ Vi Uly podala vak s jídlem, ta ho upustila. „Jezpomalu a ne moc, jinak budeš zvracet a umřeš.“

Uly se řídila její radou, brzy padla na deku a během vteřiny usnula. Vi vstala. Byla unavená, rozbolavělá.Nic víc si nepřipouštěla, když byla 152

vyčerpaná. Nebylo dobré na to myslet. Nikam by to nevedlo.

Pospíšila si, aby zamaskovala tábor. Bylo mlžné ráno. Nebyly daleko od cesty, ale utábořily se v maléprohlubni. Potok, který tudy protékal z Kopců stříbrných medvědů, zurčel dost hlasitě, aby zakryl zvukykoní, a protože tábořily bez ohně, jejich přítomnost tu byla téměř nepostřehnutelná. Udělala, co mohla,aby ukryla koně v houští. Opřela se zády o strom a snažila se přesvědčit svoji mysl, jak moc má unavenétělo.

V dálce zaslechla klapot. Tlumila ho mlha, ale mohla to být jediná věc

koně. Tasila meč a nůž zastrčila do otrávené pochvy. Podívala se na Uly a zvažovala, jestli by neměladívku magicky umlčet. Tím by se ale odhalila a stejně neměla tušení, jestli by to zabralo. Tak se jenpřitiskla zpátky ke stromu a upírala zrak ke zvuku kopyt.

O chvíli později se objevil Kylar, vedl za sebou dva koně. Projel dvacet stop od ní. Musel jet celou dobu apřesedlávat. U brodu trochu zpomalil. Viin kůň dupnul nohou a jeden z koní, které Kylar vedl, zaržál.

Kylar zaklel a trhl opratěmi. Uly se zavrtěla, když Kylar projel potokem.

Koně se vyšplhali na druhý břeh a odklusali do dáli. Kylar ani neotočil hlavu.

Vi se pousmála a lehla si. Spala klidně.

Když se večer probudila, Uly stále spala. To bylo dobře. Vi neměla čas dívku nahánět. Jiný únosce by Ulyna jejím místě svázal a tím by to pro něj skončilo. Ale nejsilnější lana nebyla ta, co svazovala ruce. Viinouzbraní byla beznaděj, ne konopné lano. Provazy Ulyiných vlastních představ ji budou svazovat věčně.

Lana mých vlastních představ. O tom já vím hodně, ne?

Kopla Uly, aby ji probudila, ale ne tak tvrdě, jak zamýšlela. Dívčina spása byla tak blízko, a ona se o tom

nikdy nedozví.

31.

Nejdůležitější dovednost, již se kdy Dorian naučil, byla prostá, jak jíst a pít, aniž by přerušil trans. Dorianho dokázal udržet týdny, aniž by u něj musel Solon vyhlížet příznaky nevyhnutelné dehydratace a budit ho.

I když si uvědomoval, že vypadá naprosto odtržený od reality, opak byl pravdou. Z malého pokoje vpevnosti v Kvílivých větrech Dorian na vše dohlížel. Cenarijskou pevnost Kvílivé větry khalidorští invazořijednoduše obešli. Větší část armády raději použila týden vzdálený Quorigský průsmyk.

Po smrti Loganova otce, vévody Regna Gyra, pevnost vedl mladý šlechtic jménem Lehros Vass. Vojáci ho uznávali, ale lord Vass nevěděl, co si má bez velícího důstojníka počít.

Solon mu dával rady, které s ubíhajícími dny víc než jako rady zněly jako rozkazy. Pokud by teď Khalidornapadl Kvílivé větry, zaútočil by z cenarijské strany, proto přesunul obranu a přemístil muže a zásoby zahradby. Ale i tak útok nikdo neočekával. Pravdou bylo, že Kvílivé větry už nic nebránily. Garoth Ursuul jetu mohl nechat zestárnout a zemřít a jediné, o co přijde, bude obchodní trasa, která se nepoužívá stovky let.

Daleko na jihu si Feir nevedl příliš dobře, i když si při sledování Curochu počínal obdivuhodně. Feir mělpřed sebou dlouhou cestu a Dorian mu ji nemohl nijak ulehčit. Někdy se z toho Dorianovi dělalo zle.Sledoval Feira, jak umírá tuctem různých smrtí, některé byly tak potupné, že plakal i navzdory transu. Vnejlepším případě měl před sebou Feir dvacet let a hrdinskou smrt.

A tak jako předtím se Dorian potuloval i poblíž vlastní budoucnosti.

Nalezl způsob, jak to udělat, aniž by riskoval šílenství. Prostě sledoval budoucnost ostatních lidí v místech, kde se s ním setkávali. Příliš se mu to však nedařilo. Viděl tucet možností, jak se k němu dotyčnýzachová a jak jeho volby toto setkání ovlivní, ale své rozhodnutí ne. Mohl vidět jen co, ale ne proč.Nemohl sledovat jedinou linii vlastních rozhodnutí, aby zjistil, kam ho zavedou. Jednou za čas očimajiných lidí sledoval vlastní obličej a hádal, na co myslí, ale tyhle záblesky byly vzácné. Trvalo to přílišdlouho, přestože svůj trans protáhl na měsíc, a zatímco skládal kousky vlastního života, vše kolem něj seměnilo.

Proto se svého života začal dotýkat přímo. Okamžitě se dozvěděl několik věcí. Za prvé, do roka se stanezdrojem naděje i beznaděje pro desetitisíce lidí.

Za druhé, přes jeho možnou budoucnost se rozpínala zející propast.

Sledoval tuto linii zpět a uvědomil si, že ji zapříčinilo to, že se na některých cestách rozhodne vzdát svéhověšteckého daru. Ohromilo ho to. Jistě, myslel na to už dřív. Přes všechen výcvik u léčitelů bylo zřeknutíse daru jediným možným lékem na rozvíjející se šílenství. Ale Dorianův dar byl darem pro celý svět a onochotně nesl následky, protože si uvědomoval, že tím může ostatním pomoci odvrátit katastrofu.

Za třetí, do Kvílivých větrů přicházela samotná Khali.

Dorianovi spadlo srdce až do žaludku. Pokud překoná pevnost, projde do Cenarie a usídlí se v pekelnémžaláři, který nazývali Chřtánem. Garoth Ursuul nechá dva své syny stvořit ferali. Jednoho použije protiarmádě rebelů. Bude to masakr.

Khali a její doprovod byli stále dva dny cesty daleko. Dorian měl čas.

Ohlédl se za svým životem, pokoušel se vymyslet, jak odvrátit pohromu.

Proud ho okamžitě strhl. Tváře se míhaly kolem něj, slévaly se v mäelstrom, nasávaly ho dolů. Jehomladá žena pláče. Oběšená dívka. Malá vesnice v severním Waeddrynu, kde mohl žít s Feirovou rodinou.Ryšavý chlapec, který by pro něj byl o patnáct let později jako syn. Zabíjení bratrů. Zrada vlastní ženy.Řekne manželce pravdu a ztratí ji. Jeho tvář jako zlatá maska ronící zlaté slzy. Na pochodu s armádou.Osamělost, šílenství a smrt, které ho čekají na tuctu různých cest. A na konci každé z nich viděl jen utrpení.

Pokaždé, když pro sebe zvolil něco dobrého, jeho milovaní trpěli.

„Věděl jsi to?“ zeptala se ho žena. „Ty jsi to celou dobu věděl?“

„Ne!“ zakřičel na posteli probouzející se Dorian.

Solon sebou na židli naproti němu trhnul. Mávl rukou a lampy v pokoji se rozsvítily. „Doriane? Jsi zpátky!

Doufám, že ať jsi dělal cokoliv, bylo to důležité, protože jsem tě chtěl vzbudit už nejmíň stokrát.“

Dorianova hlava třeštila. Co je za den? Jak dlouho byl mimo?

Jeho odpověď se vznášela v samotném vzduchu. Khali byla blízko. Cítil ji.

„Potřebuji zlato,“ řekl Dorian.

„Cože?“ zeptal se Solon. Promnul si oči. Už se připozdívalo.

„Zlato, člověče! Potřebuji zlato!“

Solon ukázal na svou peněženku na stole a natáhl si boty.

Dorian si vysypal zlaté mince do dlaně. Stěží se dotkly jeho ruky, než se roztavily v kapky, okamžitě

zchladly a obalily jeho zápěstí. „Víc. Víc! Času není nazbyt, Solone.“

„Kolik?“

„Tolik, kolik uneseš. Přijď za mnou na zadní nádvoří a vzbuď vojáky.

Všechny. Ale nezvoň na poplašný zvon.“

„Zatraceně, o co tady jde?“ chtěl vědět Solon. Vzal opasek s mečem a začal si ho připínat.

„Není čas!“ Dorian už vybíhal z pokoje.

Na nádvoří by Dorian mohl přísahat, že Khali cítí ještě silněji, přestože šlo o čistě magický pach. Byla asi

dvě míle daleko. Teď byla půlnoc, podezříval ji, že zaútočí hodinu před úsvitem, v hodině čarodějů, kdyjsou lidé více vnímavější nočním můrám a iluzím. Dorian se pokoušel rozmotat, co viděl. Nevěřil, že pevnost odolá, a pokud 155 ho Khali chytí, následky budou stejně hrozivé pro něj i pro celý svět. Prorok, který padnul do jejích rukou?Dorian přemýšlel o svých budoucnostech. Byla by tak velká oběť vzdát se toho neúprosného přívalu vizí?

Pokud se jich však vzdá, bude slepý, vykolejený a zbytečný. Také to nebyl jednoduchý proces.

Solonovi a Feirovi to popisoval tak, jako by se do vlastního mozku mlátil ostrým kamenem, aby odstranil záchvaty. V ideálním případě by mohl nechat odumřít část Talentu, aby se časem uzdravila, ale to by trvalo roky. Pokud ho Khali zajme, mohla by si myslet, že jeho dar zmizel navždy, a zabít ho.

Zaklínadla začal připravovat dřív, než si uvědomil, že se rozhodl. Nijak nevadilo, že je tma a nemůžedoplnit svůj glore vyrden, potřeboval jen malé množství magie. Obratně nachystal zaklínadla, některázaostřil a odložil stranou, další držel připravená jakoby v jedné ruce. Jak se jeho kouzlo skládalodohromady, došlo mu, že všechen čas strávený ve vizích, žonglování s různými proudy času a umisťováníukazatelů v místech rozhodování, se odrazil v jeho magii. Před pěti lety to v zaklínání dotáhl tak daleko,že zkoušel najednou udržet sedm vláken kouzel. Bylo to kruté, obzvlášť když si uvědomoval, že pokud mu jedno vyklouzne, skončí s amnézií, jako idiot nebo rovnou zemře. Teď to šlo snadno. Na nádvoří přišelSolon a při pohledu na to, co dělá, se mu ve tváři rozhostil výraz hrůzy. Ani to Doriana nevyvedlo z míry.

Sekal, kroutil, postrkoval, spaloval a zakrýval jednu část svého Talentu.

Nádvoří bylo podivně tiché, nezvykle ploché, zvláštně omezené. „Můj Bože,“ vydechl Dorian.

„Co?“ zeptal se Solon, oči měl plné obav. „Co jsi to provedl?“

Dorian byl dezorientovaný jako muž, který se pokouší stát, i když právě přišel o nohu. „Solone, je to pryč.Můj dar je pryč.“

32.

Tři dny cesty severně od Kopců stříbrného medvěda Kylar přijel do městečka jménem Torrasova Zátočina.

Hnal se šest dní, zastavoval se jen krátce, aby si koně odpočinuli, od natřásání v sedle ho bolelo celétělo. Torrasova Zátočina se rozkládala v půli cesty do Cenarie, na úpatí Fasmerských hor u Forglinovaprůsmyku. Koně si potřebovali odpočinout a 156

on na tom byl stejně. Jižně od města se dokonce musel podrobit prohlídce na stanovišti Lae’knaughtu,jestli není mág. Očividně ani královna Waeddrynu neměla dost vůle nebo moci, aby Lae’knaught vyhnala.

Požádal farmáře, ať ho nasměruje do městského hostince, a brzy seděl v teplé budově provoněnémasovými pirohy a čerstvou pálenkou. Většina hospod páchla zvětralým pivem a potem, ale lidé vseverním Waeddrynu byli úzkostně čistotní. Na zahradách nerostl plevel, na plotech ani stopa po hnilobě,dokonce ani děti nebyly skoro vůbec špinavé. Tito prostí lidé byli pyšní na svou práci a jejich zaměření nakaždou maličkost bylo neskutečné.

Tady by to zapůsobilo i na Durza. Vskutku dokonalé místo k odpočinku.

Kylar vešel do jídelny a objednal si tolik jídla, až hospodská povytáhla obočí. Seděl sám. Nohy ho bolely azadek trpěl. Kéž by v nejbližší době neviděl žádného koně. Zavřel oči a povzdechl si, jen kvůli nebeskévůni, která přicházela z kuchyně, rovnou nezamířil do postele.

Muži z vesnice procházeli dubovými dveřmi, aby si dali pintu se svými přáteli, než se vydají domů, zjevněšlo o nějaký noční rituál. Kylar si mužů a jejich pátravých pohledů nevšímal. Oči otevřel, až když před nějobtloustlá přátelská padesátnice postavila dva ohromné masové pirohy spolu s působivým džbánkem pálenky.

„Myslím, že pálenku paní Zoralaty shledáte stejně chutnou jako její pirohy,“ řekla žena. „Mohu sepřipojit?“

Kylar zívnul. „Och, omlouvám se. Jistě. Já jsem Kylar Stern.“

„A co děláte, pane Sterne?“ zeptala se žena a posadila se.

„Já jsem… ehm… de facto voják.“ Znovu zívnul. Na tohle už začínal být příliš starý. Napadlo ho, že by mohl říct: „Já jsem wetboy,“ jen aby viděl, jak bude stařena reagovat.

„Čí voják?“

„Kdo jste?“ zeptal se.

„Odpovězte na mou otázku a já odpovím na vaši,“ řekla, jako by mluvila se vzpurným dítětem.

No dobře. „Z Cenarie.“

„Měla jsem dojem, že ta země už neexistuje,“ podotkla.

„Opravdu?“

„Surovci z Khalidoru. Meisteři. Bohokrál. Dobyvatel. Znásilňování.

Drancování. Vláda železné pěsti. Říká vám to něco?“

„Hádám, že někoho by to mohlo odradit,“ řekl Kylar. Usmál se a zavrtěl nad sebou hlavou.

„Vás se musí bát spousta lidí, že ano, Kylare Sterne?“ „Jak že se to jmenujete?“ zeptal se.

„Ariel Wyant Sa’fastae. Můžete mi říkat Sestra Ariel.“

Veškeré známky únavy okamžitě zmizely. Kylar se uvnitř sebe dotkl ka’kari, aby se ujistil, že ho můžeokamžitě vyvolat. Sestra Ariel mrkla. To jen kvůli jeho napjatým svalům, nebo si něčeho všimla? „Domníval jsem se, že tahle část světa je pro lidi jako vy dost nebezpečná,“ poznamenal Kylar. Nedokázalsi na ten příběh vzpomenout, ale pamatoval si, že Torrasovu Zátočinu a mrtvé mágy něco spojuje. „Ano,“ připustila. „Jedna z našich mladších bláhových Sester tady zmizela. Přišla jsem se po ní podívat.“ „Temný lovec,“ řekl Kylar, konečně si vzpomněl. Hovory u stolů kolem nich ustaly. Ke Kylarovi se obrátily zamračené tváře. Z jejich výrazů poznal, že tohletéma sice není tabu, ale i tak je dost nezdvořilé o něm začínat. „Omlouvám se,“ zamumlal a vrhl se na piroh.

Sestra Ariel ho tiše sledovala, jak jí. Pocítil bodnutí podezření, zajímalo ho, co by na to řekl Durzo, kdybyvěděl, že Kylar jí jídlo naservírované majou, ale dvakrát už zemřel, možná třikrát, a žil dál, tak sakra co?Kromě toho pirohy byly výborné a kořalka ještě lepší.

Nebylo to poprvé, co uvažoval, jestli to Durzo vnímal stejně. Žil celá století, ale byl také nesmrtelný?Musel být. Přesto život nikdy neriskoval.

Bylo to tím, že v době, kdy ho Kylar znal, ho opustilo ka’kari? Kylar někdy uvažoval, jestli existujeodvrácená strana jeho moci. Může žít stovky let.

Nemůžou ho zabít. Ale nesmrtelný si nepřipadal. Ani neměl pocit moci, o kterém si jako chlapec myslel, žepřijde, až se stane wetboyem. Teď byl wetboy, víc než wetboy, a přesto si stále připadal jako Kylar. Stálebyl Azoth, bezradné vystrašené dítě.

„Neviděla jste tudy projíždět krásnou ženu, Sestro?“ zeptal se. Vi věděla, kde Kylar bydlí. Řekne to Bohokráli a ten zničí všechno a všechny, které Kylar miloval. Takhle to chodilo.

„Ne. Proč?“

„Pokud ji uvidíte,“ řekl, „zabijte ji.“

„Proč? Je to vaše žena?“ zeptala se s úšklebkem Ariel.

Věnoval jí nečitelný pohled. „Za tolik nenávisti Bohu nestojím. Je to vražedkyně.“

„Takže nejste voják, ale lovec lidí.“

„Já ji nelovím. Kéž bych na to měl čas. Ale mohla by tudy projet.“

„Co je tak důležitého, že se kvůli tomu vzdáte spravedlnosti?“ zeptala se.

„Nic,“ odpověděl bez přemýšlení. „Ale jsou jiná místa, kde spravedlnost odpírali příliš dlouho.“

„Kde?“ chtěla vědět.

„Postačí, když řeknu, že plním úkol pro krále.“

„V Cenarii žádný král není, jen Bohokrál.“ „Zatím tu není.“

Pozvedla obočí. „Není muž, který by mohl sjednotit Cenarii, zvláště ne proti Bohokráli. Možná Terah Graesinová, ale tu můžeme stěží nazývat mužem, že ano?“

Usmál se. „Vy Sestry si rády myslíte, že dokážete pochopit úplně všechno, co?“

„Víte, že jste rozčilující mladý ignorant?“

„Jen natolik jako vy víte, že jste otravná stará bába.“

„Opravdu věříte, že bych pro vás zabila mladou ženu?“

„Nepředpokládám, že byste to udělala. Odpusťte, ale jsem unavený.

Zapomněl jsem, že Serafina ruka sahá za slonovinové síně, jen když chce něco přitáhnout.“

Stiskla rty do tenké linky. „Mladý muži, drzost nesnáším právě dobře.“

„Poddáváte se otravě mocí, Sestro. Ráda se díváte, když lidi skáčí, jak pískáte.“ Drze pozvedl obočí, bavil

se. „Postrašte mě.“

Byla velice klidná. „Další pokušení moci,“ řekla, „je ničit ty, co vás obtěžují. Vy, Kylare Sterne, mě

pokoušíte.“

Vybral si tu chvíli k zívnutí. Nebyl unavený, ale nemohl najít lepší příležitost. Zrudla. „Říká se, že stáří jedruhé dětství, Sestro. Mimoto, ve chvíli, kdy se uchýlíte ke své moci, vás zabiji.“ Bohové, já nemůžupřestat.

Opravdu se chystám znepřátelil si polovinu mágů světa, protože mě dráždí jedna stará žena?

Místo aby se rozčílila ještě víc, rozhostil se Sestře Ariel ve tváři zamyšlený výraz. „Vy dokážete poznat chvíli, kdy sáhnu po své moci?“

Tak daleko to zajít nechat nechtěl. „Je jen jeden způsob, jak to zjistit,“ řekl. „Ale bylo by dost otravné zbavovat se vaší mrtvoly a zakrývat stopy. Zvláště se všemi svědky kolem.“

„Jak byste zakryl svoje stopy?“ zeptala se.

„Ale no tak. Jsme v Torrasově Zátočině. Kolik z mágů, které tady ‚zabil Temný lovec‘, opravdu zabil

Temný lovec? Nebuďte naivní. Ta věc pravděpodobně ani neexistuje.“

Zamračila, poznal na ní, že o tom takhle nikdy nepřemýšlela. No, byla maja. Samozřejmě nemohla myslet jako wetboy. „No dobře,“ řekla. „Ale v jedné věci se mýlíte. On existuje.“

„Jak to můžete vědět, když každý, kdo vejde do lesa, zemře?“

„Vy jste říkal, že to víte, mladý muži. Je způsob, jak dokázat, že jsme všechny jen bláznivé.“

„Jít do lesa?“ zeptal se.

„Nebyl byste první, kdo to zkusil.“

„Byl bych první, kdo uspěl.“

„Příšerně se chvástáte věcmi, které byste udělal, kdybyste měl čas.“

„No budiž, Sestro Ariel. Udělám to, v den, kdy bude mít Cenarie krále.

Omluvíte mě teď?“

„Jen chvilku,“ řekla a vstala. „Chystám se použít svou moc, ale přísahám při Bílé Seraf, že vás se jí

nedotknu. Pokud mě musíte zabít, nebudu vám v tom bránit.“

Nečekala na jeho odpověď. Viděl, jak ji obklopila bledá duhová aura.

Rychle přecházela mezi všemi barvami duhy v předem daném pořadí, i když některé barvy vypadaly

výrazněji než ostatní. Označovalo to její sílu v různých oblastech magie? Připravil ka’kari, aby pohltilo

jakoukoliv magii, kterou po něm vrhne, doufal, že si dobře pamatuje, co udělal posledně, ale nebyl si tím jistý, ale nenapadl ji. Aura se nehýbala. Sestra Ariel Wyantová se jen lehce nadechla. Aura zmizela. Pokývala hlavou, jako by ji to uspokojilo. „Psům připadáte divný, že ano?“

„Cože?“ zeptal se. Byla to pravda, ale nikdy o tom nepřemýšlel.

„To mi spíš můžete říct vy,“ řekla. „Proč z vás po všech těch dnech zběsilé jízdy necítím pot, špínu nebo

koně? Vážně, necítím z vás vůbec nic.“

„Máte živou představivost,“ řekl a odtáhl se. „Sbohem, Sestro.“

„Dokud se znovu nesetkáme, Kylare Sterne.“

33.

Máma K. stála na plošině a přihlížela dění dole ve skladišti. Agonovi psi, jak si sami říkali, cvičili pod jehobedlivým dohledem. Jednotka se smrskla na sto mužů a Máma K. si byla jistá, že její existence už jevšeobecně známá. „Myslíš, že jsou připraveni?“ zeptala se Agona, když se s pomocí hole vybelhal doschodů.

„Když budou trénovat ještě víc, zlepší se. V bitvě se zlepší ještě rychleji.

Ale to bude stát životy,“ řekl.

„A tvoji lovci čarodějů?“

„Nejsou to žádní Ymmurijci. Ymmuri dokáže muže prošpikovat šípy na sto kroků, zatímco od něj tryskemjede pryč. Nejlepší, v co můžu doufat, je 160

deset mužů, co dojdou do dostatečné vzdálenosti, zastaví se, vystřelí a pohnou se dřív, než je dostaneohnivá koule. Mí lovci nejsou hodni luků, které nosí, ale je na ně sakra lepší pohled než na ostatní, co tu

máme.“

Máma K. se usmála. Agon schopnosti svých mužů podhodnocoval. Viděla je střílet.

„Co tvoje prodejné holky?“ zeptal se Agon. „Tahle mise bude stát životy.

Jsou na to připravené?“ Stál blízko ní, dívali se, jak muži dole cvičí.

„Nadchlo by tě, kdybys viděl jejich tváře, Brante. Jako bych jim vrátila duše. Ony uvnitř umíraly a teď se

probraly k životu, všechny najednou.“

„Zatím žádné zprávy od Jarla?“ Máma K. v Agonově hlase vycítila nervozitu. Navzdory všem sporům se

Agon o mladíka bál.

„Neměly by. Ještě ne.“ Položila ruku na opěradlo a náhodou se otřela o jeho prsty.

Brant se podíval na její ruku, pak do jejích očí a nakonec rychle uhnul pohledem.

Cukla sebou a odtáhla ruku stranou. Před dvaceti lety byl Agon arogantní, ale ne nepříjemný, jen plnýmladické sebedůvěry, že dokáže cokoliv udělat lépe než všichni ostatní. Ale to už pominulo, nahradilo tostřízlivé pochopení vlastních silných a slabých stránek. Byl muž, kterého zakalila léta. Gwinvere znalatakové, které zničily jejich ženy. Malicherné ženy, jež tak dlouho podkopávaly sebedůvěru svých mužů, až

si přestávali věřit. Díky těmto ženám Máma K. zbohatla. Znala muže s dokonalými ženami, kteří bylijejími pravidelnými zákazníky, muže závislé na nevěstincích, stejně jako byli jiní závislí na víně, alevětšinou obchodovala s muži, kteří se zoufale chtěli cítit mužně, silně, vznešeně a jako dobří milenci.

Byla to jedna z mnoha ironií jejího podnikání, že si muži pro tohle chodili do bordelu.

Muži, věřila Máma K., jsou příliš jednoduší, aby byli skutečně v bezpečí před pokušeními veřejného domu.Bylo její prací zajistit pestrost těchto pokušení, a ona v tom byla dobrá. Její podniky nebyly jennevěstince. Měla místnosti pro schůzky, kuřárny, honosné salónky a ženy zběhlé ve všech tématech, které

muži milovali. Jídlo a pití měla vždy lepší než konkurenti a za nižší ceny. A do nejlepších podniků přivedlašéfkuchaře a sommeliery z celého Midcyru. Jako majitelka restaurací by zkrachovala. Stravovací částjejího podnikání byla každý rok ve ztrátě. Ale muži, kteří se přišli najíst, v jejích domech zůstávali autráceli peníze i jinak.

Těch pár Brantů Agonů tohoto světa s jejími děvčaty nespalo ze dvou důvodů, byli doma šťastní a nikdyneprošli dveřmi jejích podniků. Byla si jistá, že jiní by se za to Brantovi vysmáli. Muži, co do nevěstincůnechodili pravidelně, byli vždycky uráženi těmi, co tak činili.

Brant měl své přesvědčení, svou čest. Připomínal jí Durza.

Ta myšlenka byla jako kopí vražené do žaludku. Durzo byl mrtvý tři měsíce. Bohové, jak moc jí chyběl!

Byla do Durza beznadějně zamilovaná.

Durzo byl jediný muž v jejím životě, který ji kdy chápal. Příliš se bála a nenechala jejich lásku vyrůst. Bylazbabělec. Upírala jejich vztahu upřímnost a ten zakrněl jako květina zasazená do mělkého květináče.Durzo byl otcem jejího dítěte. Zjistil to jen pár dní před svou smrtí.

Mámě K teď bylo padesát, skoro jednapadesát. Čas k ní byl laskavý, alespoň to tak většinu dní vypadalo.Obvykle působila o patnáct let mladší než ve skutečnosti. No dobře, nejméně o deset. Byla přesvědčená,

že kdyby to zkusila, mohla by Branta znovu svést.

Jednou děvka, vždycky děvka, co, Gwin? Dříve pohrdala starými ženami, které se prsty s nalakovanýminehty natahovaly za ztraceným mládím. Teď byla jednou z nich. Něco v ní chtělo Branta svést, jen aby sidokázala, že to stále umí. Uplynulo už několik let, co si do postele pozvala muže. Přestože to tisíckrát byla

jen práce, byly chvíle, kdy svého milence měla ráda nebo ho obdivovala. A pak tu byl Durzo. Tu noc, kdyzplodili Uly, byl tak sjetý muchomůrkami, že jako milenec nestál za nic, ale sdílet postel s mužem, kterého

milovala, ji stejně naplnilo až po okraj. Byla tak zasažená láskou a smutkem, že při milování plakala. Ikdyž byl zdrogovaný, Durzo se zarazil a zeptal se, jestli jí neublížil. Poté musela použít veškeré svéschopnosti, aby ho dovedla k vyvrcholení. Durzo byl něžný muž, když si přišel pro své potěšení.

Teď jejich dítě vychovával Kylar s Elene. Tohle byl jediný podvod, kterého nelitovala. Uly se u těch dvoubude mít dobře.

Podvody už ji unavovaly. Byla unavená tím, že stále jen bere a nic nedává. Nechtěla Branta svést. Věděla,

že po ní touží a jeho žena je asi po smrti. Asi, ale ne určitě. Nevěděl to. A možná se to nikdy nedozví. Jak

dlouho bude muž jako Brant Agon čekat na ženu, kterou miluje?

Věčně. Takový muž on je.

Před nějakými třiceti lety se setkali na večírku, byla to její první návštěva v domě šlechtice. Okamžitě sedo ní zamiloval a ona mu dovolila, ať se jí dvoří, nikdy mu neřekla, co dělá a kdo je. Byl galantní asebejistý, byl odhodlaný zanechat za sebou na tomhle světě nějakou stopu, a přesto byl tak roztomileopatrný, když se jí dvořil, o polibek ji nepožádal celý měsíc.

Dopřála mu jeho představy. Vzal by si ji a odvedl od všech hrůz, které tak zoufale chtěla nechat zasebou? Zatím moc vznešených klientů neměla. Bylo by to možné?

Tu noc, kdy se poprvé políbili, jí jeden šlechtic řekl, že je nejsladší nevěstka, jakou kdy měl. Brant tozaslechl, okamžitě muže vyzval na souboj a zabil ho. Gwinvere utekla. Následující den se Brant dozvěděl

pravdu.

Zapsal se do armády a chtěl se nechat čestně zabít v bojích na ceuranské hranici.

Ale Brant Agon byl příliš schopný muž, než aby zemřel. Po čase a navzdory tomu, jak nesnášelpatolízalství a politikaření, ho pro jeho zásluhy začali povyšovat. Vzal si prostou ženu z obchodnickérodiny. Podle všeho šlo o šťastné manželství.

„Jak dlouho bude trvat, než všechno připravíme?“ zeptala se. Doufala, že Brantovo pobláznění pominulo.Mohla by mu pomoci vyhnout se pravdě.

Alespoň v tom byla dobrá.

„Gwin?“

Otočila se a podívala se mu do očí, masku nasazenou, oči chladné „Ano?“

Dlouze vydechl. „Miloval jsem tě celé roky, Gwin, dokonce i po tvé…“

„Po mé zradě?“

„Tvé indiskrétnosti. Bylo ti kolik? Šestnáct, sedmnáct? Oklamala jsi sama sebe a já si myslím, že jsi kvůlitomu trpěla víc než já.“

Odfrkla si.

„Bez ohledu na to,“ pokračoval, „k tobě nechovám žádnou zášť. Jsi překrásná žena, Gwin. Mnohemkrásnější, než kdy byla má Liza. Jsi tak dokonalá, až mám pocit, že musím běžet, abych s tebou drželkrok. S Lizou to cítím spíš naopak. Ty… hluboce jsi na mě zapůsobila.“

„Ale,“ řekla.

„Ano. Ale,“ povzdechl si. „Já miluji Lizu a ona navzdory všem zkouškám miluje mne a zaslouží si, abych jí

dal vše, co mám. Ať už ke mně chováš nějakou náklonnost, nebo ne, zatímco já doufám, že je Liza stálenaživu, žádám tě, prosím, abys mi pomohla zachovat jí věrnost.“

„Vybral sis těžkou cestu,“ podotkla.

„Ne cestu, bitvu. Život je někdy bojiště. Musíme dělat to, o čem víme, že je potřeba udělat, ne to, cobychom chtěli.“

Gwinvere si povzdechla a najednou se cítila lehčí. Vyhýbat se Brantovu svádění by mohlo skončitvyhýbáním se Brantovi a ona s ním potřebovala úzce spolupracovat. Je upřímnost tak snadná? Mohlajsem prostě říct: „Durzo, miluji tě, ale bojím se, že mě zničíš.“ Brant jí právě nabídl svou slabou stránku,přiznal, jak na něj působí, a přesto jí nepřipadal slabší, naopak v jejích očích zesílil. Jak je to možné? Je

pravda tak mocná?

Pak přísahala, ve svém srdci, že toho muže nebude pokoušet, jen aby ukojila svou ješitnost. Ani hlasem,ani náhodnými doteky, ani oblečením, odloží všechny zbraně ze svého arzenálu. Po tom rozhodnutí secítila podivně… čestně. „Děkuji ti,“ řekla. Přátelsky se usmála. „Jak dlouho budou trvat přípravy?“

„Tři dny,“ řekl Brant.

„A potom necháme noc zrudnout.“

34.

Dorian se zapotácel. Solon upustil dva vaky s pěti sty mincemi, které přinesl, a proroka zachytil. Zprvunechápal, co mu Dorian říká.

„O čem to mluvíš?“

Dorian odstrčil Solonovu pevnou paži stranou. Natáhl si plášť a připnul si opasek s mečem, potom zvedldva páry pout. „Tudy,“ řekl, vzal jeden z vaků a zamířil ulicí za hradby.

Zem lemující hradby byla kamenitá, neúrodná půda. Do sto padesáti yardů vymýtili všechny stromy, apřestože byla silnice dost široká, aby tu vedle sebe prošlo dvacet mužů, byla rozježděná a plná děr, jakspousta bot a vozů přešla po zemi, kde se střídala hlína a pevná skála.

„Khali přichází,“ řekl Dorian, než se ho mohl Solon znovu zeptat, co se děje. „Vzdal jsem se prorockéhodaru pro případ, že by mě zajala.“

Solon na to nedokázal nic říct.

Dorian se zastavil pod černým dubem, který rostl na převisu nad cestou.

„Je tady. Necelou půl míli odsud.“ Dorian nespouštěl oči ze stromu. „Musím jít. Ujisti se, že šlapeš jenomna kameny. Pokud uvidí stopy, najdou mě.“

Solon se nepohnul. Dorian se nakonec přece jen zbláznil. Jindy se to zdálo být tak jasné, když bylnaprosto nehybný, ale teď vypadal jako zcela při smyslech. „No tak, Doriane,“ řekl Solon. „Vraťme se zahradby. Můžeme si o tom promluvit ráno.“

„Ráno tu žádné hradby nebudou. Khali zaútočí o hodině čarodějů. To ti dává pět hodin, abys odtudvšechny dostal.“ Dorian se vytáhl na kamennou římsu. „Hoď mi pytle.“

„Khali, Doriane? Je to mýtus. Chceš mi snad tvrdit, že půl míle odsud je bohyně?“

„Žádná bohyně. Možná jeden ze vzbouřených andělů vyhnaných z nebes na zem, aby po ní kráčeli až do

konce všech dní.“

„Jasně. Předpokládám, že s sebou přivede i draka. Můžeme si o tom promluvit…“

„Draci se andělům vyhýbají,“ řekl Dorian. Tvář mu pokřivilo zklamání.

„Chystáš se mě opustit právě teď, když tě potřebuji? Lhal jsem ti někdy? I Curoch jsi považoval za mýtus,

než jsme ho našli. Potřebuji tě. Až Khali projde přes hradby, ztratím nad sebou kontrolu. Viděl jsi mě,když jsem si myslel, že můžu viry použít pro dobro. Tenkrát to byla jedna desetina vína a devět desetinvody, ale tentokrát to bude čistý nápoj. Budu ztracen. Pouhá její přítomnost ze mě dostane to nejhorší.Nejhorší obavy, vzpomínky, hříchy.

Vrátí se má arogance. Pokusím se s ní bojovat a prohraji. Nebo mě zlomí touha po moci a přidám se k ní.Ona mě zná. Dokáže mě zlomit.“

Solon nedokázal snést pohled Dorianových očí. „Co když se mýlíš? Co když je tohle šílenství, před kterým

jsi nás celou dobu varoval?“

„Pokud budou hradby stát i ráno, budeš to vědět.“

Solon hodil vaky Dorianovi a pak opatrně vyšplhal na skálu, dával si pozor, aby nezanechal jedinou stopu.

„Co chceš dělat?“ zeptal se, když se na něj Dorian usmál a vysypal zlato na zem. Pak Dorian vytáhl poutaa roztrhl řetěz, který je spojoval, jako by byl z papíru. Upustil okov na hromádku mincí a ten se do nípropadl, jako by byla tekutá. Další tři okovy ho následovaly a hromádka mincí se pokaždé zmenšila.Dorian sáhl do zlata a všechna pouta, teď potažená zlatem, vyndal a zacvakl si je na zápěstích. U

druhého páru roztáhl železo a zacvakl si ho kolem stehen hned nad koleny.

Bylo to úžasné. Dorian vždy tvrdil, že jeho schopnosti s viry zastiňují jeho Talent, a přesto teď zručně a

bez námahy ohýbal zlato a železo.

V další chvíli Dorian vytvaroval zbytek zlata do čtyř úzkých hřebů a něčeho, co připomínalo misku. Zastavil

se, teď se soustředil. Solon cítil závan kouzel, která prolétla kolem něj a vsákla do kovu. Po dvouminutách Dorian přestal a polohlasně promluvil k černému dubu.

„Bude mít doprovod, Odevzdané duše,“ řekl Dorian. „Vzdaly se všeho lidského, aby sloužily Khali. Ale onynejsou nebezpečné. To ona. Solone, nemyslím si, že bys ji dokázal porazit. Myslím, že bys odsud mělodvést muže. Vezmi je někam, kde svou smrtí něco dokáží. Ale… pokud se dostane do Cenarie, synovéGarotha Ursuula vytvoří dva ferali. Použijí je proti odboji. Tohle jsem viděl.“

„Ty jsi to ve skutečnosti neudělal, že ne? Nezničil jsi doopravdy svůj dar.“

„Pokud tě už neuvidím, příteli, nechť tě doprovází Bůh,“ zašeptal Dorian.

Přitavil bodce k okovům a poklekl za stromem. S nepřirozenou lehkostí zabořil hroty do dřeva. Jak tam klečel, očividně připravený promodlit se skrz těžkou zkoušku, která ho čekala, ucítil Solon bodnutí závisti.Tentokrát ne kvůli Dorianově moci, původu nebo prosté, pokorné vytrvalosti. Záviděl Dorianovi jehojistotu. Měl o okolním světě jasno. Pro něj nebyla Khali 165

bohyní, výplodem fantazie Khalidořanů nebo jen prastarým monstrem, které si podvodem vydobylouctívání Khalidořany. Byla andělem vyhnaným z nebes.

V Dorianově světě mělo všechno své místo. Byla tu hierarchie. Vše do sebe zapadalo. I muž s Dorianovou

neskutečnou mocí mohl být pokorný, protože věděl, že nad ním jsou další, i když je nikdy nepotkal.Dorian dokázal beze strachu a zahořklosti pojmenovat zlo. Byl schopen prohlásit, že někdo učinil nějakézlo nebo mu sloužil, aniž by ho nenáviděl. Solon nikoho takového dřív nepoznal. Možná až na hraběteDrakea. Co se s ním stalo?

Zemřel při převratu?

„Proč tohle všechno?“ zeptal se Solon a zvedl zlatou misku. Teď to bylo něco mezi helmou a maskou.Perfektně sedla na Dorianovu hlavu, byly tu jen dva drobné otvory na nose kvůli dýchání. Otočil ji. Byl todokonalý odlitek Dorianova obličeje, který plakal zlaté slzy.

„To mi zabrání, abych ji viděl, slyšel nebo na ni zavolal. Zabrání mi to pohnout se z tohohle místa. Ochrání

mě to, abych nepodlehl poslednímu pokušení, abych neuvěřil, že jsem dost silný na boj s ní. Doufám, že

mi to také zabrání použít viry. Ale nemohu sám sebe připoutat magicky. Potřebuji, abys to pro mě udělalty. Až projde, dokážu se ráno osvobodit, jen co vyjde slunce a nabije můj Talent, takže si o mě nemusíšdělat starosti. Pokud budeš potřebovat svoje zlato, bude tady čekat.“

„Ty odejdeš, ať to dopadne jakkoliv.“

Dorian se usmál. „Neptej se mě kam.“

„Hodně štěstí,“ popřál mu Solon. Knedlík v krku mu připomínal, jak příjemné bylo nebýt zase sám. I

hádky s Dorianem a Feirem byly lepší než klidná samota bez nich.

„Byl jsi pro mě jako bratr, Solone,“ řekl Dorian. „Doufám, že se ještě setkáme, než tohle všechno skončí.A teď si pospěš.“

Solon nasadil zlatou masku na Dorianovu hlavu a spoutal ho tou nejsilnější magií, úplně při tomvyprázdnil svůj glore vyrden. Do úsvitu nebude mít žádnou magii. Nebyla to příjemná myšlenka. Kdyžšplhal dolů z útesu, přísahal by, že viděl, jak Dorianovu odhalenou kůži obrůstá kůra.

Při pohledu ze silnice byl Dorian neviditelný. „Sbohem, bratře,“ zašeptal Solon. Pak se otočil a namířil si tok hradbám. Teď jen musí přesvědčit Lethrose Vassa, že se úplně nezbláznil.

35.

Bohokrál seděl na trůnu ze sopečného skla, který nechal vytesat ze skály Chřtánu. Pro něj byla temnota sostrými hranami připomínkou, pobídkou i pohodlím zároveň.

Před ním stál jeho syn. Jeho první syn, ne jen jeho sémě. Bohokrál své sémě rozséval široko daleko.

Nikdy nepovažoval býlí, které z něj vzešlo, za syny. Byli to jen bastardi, nestáli mu za myšlenku. Jediní, na

nichž záleželo, byli chlapci, kteří se stali vürdmeistery. Výcvik však byl příliš obtížný, aby ho většina z nich

přežila. Jen pár chlapců s čarodějným nadáním přežilo a stalo se jeho potomky, syny hodnými trůnu.Každému z nich zadal uurdthan, Trýzeň, která určí jejich cenu. Zatím uspěl jen Moburu. Jediného Moburauznal za syna. Ale stále to nebyl jeho dědic.

Pravdou bylo, že ho Moburu trápil. Garoth si vybavil chlapcovu matku.

Jedna z ostrovních princezen, již zajal pár dní před tím, než Sethijské impérium zničilo Garothovu flotilu.Zaujala ho, a zatímco nekonečné procesí urozených i neurozených žen, ať už dobrovolně, nebo ne,procházelo jeho ložnicí, ji se upřímně pokoušel svést. Byla vášnivá, přesně jak předpokládal, stejně vroucí,

jako byl on chladný. Byla exotická a svůdná. Zkusil na ni vše s výjimkou magie. Byl si jistý stejně jako

každý mladý muž, že mu nedokáže vzdorovat dlouho.

Celý rok se držela svého povýšeného opovrhování. Pohrdala jím. Jednu noc ztratil trpělivost a znásilnil ji.Potom ji chtěl uškrtit, ale cítil se podivně zahanben. Později mu Neph řekl, že je žena těhotná. Dítě pustilz hlavy, dokud mu Neph nesdělil, že chlapec přežil zkoušky a je připraven pro své uurdthan. Garoth zadalMoburovi uurdthan, o kterém si byl jistý, že skončí jeho smrtí. Ale on úkol splnil se stejnou lehkostí jako

vše, co mu Garoth uložil.

Nejhorší na tom bylo, že jeho předpokládaný nástupce na khalidorském trůně ani nevypadal jakoKhalidořan. Měl oči své matky, její hrdelní hlas a pleť, tmavou ladešianskou.

Bylo to trpké sousto. Proč to nezvládl Dorian? Garoth v něj vkládal velké naděje. Měl ho rád. Dorian uspěl

ve svém uurdthan a pak Garotha zradil.

Garoth vkládal menší naděje i do toho, co si říkal Roth, ale Roth alespoň vypadal jako Khalidořan.

Moburu nosil insignie důstojníka alitaeranské kavalerie, rudý brokát prošívaný zlatem a sponu ve tvarudračí hlavy. Byl inteligentní, bystrý, 167

naprosto sebejistý, navzdory ladešianské pleti drsně pohledný (Garoth to musel neochotně uznat),bezohledný a byl to jeden z nejlepších jezdců v kavalerii. Jistě. Byl přesně takovým synem, jakého by

zplodil Bohokrál.

Svou předstíranou pokoru si oblékal stejně snadno jako jiní lidé šaty.

Garotha tím popouzel, ale to byla jen jeho vlastní vina. Měl usměrňovat životy svých synů, aby ti, copřežijí, byli stejní jako Moburu. Jeho problémem však bylo, že ustanovil všechny ty testy, aby mu vybralykandidáty, a zbyli jen tři. Doufal ve spoustu synů. Kdyby tomu tak bylo, jejich pozornost by se upírala ksourozencům. Bratr by intrikoval proti bratru, aby si získal otcovu přízeň. Ale teď, když Dorian odešel aRoth zemřel, zůstal jen Moburu. Jeho ambice ho brzy donutí obrátit zrak k samotnému Bohokráli. Pokudto už neudělal.

„Nějaké novinky z Mrazu?“ zeptal se Bohokrál.

„Vaše Svatosti, je to tak zlé, jak jsme si mysleli. Možná horší. Klany už se svolávají. Souhlasily s příměřím,

aby mohly přezimovat u hranic a připojit se na jaře k vojenskému tažení. Vyvolávají kruly, možná i zely aferali. Pokud se jim to podaří, jejich počty v dalších devíti měsících ještě porostou.“

„U Khali, kde v Mrazu našli plodnou půdu? Pod permafrostem?“ zaklel Garoth.

„Můj pane,“ řekl jeho syn, „můžeme jednat a snadno se s nimi vypořádat.

Dovolil jsem si nařídit, aby sem přivedli Khali. Projde přes Kvílivé větry. Je to rychlejší.“

„Ty jsi udělal co?“ Bohokrálův hlas byl chladný, nebezpečný.

„Zmasakruje jednu z nejvýznamnějších cenarijských pevností, a ušetří vám bolení hlavy. Dorazí za párdní. Pod hradem se nachází dokonalá plodná půda. Místní jí říkají Chřtán. S Khali tu budeme moci zploditarmádu, jakou svět ještě neviděl. Ta země je nasáklá zoufalstvím. V jeskyních pod Khaliras jsme těžilisedm století. Krulové, které tam naši vürdmeisteři vytváří, nebudou ničím ve srovnání s tím, co vznikne

tady.“

Bohokrálovy svaly byly ztuhlé, ale ve tváři nedal nic znát. „Synu, synu.

Ty jsi nikdy krula nevyvolal. Nikdy jsi neuhnětl ferali ani nezplodil ferozi.

Nemáš tušení, co to stojí. Měl jsem důvod, proč jsem používal lidské armády, aby válčily s horaly, říčnímikmeny, Tlanglangy a Grosthy. Držel jsem se tohoto pravidla a čtyřikrát rozšířil naše hranice, a nikdy jsem

nepoužil krula.

Dokážeš si představit, jak muži bojují, když vědí, že jim sežerou celé rodiny?

Budou bojovat do posledního muže. Děti ozbrojí luky. Jejich ženy si vezmou kuchyňské nože a pohrabáče.

Viděl jsem to za svého mládí a mému otci to nic nepřineslo.“

„Váš otec neměl takové viry jako vy.“

„Je za tím víc než jen viry. Tento rozhovor skončil.“ Moburu se s ním nikdy neodvážil takhle mluvit, anařídil přivést Khali, aniž by se dovolil!

Moburovi lhal. Vytvořil kruly, ferozi, a dokonce i ferali. Ferali zabil jeho dva bratry. Pak přísahal, nikdyvíc. Nikdy víc ta monstra nepoužije, s výjimkou několika chovných párů ferozi, na kterých pracoval, aby je

jednoho dne poslal do Iaosianského lesa pro Ezrovy poklady.

Jenže Moburu měl možná pravdu. To na tom bylo nejhorší. Dříve se k Moburovi choval jako k partnerovi,tak jako se jiní otcové chovají ke svým synům.

Byla to chyba. Ukázal před ním nerozhodnost. Moburu už jistě spřádá intriky kvůli trůnu. Garoth ho mohlzabít, ale Moburu byl příliš cenný nástroj, aby ho tak lehkovážně zahodil. Budiž proklet. Proč seneosvědčili i jeho bratři? Jeho syn potřeboval soupeře.

Bohokrál pozvedl prst. „Rozmyslel jsem si to. Nahlas se pro mě zamysli, synu. Ukaž se.“

Moburu se na chvíli zarazil, pak se nadmul sebevědomím. „Připouštím, že naše armáda divochy z Mrazupravděpodobně odrazí. I kdyby klany zůstaly jednotné, vürdmeisteři zvrátí jazýček vah v náš prospěch.

Ale aby to dokázali, museli bychom na sever poslat každého schopného meistera.

Upřímně řečeno, nemohlo to přijít v horší chvíli. Sestry v Kapli začínají být podezřívavé a poplašené.Některé hlásají, že by se nám měly postavit teď, než ještě víc zesílíme. Víme, že Ceurané využijí

jakoukoliv naši slabinu, aby napadli naše hranice. Po Cenarii touží celá staletí.“ „Ceurané jsou nejednotní.“

„Je tu jeden výjimečný mladý generál jménem Lantano Garuwaši, který v severní Ceuře shromáždil velkémnožství následovníků. Nikdy neprohrál jediný souboj nebo bitvu. Pošleme-li naše meistery na sever,využije útok na nás ke sjednocení Ceury. Je to nepravděpodobné, ale možné.“

„Pokračuj,“ vyzval ho Bohokrál. O Lantano Garuwašim věděl všechno. A Sestry ho nijak neznepokojovaly.Osobně zinscenoval jejich současnou politickou krizi.

„Také se zdá, že Sa’kagé je mnohem schopnější a lépe vedená, než jsme si mysleli. Zjevně jde o prácinového Shingy, Jarla. Domnívám se, že to značí, že připravuje další fázi…“

„Jarl je mrtvý,“ řekl Bohokrál.

„To není možné. Nezjistil jsem žádné náznaky…“ „Jarl je mrtvý už týden.“

„Ale zatím jsem o tom nezaslechl jediné slovo a s ohledem na stupeň organizovanosti, na jaký jsme u nichnarazili… nechápu to,“ přiznal Moburu.

„To nemusíš,“ řekl Bohokrál. „Pokračuj.“

Och, teď už Moburu tak sebejistě nevypadal. Dobře. Očividně se chtěl ještě na něco zeptat, ale neodvážilse. Chvíli váhal, pak pokračoval: „Šíří se zvěsti, že Sho’cendi vyslalo delegaci, aby zhodnotila něco, conazývají domnělou khalidorskou hrozbou.“

„Tvé zdroje to nazvaly delegací?“ zeptal se Garoth, lehce se usmál.

Moburu vypadal chvíli nejistě a potom rozčíleně: „A-ano, a pokud mágové usoudí, že jsme hrozba, mohliby se vrátit do Sho’cendi a na jaře přitáhnout s armádou, a v tu samou dobu by se mohly naplnit i

ostatní hrozby.“

„Ti delegáti jsou bojoví mágové. Šest bojových mágů nejvyššího stupně.

Sa’seuran věří, že našel a potom přišel o ztracený meč Jorsina Alkesta, Curoch. Myslí si, že by mohl být v

Cenarii.“

„Jak to víte?“ zeptal se bázlivě Moburu. „Mé zdroje zasedají přímo u Nejvyššího Sa’seurana.“

„Pověděl mi to tvůj bratr,“ řekl Bohokrál, zvrat v rozhovoru ho potěšil.

Vrátil se tam, kam patřil. Velel. Svět se teď otáčel podle jeho přání. „Je jedním z delegátů.“

„Můj bratr?“

„No, zatím to tvůj bratr není. Brzy bude. Předpokládám, že uhodneš, jaké dostal uurdthan. Je svým

způsobem ještě obtížnější než to tvoje.“

Moburu vstřebal urážku a Garoth viděl, že ho hluboce zasáhla. „Má získat Curoch?“ zeptal se Moburu.

Garothovy úzké rty se roztáhly v úsměvu. Věděl, na co Moburu myslí.

Garothův potomek, který získá Curoch, bude velmi oblíbený, velmi mocný.

A pak by meč nemusel chtít předat. Curoch ho dostatečně posílí, aby Garotha vyzval přímo. Mobura to

napadlo ihned. Jenže Garoth se na to připravil. Měl mnoho plánů, od těch povrchních, poplatky a vydírání

- po nejzoufalejší

smrtící kouzlo, které přenese jeho vědomí do vrahova těla. Takové kouzlo nemohl bezpečně vyzkoušet,

proto bylo nejjistější držet zatím meč z dosahu jeho synů.

„Ale měl jsi několik výtečných připomínek, synu. Stáváš se pro mne užitečným.“ Och, jak jen mohl tomu

bastardovi takhle říct. Synu! „Splním tvé přání. Vytvoříš mi ferali.“

Moburovy oči se rozšířily. Neměl nejmenší tušení jak. „Ano, Vaše Svatosti.“

„A Moburu?“ Garoth natahoval ticho, dokud Moburu nepolkl. „Ohrom mě.“

36.

„Vy chcete, abychom utekli, a neřeknete nám proč? To mě má jako přesvědčit?“ zeptal se lord Vass.

Tři stovky vojáků se shromáždily na temném nádvoří, srpek měsíce zářil na nebi posetém hvězdami. Třistovky vojáků oděných do bitvy, zachumlaných kvůli pronikavému mrazu, který klesal z hor, zatímco léto v Cenarii nijak neztrácelo na síle. Tři stovky vojáků a jejich velitel, což Solon nebyl. Tři stovky vojáků,kteří sledovali výměnu názorů mezi Solonem a Lehrem Vassem.

„Uznávám,“ řekl tiše Solon, „že to nevyznívá dobře. Ale žádám vás jen o den. Odejdeme na jeden den apotom se vrátíme. Pokud se mýlím, není příliš pravděpodobné, že by tu někdo začal rabovat. S výjimkouhoralů jsme jediní lidé v těchto bohem zapomenutých horách a ti na hradby nezaútočili tři roky.“

„Bylo by to opuštění bojových pozic,“ upozornil ho mladý lord. „Přísahali jsme, že hradby ubráníme.“

„My žádné bojové pozice nemáme,“ odsekl Solon. „Nemáme krále ani pána. Máme tři stovky mužů aokupovanou zemi. Slib věrnosti jsme složili mužům, co jsou už po smrti. Naší povinností je udržet tyhlemuže naživu, aby mohli bojovat, až nadejde jejich čas. Tohle není válka, kde bychom hrdinsky vyraziliproti liniím nepřítele a mávali nad hlavou meči.“

Lord Vass byl příliš mladý, proto zrudl vzteky a ponížením. Jistě, přesně o takové válce on snil a byla

chyba ji znevažovat. Jak je to dlouho, co Solon sám ztratil iluze o válce?

Muži nepohnuli jediným svalem, ale viděli vztek ve tváři lorda Vasse, červeň vypadala ve světle loučí ještěčervenější.

„Pokud máme odejít, chci vědět proč,“ dožadoval se lord Vass.

„Míří sem kontingent khalidorských elitních vojáků známých jako Odevzdané duše. Přivádí do Cenariekhalidorskou bohyni Khali. O hodině čarodějů napadnou hradby.“

„A vy chcete, abychom odešli?“ zeptal se nevěřícně Vass. „Uvědomujete si, co by to znamenalo,kdybychom zajali khalidorskou bohyni? Zničilo by je to. Našim krajanům by to dalo naději. Stanou se znás hrdinové. Na tomhle místě je zastavíme. Máme tu hradby, pasti a muže. Tohle je naše šance. Právěna tohle jsme čekali.“

„Synu, tahle bohyně…“ Solon zaťal zuby. „My nemluvíme o zadržení sochy. Myslím si, že je opravdová.“

Lehros Vass se na něj podíval nejprve nevěřícně a potom shovívavě.

„Pokud chcete utéct, běžte. Cestu znáte.“ Zasmál se, pobavila ho vlastní velkorysost. „Samozřejmě vásnemohu pustit dřív, než mi vrátíte mé zlato.“

Kdyby mu Solon řekl, kde teď zlato je, Vass by pro něj okamžitě poslal své muže a Dorian by zůstal

bezmocný.

„Do pekel s tebou,“ zaklel Solon. „A do pekel se mnou. Zemřeme společně.“

*

Sestra Ariel Wyantová seděla pět kroků od první magické ochrany, která oddělovala laosianský les oddubového hájku. Posledních šest dní sledovala něco, co vypadalo jako zlatá plaketa dvacet stop dál vlese. Nezdálo se, že by tam byla dlouho, tráva ji ještě zcela nezakryla.

Její první naděje při zkoumání ochrany spočívala v tom, že Ezra zábranu vytvořil před stovkami let. Ujiného mága by očekávala, že se vlákna po tak dlouhé době rozpadnou. Vlákna se vždy rozpadala. Ale uEzry vždy neznamenalo pokaždé vždy. Důkaz se třpytil přímo před ní.

Další naději vkládala do toho, že podle moci, jakou Ezra a další mágové jeho éry vládli, se chránil předprotivníky mnohem mocnějšími než kdokoliv, kdo v dnešních dobách žil. Mohla jen doufat, že kdyby sejejí světlo dotklo vlákna, přešlo by to kouzlo bez povšimnutí. Termiti byli droboučcí, ale zničili mnohodomů.

Proto šest dní přezkoumávala vlákna, která oddělovala laosianský les od dubového hájku. Byla krásnájako pavučina černé vdovy. Pasti byly velké i malé. Byla tu vlákna, která by vás při sebemenším dotyku roztrhala na kusy, vlákna, jež nešla rozmotat, a vlákna, která by nepřetrhl ani muž dvakrát silnější než

Ariel. A všechna byla pastmi.

Ariel mohla jen hádat, co přesně Sestra Jessie udělala. Pravděpodobně se pokusila ukrýt svůj Talent.První den jí to připadalo jako skvělá strategie.

Vyšla by, ale Ezra nebyl tak jednoduchý muž. Sestra Jessie byla dost slabá, takže mohla potlačit svůjTalent a zaštítit jej. Tím se její Talent stával neviditelným pro ostatní Sestry a mužské Pátrače. To Arielpřivedlo na podivnou myšlenku, kolikrát Talentované ženy použily přesně takovou strategii, aby ukrylysebe nebo své dcery před Sestrami rekrutujícími do Kaple? Ariel potřásla hlavou. Na podobné rozptylování

nebyl čas. Potíž spočívala v tom, že Ezrova vlákna si nevšímala jen Talentu. Zatím se Ariel 172

odvažovala říct, kvůli komplexnosti a delikátnosti vláken mohla pouze hádat, že Ezrova vláknadetekovala i těla mágů.

Všichni věděli, že mágové se od obyčejných lidí liší, ale ani Léčitelé dodnes přesně nechápali, jak magiemění lidské tělo. Jenže dělala to, to nepochybně. Mágové jinak stárli, někdy mnohem pomaleji s ohledemna sílu svého Talentu, ale ne vždy. Tak jako tak byly jejich svaly lehce pozměněny neustálým působenímmagie. Ezra podle všeho přesně věděl, jak k tomu dochází. To Sestra Ariel uhodla. Mezi mnoha dalšímiúspěchy byl také Sa’salar, Pán léčení. Stvořil Temného lovce, vytvořil živou bytost!

Och, Sestro Jessie, prošla jsi přímo touhle magickou zdí? Opravdu sis myslela, že jsi chytřejší než samotnýEzra? Kostmi kolika mágů je tenhle proklatý les posetý?

Nechala mysl odpoutat se od problému, který řešila. Stále byla naživu.

Překonala první bariéru. Teď ten úspěch potřebovala nějak využít. Musela dostat tu zatracenou plaketu.Byla ani ne dvacet stop daleko, zaražená do malé vyvýšeniny. Byla tak blízko, a přitom neměla nejmenšínaději se k ní dostat. Její zkoumání Ezrovy pasti ji o tom přesvědčilo. Rozplést vlákna by zabralo roky.Roky, pokud by se jí to vůbec podařilo. I kdyby ten čas měla, nemohla si být nikdy jistá, že něconepřehlédla. Nemohla si být jistá, kolik vrstev ochrany opomenula. Ezra tuhle zábranu mohl pokládatněkolik dní.

Možná počítal s tím, že přes ni slabší mágové proniknou. Sestra Ariel by rozplétáním pasti mohla strávit

celý život a Ezrova tajemství by nikdy neodhalila.

Kdyby sem přišla jako mladá žena, možná by usoudila, že to za její život stojí. Ale dříve byla přílišidealistická. Věřila v Kapli bláhovou vírou, jakou si většina lidí schovává pro své náboženství. Pokud Ezraopravdu vlastnil mocné ničivé artefakty, opravdu by je Ariel chtěla odnést Mluvčí? Věřila by Istariel natolik

s něčím, co by mohlo zdesetinásobit její moc?

Přestaň. Ariel, už zase ses zatoulala ve své hlavě.

Podívala se na plaketu. Pak se začala smát. Bylo to tak prosté. Vstala a odešla zpátky do vesnice.

Vrátila se o hodinu později s plným žaludkem a lanem. Paní Zoralata byla tak laskavá a ukázala jí, jakvrhat lasem. Poslední dva dny přemýšlela, jak plaketu získat, a dva dny přemýšlela jen o magickýchzpůsobech. Hloupá, hloupá, hloupá.

Dalších několik hodin prokázalo i její nemotornost. Kolikrát se už vysmívala mužům, kteří pracovali vestájích Kaple? Podobnému cvičení by měla být vystavena každá Sestra, a před všemi nádeníky ze stájí.

Den skončil a jí se plaketu do lasa chytit nepodařilo. Své kletby zanechala lesu a vrátila se domů. Když sepříští den vrátila, paži a rameno měla 173

v jednom ohni. Zabralo jí to další tři hodiny, v průběhu kterých proklela sebe, lano, Ezru, proklela svouneschopnost, a nebo prostě klela, ale beze slov.

Když laso konečně dopadlo na plaketu, mohla by přísahat, že se zlato na okamžik rozzářilo. Chtělanatáhnout smysly a zjistit, co se právě stalo, ale byla příliš daleko. Rozhodla se, že nemůže udělat niclepšího než tu zatracenou věc přitáhnout.

Plaketa se zprvu nepohnula. Byla nějak zaseklá. Pak Ariel zatáhla a část vyvýšeniny se pohnula asesunula. Nebyla to vyvýšenina, ale tělo Sestry Jessie. Zemřela už před týdny. Mech obrostl její jasnéšaty, zakryl skvrny od krve. Vypadalo to, jako by jí nějaký spár jediným strašlivým úderem utrhl polovinuhlavy. Žádná zvířata její tělo po smrti neporušila, v Ezrově lese nežili medvědi, kojoti, havrani ani jinímrchožrouti, ale červi svou práci odváděli dobře.

Sestra Ariel uhnula pohledem, na okamžik si dovolila být ženou čelící zmrzačenému tělu. Pomaluvydechla, byla ráda, že je tělo tak daleko. Seděla kousek od něj celé dny a nikdy neucítila ani náznak

rozkladu. Mohl za to vítr, nebo magie? Zlatou plaketu svíraly ruce Sestry Jessie.

Ariel pečlivě potlačila emoce, které cítila, a odsunula je stranou.

Prozkoumá je později, dovolí si plakat, pokud nějaké slzy vůbec přijdou.

Právě teď mohla být v nebezpečí. Podívala se na plaketu. Byla příliš daleko, aby mohla říct, jestli to na

povrchu jsou symboly, ale něco na ní ji mrazilo až do morku kostí.

Čtvercová deska se do provazu zasekla háčky. Vypadalo to, že se zformovaly až poté, co na ni laso

dopadlo, aby šla snáz přitáhnout.

Ariel přiblížila plaketu k ochraně, ale nechala ji na druhé straně.

Nedokázala odhadnout, co by se stalo, kdyby přes bariéru protáhla věc, která mohla být magická. Nápis

byl v gamitičtině, ale Ariel si uvědomila, že si ji pamatuje až překvapivě dobře.

„Pokud je dnes čtvrtý den, dej si na čas. Pokud je den sedmý, protáhni mě skrz ochranu,“ stálo tam.

Runy pokračovaly, ale Ariel se zarazila a zamračila. Tohle nebyl obvyklý nápis, který by čekala.

Přemýšlela, komu slova mohla být určena. Nemohla být plaketa součástí prastarého testu? Že by

závěrečný rituál mágů? Jak si ho vyložila Sestra Jessie? Proč si myslela, že je tak důležitý?

Dál četla: „Dny strávené u zábrany, Koňská hlavo. A mimochodem, házíš opravdu mizerně.“

Lano vyklouzlo Ariel z nervózních prstů. Když byla adeptem, říkávali jí Koňská hlavo. Pokoušela se slova

přeložit jinak, ale gamitické runy její přezdívku popisovaly jasně, ta urážka byla osobní, ne obecná.

Když se zpětně zamyslela nad tím, jak plaketu lanem zachytila, byla si najednou jistá, že se lana chytila.

Jako by vnímala. Háčky tedy nebyly příhodně umístěné na druhé straně desky. Naopak to vypadalo, jako

by reagovala na dotek lasa.

Plaketa zasvítila a Sestra Ariel poplašeně uskočila.

To byla chyba. Nohou se zachytila o lano, a jak padala, protáhla plaketu přes ochranu.

Vyškrábala se na nohy tak rychle, jak jí to jen tlusté údy dovolovaly. Deska už nesvítila. Zvedla ji.

„Proroctví,“ řekla, když se gamitické runy při doteku rozpustily. „Žádné vnímání.“

Polkla, když se před ní začal objevovat další text, jako by ho psal neviditelný brk. „Je-li dnes sedmý den,pohlédni dvě stadia na jih.“

Stadia? Možná dálkové jednotky, které nedokázala přeložit. Jak daleko byla dvě stadia? Tři sta kroků?Čtyři sta?

Sestru Ariel ochromil strach. Nikdy nebyla dobrodružný typ. Byla vědkyně, a zatraceně dobrá. Byla jednouz mocnějších sester, ale nerada se pouštěla do věcí, kterým nerozuměla. Obrátila plaketu. „Zábrany mezi stromy,“ napsala Jessie al’Gwaydin roztřesenou rukou. „Nevěř mu.“

No skvěle.

Sestra Ariel jako by vrostla do země. Slova, která Sestra Jessie napsala, mohla být vytvořena jen magií. A

Jessie by určitě nepoužila magii uvnitř lesa. To by byla sebevražda.

Ona je mrtvá.

Všechno to mohla být past. Plaketa třeba přivábila něco z lesa, když ji protáhla zábranou. Možná byla najihu mezi stromy, kam se ji deska snažila dostat, další ochrana. Možná by měla jít všechno zapsat,

ignorovat plaketu a hrát podle vlastních pravidel.

Ale Sestra Ariel se nevrátila do Torrasovy Zátočiny, aby vše zapsala do deníku. Studovala ochranu na jihu.

Pokud tam byla past, už ji spustila.

Byly místa a chvíle, kdy se muselo spěchat. Podle všeho to místo a chvíle nastaly právě teď.

37.

„Ty jsi učiněná osina v zadku. Proč se tě Kylar ujal?“ zeptala se Vi.

Byly na cestě už týden, a přestože Uly nebyla nejlepší společník, alespoň byla zajímavější než koně,

stromy a pár vesnic, jimž se vyhýbaly. Vi nekonverzovala, získávala informace. Kylar se ji chystal zabít.

„Ujal se mě, protože mě miluje,“ odsekla Uly, vzpurná jako obvykle.

„Jednoho dne si mě vezme za ženu.“

Takové věci už říkala dřív a okamžitě vzbudila Viinu pozornost, ale několik otázek, které Uly zmátly,

vyvrátilo její podezření. Kylar nebyl pedofil.

„Nejdřív jsem si myslela, že je to můj pravý táta,“ řekla Uly.

„Hmm,“ zabručela Vi, jako by ji to příliš nezajímalo. „A kdo jsou tví praví rodiče?“

„Můj otec se jmenoval Durzo, ale ten je mrtvý. Kylar o tom nechce mluvit. Myslím, že moje máma je

Máma K. Vždycky se na mě legračně dívá, když jsme u ní.“

Vi se musela chytil sedlové hrušky, aby nespadla. Nyse, tak o tohle tady jde! Věděla, že je jí Uly povědomá. Uly byla dcerou Durza a Mámy K! Není divu, že to před ní tajili. Také to vysvětlovalo, proč se

jí Kylar ujal.

Z nevysvětlitelných důvodů ji to pomyšlení zabolelo. Nedokázala si představit, že by se ujala jednoho zHuových parchantů. Vlastně si nedokázala představit, že by Huovi na některém z nich záleželo. Uly se najednou pro Bohokrále stala dvojnásob cennou. Skrze Uly bude ovládat Mámu K.

Možná to bude stačit, aby se vymanila z jeho spárů. Jenže Vi nebyla tak naivní. Bohokrál své služebníkyodměňoval štědře. Bude si moci do sytosti užívat všech neřestí. Dá jí zlato, šaty, otroky, cokoliv si bude přát. Ale nikdy jí nedá svobodu. Na to pro něj byla příliš cenná.

Čím víc toho Vi o Kylarovi zjišťovala, tím zoufalejší byla. Potřebovala, aby Uly mluvila, protože o svémnepříteli musela zjistit maximum. Vše, co vyzvěděla, pocházelo od dvanáctileté dívky, která se do nějzamilovala, ale Vi dobře uměla oddělit pravdu od domněnek. I tak jí Kylar připadal stále víc a víc, kurva!

Na tohle už nikdy myslet nesmí. Akorát se potom cítila hůř. Zatracená cesta. Zatraceně dlouhé plahočení.Ještě týden a bude si nad tím moci umýt ruce. Možná se tam ani nezdrží kvůli odměně, i když si ji určitě zasloužila.

Vysadí dívku se vzkazem, co udělala, a zmizí. Zabila Jarla. Doručí Bohokráli Kylara i Mámu K. Určitěnebude plýtvat zdroji, aby za ni někoho poslal. A i kdyby to udělal, dozajista ji nebude pronásledovat sestejnou zuřivostí, jako kdyby ho zradila. Může zmizet. Bylo jen pár lidí, jichž se bála, všichni příliš důležití, než aby je za ní poslali.

Jedním z nich byl Kylar, ale ten už dlouho žít nebude. Možná dokázal zabít Rotha, třicet elitních horalů apár čarodějů, zdálo se, že Uly o tom dost ví, ale proti Bohokráli nepřežije.

Vi zamíří na Seth, do Ladeše nebo hluboko do ceuranských hor, kde její rudé vlasy nebudou ničím neobvyklým. Už nikdy nebude roztahovat nohy pro žádného muže a nikdy nevezme další zakázku.

Netušila, co obyčejný život obnáší, ale dopřeje si čas, aby se přizpůsobila. Než tohle skončí.

Vytáhla list papíru, který vzala u Kylara, a znovu se do něj začetla: „Elene, je mi to líto. Snažil jsem se.Přísahám, že jsem se snažil. Některé věci jsou důležitější než moje štěstí. Věci, které mohu vyřídit jen já.Prodej tyhle náušnice mistru Bourarymu a přestěhuj rodinu do lepší části města. Vždycky tě budu milovat.“

„Hej, Ugly,“ řekla Vi, „kvůli čemu se Elene s Kylarem hádala?“

„Myslím, že šlo o nevrzající postel.“

Vi svraštila obočí. Cože? Pak vyprskla smíchy. „No to je normální. Nic víc?“

„Proč? Co to znamená?“ zeptala se Uly.

„Šoustání. Muži a ženy se kvůli tomu hádají pořád.“

„Co je to šoustání?“ nechápala Uly.

Tak jí to Vi vysvětlila, jak nejvýstižněji to šlo, a Uly vypadala víc a víc vyděšená.

„Bolí to?“ zeptala se Uly.

„Někdy.“

„To zní hnusně!“

„Taky je. Je to chaotické, ulepené, zpocené, páchnoucí a hnusné. Někdy se při tom dokonce krvácí.“

„Proč to holky dovolí?“ nechápala Uly.

„Protože je k tomu muži nutí. Právě kvůli tomu se hádali.“

„Kylar by to neudělal,“ nevěřila Uly. „Elene by neublížil.“

„Tak proč se potom hádali?“

Uly vypadala, že bude zvracet. „Neudělal by to,“ řekla. „On ne. A nemyslím si, že by to někdy dělali,

protože postel nikdy nevrzala a Teta Mea říkala, že by vrzala. Ale Teta Mea říkala, že je to zábava.“

Postel nikdy nevrzala? „Na tom nezáleží. To se hádali jen kvůli tomu?“

zeptala se Vi. 177

„Chtěla, aby prodal meč, který mu dal Durzo. On nechtěl, ale ona tvrdila, že to dokazuje, že chce dál dělat wetboye. Ale on nechtěl. Opravdu chtěl zůstat s námi. Hrozně ho rozčilovalo, když to říkala.“

Takže i on si přál skončit. Tohle myslel tím, že se snažil. Snažil se skončit.

Nyse! Kylar možná ani neví, že odvedla Uly. Nebyla si jistá, jestli je to dobře nebo špatně. To by vysvětlovalo, proč je to ráno v mlze minul. Chtěl se do Cenarie vrátit co nejrychleji.

Několik set kroků před sebou Vi viděla, jak se les začíná měnit. Ne, neměnil se postupně. Změna byla taknáhlá, jako by zem rozťali sekerou. Blíže k nim se les nelišil od toho, kterým jeli celé dny. Na druhé straně rostly mohutné sekvoje. Museli býtblízko Torrasovy Zátočiny. Moc to pro ni neznamenalo, ale jízda mezi mohutnými stromy bude jednodušší. V tak starém lese nerostly skoro žádné křoviny.

Od sekvojí je dělilo jen padesát kroků, když zpoza stromů vystoupila stará žena. Vypadala stejně překvapená, jako se Vi cítila. V rukou držela zářící zlatou destičku.

Zářící zlato znamenalo magii. Ta žena byla mág.

„Stůj!“ zaječela žena.

Vi se zapřela v sedle a vytrhla Uly otěže jejího koně. Když se posadila, pobídla koně patami a podívala se

na kouzelnici. Žena běžela ztěžka, nejistě, a ne směrem k Vi a Uly. Utíkala od starého lesa, zlatou desku

zahodila.

Co to sakra? Bylo to divné, ale ne dost na to, aby se Vi zastavila. Jediní lidé, kterých se na světě bála, byli wetboyové, čarodějové a mágové.

Koně se hnali k lesu, Uly málem ten její setřásl ze sedla.

Kouzelnici teď od nich dělilo jen třicet stop. Uběhla několik dalších kroků a Vi by přísahala, že prchá před obrovskou, téměř neviditelnou bublinou, která překrývala les.

Žena zvedla ruce a promluvila. Něco prásklo a zasvištělo směrem k nim.

Vi se spustila na odvráceném boku koně, jak nejníže to šlo. Ucítila náraz a Uly slétla z koně.

Vi se nezastavovala, aby se ohlédla. Vytáhla z pochvy na kotníku vrhací nůž a hodila ho, zatímco se

vytahovala zpátky do sedla. Byl to dlouhý hod

dvacet kroků a cíl neviděla dřív, než hodila nůž, ale chtěla tím ženu jenom rozptýlit. Vi se ohlédla.

Uly ležela na zemi v bezvědomí.

Nebyl čas váhat. Wetboy nikdy neváhá. Wetboy jedná, i kdyby akce měla být špatná. Vi nesměla zůstávat

v klidu, to by z ní udělalo cíl. Znovu koni zabořila paty do slabin. Kůň vyrazil vpřed…

A okamžitě se svalil k zemi, když mu odsekli přední nohy.

178

Vi vytáhla nohy ze třmenů. Měla by dopadnout do klubíčka, odvalit se od koně a vytáhnout vrhací nože ale kůň spadl rychleji, než čekala. Tvrdě sebou praštila o zem, její tělo se přetočilo, jak klouzala po zádech. Hlavou políbila jako ocel tvrdý kořen, před očima jí zavířily tmavé tečky.

Vstaň, sakra! Vstaň! Zvedla se na všechny čtyři a pokoušela se postavit, před očima se jí tmělo, v hlavě jí

zvonilo.

„Je mi líto, ale tohle ti dovolit nemohu,“ řekla stará žena. Zdálo se, že to myslela vážně.

Ne. Takhle skončit nemůžu.

Obtloustlá stařena zvedla ruku a promluvila. Vi se pokusila odkulit stranou, ale nezvládla to.

38.

Byly to dva malé řezy. Jeden souběžný se žebry a druhý se táhl přes vnitřní stranu paže. Ani jeden nebylhluboký. Nůž prořízl kůži, maso ne. Ani dohromady neznamenaly nic, s čím by si neporadily čisté obvazy atrocha čerstvého vzduchu. Zahojily by se za pár dní.

Ale v Díře nebylo nic čisté a čerstvý vzduch se stal jen vzpomínkou.

Logan poznal příznaky, ale nemohl s tím nic dělat. V jednu chvíli mu bylo horko a hned zase zima, třásl sea potil. Nemyslel si, že horečku vydrží. Za tu dobu, kterou v Díře strávil, se stal jen stínem minulého já.Propadlé tváře, zakalené oči a pohublý obličej, jeho mohutná postava teď byla jen kost a kůže.

Pokud to přežije, bude na tom ještě hůř, to si dobře uvědomoval. Kvůli hladovění neměl Loganpodvyživený, vyzáblý vzhled jako ti, co v Díře strávili celá léta. Jeho tělo se drželo své síly tak tvrdohlavě,až ho to samotného překvapovalo. Ale horečku nic z toho nezajímalo. Vypořádat se s ní mu zaberenejméně několik dní. Dní, kdy bude zcela bezbranný.

„Natasso,“ řekl, „pověz mi znovu o odboji.“

Graesinova mladší dcera měla v očích uštvaný výraz. Neodpověděla.

Dívala se přes Díru na Fina, který žvýkal šlachy, aby je mohl vplést do svého provazu.

„Natasso?“

Posadila se. „Zůstávají v pohybu. Na mnoha usedlostech nás vítají, zvláště na východě u, zvláště u Gyrů.

Dokonce i Lae’knaught nám pomáhá.“ „Bastardi.“

„Bastardi, co jsou nepřátelé našeho nepřítele.“

Říkala to, jako by o tom s ním mluvila už dřív… Sakra, ona už o tom mluvila, že ano?

„A naše počty rostou?“

„Naše počty rostou. Pořádáme nájezdy, malé skupinky se vydávají škodit Khalidořanům, jak jen to jde, ale

má sestra zatím nedovolila nic většího.

Hrabě Drake nám zařídil informátory v každé větší vesnici ve východní Cenarii.“

„Hrabě Drake? Počkej, na to už jsem se ptal, viď?“

Neodpověděla. Oči stále upírala na Fina. Fin v posledních třech dnech zabil čtyři nově příchozí. Tři dny?

Nebyly to už čtyři?

Hrabě Drake je součástí odboje. To bylo skvělé. Logan nevěděl, jestli se z hradu dostal živý.

„Jsem rád, že ho Kylar nezabil,“ řekl Logan.

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Natassa.

„O hraběti Drakeovi. On mě zradil. To kvůli němu jsem tady dole.“

„Hrabě Drake tě zradil?“ nechápala Natassa.

„Ne, Kylar. Oblečený v černém, říkal si Noční anděl.“

„Kylar Stern je Noční anděl?“

„Celou dobu pracoval pro Khalidor.“

„Ne, nepracoval. Odboj je tu jen díky Nočnímu andělovi. Já tam byla.

Všechny nás nahnali do zahrady a on nás zachránil. Terah mu nabídla, že si může přát cokoliv, jen kdyžnás doprovodí ven z hradu, ale jeho jsi zajímal jen ty. Logane, on nás opustil, aby se tě pokusil zachránit.“

„Ale on, on zabil prince Aleina Gundera. To on všechno začal.“

„Aleina Gundera zabila lady Jadwinová. Jako odměnu dostala část jeho pozemků.“

Připadalo mu to neskutečné. Nejdřív ho připravili úplně o všechno a teď mu Natassa vracela nejlepšíhopřítele. Kylar mu tolik chyběl.

Logan se rozesmál. Možná za to mohla horečka. Možná si to, co mu právě řekla, jen představoval,protože po tom strašně toužil. Protivilo se mu, jak ho celý svět zraňoval. Všechno bylo rozmazané,příšerně rozmazané. Napadlo ho, že možná začíná blábolit jako malá holka.

„A Serah Drakeová? Byla s vámi i ona? Je součástí odboje? Zachránil ji Kylar?“ vyptával se Logan. Neptalse na to už dřív?

„Je mrtvá.“

„Ona… trpěla?“ Na to se předtím zeptat neodvážil.

Natassa sklopila zrak.

Serah. Ještě nedávno jeho snoubenka. Jako by se to událo v jiném životě. V jiném světě. Kdysi ji miloval. Nebo si myslel, že ji miluje. Jakji mohl milovat, když si na ni za celou dobutady dole stěží vzpomněl?

Zradila ho. Spala s jeho přítelem, princem Aleinem Gunderem, přestože s ním nespala nikdy, s mužem, který jí říkal, jak moc ji miluje. Bylo to tím?

Uhasila zrada city, které k ní choval? Miloval ji vůbec někdy?

Napadlo ho, že lásce poprvé porozuměl až o svatební noci.

Každý poblázněný muž si myslí, že rozumí lásce. Jenže Logan si nemohl pomoci. To, co cítil k Jenine

Gunderové, patnáctileté dívce, o které si byl jistý, že je pro něj příliš mladá a nedospělá, mu jako láska

připadalo. Možná ho o ni připravili dřív, než mohl zahlédnout její kazy, ale byla to Jenine Gunderová -

Jenine Gyrová, jeho manželka, i když jen pár tragických hodin, kdo ho pronásledoval v myšlenkách. Snil o ní ve chvilkách před spaním, povznášela ho nad tvrdý kámen, krutý zápach, vytí i horko v Díře, její plný úsměv, jasné oči, její zlaté křivky ve světle svíček, které viděl jen jednou, tak krátce, než Khalidořanévylomili dveře pokoje a Roth jí podřízl hrdlo.

„Och, bohové,“ povzdechl si Logan a složil tvář do dlaní. Najednou ho ovládl smutek. Zkřivil tvář anedokázal zadržet slzy. Držel ji, její tělo bylo tak drobné a křehké v porovnání s jeho, když krvácela.Bohové, jak moc krvácela! Tvrdil jí, že všechno bude v pořádku. Mluvil k ní klidným hlasem, protože tobyla jediná ochrana, kterou jí mohl dát, a nic víc udělat nemohl.

Někdo mu položil ruku kolem ramen. Byla to Lilly. Bohové. Pak ho objala i Natassa. Bylo to ještě horší.Nekontrolovatelně vzlykal. Všechno bylo tak rozmazané. Zadržoval smutek dlouho, ale déle už to nedokázal.

„Brzy budeme spolu,“ slíbil Jenine. Splní se to v nejbližší době. Zemře tady. Už umíral.

Podíval se Natasse do tváře, i ona plakala. Ubohá dívka. Zajali ji, někdo v odboji ji zradil, a poslali ji dolů k těmhle zvířatům. Logan nevěděl, jak moc pláče pro něj a jak moc pro sebe. Nevinil ji za to. Muselavědět, že si ji po jeho smrti Díráci vezmou.

Dokonce i Lilly plakala. Nenapadlo by ho, že je toho ještě schopná. Proč plakala? Bála se, že až Dírácizískají Natassu, která byla mladší a hezčí ztratí svou moc a postavení? Že ji zabijí?

Když se Lilly podíval do tváře, za své cynické myšlenky se nenáviděl.

Byla tady dole příliš dlouho. Výraz v její tváři nebyl strach. Byla to láska.

Lilly neplakala za sebe, plakala pro něj.

Kdo jsem, že si zasloužím takovou úctu? Nejsem jí hoden.

„Pomoz mi vstát,“ řekl chraplavě.

Lilly se podívala na Natassu, její slzy ustaly. Přikývla. „Zvedneme ho.“

Všichni v Díře se teď dívali na Logana. Někteří ze zvědavosti, jiní hladově. Fin s neskrývanou radostí.

„No dobrá, vy zmrdi!“ zvolal Logan. To bylo poprvé, co mluvil sprostě, poznal, že si to uvědomili. Čímbláznivěji budu působit, tím lépe.

„Poslouchejte. Měl jsem před vámi malé tajemství, protože jsem nevěděl, jak úžasné kumpány jsem tunašel. Mám malé tajemství, které může hodně změnit…“

„Jo, jo, my víme,“ zašklebil se Fin. „Náš malý Král si myslí, že je Logan Gyre. Myslí si, že je opravdovýkrál!“

„Fine, jsou dva dobré důvody, proč bys měl držet tu svoji podělanou tlamu,“ řekl Logan. „Za prvé umírám. Nemám co ztratit. Když budeš držet tu svou zubatou řiť zavřenou, zemřu a ty nebudeš musethnout jediným zatraceným prstem. Ale mluv dál, a já tě zabiju. Možná jsem zesláblý, ale pořád mám dostsíly, abych tu tvoji ubohou prdel stáhnul do Díry, protože je mi fuk, jestli tam spadnu s tebou. Věř mi,pokud se začneme prát, je tu víc než jeden muž, co se postará, abychom tam skončili oba.“

„A druhý důvod?“ zasyčel Fin. Odvazoval lano a uvolňoval smyčku na jeho konci.

„Když nesklapneš,“ řekl Logan, „tak to bude tvoje vina, že tohle hodím do Díry.“ Sáhl za opasek a vytáhlželezný klíč. „Tohle je klíč od mříže.“

Všechny oči okamžitě naplnil hlad. „Dej ho sem!“ zakřičel někdo. Díráci se tlačili blíž a Logan se naklonilnad propast. Držel klíč nad temnotou a kýval se dopředu a dozadu, záměrně předstíral malátnost.

Ta hrozba Díráky utišila.

„Je mi vážně blbě, strašně se motám,“ vyhrožoval jim Logan. „Takže pokud chcete, aby se klíč vrátilnahoru do svého malého domečku, pozorně poslouchejte.“

„Jak jsi ho mohl schovávat tak dlouho?“ nechápal Devítiprsťák Nick.

„Mohli jsme utéct už před měsíci!“

„Sklapni zobák, Nicku!“ okřikl ho někdo.

Logan se rozhlédl kolem sebe, snažil se zjistit, kde je ten slizký khalidorský vévoda, ale tváře mu splývaly.

„Pokud klíč chceme použít, musíme spolupracovat. Rozumíte tomu všichni? Jestli jeden z vás něcopokazí, všichni zemřeme. Nejhorší na tom je, že si musíme navzájem důvěřovat. Potřebujeme tři lidi,abychom se dostali k zámku.“ Začali hučet, někteří se dobrovolně přihlašovali, jiní měli námitky.

„Ticho!“ utišil je Logan. „Uděláme to po mém, nebo klíč zahodím. Pokud to provedeme, jak chci já,vylezeme ven všichni. Rozumíte? Dokonce i ty, Fine. Jakmile budeme ve Chřtánu, mám plán, který odsuddostane nejméně polovinu z nás. Možná všechny. Na druhém konci tohohle patra se staví a já 182

si myslím, že toho můžeme využít, pokud se nám povede zabít Gorkhyho dřív, než vyhlásí poplach.Všichni ale musíte udělat přesně to, co vám řeknu.“

„Zbláznil se,“ prohlásil Nick.

„Je to naše jediná šance,“ ozval se Tatts. „Jdu do toho.“ Všichni se na Tattse užasle podívali. Bylo to

poprvé, co někdo slyšel potetovaného Lodrikarce promluvit.

„Dobře,“ pokýval Logan hlavou. „Potřebujeme tři lidi, abychom postavili věž a dostali se k zámku. Skřípalbude dělat základy, já budu druhý a branku odemkne Lilly. Potom máme dvě možnosti, a záleží na Finovi, kterou si vybere.“

Fin se zatvářil ještě podezřívavěji.

„První možnost je, že všichni dostatečně lehcí a silní se po nás vyšplhají ven, ale Fina vyšplhat nenechám.

V tom případě tu Skřípal, Fin a já zemřeme.“

„Pokud někdo odejde, jdu taky,“ varoval je Fin. „Ty ne…“

„Sklapni, Fine,“ ozval se někdo, náhlá vyhlídka svobody jim všem dodala odvahu.

„Druhá možnost. Fin dá Lilly svůj provaz. Může ho nahoře uvázat, abychom po něm vyšplhali. Fine, je to

tvůj provaz a tím pádem i tvoje volba.

Och, a pokud se nedostanu ven, neřeknu vám svůj plán, jak vypadnout ze Chřtánu.“

Všichni se obrátili na Fina. Logan se najednou začal znovu potit. No tak, tělíčko, ještě chvíli vydrž.

„Můžeš použít moje lano,“ řekl Fin. „Ale jen v případě, že budu součástí věže. To já otevřu mříž.“

„Na to zapomeň,“ zamítl jeho návrh Logan. „Nikdo ti tu nevěří. Když se dostaneš ven, ostatní tady

necháš.“

Ozvalo se souhlasné mumlání, dokonce i od Díráků na Finově straně.

„Po tom zubatým cvokovi nepolezu. Jestli chceš moje lano, musím být ve věži, a tím to pro mě hasne.“

„No dobře,“ podvolil se Logan. Už na začátku mu došlo, že nemůže být jen po jeho. Proto musel Finovinejdřív něco nabídnout, aby měl Dírák pocit, že má převahu. „Já budu základ. Ty budeš druhý. Lilly otevřemříž.“ Logan jí podal klíč. „Lilly,“ řekl dost nahlas, aby to každý slyšel, „pokud Fin něco zkusí, hodíš klíč do Díry, jasné?“

„Pokud kdokoli něco zkusí, hodím klíč do Díry,“ potvrdila. „Přísahám při všech bozích pekla, bolesti a téhle Díry.“

„Půjdeme jeden po druhém,“ rozhodl Logan. „Já vám řeknu, kdo bude další.“ Vytáhl nůž a podal hoNatasse. „Natasso, pokud se někdo přiblíží dřív, 183 než bude na řadě, tak ho tímhle bodneš, jasné?“ Znovu to řekl dost nahlas, aby to slyšeli všichni. „Natassa vyleze ven jako první. Uváže někde provaz, abychom mohli všichni vyšplhat. Fin a já budeme poslední, ale každý z nás se odsud dostane.

Za své zločiny už jste zaplatili.“

Fin obešel propast, odmotával provaz ze svého těla. Pak ho s téměř děsivou lehkostí smotal do velkýchsmyček. Prohlašoval, že uškrtil třicet lidí, než ho chytili, a to nepočítal ostrovany a ženy. Pod provazemvypadal úplně stejně jako každý, kdo strávil dlouhou dobu v Díře. Vychrtlý a se špínou zažranou hlubokodo kůže, ústa mu občas krvácela kvůli kurdějím, jimiž trpěl každý dlouhodobý obyvatel Díry.

Když přistoupil blíž k Loganovi, mlaskl rty a nasál krev mezi zuby.

„Vyřídíme si to později,“ sliboval. Vzal smotané lano a pověsil si ho na krk.

Logan si otřel pot z čela. Nejraději by toho muže zabil hned. Kdyby chytil lano a trhnul s ním, pakmožná… možná. Ale za to riziko to nestálo. Byl příliš slabý, příliš pomalý. Měl svůj plán rozjet dřív, ale Finby se k němu předtím nikdy takhle nepřiblížil. Kdykoliv jindy by předpokládal, že se ho Logan pokusí zabít, a všechny pokusy, poté co Logan získal zpátky nůž, byly příliš riskantní.

Logan se zapřel rukama o zeď a dřepl si. Fin přišel až k němu, polohlasně vrčel a nadával. Nakonec mu položil nohu na stehno, pak vystoupal na záda a na ramena, rukama se vytahoval po hladké zdi.

Překvapivě nebyl až tak těžký. Logan si začínal myslet, že to zvládne.

Musel se jen vzepřít v kolenou a opřít o zeď a dokáže to. Nebyla nejmenší šance, že by on sám bylschopen po laně vyšplhat, ale doufal, že mu pomůžou přátelé. Pokud půjde poslední, přiváže se k provazua Lilly, Skřípal a Natassa ho vytáhnou. Kéž by se jen přestal třást.

„Rychle,“ sykl.

„Jsi hrozně vysoký,“ zamračila se Lilly „Můžeš si dřepnout?“

Zavrtěl hlavou.

„Do hajzlu,“ zaklela. „No dobrá. Požádej Skřípala o pomoc. Jsi jediný, koho poslouchá.“

„O pomoc s čím?“ Věděl, že by mu to mělo být jasné, ale příliš mu to teď nemyslelo.

„Ať mě vysadí,“ napověděla mu Lilly.

„Aha. Skřípale? Vyzvedni ji. Ne, Skřípale, takhle ne.“ Zabralo to chvíli vysvětlování, ale Skřípal to nakonec

pochopil a dřepl si vedle Logana, aby mu Lilly mohla vylézt na ramena. Pak chytila klíč do zubů a začalapřelézat na Logana.

Logan byl o dost vyšší než Skřípal, proto si Lilly musela stoupnout na Loganovo rameno, kde už stál Fin.Logan se kvůli nerovnoměrnému rozložení váhy zapotácel.

„Stůj klidně,“ zasyčel Fin. Několikrát Logana proklel, zatímco Natassa položila ruku na Loganovo rameno apokoušela se ho podepřít.

Logan cítil, jak ho polévá chlad. „Běž,“ řekl. „A spěchej.“

Lilly znovu zatlačila na jeho levé rameno, pak se přesunula zpátky, jak se to s Finem pokoušelivybalancovat. Logan netušil, co tam dělají. Pevně zavřel oči a držel se zdi.

„To zvládneš,“ zašeptala Natassa. „Dokážeš to.“

Váha se najednou prudce přesunula napravo a Díráci zalapali po dechu.

Logan poklesl v kolenou, pak zabral, pravá noha se mu třásla námahou.

Zátěž pomalu slábla a kolem Díry se ozvalo několik oddechnutí. Logan vzhlédl a uviděl Lilly, jak stojí naFinových zádech a zachytila se jednou rukou mříže. Udržovala tak rovnováhu a snažila se mu trochuodlehčit.

Pak zaslechli zvuk, kterého se všichni děsili. Zvuk cvakající a protestující kůže a řetězů, nepřetržitý proudkleteb a meč cinkající o kamení. Přicházel Gorkhy.

39.

Nadešla hodina čarodějů. Ledový vítr proháněl oblaka mezi zuby hor.

Bylo chladno, příliš chladno, aby sněžilo. Vítr pronikal přes pláště a rukavice, meče se kvůli němuzadrhávaly v pochvách a muži se na stanovištích třásli. Mraky vypadaly jako přízraky ženoucí se nadpolem plným pastí a přelétající hradby. Mohutné široké koše s uhlím, které hořely podél hradeb, marnězaháněly mráz. Teplo odnesl vítr a pohltila noc. Vousy namrzaly a svaly tuhly. Důstojníci štěkali rozkazy,ať se muži neustále pohybují, a snažili se překřičet známé vytí větru.

Pronikavé kvílení bylo obvykle nekonečným zdrojem neustále omílaných vtipů a srovnávání s poslednímiložnicovými úspěchy, někdy ho doprovázely i napodobované výkřiky rozkoše. Regnus Gyre muže za vytído větru nikdy netrestal. Pomáhá to zahánět strach, říkával. Kdekoliv jinde by to odvádělo 185

pozornost, muži by neslyšeli útočníky, ale v Kvílivých větrech jste tak jako tak neslyšeli nic.

Dnes v noci nikdo nevyl. Kvílení větru znělo zlověstně. A pokud muži skoro nic neslyšeli, s jejich zrakem to

bylo ještě horší. Ženoucí se vířící mraky byly tak husté, že zakryly měsíc i hvězdy, neviděli jste dál než na

padesát kroků. Proti tomuhle větru by lučištníci dál stejně nedostřelili. Byla to Regnova nemesis. Bezohledu na to, jak tvrdě lučištníci trénovali, při střelbě v tomhle proměnlivém větru byly jejich schopnosti kničemu. Jeden nebo dva měli neskutečný cit na to, jak se vítr stočí, a dokázali člověka zasáhnout našedesát stop, ale to skoro nebyla žádná výhoda, když nedokázali udržet nepřítele od hradeb.

Solon zaujal místo na opačném konci první hradby než Vass, doufal, že když dojde na nejhorší, povede semu pomoct několika mužům, aniž by se mu do toho Vass vměšoval.

Nedokázal se na mladíka zlobit. Armády byly plné mužů jako Lehros Vass, a jinak to byl dobrý chlap.Lepší než většina ostatních. Byl jen voják, který potřeboval velícího důstojníka, a shodou okolností se sám

jedním stal.

Bude to krutý žert osudu, že se na Vasse bude pravděpodobně vzpomínat jako na neohroženého idiota,

který nechal zmasakrovat svoje muže, a ne jako na hrdinného vojáka.

Čekání bylo nejhorší. Solon jako každý voják čekání nesnášel. Když nadešel čas čekání, bylo dobré být důstojník. Mohli jste ho vyplnit povzbuzováním svých mužů. Díky tomu jste neměli čas strachovat se o

sebe.

Solonovi se zdálo, že ve vířících mracích a tmě něco zahlédl. Ztuhl, ale nic to nebylo. „Je čas. Pamatujte,nedívejte se přímo na ni,“ varoval vojáky, co stáli poblíž. Vytáhl ucpávky ze včelího vosku, promnul jemezi prsty, aby se zahřály, a jednu si vrazil do ucha. Pak se zarazil.

Znovu se mu zdálo, že něco viděl, jenže nebyl to obrys muže nebo koně, ale obrovské bedny, ne, nictam nebylo. Muži kolem něj se začali předklánět a mžourat do temnoty.

Pak ho začala svědit kůže. Jako většina mužských mágů měl Solon slabý dar Vidění. Jediná magie, jižobvykle viděl, byla ta jeho. Dokázal však magii vycítit, když se objevila poblíž, a cítil ji vždy, když ji použilina něj. Teď měl pocit, jako by nastal dusný den. Magie nebyla silná, ale nacházela se všude.

Byla tak rozptýlená, že kdyby ho Dorian netlačil až na samou hranu, nikdy by si jí nevšiml. „Umí někdo z

vás uvázat opravdu silné uzly?“

Vojáci si vyměnili nechápavé pohledy. Nakonec jeden z nich řekl: „Já prakticky vyrostl na rybářské bárce,pane. Řekl bych, že znám úplně všechny.“

Solon zvedl smotané lano přivázané ke džberu, kterým vojáci doplňovali vodní zásobníky na vrcholu věže.

Odřízl vědro. „Svažte mě,“ řekl.

„Pane?“ Voják se na něj díval jako na blázna.

Dívám se takhle já na Doriana? Omlouvám se, příteli.

„Přivaž mě ke zdi. Svaž mě, abych se nemohl pohnout. Vezmi mi zbraně.“

„Já, pane, já…“

„Já jsem mág, sakra, jsem mnohem přístupnější tomu, co ona, zatraceně!

Už přichází!“ Vojáci se otáčeli, zírali na něj. „Nedívejte se na ni. Nevěřte tomu, co uvidíte. Sakra, chlape,

udělej to hned! Vy ostatní, střílejte!“

To byl rozkaz, který většině z nich vyhovoval. I kdyby se na ně za to Lehros Vass rozčílil, nejhorší, co jim

mohl udělat, bylo poslat je sesbírat šípy na pole před hradbami.

Bývalý námořník zkušeně obmotal Solona lanem. Během chvilky měl Solon ruce svázané za zády a

zajištěné nohy, teprve potom ho voják zamotal do pláště, aby nemrzl. Pak ho připoutal k rumpálu, kterým

vytahovali vědra.

„Teď mi zakryj oči a strč mi do ucha druhou ucpávku,“ vyzval ho Solon.

Voják ho přivázal tak, že viděl přes hradby. Měl mu říct, aby ho připoutal, aby jí nemusel čelit. „Pospěš si,

chlape.“

Jenže voják nereagoval. Díval se přes hradby do temnoty stejně jako všichni ostatní.

„Elano?“ řekl voják. „Elly, jsi to ty?“ Jeho tvář zrudla, oči se rozšířily.

Odhodil plášť. Pak seskočil z hradeb.

V půli cesty k zemi začal divoce máchat rukama, najednou se probral a snažil se něčeho zachytit. Tělo se

polámalo, vítr spolkl smrtelný výkřik.

Následovala rychlá sprška šípů, když muži poslechli předchozí Solonův rozkaz začít střílet, když se stane

něco podezřelého. Mlha se rozvlnila a Solon spatřil velký vagón obklopený khalidorskými vojáky, který

táhlo šest zubrů. Solonovo srdce poskočilo, když viděl, jak tucet Khalidořanů skosila první salva. Zubry

zasáhlo pár šípů, ti však nezaváhali ani na okamžik.

Jenže déšť šípů slábl.

Solon po celé délce hradeb viděl muže, jak se vrhají dolů ze zdi. Další potřásali hlavami, každý se ztratil

ve své soukromé vizi, luky svírali v ochablých rukou. Nedívej se tam, Solone. Nedívej se tam.

Nevěřím tomu. Jen se rychle…

Magie kolem něj burácela, jako by letěl neskutečnou rychlostí.

A pak vše utichlo.

Zamrkal. Stál v Síni větrů. Velkolepý jadeitový trůn zářil zelení Hokkaiské zátoky. Na trůnu seděla žena,kterou téměř nepoznával. Kaede Wariyamo bylo šestnáct, když Ostrovy opustil. Přestože už tenkrát, když

si spolu jako 187

děti hráli, věděl, že vyroste do krásy, její proměna ho zaskočila. Vyčítala mu, že se jí vyhýbá. Jenže onnemohl jinak. Uvědomoval si, že ji navždy opouští, ale nic ho nemohlo připravit na to, co s ním pohled nani udělá.

Za dvanáct let z ní vyrostla krásná a sebevědomá žena. Kdyby ji tak dobře neznal, nikdy by si nevšimlnepatrného náznaku porozumění v jejích očích

myslí si o mně, že jsem krásná?

Myslel. Její olivová pleť se leskla, černé vlasy jí spadaly kolem ramen jako vodopád, oči zářily inteligencí,moudrostí a roštáctvím. Možná tam bývalo méně moudrosti a více rošťáctví, ale rty stále vypadaly, jakoby se pořád usmívala. A přestože měla kolem očí a rtů nepatrné vrásky od smíchu, jaká tohle byla cenaza dobře prožitý život. Pro něj to byly známky úspěchu.

Očima klouzal po jejím těle zahaleném nagikou z jemného modrého hedvábí ušitou tak, aby zdůrazňovaladokonalost každé křivky, opásaná tenkým zlatým páskem, hedvábí přehozené přes rameno. Břicho mělastále ploché, nebyly tam žádné vrásky. Kaede nikdy neporadila dítě. Jeho oči zaváhaly u odhalenýchňader.

Dokonalá. Byla dokonalá.

Vyrušil ho smích. „To jsi byl v Midcyru tak dlouho, že jsi zapomněl, jak vypadají ženská ňadra, můj

princi?“

Solon zrudnul. Po tolika letech sledování žen, které si zakrývaly hruď, jako by šlo o něco erotického, a kerotickým partiím se chovaly jako ke zcela obyčejným, byl upřímně zmatený. „Omlouvám se, Vaše

Výsosti.“

Vzpamatoval se a pokusil se pokleknout, ale něco mu bránilo v pohybu.

Na tom nezáleží. Vše, na čem záleželo, sedělo před ním. Nedokázal od ní odtrhnout oči.

„Není lehké tě najít, Solonariwane,“ řekla Kaede.

„Už jen Solon.“

„Impérium tě potřebuje, Solonariwane. Nic po tobě nechci až, až na zplození dědice, a pokud pro svoumilou chceš mít nachystané pokoje, nechám je připravit. Impérium tě potřebuje, Solone. Nejen kvůli tvérodině.

Potřebuje tebe. Já tě potřebuji.“ Vypadala tak děsivě křehká, jako by ji mohl zlomit nejmenší závan větru.

„Toužím po tobě, Solone. Toužím po tobě stejně jako před dvanácti lety a chci tě jako dřív, ale nynípotřebuji i tvoji sílu, statečnost, tvou společnost, tvou…“

„Má lásko,“ přerušil ji Solon. „Máš to mít, Kaede. Miluji tě. Vždy jsem tě miloval.“

Rozzářila se stejně, jako když byla malá a on jí dal výjimečný dárek.

„Chyběl jsi mi,“ řekla.

„I mně jsi chyběla,“ zašeptal se staženým hrdlem. „Obávám se, že ti nikdy nedokážu vysvětlit, proč jsem

musel odejít…“

Přistoupila k němu a položila mu prst na rty. Její dotyk byl jako zásah bleskem. Srdce mu naráželo dožeber. Utápěl se v její vůni. Jeho oči nemohly na jejím těle najít místo, kde by se zastavily. Každápůvabná linka, každá křivka nebo odstín pleti ho odváděly o kus dál a dál.

Usmála se a položila mu ruku na tvář.

Och, bohové, jsem ztracen. Měla stejně nejistý, váhavý pohled jako ten den, kdy ho poprvé políbila a on z

ní málem strhal šaty. Políbila ho a v jejích rtech nalezl celý svět. Začala zlehka, jen se ho dotýkaladokonale měkkými rty, a pak se k němu přisála. Byla agresivní, stejně jako tenkrát, jako by se v ní odedne, kdy odešel, hromadila touha. Přitiskla se k němu. Zasténal.

Odtáhla se od něj, ztěžka dýchala, v očích divoký pohled. „Pojď do mé ložnice,“ vyzvala ho. „Přísahám, že

tentokrát nás matka nevyruší.“

Udělala jeden dlouhý krok, pak se ohlédla přes rameno. Pokračovala několika menšími a vlnily se jí boky.Hříšně se usmála a stáhla cíp nagiky z ramene. Pokusil sejít za ní, ale sklouzl zpátky na své místo na

podlaze.

Kaede odepnula zlatý opasek a ledabyle ho odhodila. Solon se vzpouzel, pokoušel se udělat alespoň krok.Něco mu bránilo dýchat.

„Už jdu,“ zasípal.

Zavrtěla se a nagika spadla na podlahu, hromádka modrého hedvábí. Její tělo jako by bylo jen zdokonalých křivek a vodopádu černých vlasů.

Zakašlal. Nemohl dýchat. Znovu se vrhl vpřed a nehodlal se vzdát.

Kaede stála v chodbě, usmívala se, světlo se mihotalo na jejím štíhlém těle, předlouhých nohách a úzkýchkolnících. Vydrápal se zpátky na nohy a zapřel se proti provazům.

Proč se usmívá? Kaede by se nesmála, kdyby se před ní dusil.

Kaede by taková vůbec nebyla. Její manýry by byly jiné než u dívky, již znával, ale tyhle byly dokonaleshodné, jen patřily starší tváři.

Žena, která deset let vládla jako královna, by neodhodila zábrany tak rychle. Byla vše, v co doufal a co si

představoval, ale skutečná Kaede by se na něj rozzlobila.

Vize najednou zmizela a Solon se vrátil zpátky na hradby. Zíral přes okraj, smrtícímu pádu bránily jen

provazy.

Muži kolem něj umírali strašlivou smrtí. Žaludek jednoho se nafoukl na trojnásobek obvyklé velikosti a onstále natahoval ruce do vzduchu jako by si do hrdla cpal jídlo. Další byl celý brunátný, ječel na někoho,kdo tu nebyl, ale slova už z něj dávno nevycházela. Přišel o hlas, a kdykoli zakašlal, od pusy muodletovala krev, křičet však nepřestával. Další ječel: „Moje! Je to moje!“

a bušil rukama do zdi, jako by na něj útočila. Místo rukou měl krvavé pahýly, 189

ale ani na okamžik se nezastavil. Další leželi na zemi, mrtví, nic nenapovídalo tomu, co je zabilo.

Mnozí z nich pozabíjeli sami sebe, ale některá těla byla ohořelá nebo roztrhaná magií. Hradby zrudlyzamrzající krví. Zatímco byl v transu, vyvrátili bránu, kterou teď pochodovaly temné postavy a pobízely

zubry táhnoucí obrovský vagón.

Byla to Khali. Solon o tom nepochyboval.

„Už se Dorian zbláznil?“ zeptal se ženský hlas. „Víš, ten malý dárek dostal ode mne.“

Solon se rozhlédl, ale zdroj hlasu nikde neviděl. Nebyl si jistý, jestli náhodou nepřichází z jeho vlastníhlavy. „Vlastně se úplně uzdravil.“

Zasmála se, byl to hluboký, hrdelní zvuk. „Takže je naživu.“

Solon by si nejraději jednu vrazil. Oni si mysleli, že je Dorian po smrti.

Nebo si tím alespoň nebyli jistí. „Skončeme to,“ řekl Solon.

Zachichotala se. „V životě ti napovídali spoustu lží, Solonariwane. Lhali ti, když jsi vyrůstal. Lhali ti vSho’cendi. Okrádali tě. Já se ti nechystám nabídnout žádnou moc, protože pravdou je, že ti ji nabídnoutnemohu. Viry nepocházejí ode mne. Je to jen další lež. Přála bych si, aby tomu tak bylo.

Pravdou ale je, že viry jsou přirozené a jsou neskutečně silnější než tvůj ubohý Talent. Pravdou je, žeDorianův talent byl slabý, než začal používat viry, a podívej se na něj, jak silný je teď.“

„Viry zotročují. Meisteři jsou jako opilci, co neustále vyhlížejí další pohár vína.“

„Ano, někteří ano. Ale faktem je, že někteří lidé pít neumí. Většina ano.

Možná budeš jeden z těch, co ne, jako Dorian, ale na to bych nesázela.

Dorian vždycky miloval své místo na výsluní, že ano? Líbilo se mu, když jsi k němu vzhlížel. Když k němuvšichni vzhlíželi. A čím by byl bez své moci, bez zvláštního daru? Nesahal by ti ani po kotníky, Solone. Bez

virů by žádné dary neměl a jeho Talent by byl nepatrný v porovnání s tvým. Kam by tě to dovedlo,kdybys přijal viry? I pokud bys je použil jen jednou, abys odemkl utajené Talenty, o nichž ani nevíš, že jemáš? Co bys s takovou mocí udělal?

Zaujal bys své místo na trůnu po boku Kaedy? Zaujal bys své místo v historii?“ Pokrčila rameny. „Netuším.

Vlastně mě to nezajímá. Ale vy mágové jste tak ubozí. Vždyť ani nedokážete používat magii ve tmě. Novážně.“

„Lži. Všechno to jsou lži.“

„Vskutku? No, pak se drž své slabosti, svého ponížení. Ale pokud si to někdy rozmyslíš, Solonariwane,stačí udělat jen tohle. Ta moc tady je a čeká na tebe.“ Potom mu to ukázala. Bylo to prosté. Místo aby senatahoval ke slunci nebo zdroji světla, místo aby sahal do svého glore vyrden, stačilo se 190

jen natáhnout ke Khali. Menší pootočení a bylo hotovo. Oceán moci, neustále napájený z desetitisícůzdrojů. Solon to celé nechápal, ale v obrysech to viděl.

Každý Khalidořan se ráno a večer modlil. Modlitba neznamenala jen prázdná slova, bylo to kouzlo.Odčerpalo každému část glore vyrden do oceánu. A Khali z něj potom dávala těm, kdo si o to řekli, kolikpotřebovali. V jádru to bylo prosté, magická daň.

Protože se rodilo mnoho lidí s glore vyrden, kteří postrádali schopnost naučit se ho vyjádřit, oblíbenciKhali budou mít vždy dostatek moci, a lidé se nikdy nedozví, že jsou okrádáni o část vitality. To siceneobjasňovalo viry, ale vysvětlovalo to, proč se khalidorské náboženství neustále zaměřuje na bolest autrpení. Khali neměla zájem o samotné utrpení, ona potřebovala, aby její uctívači prožívali silné emoce. A právě intenzivní emoce umožňovaly lehce Talentovaným lidem používat glore vyrden. Mučení prostě bylonejspolehlivější cestou, jak rozdmýchat emoce té správné síly. Nezáleželo na tom, jestli znechucení,odpor, strach, nenávist, rozkoš nebo potěšení pociťovali mučitelé, mučení nebo diváci, Khali je využila

všechny.

„Mé Odevzdané duše si tě teď najdou a ty zemřeš,“ řekla mu Khali. „Svůj glore vyrden jsi už vyprázdnil,

že ano?“ „Táhni.“

Zasmála se. „Och, ty jsi vážně úžasný. Myslím, že si tě nechám.“ Pak se její hlas vytratil a Solon sezhroutil na dláždění. Khali byla v Cenarii.

Ursuulové vytvoří ferali a rebelové budou zmasakrováni. Veškerá jeho služba tady bude k ničemu. Vše, cose naučil, taky. Měl se před dvanácti lety vrátit domů na Seth. Selhal.

Otevřel oči a uviděl několik Odevzdaných duší, zachumlaných v těžkých černých pláštích, tváře jimzakrývaly jednoduché černé masky, jak se probírají mezi mrtvými na hradbách. Teď se jeden z nichzastavil, tasil meč a kohosi dorazil. Potom si meč otřel, aby mu kvůli krvi nezamrzl v pochvě.

Blížili se k němu. Nemohl nic dělat. Byl svázaný a obzor stěží zešedl.

Žádné zbraně. Žádná magie. Jedinou cestou ven byly viry. I když to vypadalo jako sebevražda, alespoň

jich vezme spoustu s sebou.

Možná by ji mohl přelstít. Pokud přežije, bylo tak trapné nechat se zabít vrahouny v kostýmech, mohl by

bojovat s Khali. Nebyla nezranitelná.

Nebyla to bohyně. Mluvil s ní. Rozuměl jí. Mohl s ní bojovat. Potřeboval k tomu jen trochu síly.

Solonovo srdce bušilo jako o závod. Přesně o tomhle Dorian mluvil, když říkal, že ho bude pokoušet.Solon si myslel, že pokušení ustalo, ale zbývalo tohle poslední. To nejtěžší. Dorian měl pravdu. Měl pravdu

ve všem.

Bože… Pane, pokud tam jsi… pohrdám sebou za to, že se k tobě modlím teď, když už nemám co ztratit,ale do hajzlu, pokud mi tohle pomůžeš přežit…

Solonovu modlitbu přerušila těžká mrtvola, co na něj spadla. Solon otevřel ústa a zhluboka se nadechl.

Právě se nadechoval, když mu krev z mrtvého těla natekla do úst. Byla hustá, měla kovovou pachuť.

Málem se pozvracel, když mu stékala po bradě, krku a skrz vousy, ale ztuhnul. Nedaleko zaslechl dusot

kroků.

Odevzdané duše odtáhly tělo stranou, ale neodešly.

„Koukni na tohohle, Kaave,“ řekl jeden se silným khalidorským přízvukem.

„Další vřískal. Miluju, když to dělají,“ ozval se druhý. „Musel chlapy pořádně nasrat, co? Musel být jeden z

prvních, když ho stihli takhle svázat.“

Přistoupil k Solonovi a naklonil se nad ním, Solon slyšel jeho dech syčící skrz masku. Muž vstal a kopl

Solona do ledvin.

Projela jím bolest, ale nevydal jedinou hlásku. Muž kopl znovu. A znovu.

Potřetí Solona zradilo tělo, když napjal svaly. Bylo příliš těžké ležet ochable. „Ještě je živej,“ poznal muž. „Doraž ho.“

Srdce Solonovi vyskočilo až do krku. Skončil. Měl přijmout viry a zemřít v boji.

Počkej. Myšlenka byla tak klidná, prostá a jasná, až to vypadalo, že nepochází od něj.

Solon zůstal v klidu.

Až znovu uslyším ocel, tak… Nevěděl. Přijme viry? Pak ho dostane Khali.

Druhý muž zavrčel. „Kurva, zamrzl mi meč. Přísahal bych, že jsem si ho otřel.“

„Ach, zapomeň na to. Se vším tím krvácením a mrazem bude do pěti minut po něm. Kdyby se z poutdokázal dostat, udělal by to, jakmile Ona procházela.“

A pak odešli.

40.

Když se Vi probrala, měla pevně svázaná zápěstí, kotníky, lokty i kolena a první věc, kterou viděla, bylapostarší žena s prošedivělými hnědými vlasy, otylou postavou a postojem člověka, jenž nikdy nenosil nicjiného než praktické boty. Měla kulatou vrásčitou tvář a 192

pronikavé oči. Maja ji sledovala. Za Vi hořel oheň a malá hromádka nedaleko musela být Uly, svázaná azabalená stejně jako ona.

„Di o pele!“ zaklela Vi. V puse měla roubík. Žádný malý roubík nebo šátek uvázaný kolem pusy, alepořádný kus látky. Měla pocit, jako by maja obalila kapesníkem kámen, nacpala jí ho do pusy a potom jíještě ovázala obličej koženými pásky, aby nemohla mluvit.

„Než začneme, Vi,“ řekla žena, „chci ti říct něco velice důležitého. Pokud se ti podaří utéct, k čemužnedojde, neutíkej do lesa. Už jsi někdy slyšela o Temném lovci?“

Vi se zamračila, jak jen to šlo se zacpanou a napůl otevřenou pusou, ale pak usoudila, že nechat ženumluvit ničemu neuškodí. Zavrtěla hlavou.

„Předpokládám, že to vysvětluje, proč jsi tak ochotně spěchala na smrt,“

řekla žena. „Jsem Sestra Ariel Wyant Sa’fastae. Temného lovce stvořil před nějakými šesti sty padesátilety mág jménem Ezra, pravděpodobně nejtalentovanější mág, jaký kdy žil. Ezra byl ve válce temnoty nastraně poražených. Byl jedním z nejvěrnějších generálů Jorsina Alkesta, ten typ muže, u kterého si myslíš, že dokáže cokoliv a všechno, co vytvořil, bylo grandiózní. Omlouvám se, grandiózní znamená, že to bylo úžasné.“

„Á im, o to amná,“ řekla Vi, přestože to byla lež.

„Cože? No nic. Ezra stvořil tvora, který dokázal vycítit magii a určité druhy nestvůr, jež jsou již vyhubené krulové, ferozi, ferali, blaemirové a další, za což můžeš poděkovat bohu, ke kterému upíráš svoupověrčivost.

Vytvořil dokonalého lovce a nedokázal ho ovládat. Ten utekl, když Ezra spal, a začal zabíjet všechnyTalentované. Nakonec se utkali v bitvě, neví se však, co se přesně stalo, protože ji nikdo neviděl.Talentované děti v Torrasově Zátočině ale přestaly umírat a nikdo už nikdy neviděl ani Temného lovce,ani Ezru. Ať už však Ezra udělal cokoliv, Temného lovce nezabil. Jenom ho tu uvěznil. Asi deset stop odmísta, kde jsem bohužel musela zabít tvého koně, je první zábrana. Ta tě označí, aby tě mohl zabít.

Každý magus, maja nebo meister, který se pokusil vstoupit do Ezrova lesa v posledních šesti stech letech, zemřel. Mocní mágové vyzbrojení mocnými artefakty zahynuli, jejich artefakty přilákaly další mágy a tak dále. Ať už se v Ezrově lese, i kdyby byl Temný lovec jen mýtus, děje cokoliv, nikdo se odtamtudnevrací.“ Sestra Ariel se odmlčela. Když pak začala mluvit znovu, měla veselý hlas. „A proto neutíkej nasever.“ Ariel se zamračila. „Musíš mě omluvit, pokud něco nedělám dobře. Nikdy dřív jsem nikoho neunesla, na rozdíl od tebe.“

Do prdele.

„Och ano, Ulyssandra mi o tobě všechno ochotně pověděla, wetboyi.“

Do prdele nadvakrát.

„Co se však toho týče, ty žádný wetboy nejsi. Nejsi ani wetgirl. Och, kdysi takové ženy opravdu existovaly, ale ty jsi maja uxtra kurrukulas, venkovský mág, divoký mág…“

„Di o pele! Di o pele!“ Vi se napjala proti svým poutům. Nepomohlo to.

„Och, ty mi nevěříš? Wetboy, Vi, dokonce i jeho ženská varianta, umí používat svůj Talent beze slov.Pokud jsi wetboy, proč neutečeš?“

Na tomhle světě nebylo nic, co by Vi nemohla vystát víc než bezmocnost.

To ať se jí raději Hu hrabe ve vlasech. Ať si ji osedlá Bohokrál. Válela se na zemi, rozdírala si kůži o lana.Pokoušela se křičet. Cíp kapesníku se jí kvůli tomu dostal do krku. Dusila se a kašlala, na chvíli si myslela, že je to její smrt. Pak se znovu nadechla a ochabla.

Ariel se zamračila. „Tohle se mi vážně nelíbí. Doufám, že si to jednoho dne uvědomíš. Chystám se tivytáhnout roubík, rozumíš? Nedostaneš se ode mě, ať s Talentem nebo bez něj, a musíš si to dřív nebopozději připustit, abychom si spolu mohly všechno vyjasnit a ušetřit tě tak co nejvíc bolesti.

Jelikož očekávám, že tvá první slova budou nadávky, lži nebo pokusy o použití magie, chtěla bych ti dřív, než se se mnou pokusíš bojovat, položit otázku.“

Vi tu ženu propalovala očima. Děvka. Jen ať jí roubík vyndá.

„Kdo byl ten výjimečně nadaný vürdmeister, který na tebe seslal to kouzlo?“

Myšlenky na útěk se vypařily. Byl to bluf. Musel to být bluf. Ale jaký?

Nyse. Co mi ten bastard udělal? To by bylo Bohokráli podobné, kdyby na ni seslal podělané kouzlo.Neměla tenkrát v trůnním sále divný pocit? Co když to nebyla jen její představivost?

„Protože tohle kouzlo je opravdu něco,“ pokračovala Sestra Ariel.

„Studovala jsem ho posledních šest hodin, když jsi byla v bezvědomí, a stále nemohu přijít na to, co dělá.Vím ale, že je zabezpečené. A on, rozhodně nese známky mužské magie, ho velmi zajímavě ukotvil.Mezi Sestrami jsem považována za silnou. Jednu z těch silnějších magae, které oblékaly naše barvy vposledních padesáti letech. A přesto mi bylo hned jasné, že je na mě příliš silné, abych se ho pokoušelaprolomit. Víš, jsou vlákna, která můžeš rozplést, a vlákna, jež musíš spálit, Fordaeanský uzel, chcešlitomu tak říkat, víš, co je to Fordaeanský uzel? Na tom nezáleží. Tohle kouzlo obsahuje oba druhy.Nástrahy mohou být rozpleteny. Ale ústřední vlákno se musí přerušit velice opatrně. I kdybych to mohlaudělat sama, patrně bys skončila s trvalým mentálním postižením.“

„Nnn ga.“

„Cože? Och.“ Sestra Ariel dál seděla se zkříženýma nohama a něco zamumlala. Pouta z Viina obličeje odpadla. Vi vyplivla kapesník, ona do 194

něj opravdu zabalila kámen, mrcha!, a vydechla. Nesáhla po svém Talentu.

Zatím ne.

„A zbytek?“ zeptala se, kývla k ostatním poutům. „Hmm. Promiň.“

„Je trochu problém mluvit, když ležím na boku.“ „To je pravda. Loovaeos.“

Viino tělo bylo vytaženo nahoru a opřeno o strom.

„Tak tohle je tvá návnada? Blufování o kouzlu, které ze mě nesundáš, pokud nepůjdeme do Kaple, odkud

je náhodou nemožné utéct?“ „Tak to je.“

Vi stiskla rty. Byla to jen její představivost, nebo Ariel obklopovalo slabé světlo? „Je to docela dobránávnada,“ připustila.

„Lepší, než nabízíme ostatním dívkám.“ „To vždycky holky unášíte?“

„Jak už jsem říkala, tohle je u mě poprvé. Většinou to únosem nekončí.

Sestry, které mají na starosti nábor, umí být v mnoha ohledech přesvědčivé.

Mě na podobnou práci shledaly příliš netaktní.“

Velké překvapení. „A jaká je obvyklá návnada?“ zeptala se Vi.

„Prostě být jako náborčí, které jsou obvykle překrásné, okouzlující, respektované a, téměř vždy, je po

jejich.“

„A v čem je háček?“ zeptala se Vi.

„Och, stále pokračujeme v rybářských metaforách?“

„Cože?“ nechápala Vi.

„To nic. Háčkem je poddanství a dohled. Je to jako učednictví, sedm až deset let služby, než se staneš plnoprávnou Sestrou. Pak jsi svobodná.“

Vi už si užila učednictví dost na dalších deset životů. Odfrkla si. Jen mluv.

Možná se tak dozvím, co potřebuji. „Tvrdila jsi, že nejsem pravý wetboy. Ale já umím všechny jejich

triky.“

„Nemáš náhodou potíže s Objetím temnoty?“

„S čím?“

„S neviditelností. Tu nezvládneš, že ne?“

Jak o tom ví? „To je jen legenda. Vyhání ceny nahoru. Nikdo se neumí zneviditelnit.“

„Vidím, že jsi strávila spoustu času odnaučováním se věcí, o kterých sis myslela, že je znáš. Pravý wetboyse zneviditelnit dokáže. Ale mág ne. Tvůj Talent prakticky žije ve tvé kůži. Neviditelnost vyžadujenaprostou tělesnou připravenost, tak důkladnou, že cítíš, jak se světlo dotýká každého kousku tvé kůže.Víš, ty jsi něco trochu odlišného, vlastně to něco zakázali úmluvou starou sto třicet, hmm, třicet osm let. Alitaerané by byli, řekněme, hodně podráždění, kdybychom tě takhle vycvičily. Víš, když si osvojíšještě pár 195

věcí, staneš se bojovým mágem. Och, to Mluvčí způsobí pořádné bolení hlavy, úplně to vidím.“

„Naser si,“ odsekla Vi.

Sestra Ariel se předklonila a vrazila jí pohlavek. „Budeš mluvit slušně.“

„Naser si,“ zopakovala Vi monotónně.

„Pak si to vyjasněme rovnou,“ řekla Ariel a vstala. „Loovaeos uh braeos loovaeos graakos.“ Vi to zvedlo

na nohy. Pouta jí spadla. Z batohu vylétla dýka a spadla jí k nohám.

Vi po dýce nesáhla. Nezdržovala se s ní. Zaklela a vložila Talent do titánského úderu do žaludku SestryAriel.

Síla úderu srazila postarší ženu k zemi. Přelétla přes oheň a kutálela se na druhé straně po zemi. Vi senepohnula. Ani se nesnažila utéct. Dívala se na svou skloněnou ruku.

Jako by praštila do oceli. Z kůže jí trčely kosti. Z kloubů prstů měla krvavou kaši. Zápěstí zlomené. Oběkosti v předloktí praskly. Jedna z nich zespodu tlačila na kůži, hrozilo, že ji propíchne.

Sestra Ariel vstala a zatřásla plandavými šaty. Prach zmizel. Odfrkla si a podívala se na Vi, která si držela paži.

„Měla bys nejdřív zesílit své kosti, než udeříš pomocí Talentu.“

„Udělala jsem to,“ hlesla Vi. Upadala do šoku. Posadila se, nebo se možná sesula.

„Pak bys neměla bít chráněnou maju.“ Ariel udělala „tststs“, když se podívala na Viinu zničenou paži. „Zdá

se, že máš víc Talentu, než se zdá.

Není čeho se bát, to je běžné. Víme, jak se s tím vypořádat. Pravdou je, Vi, že tvá tělesná magie je netrénovaná a proti školené Sestře nic nezmůže. Mohla bys být o tolik lepší. Víš alespoň, jak se uzdravit?“

Vi se třásla. Otupěle se dívala před sebe.

„No, pokud chceš svou ruku ještě někdy použít, můžu ji vyléčit. Bude to ale bolet a já jsem pomalá.“

Vi jí ruku beze slova nabídla.

„Jen chvilku, musím Uly zacpat uši. Tvůj křik by ji jinak vzbudil.“ „Já nebudu, nebudu křičet,“ slibovala Vi.

Nakonec se to ukázalo jako lež. *

Logan ztuhnul. Jindy by mohl zkusit postavit novou věž, až Gorkhy odejde, věděl však, že na další pokus už v sobě nenajde dost síly.

„Co se to tam dole děje?“ chtěl vědět Gorkhy.

Cože? Byli jsme potichu. Jak mohl něco slyšet?

Logan se přimáčkl ke zdi, jak jen to šlo, a když vzhlédl, viděl Fina a na jeho ramenou usazenou Lilly, jakudělali totéž.

Světlo louče zešikma pronikalo mříží, jak Gorkhy udělal pár posledních kroků. Lilly teď byla jen pár stop od jeho bot. Kvůli příkrým stěnám Díry však na ni světlo nemohlo dopadnout, dokud Gorkhy nepřijde blíž.

Slyšeli, jak Gorkhy začenichal, a světlo louče se naklonilo dopředu.

Proklel je. „Zvířata. Smrdíte hůř než obvykle.“ Bože, on cítil Lilly. „Proč se někdy neumyjete?“

Tohle mohlo chvíli trvat. Když měl špatný den, tak na ně močil. Logan se třásl slabostí a vztekem. Gorkhy k tomu neměl jediný důvod. Nechápal ho.

Strážce jejich týráním nic nezískal, ale přesto to dělal a užíval si to.

Táhni. Prostě odtáhni pryč.

„Co se to tam dole děje?“ zopakoval Gorkhy. „Slyšel jsem nějaký zvuky.

Co tam děláte?“

Pochodeň se znovu posunula, světlo dopadlo nebezpečně blízko Lilly.

Gorkhy obcházel mříž, zvedal pochodeň a snažil se nahlédnout co nejdál do Díry. Pohyboval se proti

směru hodinových ručiček, zpočátku se jim vzdaloval.

Díráci zamrzli na svých místech. Nikdo z nich neklel, nehádal se a nemluvil, nedělali vůbec nic. Byla to

naprostá odevzdanost. Pohnula se jen Natassa, odtáhla se od Logana.

Světlo proniklo mříží a osvítilo celou Lillyinu hlavu.

„TÁHNI DO PEKEL, GORKHY!“ zaječela Natassa.

Pochodeň se od Lilly okamžitě vzdálila. „Kdo to… ach, moje malá holčička. Jsi to ty?“

„Vidíš moji tvář, Gorkhy?“ zeptala se ho Natassa. Chytrá holka. „Tohle je poslední věc, kterou uvidíš,

protože tě zabiju.“ Gorkhy se zachechtal. „Ty máš ale prořízlou pusinku, co? To už jsi mi ukázala před tím, než jsem tě poslalsem dolů, ne?“ Znovu se zachechtal.

„Vyliž mi!“

„I na to tenkrát přišlo, haha! Byla jsi nejžhavější kočička za posledních pár let. Už jsi ostatní chlapcenechala ochutnat? Ale já byl první. Na svého prvního nikdy nezapomeneš. Nikdy na mě nezapomeneš, co?“ Znovu se zasmál.

Logan obdivoval Natassinu odvahu. Provokovala muže, který ji znásilnil, jen aby jim pomohla.

„Jak se s tím srovnala Lilly? Vsadím se, že všichni chlapi raději píchají tebe než tu starou couru. Jak sevede, Lilly? Rozpoutala se vám dole divoká soutěž? Kde jsi, Lilly?“ Znovu se přesunul, pátral dole po Lilly.

„Shodila jsem tu děvku do Díry,“ křikla Natassa.

Logan se třásl tak silně, že stěží stál.

„No nekecej? Ty jsi mi ale malá divoká kočička, co? Vsadím se, že jsi svedla i našeho malého ctnostnéhoKrále, co? Už jsi ji vojel, Králi? Vím, že Lilly na tebe byla moc prašivá, ale tohle je fajnový masíčko, co, Králi? Kde jsi?“

Na druhé straně Tatts do ruky řekl: „Polib mi.“ Tlumené to znělo skoro jako Logan. Vysokého muže najednou prostoupil příval vřelých pocitů k Dírákům. Bohové, oni všichni spolupracují, a spolu se taky dostanou ven.

Gorkhy se zasmál. „No dobrá, trocha srandy neuškodí. Dejte mi vědět, až dostanete hlad. Dneska jsemdostal flák masa navíc a jsem tak přecpaný, že už se asi k dalšímu soustu nepřemůžu.“

Loganovi už nezbývala žádná síla. Chtělo se mu křičet, tělo měl strašně zesláblé. Už ani necítil, že stojí.Věděl jen, že pokud se pokusí pohnout, zhroutí se. Tělo mu poléval studený pot. Pohled se mu rozmazával.

O chvíli později zaslechl Logan trhané dýchání a vzdechy úlevy.

„Je pryč,“ řekl někdo. Byla to Natassa. Znovu stála vedle Logana a oči měla plné slz radosti. „Jenom to

vydrž, Logane. Jsme blízko.“

Něco hlasitě zarachotilo o mříž.

„Co to děláš?“ sykl Fin. „Lilly, co to sakra…“

„Já se toho ani nedotkla! Přísahám!“

„Všichni dolů!“ křikl Logan.

Ale bylo příliš pozdě. Běžící nohy už se blížily a za chvílí se nad mříží objevil Gorkhy a svítil přímo na Lilly,

Fina a Logana. S nečekanou rychlostí praštil Lilly do tváře rukojetí kopí. Všichni popadali na zem.

I když ho zasypávala těla a tiskla ho k nakloněné kamenné podlaze, uviděl Logan svůj poklad, klíč, který měsíce schovával, vyletět Lilly z ruky.

Zazvonil, když se odrazil od kamení, zaleskl se v pronikavém světle louče a spadl přímo do propasti.

Všichni k tomu klíči upínali naděje a sny. Když zmizel v Díře, stáhl je s sebou.

Vteřina křehkého míru pominula. Pak jednoho Díráka po druhém pevně sevřela nová realita, která byl

stejná jako stará, než se dozvěděli o existenci klíče. Fin někoho tloukl, musela to být Lilly, protože kdyžvstal, měl zpátky své lano. Potom udeřil Logana přímo do obličeje. Logan ho nedokázal zastavit. Fin byl příliš silný, zatímco Logan už vyplýtval veškerou sílu. Bezvládně se svalil.

Ozvalo se nelidské zavrčení. Na Fina dopadl mohutný stín a odhodil ho stranou. Dopadl na okraj Díry. Byl to Skřípal, krčil se nad Loganem a cenil zuby.

Fin se po čtyřech odtáhl. Když ho Skřípal dál nesledoval, pomalu se postavil. Logan se pokusil posadit, ale tělo ho odmítalo poslechnout. Nedokázal se ani hnout. Svět se mu točil předočima. „Tu novou děvku si zamlouvám jako první,“ zaslechl Fina.

Bohové budiž milosrdní.

„Budeš první, kdo zemře, ty hajzle!“ ječela Natassa. Třásla se, nůž držela před sebou, jako by nevěděla,co si s ním počít.

Díráci, zasraná zvířata!, ji obklíčili ze tří stran. Stáhla se k okraji Díry, máchala naprázdno nožem.

Nad nimi se smál Gorkhy: „Sladké masíčko, chlapci, sladké masíčko!“ „Ne,“ zašeptal Logan. „Ne. Skřípale, zachraň ji. Zachraň ji, prosím.“ Skřípal se nepohnul. Stále vrčel, držel ostatní od Logana.

Natassa si toho všimla. Kdyby se dostala na Loganovu stranu Díry, nechali by ji na pokoji, protože se báli Skřípala. Ale Fin to pochopil taky.

Uvolnil smyčku lasa.

„Můžeme to udělat po dobrém, nebo po zlém,“ řekl Fin a mlaskl krvavými rty.

Natassa se na něj podívala, její oči se upnuly k lasu v jeho ruce, jako by úplně zapomněla na dýku.

Ohlédla se přes Díru a střetla se s Loganovým pohledem.

„Je mi to líto, Logane,“ řekla. Pak udělala krok do propasti.

Díráci zavřeštěli, když jim zmizela z dohledu.

„Zavřete huby a poslouchejte!“ zaječel Gorkhy. „Někdy zaslechnete, jak narazí na dno!“

A ti bastardi, ta zvířata, ta monstra, zmlkli a poslouchali v naději, že zaslechnou tělo, jak naráží na

kameny dole. Bylo příliš pozdě. Díráci bručeli obvyklé kletby o ztraceném mase a dívali se po Lilly.

Loganovy slzy byly stejně horké jako jeho horečka.

„A kdo je kurva ten Logan?“ křikl Gorkhy. „Králi, to mluvila o tobě?“

Logan zavřel oči. Co na tom teď záleželo?

41.

„Je čas, Bečko,“ řekl Ferl Khalius. „On není tak šílený, aby nás pronásledoval i tudy.“

Nacházeli se ve výšce čtrnáct set stop na Mount Hezeron, nejvyšší hoře na ceuranské hranici. Do téhlechvíle byl výstup náročný, ale nejhorší část byla dvanáct stop od nich. Odsud vedly přes horu dvě cesty přes průrvu na jedné straně a přímo přes čelní stěnu. Ferl v poslední vesnici málem rozpoutal rvačku,když se zeptal, kudy by měl jít statečný muž, který nemá času nazbyt.

Někteří vesničané zastávali názor, že čelní stěna není dobrá volba nikdy, a v tomto ročním obdobíobzvlášť. Stačil slabý poprašek sněhu nebo mrznoucí déšť, aby se z výstupu stala sebevražda. Dalšítvrdili, že přejít čelní stěnu je jediné řešení, jak se přes horu dostat dřív, než přijde sníh. Uvíznout hluboko

v ďábelském průsmyku, když začne sněžit, byla jasná smrt.

A sníh přicházel.

Baron Kirof si nevedl dobře. Brečel, strašně se bál výšek. „Když… když on není tak šílený, aby nássledoval, co to dělá z nás?“

„Lidi dychtící po životě. Vyrostl jsem v drsnějších horách, než jsou tyhle.“ Ferl pokrčil rameny. „Pokračuj,

nebo padni.“

„Nemůžete mě tady nechat?“ Baron Kirof byl ubožák. Ferl ho vzal s sebou, protože nevěděl, co se stane, až uteče, a protože chtěl něco, o co by mohl vyjednávat. Ale možná to byla chyba. Tlusťoch ho

zpomaloval.

„Oni tě chtějí živého. Když zůstaneš tady, vürdmeister mě sestřelí ze skály. Když si tě podržím u sebe,možná to neudělá.“

„Možná?“

„Pohni se, Bečko!“

Ferl Khalius se zamračil na temné mraky. Jeho kmen, Iktanové, byl lidem hor. A on byl jeden z nejlepšíchlezců, jaké znal. Šplhání po horách ale nikdy rád neměl. Miloval bitvy. V bitvách jste měli pocit, žeopravdu žijete. Šplhání bylo nejisté a horští bohové náladoví. Viděl nejzkušenější soukmenovce padatvstříc smrti, když přenesli váhu na kámen, který Ferla, jenž byl těžší

předtím udržel. Jistě, v bitvě vás mohl zabít dobře mířený šíp, ale mohli jste se hýbat, bojovat. I tam vásmohla zastihnout smrt, ale nenašla vás vyděšeného, když za zpocené prsty visíte na kamenné římse a

modlíte se, aby nezafoukal vítr.

Viděl už horší přechody. Tenhle stoupal nějakých sto stop a po celé délce byl úzký, možná tak tři stopy.Kvůli strmému srázu ty tři stopy vypadaly ještě menší. Vědomí, že při uklouznutí není nic, čeho byste se

zachytili, a zavrávorání je jistá smrt, se na mužích podepisovalo.

Podepisovalo se to na Bečce Kirofovi.

Baron naneštěstí neměl nejmenší tušení, proč je tak důležitý. Ani Ferlovi se zatím nepodařilo nic zjistit.Jenže Bečka byl dost důležitý, aby za nimi Bohokrál poslal vürdmeistera.

„Jdeš první, Bečko. Já vezmu všechnu výbavu, ale víc ti to neulehčím.“

Nepomáhal mu. Bylo to prostě praktické. Bečka by se s batohem pohyboval pomaleji, a když spadne, Ferlnepřijde o všechny zásoby.

„Já to nezvládnu,“ kňoural Kirof. „Prosím.“ Po kulatém obličeji mu stékal pot. Ryšavé vousy se mu třásly

jako králíkovi.

Ferl vytáhl meč, kvůli kterému toho tolik obětoval, meč, jenž z něj udělá vůdce klanu. Byl vším, co si mohlvůdce klanu přát, po dokonalé čepeli se táhly horalské runy, které poznával, ale nedokázal přečíst.

Mávl mečem, malá pobídka, která říkala: „Zkus štěstí na stezce, nebo na mém meči.“

Baron vstoupil na stezku. Něco mumlal, příliš potichu, aby mu Ferl rozuměl, ale znělo to jako modlitby.

Bečka postupoval překvapivě rychle. Ferl ho jen musel jednou plácnout mečem, když na chvíli ztuhl azačal se rozhlížet. Na očumování neměli čas.

Pokud se nedostanou dost daleko, až vürdmeister vyjde zpoza stromů, je Ferl mrtvý. Rozhodl sejít zaBečkou, protože jenom tak ho mohl udržet v pohybu, ale to také znamenalo, že bude nekrytý před magií

vürdmei stera. Jestli se nedostanou dost daleko, aby vürdmeister dostal strach, že možná trefí barona, bylse vším konec.

Výhled bral dech. Minuli střed římsy a viděli teď široko daleko. Ferlovi se zdálo, že na severozápadězahlédl i město Cenarii. Odsud vypadalo, že nezabírá skoro žádnou plochu. Ferla ale nezajímal bezmračnývýhled na severu. Zajímala ho slabá vlhkost, kterou právě ucítil na kůži. Sníh.

Vzhlédl. Okraj valících se temných mraků byl přímo nad ním.

Bečka se zastavil. „Římsa se tu zužuje.“

„Vürdmeister už vylezl z lesa. Nemáme na výběr.“

Baron polkl a s rukama roztaženýma na skále se posouval vpřed, tvář přitisknutou ke kameni.

Vürdmeister se zastavil, pěsti přitisknuté k bokům, zuřil.

Ferl se podíval před sebe. Dalších třicet kroků a jen jeden obtížný úsek, kde se římsa zužovala na stopu a

půl. Bečka nasával řídký vzduch, ztuhl na místě.

„To zvládneš,“ pověděl mu Ferl. „Já vím, že to zvládneš.“

Jako zázrakem se dal Bečka zase do pohybu, sunul se, ale s jistotou, jako by v sobě našel studnici

odvahy, o které nikdy nevěděl, že tam je. „Dokážu to!“ řekl.

Dokázal. Přešel nejužší místo římsy a Ferl ho na patách následoval, skopával z římsy štěrk a snažil se

nesletět za ním.

Římsa se začala rozšiřovat a Bečka už spíš šel, než se sunul, přestože byla stezka stále široká jen necelé

tři stopy. Smál se.

Pak se jim za zády zeleně zablesklo a římsa před nimi vybuchla.

Když ledový vítr odvál kouř, mračna se otevřela a začalo sněžit. Velké vločky klesaly ve spirálách a po

směru větru. Bečka i Ferl zírali na mezeru před sebou.

Byla široká sotva tři stopy, ale nebylo tu žádné místo k rozběhu. Druhá strana však vypadala stabilně.

„Jestli tohle zvládneš,“ řekl Ferl, „už ti nikdy neřeknu Bečka.“

„Trhni si,“ odsekl Bečka, a skočil.

Na druhé straně zavrávoral, ale dokázal to.

Další střela zasáhla skálu nad Ferlovou hlavou, zasypala ho sprška kamínků, malé úlomky mu poškrábaly

tvář. Potřásl hlavou, aby si vyčistil oči, na okamžik ztratil rovnováhu a zase ji našel, to všechno během

několika vteřin. Udělal dva kroky a skočil.

Římsa se mu začala pod nohama drobit příliš rychle. Rozhodil rukama, snažil se něčeho chytnout.

Chňapla po něm ruka. Baron ho trhnutím dostal do bezpečí.

Zadýchaný Ferl se předklonil v pase, ruce na bocích. Po chvíli řekl: „Zachránil jsi mě. Proč jsi, proč?“

Baronova odpověď zanikla v dalším rachotu vybuchující skály. Ferl si prohlédl římsu. Potřebovali dalších třicet stop, než se vürdmeisterovi ztratí za rohem. Římsa bylaodsud široká pět stop a víc, příliš široká, aby ji jedna střela mohla zničit, ale stále byli dost na ráně a Ferlsi byl zatraceně jistý, že vürdmeister už se nebude držet zpátky. Zastrčil meč do pochvy a chytil barona za

rameno, obrátil ho k sobě. „Tohle je jediná cesta odsud,“ řekl. „To je v pořádku,“ ujišťoval ho baron. „Po té římse zpátky šplhat nebudu a sám bych si v divočině stejně

neporadil. Jsem s vámi.“

Začali společně couvat, Ferl těkal pohledem mezi svýma nohama a mladým vürdmeisterem na druhéstraně stěny. Kolem čarodějova těla pomalu kroužila zelená střela. Uvědomoval se, že mu kořist uniká.Střela se otáčela stále rychleji a rychleji.

Ferl v tiché výhrůžce postrčil barona blíž k okraji.

Střela zpomalila a Ferl viděl vürdmeisterovy rty, jak se pohybují v proudu neslyšitelných kleteb. Ferl muukázal vztyčený prostředník. Smějící se baron jeho gesto o chvíli později napodobil.

Pak Ferl udělal krok dozadu a kámen pod jeho patou se posunul. Uklouzl, barona Kirofa stáhl přímo na

sebe.

Mohl udělat jedinou věc. Jak nejsilněji to šlo, odstrčil barona k okraji, aby tak vlastní tělo odsunul dobezpečí.

Dosedl na římsu. Viděl prsty, jak se drží okraje římsy. Ferl se přisunul a spatřil baronovy vytřeštěné očivelké jako talíře.

„Pomoc!“ křikl baron.

Ferl se nepohnul.

Bečka byl nakonec příliš těžký. Visel tam ještě chvíli, pak už ho hubené ruce nedokázaly udržet. Prsty

sklouzly z kamene.

Bečka padal dlouho, ale nekřičel. Ferl i vürdmeister ho sledovali, jak pomalu plachtí vstříc smrti na poli

kamení.

Na druhé straně hory se vürdmeisterův obličej propadal stejně rychle jako baronovo tělo. Bohokrál

nebude mít pro jeho selhání pochopení.

Ferl se stáhl od okraje a zabočil na římse za skálu. Gratuloval si za svou prozíravost, že si nechal batoh.

42.

Usedlost Gyrů v Havermere prošla od doby, co tudy Kylar s Elene a Uly projížděli na cestě doCaernarvonu, velkými změnami. Tehdy byla skoro prázdná. Bez lorda, který by je chránil, se mnozífarmáři odstěhovali. Blížící se sklizeň a malé množství nájezdů Ceuranů a Lae’knaughtu byly jediný důvod,

proč zbytek zůstal.

Teď bylo panství nacpané k prasknutí a Kylarovi trvalo jen chvíli, než uhodl proč. Odboj přesunulzákladnu do Havermere. Byli jen několik dnů rychlé jízdy od Cenarie, dost blízko, aby mohli napadat

patroly, ale dost daleko, aby utekli, kdyby za nimi Bohokrál vyslal vojsko. Bohatá úroda a zdroje panství

Gyrů, což zahrnovalo stovky nejlepších koní v zemi, známou zbrojírnu a hradby, které je dokázaly ubránitpřed kýmkoliv, kdo nevládl 203

magií, to z usedlosti dělalo dokonalou základnu. Kylara by zajímalo, jestli si to vymohli silou, nebo zdamajordomus Gyrů armádu přivítal.

Zastavil se, když poprvé ve tmě brzkého rána zahlédl vojáky. Kdyby chtěl, asi by se jim mohl vyhnout alespoň by mu nepřekáželi.

Pravděpodobně ho ještě neviděli, ne v tomhle světle, i když neměl tušení, jak dobré jejich hlídky jsou.Nakonec usoudil, že by tak mohl zjistit, co se v Havermere děje. Pokud je Logan stále naživu a Kylarovi se

ho podaří zachránit, zamíří právě sem. Když bude Logan vědět, co tu na něj čeká, bude to jen dobře.

Než vyrazil, nasadil si Durzovu tvář. Bylo to mnohem snazší než jediný další převlek, který vytvořil, baronKirof, a mnohem méně nebezpečné.

Rebelové, kteří barona Kirofa znali, by ho mohli chtít zabít. Rebelové, kteří znali Durza, by pravděpodobněpředstírali, že tomu tak není, nikdo při smyslech by nepřiznal, že zná wetboye. A bylo to lepší než tam jít

sám za sebe.

Kylar Stern, který by se ukázal v táboře, by se musel zavázat jejich cílům.

Kromě toho nevěděl, jestli je jeho totožnost bezpečná. Elene ho prozradila lordu generálu Agonovi a Kylarnetušil, jestli to Agon pověděl ještě někomu jinému.

Tak tu seděl na koni a snažil se zafixovat Durzův obličej na svůj. Nebylo to snadné, přestožezdokonalováním převleku strávil celé dny, týdny.

Problémů měl hned několik.

Za prvé si musel obličej dokonale pamatovat. I po všech letech, co se na Durzo Blinta díval, to bylo těžší,než by si Kylar kdy pomyslel. Trvalo týdny, než si vzpomněl, jak se vrásky u koutků Durzových očí stáčídolů, kde se na jeho tvářích nacházely dolíčky, jaký tvar mělo obočí a jak urovnat vousy v jeho řídkébradce. A když už si myslel, že to je perfektní, uvědomil si, že jde teprve o začátek.

Nehybná tvář nebyla žádný převlek. Potřeboval ukotvit každou pohyblivou část tváře ke své vlastní, abyse hýbaly téměř stejně. Téměř. Ve skutečnosti ani po deseti letech, co ho Durzo vychovával, letech, kdy si

osvojoval jeho drobné manýry, nebyly Kylarovy výrazy jako Durzovy. Proto se Durzův obličej zachmuřil,když se Kylar mračil, ušklíbl se, když se on usmíval, a odfrkával si, když se zašklebil, spolu se spoustoudalších maličkostí, jež se mu vybavily v průběhu mnoha hodin, kdy dělal obličeje před zrcadlem.

A přesto nebyl převlek kompletní. Durzo byl vysoký. Kylar jen trochu vyčníval nad průměr. Proto muselvyvolanou masku posunout o dobrých šest palců nahoru. Když se chtěl někdo podívat Durzovi do očí,hleděl Kylarovi nad hlavu. Vyžadovalo to spoustu disciplíny, aby nezapomínal dívat se 204

svému protějšku na krk, když mu měl Durzo pohled oplatit. Na jednu věc Kylar zatím nepřišel. Chtělpohybovat vlastníma očima nezávisle na Durzových umístěných o šest palců výš, zatím však nezjistil jak.

A samozřejmě pokud by se někdo pokusil dotknout tváře nebo ramen, které promítal, iluzi by to zničilo.Kylar se pokoušel iluzi odhmotnit, aby dotýkající se věc projela přímo skrz. Nešlo to. Síť Talentu, nebo co

to bylo, měla fyzickou podstatu. Pokud ji zasáhlo něco silnějšího než déšť, roztříštila se. Kylar sesamozřejmě pokoušel i o druhou možnost, aby jí dal hmotnou formu a lehké dotyky vyvolávaly pocit, žese dotýkáte pravé tváře nebo ramen. Ani to nefungovalo.

V podstatě odvedl zatracenou spoustu práce na něčem, co se ukázalo jako průměrný převlek. Teď Kylarchápal, proč Durzo dával přednost make-upu.

Pobídl koně a sjel do Havermere.

Hlídky nepřekvapilo, když vyjel z úsvitu, jejich perimetr byl možná lepší, než si myslel. „V jaké záležitosti?“zeptal se drsně vyhlížející mladík.

„Jsem rodák z Cenarie, ale posledních několik let jsem žil v Caernarvonu.

Slyšel jsem, že situace už se trochu uklidnila. Mám v Cenarii rodinu a jedu se podívat, jestli jsou v

pořádku.“ Mluvil rychle a možná příliš vysvětloval, ale nervózní obchodník by se asi zachoval stejně.

„S čím obchodujete?“

„Jsem obchodník s bylinami a lékárník. Obvykle bych využil téhle příležitosti, abych s sebou přivezl nějakébyliny, ale můj poslední náklad zničili banditi. Když ve voze nenašli žádné zlato, spálili ho. Řekněte mi,komu tohle prospěje? V každém případě jsem se protentokrát poučil.“

„Jste ozbrojen?“ zeptal se mladík. Vypadal však uvolněněji než předtím, Kylar na něm poznal, že muuvěřil.

„Samozřejmě že jsem ozbrojený. Myslíte si, že jsem šílenec?“ odpověděl Kylar.

„To mi stačí. Pokračujte.“

Kylar vjel do tábora, který se rozšířil za brány Havermere. Byl dobře organizovaný, uspořádaný do řad slatrínami v pravidelných rozestupech od ohnišť s kotli, byla tu spousta stálých i polostálých budov aprázdné uličky pro pěší a koně. Nebyl však zrovna podle vojenských norem. Některé budovy vypadaly,jako by tu rebelové plánovali přečkat zimu, ale opevnění bylo k smíchu. Podle všeho se všichni šlechtici ajejich osobní stráž usadili v usedlosti Gyrů, zatímco vojáci a civilisté, kteří se přidali k odporu, byli tady

venku a snažili se, jak se dalo.

Kylar se díval na dřevěnou budovu a snažil se odhadnout její účel, když málem najel na muže seskřipcem, který se belhal o holi. Muž vzhlédl a zatvářil se tak šokovaně, jako se Kylar cítil.

„Durzo?“ nevěřil vlastním očím hrabě Drake. „Myslel jsem, že jsi mrtvý.“

Kylar ztuhl. Byl tak rád, že vidí hraběte Drakea živého, že málem ztratil kontrolu nad svým převlekem.Hrabě teď vypadal starší, ztrápený. S hůlkou si vykračoval, co ho Kylar znal, ale dřív ji doopravdynepotřeboval.

„Můžeme si někde promluvit, hrabě Drakeu?“ Kylar se na poslední chvíli vzpamatoval, aby mu neřekl

pane.

„Ano, ano, jistě. Proč mi tak říkáš? Hrabě Drakeu jsi mi neřekl celá léta.“

„Ehm… už to nějaký čas bude. Jak ses dostal ven?“

Hrabě na něj zašilhal a Kylar zíral na Drakeovu hruď, doufal, že se Durzovy oči dívají do Drakeových. „Jsiv pořádku?“ zeptal se hrabě.

Kylar sesedl a chytil hraběte Drakea za zápěstí. Muž, kterého držel, mu připadal skutečný a pevný, takhlena něj hrabě působil vždy. Byl jako kotva a Kylara drtila hanba a touha všechno mu říct.

Mluvit s hrabětem Drakem bylo nebezpečné, protože když vám naslouchal, všechno najednou vypadalotak jasné. Rozhodnutí, která se zdála být obtížná, mu najednou připadala snadná. Něco v Kylarovi setomu vyhýbalo. Kdyby ho hrabě Drake opravdu znal, přestal by ho mít rád.

Wetboy nemá přátele.

Hrabě Drake ho odvedl do stanu nedaleko středu tábora. Posadil se na židli, nohu měl celou zdřevěnělou.„Je tu trochu průvan, ale přes zimu to tady vydržíme.“

„My?“ zeptal se Kylar.

Z očí hraběte se vytratila radost. „Má žena, Ilena a já. Serah a Magdalyn to ne… nedokázaly to. Ze Serahudělali nevěstku vojáků. Slyšeli jsme…

slyšeli jsme, že se oběsila na prostěradle. Co víme, Magdalyn je buď také nevěstka, nebo Bohokrálovakonkubína.“ Odkašlal si. „Většina jich dlouho nevydrží.“

Tak to byla pravda. Kylar si nemyslel, že by mu Jarl lhal, ale nemohl tomu uvěřit. „Je mi to líto,“ řekl

Kylar. Ta slova byla naprosto nevhodná.

Nevěstka vojáků. Nejkrutější a nejvíce ponižující forma otroctví, jakou Kylar znal, magicky ji sterilizovali a

zavřeli do pokoje v khalidorských kasárnách jako holku pro každou příležitost, a těch příležitostí se každý

den našly tucty. Bouřil se mu žaludek.

„Ano. Stále je to otevřená rána,“ hlesl hrabě Drake, obličej mu zešedl.

„Naši khalidorští bratři se poddávají nejhorším choutkám. Prosím, pojď dovnitř. Promluvme si o válce,

kterou musíme vyhrát.“

Kylar vešel dovnitř, ale bouře v jeho žaludku se neutišila. Zesílila. Když uviděl Ilenu Drakeovou, nejmladšídceru hraběte, teď jí bylo čtrnáct, drtila ho vina. Bohové, co když ji chytí také?

206

„Mohla bys nám ohřát trochu ootai?“ zeptal se hrabě dcery. „Pamatuješ si moji dceru?“ zeptal se Kylara.

„Ilena, správně?“ Ilena byla vždycky jeho oblíbenkyně. Měla matčinu bledou pleť a téměř bílé vlasy a po

otci zdědila zálibu v uličnictví, kterou zatím nezchladila léta.

„Ráda vás poznávám,“ pozdravila dívka zdvořile. Sakra, stává se z ní mladá dáma. Kdy k tomu došlo?

Kylar se podíval zpátky na hraběte. „Tak jaký je tvůj titul nebo pozice tady?“

„Titul? Pozice?“ Hrabě Drake se usmál a zatočil na místě holí. „Terah Graesinová žvaní o titulech, snaží se

přilákat rody k rebelům. Ale když dojde na to něco udělat, je ráda za moji pomoc.“

„Žertuješ.“

„Bohužel ne. Proto jsme stále tady, jak je to dlouho? Tři měsíce od převratu? Ona povoluje jen malénájezdy na zásobovací trasy a chabě bráněné předsunuté hlídky. Bojí se, že když utrpíme příliš velkéztráty, rodiny vycouvají a odpřísáhnou věrnost Bohokráli.“

„Takhle se válka vyhrát nedá.“

„Nikdo neví, jak vyhrát válku proti Khalidoru. Nikdo se úspěšně nepostavil armádě podporované čaroději

desítky let,“ řekl hrabě Drake.

„Máme zprávy, že Khalidořané se potýkají s nějakými problémy v Mrazu.

Ona doufá, že jich většinu pošlou domů, než sníh uzavře Kvílivé větry.“

„Myslel jsem, že Kvílivé větry držíme my,“ podotkl Kylar.

„Drželi jsme,“ opravil ho hrabě Drake. „Dokonce jsem dostal zprávu od svého přítele Solona Tofusina,

abychom jim dali vědět, až budeme připraveni vytáhnout do války. V té pevnosti byli nejlepší cenarijští

vojáci v celém království, do jednoho veteráni.“ „A?“ zeptal se Kylar.

„Všichni jsou mrtví. Sami se zabili nebo si lehli na zem a nechali si podřezat krky. Mí zvědové tvrdí, že tobyla práce bohyně Khali. To jen přiživuje vévodčinu opatrnost.“

„Terah Graesinová,“ ozvala se Ilena, „tráví většinu tažení na zádech.“

„Ileno!“ pokáral ji otec.

„Je to pravda. Každý den se vídám s jejími komornými,“ stála si za svým zamračená Ilena.

„Ileno.“ „Omlouvám se.“

Kylarem to otřáslo. Tohle bylo neskutečné. Bohové byli jen pověry a bláznovství. Ale jaká pověra bydohnala k šílenství stovky veteránů?

207

Co vstoupili do stanu, Ilena z Kylara nespustila oči. Dívala se na něj, jako by se mu chystala něco ukrást.

„Tak jaký je plán?“ zeptal se Kylar a vzal si od zamračené dívky ootai.

Příliš pozdě si uvědomil, že ho nemůže pít, Durzovy rty se nacházely na špatném místě.

„Z toho, co zatím mohu říct,“ řekl ztrápeně hrabě, „žádný není. Mluví se sice o velké ofenzívě, ale obávám

se, že nikdo neví, jak to udělat. Terah se pokoušela najmout wetboye, před pár týdny tu byl dokoncejeden stopař z Ymmuru, děsivý chlápek, ale myslím si, že jen míchá balíček a na hru se nechystá.Shromažďuje armádu, ale neví, co si s ní počít. Ona je stvoření politiky, ne války. Dokonce ani mezi svými

poradci nemá žádné vojáky.“ „Tohle vypadá na nejkratší rebelii v historii.“

„Co k tomu víc říct…“ Hrabě Drake usrkl ootai. „Tak co tě sem přivádí?

Není to práce, doufám?“

„Jakou práci děláte?“ zeptala se Ilena.

„Ileno, buď zticha, nebo odejdi,“ varoval ji hrabě Drake.

Při pohledu na její výraz, který byl zároveň ublížený i naštvaný, si Kylar odkašlal do dlaně a odvrátil se,

aby se nezačal smát.

Když k ní znovu vzhlédl, Ilenin výraz se úplně změnil. Oči se jí rozšířily, doslova zářily.

„Jsi to ty!“ vydechla. „Kylare!“

Vrhla se mu do náručí, vyrazila mu drahý šálek na ootai z ruky, a když ho objala, úplně zničila jeho iluzi.

Hrabě překvapením oněměl. Kylar se na něj vyděšeně podíval.

„Ty velký nemehlo, tak už mě obejmi!“ radovala se Ilena.

Kylar se zasmál a objal ji. Bohové, bylo to tak příjemné, opravdu hodně příjemné, být objímán. Tiskla se

k němu ze všech sil, když ji zvedl a přitiskl k sobě. Předstíral, že i ji mačká co nejsilněji. Stiskla ho ještě

víc, dokud nežadonil o milost. Znovu se rozesmáli, takhle se objímali vždycky, a pak ji postavil na zem.

„Och, Kylare, tohle bylo úžasné,“ řekla. „Jak to děláš? Naučíš mě to?

Prosím?“

„Ileno, nech ho nadechnout,“ řekl její otec, sám se usmíval. „Měl jsem tě poznat po hlase.“

„Můj hlas! Och, do pr… kenné ohrady!“ vyhrkl Kylar. Změna hlasu buď vyžadovala víc hereckýchdovedností, na které podle všeho neměl, nebo víc magie. To znamenalo ještě víc hodin práce najediném převleku. Kdy si jen na tohle najde čas?

„No,“ řekl hrabě, popostrčil si cvikr a začal sbírat střepy rozbitého šálku na ootai, „vypadá to, že bychomsi měli promluvit. Má Ilena odejít?“

„Och, tati, nenuť mě k tomu.“

„Hmm, ano,“ řekl Kylar. „Uvidíme se, prcku.“

„Já nechci odejít.“

Hrabě se na ni podíval, až úplně splaskla. Dupla nohou a odpochodovala pryč.

Zůstali sami. „Co se ti stalo, synu?“ zeptal se ho hrabě laskavým hlasem.

Kylar si mnul naštípnutý nehet, sledoval střepy z rozbitého šálku na ootai, díval se všude možně, jen ne

do těch chápavých očí. „Pane, myslíte si, že se člověk dokáže změnit?“

„Určitě,“ přikývl hrabě Drake. „Určitě, ale obvykle se jen staneš víc sám sebou. Proč mi všechno nepovíš?“

A Kylar to udělal. Pověděl mu všechno od panství Jadwinů po porušení slibu Elene a Uly a o kruté,

hlodavé bolesti, kterou to zanechalo v žaludku. A pak konečně skončil. „Mohl jsem to zastavit,“ řekl. „Mohljsem válku zastavit. Je mi to tak líto. Mags a Serah by byly v bezpečí, kdybych zabil Durza dřív…“ Hrabě si mnul spánky, zatímco mu po tvářích stékaly slzy. „Ne, synu.

Nech toho.“

„Co byste udělal vy, pane?“

„Kdybych věděl, že bodnout Durza do zad zachrání Serah a Magdalyn?

Bodnul bych ho, synu. Ale nebylo by správné, že jsem to udělal. Pokud nejsi král nebo generál, tak jediný

život, který máš právo pro větší dobro obětovat, je ten tvůj. Udělal jsi správně. Teď si promluvme o tvém

malém výletu do Chřtánu. Jsi si jistý, že jsou ty zvěsti pravdivé?“

„Shinga mi to přišel říct osobně, a zemřel kvůli tomu.“

„Jarl je mrtvý?“ zeptal se hrabě Drake. Zasáhlo ho to, Kylar to na něm poznal.

„Vy jste o Jarlovi věděl?“ zeptal se Kylar.

„Byli jsme v kontaktu. Plánoval povstání, aby nám dal šanci rozdělením Ursuulových jednotek. Lidé v něj

věřili. Milovali ho. Dokonce i zloději a vrazi věřili v nový začátek.“

„Pane, až zachráním Logana…“

„Neříkej to.“

„Dojdu si pro Mags.“

Tvář hraběte Drakea znovu zešedla beznadějí. „Zachráníš Logana Gyra, a uděláš to rychle. Ulanu budemrzet, že se s tebou minula, ale ty teď musíš jít.“

Kylar vstal a obnovil Durzovu masku. Hrabě Drake ho sledoval a do tváře se mu vrátila trocha života. „Víš,naučil ses triky, které jsou, no, úžasné.“

Oba se zasmáli. „Ještě jedna otázka,“ zarazil se Kylar. „Přemýšlel jsem, že by bylo dobré, kdyby uniklyzvěsti, že je Logan naživu a že se brzy ukáže.

Myslím, že by to lidem dalo naději a usnadnilo mu upevnit moc, až se tu objeví. Měl bych říct Terah

Graesinové, že je naživu?“

„Na tohle už je trochu pozdě,“ ozvalo se od vchodu do stanu. Byla to Terah Graesinová v drahýchzelených šatech a plášti lemovaném kožešinou z norka. Usmívala se. „Durzo Blinte, neviděla jsem se s

tebou celé roky.“

43.

Garoth konkubíny obvykle povolával do svého pokoje, ale někdy je rád překvapoval. Magdalyn Drakeováho bavila už dlouho, ale jako obvykle pomalu začínal ztrácet zájem.

Dnes se vzbudil pár hodin po půlnoci s pekelnou bolestí hlavy a nápadem.

Tiše se vplíží do Magdalynina pokoje a hrubě ji probudí. Miloval Magdalynin křik. Bude ji surově bít aobviňovat, že proti němu kuje pikle.

Pokud bude škemrat a přísahat, že to není pravda, tak jako mnohé ženy před ní, shodí ji z balkónu. Pokud

ho prokleje, znásilní ji, jeho brutalita bude úměrná jejímu odporu, a Magdalyn přežije další den. Nežodejde, bude ji něžně držet v náručí a šeptat, jak ho to mrzí a že ji miluje. Počestné ženy v něm vždyckychtěly vidět něco dobrého. Třásl se nedočkavostí.

Natáhl své viry přes zavřené dveře, doufal, že zaslechne, jak Magdalyn dýchá ze spaní. Místo toho ucítilněco jiného. Byla vzhůru.

Garoth otevřel, ale ona si ho nevšimla. Seděla na posteli a dívala se na svůj balkón bez zábradlí. Oblečenábyla jen do tenké noční košilky, ale nezdálo se, že by cítila studený vítr profukující otevřenými dveřmi.Kývala se dopředu a dozadu.

Hlasitě zaklel. Nereagovala. Dotkl se její kůže, byla chladná. Musela tu sedět celé hodiny.

Jiné konkubíny předstíraly šílenství, aby unikly jeho pozornosti. Možná byla Magdalyn Drakeová stejná.

Garoth jí jednu vrazil, až spadla z postele.

Nevykřikla. Chytil ji za tmavé vlasy a vyvlekl na balkón.

Šel až na okraj a zvedl ji na nohy. Chytil ji jednou silnou rukou za hrdlo a postrčil, až se prsty na nohou

stěží dotýkala okraje. Prsty jí obemknul skoro 210

celý krk. Dával si pozor, aby ji dusil co nejméně, ale kdyby ji pustil, spadla by.

Její oči se konečně zaostřily. Stín smrti takhle na lidi působil.

„Proč?“ zeptala se smutně. „Proč to děláte?“

Zmateně se na ni podíval. Odpověď byla tak jasná, že si nebyl jistý, jestli otázce zcela porozuměl. „Baví

mě to,“ řekl.

A pak se stalo něco zvláštního, ale Magdalyn Drakeová byla vždy zvláštní dívka, což byla jedna z věcí,

kterými na něj zapůsobila, protože se usmála. Přitáhla se k němu, ale ne jako žena, pro kterou je ten

pohyb jedinou šancí na přežití.

Políbila ho. Pokud to hrála, byla zatraceně přesvědčivá. Pokud přišla o rozum, přišla o něj velmi

zajímavým způsobem. Magdalyn ho políbila a Garoth by přísahal, že je to opravdová vášeň. Vzrušení se

vrátilo silnější, než když stoupal k jejímu pokoji, objala ho kolem pasu štíhlýma mladýma nohama.

Napadlo ho, že by ji mohl odnést zpátky do pokoje, ale bylo by nemožné plně se ovládat, kdyby se

miloval se ženou, která se ho možná pokusí zabít. Polibky se dostala k jeho uchu.

„Poslouchala jsem vás a Nepha,“ řekla a zaplavovala jeho ucho horkým dechem. Obvykle konkubíny při šoustání mluvit nenechával, pokud ho zrovna neproklínaly, ale Garoth nechtěl tohlekřehké šílenství zničit. Magdalyn ho políbila znovu a pak se od něj odtáhla. Držela se ho jen nohama, pustila se krku a zaklonila

se. Chytil ji za boky, aby se nezřítila vstříc své smrti. Mávala rukama za hlavou, prohlížela si hrad a město,

smála se.

Garothovi v uších hlasitě tepala krev. Ani ho nezajímalo, jestli je někdo sleduje. Ať už tohle šílenství mělojakýkoliv původ, bylo to nakažlivé.

Pohladila si boky a znovu něco řekla.

„Co?“ zeptal se.

„Pusť mě,“ zašeptala.

Vypadalo to, že se ho nohama drží dost pevně, proto ji pustil, v případě nutnosti byl připravený zachytit ji

viry. Tohle neskončí, dokud nedostane své potěšení. Tentokrát ne.

Magdalyn vytrhla noční košilku sevřenou mezi jejich těly a sundala ji ze sebe. Upustila ji z balkónu, znovu

se zasmála, když třepetající se látka klesala na kočičí hlavy dole.

Pak se posadila a znovu Garotha políbila, přitiskla své mladé tělo na jeho.

Nedočkavě mu stáhla róbu. Pak mu zavrtala obličej do hrudi, sténala, když se její kůže dotkla jeho, dvě

tepla v chladném nočním vzduchu.

Jemně ho kousla do krku. „Slyšela jsem, jak jste se bavili o Nočním andělovi,“ řekla. „O Kylaru Sternovi.“

„Hmm.“

„Chci, abyste něco věděl,“ zašeptala mu do ucha. Zachvěl se. O čem to sakra mluví? „Kylar je můj bratr.

Přijde si pro mě, ty špinavej sráči, a když tě nezabiju já, on určitě ano.“

Zakousla se mu do krkavice, jak nejsilněji to šlo, a pokusila se je oba strhnout z balkónu.

Viry zareagovaly rychleji než Garoth a vybuchly na jeho krku. Vyšlehly i z jeho rukou a odstrčily ho

dovnitř, zatímco Magdalyn Drakeovou odhodily do prostoru.

Otřesený se postavil a zavolal Nepha.

Vürdmeister ho našel na balkóně, jak se dívá na polámané tělo mladé ženy dole na nádvoří.

„Postarej se o ni, Nephe. Řekni Trudaně, že očekávám to nejlepší zboží,“

řekl Bohokrál. „Ona měla výjimečného ducha.“

„Měl bych…“ Lodrikarec si odkašlal falešným zakašláním a Garoth ho za to nenáviděl ještě víc. „Měl bych

poslat pro jinou konkubínu?“ Významně se nedíval na důkaz Bohokrálova přetrvávajícího vzrušení.

„Ano,“ řekl stroze Bohokrál. Buď prokleta, Khali, ano.

*

„Omluvíte nás, hrabě Drakeu,“ řekla Terah Graesinová. „Potřebuji teď vaše pokoje.“

Hrabě Drake odkulhal opřený o hůlku, zatímco několik strážných zaujalo pozice před stanem.

Kylar stále váhal. Terah Graesinová znala Durza. To znamenalo, že by ji měl znát i on, ale Kylar ji neznal.

Pokud Durza znala, tak skrze jeho práci. To znamenalo, že si ho najala.

„Tak Logan je stále naživu. To je… příšerné.“ Terah Graesinová měla hluboký, sametový hlas. Údajně tobylo sexy, ale na Terah Graesinová bylo údajně sexy všechno. Kylar to tak neviděl. Ano, byla pěkná. Měla širokou pusu, plné rty a postavu, což bylo pro většinu šlechtičen, které celé dny nedělaly nicnamáhavějšího než úkolování služebnictva, naprosto nedosažitelné. Možná to bylo tím, že si byla svýmvzhledem trochu příliš jistá. Nosila spoustu make-upu, odborně a lehce naneseného, ale pořád ho bylohodně, a obočí si vytrhala na tenké linky. Pravdou bylo, že se nosila, jako by ji měl obdivovat, a to ho

štvalo.

Nejvíc ho ale štvalo, že aby se jí jeho maska dívala do očí, musel zírat přímo na její nepochybně dokonaláprsa. Zatraceně, proč musela být ta prsa tak svůdná?

„Tak kdo vám zaplatil za záchranu Logana Gyra?“ zeptala se.

„Snad vážně nečekáte, že vám na tohle odpovím,“ odvětil Kylar. Jediné karty, se kterými mohl hrát, bylyBlintova neomalenost a tajnůstkářství.

Pokud ho znala, tak to o něm věděla.

„Mistře Blinte,“ řekla, zdálo se, že dospěla k nějakému rozhodnutí, přesto však pokračovala tím samýmcíleně sexy hlasem, „neznám jiného muže, který by zabil dva krále. Kolik musím zaplatit za zabití třetího?“

„Cože?! Chcete, abych zabil Bohokrále?“

„Ne. Prostě nezachraňujte Logana Gyra. Ať už vám zaměstnavatel zaplatil cokoliv, já dám dvojnásobek.“

„Co?“ zeptal se Kylar. „Proč? Budete potřebovat všechny spojence.

Logan by pod vaše standarty přivedl tisíce lidí.“

„Problém je… no, umíte udržet tajemství, Durzo?“ Usmála se.

„Můžete vrahovi svěřovat svá tajemství?“

„Věděla jsem, že to řeknete!“ prohlásila vítězoslavně, skoro se rozesmála.

„Posledně jste mi řekl to samé, pamatujete?“

„Už je to dlouho,“ řekl Kylar, hrdlo měl stažené.

„No, jsem ráda, že si pamatujete alespoň na smrt mého otce.“

Kylar zamrkal.

„Povězte mi, udělal jste to před, nebo po zabití krále Gundera?“

„Platí mě za zabíjení, ne abych o něm mluvil.“ Bohové! Její vlastní otec?

„A právě proto vám důvěřuji. Přesto bych vám ráda připomněla, že už jsem vám dala peníze, abyste

nezabil mě, takže mi nemůžete udělat to samé jako mému otci.“

„Jistěže ne.“ Potřeboval vteřinu, aby si to ujasnil. Musela se s Durzem setkat, když wetboy přijímal

zakázku od jejího otce, vévody Gordina Graesina. Nenajal si Gordin Durza, aby zabil krále Davina? Vévoda

Graesin si musel myslet, že se po Davinově smrti stane králem Regnus Gyre, což by z jeho další dceryCatrinny učinilo královnu. Loganova matka, Catrinna Graesinová, byla nevlastní sestra Terah, přestože

byla starší o dobrých dvacet let.

„Tak proč musí Logan zemřít?“ zeptal se.

„Protože já se věcí, co mi patří, tak snadno nevzdávám, Durzo Blinte. To byste měl vědět.“

„Nemyslíte si, že byste si měla nejdřív dělat starosti s tím, jak vzít trůn Khalidořanům, než se zabíjením

spojenců?“

„Já nepotřebuji lekce strategie. Máte zájem vydělat si peníze jen tím, že 213

nic neuděláte, nebo si mě chcete znepřátelit? Jednoho dne budu královnou a vy byste získal

nesmiřitelného nepřítele.“

„Sedm tisíc gunderů,“ vymyslel si Kylar. „Jak můžu vědět, že na to budete mít? Pokud vás Khalidořané

porazí, nikdo mi nezaplatí.“

Usmála se. „Tak tohle je Durzo Blint, jakého si pamatuji.“ Stáhla si z prstu masivní prsten s ještěmasivnějším rubínem. „Prosím, nezastavujte ho.

Patřil mému otci a nemá cenu ani poloviny z osmi tisíc, které vám dám, až získám trůn. A může tu být ibonus, pokud mi přinesete důkaz o Loganově smrti.“

„To by šlo,“ souhlasil Kylar.

„Předpokládám, že někteří mí spojenci se v budoucnu stanou…

problematickými. Budu pro vás mít další zakázky. Tedy pokud jste nevyšel ze cviku.“ „Co má tohle znamenat?“

„Když jste před měsícem neodpověděl na moji výzvu, musela jsem se poohlédnout jinde.“

„Nikde nenajdete někoho tak dobrého, jako jsem já.“ Alespoň tohle byl klasický Durzo Blint.

Terah Graesinová si olízla rty a oči jí naplnil náhlý hlad. Kylar ten pohled nepoznával, ale nelíbil se mu, ať

už měl znamenat cokoliv. Usmála se.

Co ode mě očekává? Že se na ni vrhnu? Chvíle se natahovala.

„Pak tedy přeji hezký den,“ řekla trochu hlubším hlasem, Kylar nedokázal říct, jestli to bylo dobře nebo

špatně. Přistoupila k němu dost blízko, aby ho mohla políbit na obě tváře. Jeho pravá tvář se tak ocitla

přímo před její hrudí.

Nenaklonila se ale dost blízko, aby se jí jeho skutečné rty dotkly, nebo aby se její rty setkaly s

fantómovou tváří. Iluze zůstala nedotčena.

Jakmile odešla, uprchl. Skočil na koně a namířil na sever ven z tábora.

Obával se, že by Terah mohla někoho poslat, aby dohlédl na západní vchod.

Posunul svou masku, aby se Durzův obličej srovnal s jeho, mohl tak sledovat výraz strážných. Stráž ho ale

propustila bez otázek, a když už ho od tábora dělila míle, dovolil si polevit v ostražitosti. Srdce mu stálebušilo jako o závod, když si pomyslel, co tohle znamená pro Logana. I kdyby přítele dostal ze Chřtánu,jeho cesta nebude nijak snadná. Teď alespoň věděl, kdo jsou jeho nepřátelé.

Kylar vjel na úzkou stezku mezi stromy, když v jeho mysli něco chladně promluvilo: ~Skrč se.~ „Cože?“ řekl nahlas.

Do Kylarovy hrudi se zabodl šíp.

Srazil ho v sedle dozadu, ale jeho kůň klidně dál pokračoval v chůzi. Kylar vykašlal krev. Udělal tolik chyb. Durzo by mu bezstarostnost nikdy 214 neodpustil. Polevil v ostražitosti a vrátil se na stezku, přestože se obával, že by za ním mohli někoho

poslat. Vzal si vlastního koně, místo aby ukradl jiného. Stačilo udělat jedinou chybu, aby vás zabili, a on

jich udělal spoustu.

Bohové, plíci měl jako v ohni.

~Říkalo jsem, aby ses skrčil.~

Zpoza stromu vystoupila stínová postava, jednou rukou chytla koně za uzdu, v druhé držela meč.

Wetboy spustil své stíny, nebyly ani zdaleka tak dobré jako Durzovy, o Kylarových ani nemluvě. Byl to

Zjizvený Wrable. „Tak jo, ty debile…“ řekl wetboy a zarazil se. „Durzo Blint? A do prdele.“

„Nazdárek, Bene,“ řekl Kylar. Ten debil sednul. Kdyby udržoval Durzův převlek, a kdyby ho nechal v

Durzově výšce, šíp Bena Wrabla by Kylarovi proletěl nad pravým ramenem.

Bylo stále obtížnější udržet Durzovu masku a Kylar si bolestně uvědomoval, že ji udržet musí. Pokud si

Terah bude myslet, že zabila Durza, může se Kylar později vrátit. I z toho vyplyne několik problémů, ale

bylo by jich mnohem méně, než kdyby se provalilo, že Durzo Blint a Kylar Stern jsou nesmrtelní.

„Do hajzlu, Durzo! Nevěděl jsem, že jsi to ty. Ta nafoukaná mrcha Graesinů tvrdila ‚speciální fuška,

snadná, dvojnásobná sazba‘. Proč ses sakra vracel na cestu, D.?“

„Jen…“ Kylar se rozkašlal. „Udělal jsem chybu.“

„Hádám, že to byla jen otázka času. Do hajzlu, kámo. Vědět to, alespoň bych s tebou bojoval.“

„Pak bych tě zabil,“ řekl Kylar. Svírala ho náhlá panika. Co když to je jeho poslední život? Neměl záruku,

že se vrátí zpátky. Vlk mu to nikdy nevysvětlil. Bohové, byl naprostý šílenec, když se jako baron Kirof

nechal zabít pro peníze.

„Asi jo.“ Zjizvený Wrable znovu zaklel. Svou přezdívku získal kvůli bezpočtu jizev na tváři. Přišel doCenarie jako dítě odněkud z Friaku a žil tu jako otrok. Byl jedním z mála mužů, kteří si vybojovali svobodu

v zápasnických jamách. Kylar se domníval, že si jizvy udělal sám, ale Wrable mluvil bez přízvuku. Ať užpraktikoval jakýkoliv rituál, dozvěděl se o něm z historek o Friaku, ne z vlastního pozorování. „Tímhle seani nemůžu chlubit, Durzo. Sejmul jsem tě podělaným šípem. Takhle se nejlepší wetboy na světě

nezabíjí.“

„Vypadá to, že to nakonec zabralo.“ Kylar se znovu rozkašlal.

„Do prdele,“ odplivl si znechuceně Ben.

„Přikrášli to,“ navrhl mu Kylar. Vychrchlal další krev. Už zapomněl, jak zábavné je umírat.

„To nemůžu udělat,“ zavrtěl Wrable hlavou. „Je to neuctivé k mrtvým.

Když to uděláš, budou tě strašit.“

„Je mi tě vážně kurevsky líto,“ řekl Kylar. Sklouzl ze sedla. Dopadl na zem a praštil se do zátylku o kámen,ale převlek udržel.

Ben se zamračil. „Počkat,“ řekl, snažil se to promyslet. Zjizvený Wrable nikdy nebyl nejjasnějšímyšlenkovou pochodní na stěně. „Myslíš, myslíš, že by to k tobě bylo uctivější, kdyby si lidé mysleli, že jsizahynul v heroickém souboji?“ zeptal se Zjizvený Wrable. Ten nápad se mu líbil. „Necháš mě to tvrdit anebudeš mě strašit? Přísahám, že o tobě budu mluvit vážně dobře.“

„Má to podmínku,“ řekl Kylar. Svět kolem něj už začínal bělat. „Máš z mojí mrtvoly něco odříznout?“ To bymu ještě chybělo. Mohl by se probrat třeba bez hlavy. Jak by to potom fungovalo? Zemřel by doopravdy,kdyby mu uřízli hlavu?

„Ta děvka chce důkaz.“

„Dej jí tenhle prsten. Vezmi si mého koně, šaty, cokoliv budeš chtít, jen moje tělo nech na pokoji. Řeknijí, že jsi pověrčivý nebo tak něco, a přidej historku dle vlastního uvážení. Jen nech moje tělo…“ Kylarovi topřestávalo myslet jasně. Mysl se mu zatemňovala. Zdálo se mu, že cítí své srdce, jak se dře v hrudníku

zalitém krví.

„To mi stačí. Jsi připravený, příteli?“ zeptal se Ben.

Kylar přikývl.

Ben Wrable ho bodl přímo do srdce.

44.

„Pracovala jsem na té pavučině,“ oznámila Sestra Ariel. „Je plná opravdu zajímavých nástrah. Kdo že ti toudělal?“ „Co tohle, já ti to řeknu, a ty mě necháš jít?“ navrhla Vi. Nejsi zrovna bystrá, co, čarodějná děvko? Vracely se zpátky na cestu, poté co udělaly velkou objížďku kolem tábora rebelů v Havermere. Vi poznala,že Sestra Ariel by tam ráda zajela, ale obávala se, že by tím Vi poskytla příležitost k útěku. „Proč míříme na západ?“ zeptala se Vi. „Myslela jsem, že Kaple je severovýchodně.“

„To je. Ale já stále nedokončila to, co mě sem poslali udělat,“ odpověděla Ariel.

„Co je to?“ zeptala se Uly Seděla v sedle hned za Vi, obě byly magicky připoutané. Vi potěšilo, že se na toUly zeptala. Na Ulyiny otázky Sestra Ariel odpovídala. Možná to mělo něco společného s Viinýmiopakovanými pokusy o útěk, kvůli kterým byly obě podrážděné a plné modřin.

„Chtěla jsem naverbovat někoho zvláštního a doufala jsem, že najdu odpovídající ženu v táboře rebelů.Naneštěstí Vi nevěřím víc, než bych kamenem dohodila.“

„To je docela daleko,“ poznamenala Uly.

Vi se zamračila. Nejenže jí Ariel nechala škrábance, jak posledně spadla do ostružin, ale navíc jí potom napráskala. Život v sedle byl pro ni trpký.

„Takže já se jako něco zvláštního nepočítám?“ ozvala se Vi. „Pořád tvrdíš, že jsem nesmírně Talentovaná.Nebo tak něco.“ Ušklíbla se, když to říkala, ale i tak byla zvědavá, a kupodivu ji trochu ranilo, že seneosvědčila.

„Och, vy obě jste zvláštní. Ale ani jedna z vás nemá potřebnou kvalifikaci,“ řekla Ariel. Ta mrcha se v záhadách vyžívala.

„Co myslíš tím obě?“

„Obě vás beru do Kaple, ale ani jedna z vás nesplňuje…“

„Proč nás tam bereš obě?“

Ariel se na Vi zmateně podívala. Pak se rozesmála. „Uly je Talentovaná, Vi.“

„Cože?“ vydechla nevěřícně Vi.

„Já nepopírám, že na Talentované ženy nenarazíš moc často. Ale i kdyby byla Talentovaná jen jedna ženaz tisíce, neznamená to, že na dvě Talentované ženy pohromadě narazíš jen v jednom z milionu případů.

Chápeš?“

„Ne,“ řekla Uly. Vi na tom byla stejně.

„Lidé s Talentem mezi sebou cítí vzájemnou spřízněnost, přestože ani jeden z nich neví proč. Často jenacházíme pohromadě, což je pro nás skvělé… obvykle. Možná jsi na takové množství pravdy ještě mladá,Ulyssandro, ale spřízněnost je možná jediný důvod, proč tě tahle jinak nemilosrdná vražedkyně ještěnepřidala do svého přetěžkého svědomí.“

„Myslíte, že by mě zabila? Udělala bys to, Vi?“ zeptala se Uly.

Vi byla ráda, že k Uly sedí zády, a dívka tak nevidí vinu vepsanou v její tváři. Proč se starala o to, co si Uly myslí?

„Můžeš se na to dívat negativně nebo pozitivně, Ulyssandro,“ řekla Sestra Ariel. „Negativně, zanormálních okolností by tě zabila. Pozitivně nezabila tě a měla spoustu příležitostí to udělat. Možná by se dalo říct, že si tě Vi oblíbila.“

„Máš mě ráda, Vi?“ zeptala se Uly.

„Nejraději bych tě kopla do hlavy,“ odsekla Vi.

„Příliš si to neber,“ řekla Sestra Ariel. „S ohledem na to, jak vyrůstala, je Vi, buďme upřímní emocionální mrzák. Pravděpodobně dokáže jen s obtížemi rozlišovat vlastní emoce a příjemné jí jsou jenvztek, zuřivost a povýšenost, protože se díky nim cítí silná. Vlastně se domnívám, že s tebou má prvnípozitivní vztah v celém svém životě.“

„Už toho nech,“ zavrčela Vi. Ariel ji prakticky rozřezávala na kousky.

„To je pozitivní?“ zeptala se Uly.

„Neuhýbá před tvým dotykem, Uly. Když s ní jedeš, cítí se v pohodě.

S kýmkoliv jiným by byla neustále napjatá.“

„Při první příležitosti to škvrně zabiju,“ prohlásila Vi.

„Plané tlachy,“ řekla Ariel.

„Co to znamená?“ chtěla vědět Uly.

„To znamená kecy,“ napověděla Vi.

„Prostě na ni buď dál milá, Uly,“ řekla Ariel, Vi si nevšímala, „protože ve vaší třídě ji ostatní nebudou mít

zrovna v lásce.“

„V naší třídě?“ ujišťovala se Vi. „Ty mě strčíš mezi děcka?“

Sestra Ariel vypadala překvapeně. „Samozřejmě. A ty bys měla být na Ulyssandru hodná, protože jemnohem Talentovanější než ty. A nemá žádné tvoje zlozvyky.“ „Ty krutá, krutá mrcho,“ sykla Vi. „Já vím, o co se snažíš. Snažíš se mě zlomit, ale já ti něco řeknu. Mě nic nezlomí. Já si poradím se vším.“

Sestra Ariel otočila obličej k zapadajícímu slunci, které osvětlovalo vrcholky stromů v malém lesíku přednimi. „V tomhle se, má milá, mýlíš. Ty už jsi zlomená, Vi. Zlomili tě před lety a zhojila ses pokřivená. Ateď ses zlomila znovu a snažíš se vyléčit k větší pokřivenosti. To já nedopustím.

Zlomím tě ještě jednou, bude-li to nezbytné, abys už více nebyla mrzák. Ale nemohu ti slíbit, že léčbabude příjemná. A neslibuji, že to zůstane bez jizev.

Můžeš se však stát lepší ženou, než jsi teď.“

„Ženou, co bude vypadat víc jako ty?“ odfrkla si Vi.

„Ale ne. Ty jsi mnohem vášnivější, než já kdy byla,“ řekla Sestra Ariel.

„Obávám se, že já sama jsem trochu emocionálně zmrzačená. Moc chytrá, říkali. Tráví příliš času ve vlastní mysli. Nikdy jsem z ní neměla vycházet.

Ale pro tohle jsem se narodila, tak jako ty. A máš pravdu, to, co potřebuješ, se nenaučíš ode mne.“

„Zamilovala ses někdy?“ zeptala se Uly.

Vi zajímalo, jak sakra došla zrovna k téhle otázce, ale musela být dobrá, protože Sestru Ariel zasáhla jako rána lopatou do obličeje.

„Hmm. To je, velmi dobrá otázka,“ řekla Ariel.

„Nechal tě kvůli jiné, co nebyla tak chladná a ošklivá, co?“ posmívala se Vi a cítila při tom nemalézadostiučinění.

Ariel chvíli nic neříkala. „Vidím, že pořád umíš vytáhnout drápky,“ řekla tiše. „Ne že bych to nečekala.“

Uly zaryla prsty Vi do žeber, aby ji pokárala, ale Vi si jí nevšímala. „To se už nikdy nevrátíš k první otázce?

Proč míříme na západ?“ „Žije tam Sestra, co se o vás postará, zatímco já budu kvůli vhodné ženě prohledávat tábor rebelů.“

„A co hledáš?“ zeptala se Uly.

„Poohlížím se po místě, kde bychom se utábořily. Stmívá se. Vypadá to, že dneska už to ke Carissenestihneme,“ vyhnula se Ariel odpovědi.

„Prosím,“ naléhala Uly. „Ještě se tak moc nesetmělo a stejně tu není nic jiného, o čem bychom si povídaly.“

Zdálo se, že o tom Sestra Ariel přemýšlí. Pak pokrčila rameny. „Hledám velmi Talentovanou ženu, která bude charismatická, ambiciózní a poslušná.“

„Ambiciózní a poslušná? Hodně štěstí,“ ušklíbla se Vi.

„Pokud bude ochotná poslouchat Mluvčí, dostane soukromé pokyny, rychlý postup v hodnostech, spoustu

pozornosti a moci, ale tohle všechno je snadné. Problém je, že musí být nová, protože si musíme být jisté její loajalitou, a musí být vdaná. Žena, jejíž manžel je také Talentovaný, by byla vážně výhra.“

„Takže až tuhle vdanou ženu najdeš, taky ji uneseš?“ zeptala se Vi. „Není to trochu riskantní?“

„Někdo by to možná označil za nemorální, ale… no, opravdu ji unesu, když nebude spolupracovat. Ideální by bylo, kdyby byla s mužem už dlouho.

Pouhé nasazení snubního prstenu na ženinu ruku nestačí. Čím delší a pevnější manželství bude, tím lépe.“

„Proč to nenecháte udělat Vi?“ zeptala se Uly. „Ona nechce trčet ve třídě se mnou a s dalšími dvanáctiletými.“

Ariel zavrtěla hlavou. „Věř mi, ze začátku jsem na ni myslela, ale ona se pro ten úkol naprosto nehodí.“

„Myslíš studentku, nebo manželku?“ zeptala se Vi.

„Obojí. Nic ve zlém, ale znala jsem muže, co si vzali špatnou ženu, a všem se vedlo mizerně. Jsem si jistá, že bychom mohli požádat nějakého muže, aby si tě vzal, a že by se nápadníků našla spousta. Jsi překrásná žena a v blízkosti krásných žen muži často myslí…“ podívala se na Uly a odkašlala si, „tou špatnou stranou mozku. I kdybychom správného hlupáka podplatili, a věř mi, že by to Kaple dokázala nikdy by neupřednostňovala štěstí nějakého muže před vlastním prospěchem, ani tehdy by k tomu nedošlo. Vi není důvěryhodná. Není poslušná. Není ani dost inteligentní…“

„Ty jsi vážně mrcha,“ zaklela Vi, ale Sestra Ariel ji ignorovala.

„…a kromě toho by ses asi pokusila uprchnout, čímž bys pro nás přestala být užitečná, jen bychom na tebe plýtvali úsilím. Proto jsi, jak už jsem řekla, naprosto nevhodná.“

Vi na ni nenávistně zírala. Věděla, že celá debata byla jen trik, jak ji ponížit, aby jí řekla, jak bezcenná je,

ale poznámka o inteligenci ji zasáhla nejvíc. Pokaždé, když jí skládali komplimenty, a muži to dělali často,aby se jí dostali pod sukně, ať už šlo o komplimenty poetické nebo obhroublé, vždycky se týkaly jejíhotěla. Ona byla i chytrá, sakra. Sestra Ariel jí pohled oplácela. Pak to vypadalo, že se dívá o trochu hlouběji. „Nech toho!“ křikla.

Vi se zarazila. „Čeho?“

Sestra Ariel nejistě pobídla koně, dokud se po několika pokusech nedostala k Vi. Natáhla se a chytila oběma rukama její obličej.

„Ten zkurvysyn,“ zaklela Ariel. „Nenech nikoho, aby to zkoušel vyléčit, rozumíš? On, páni!, koukni se na to. Pokud se toho někdo dotkne magií, je tu několik plamenných vláken, která vzplanou podél všech hlavních cév ve tvém mozku. A podezřele mi to připomíná… nepamatuješ si, že bys nad svým tělem někdy ztratila kontrolu?“

„Co tím myslíš? Jako jestli jsem se nepomočila?“

„Věděla bys, co tím myslím, kdyby k tomu došlo. Budu to muset ukázat Sestře Drisse Nile, až se jednou

vrátí do Kaple. Ona je jediná, komu bych na to dovolila sáhnout.“ „Kdo to je?“ zeptala se Uly.

„Je to léčitelka. Neznám nikoho, kdo by to tak dobře uměl s jemnými vlákny. Naposledy jsem slyšela, že má malý obchod v Cenarii.“

„Neřekneš mi trochu víc o tom vláknu, co mě má zabít?“ zeptala se Vi.

„Ne, dokud mi nepovíš, kdo ho na tebe seslal.“ „Táhni do…“

„Ještě jednou zakleješ a budeš toho litovat,“ varovala ji Sestra Ariel.

Poslední výprask byl dost zlý a zadostiučinění z kletby příliš malé, proto raději poslední slovo spolkla.

Vjely do malého hájku, když si Vi všimla, že na okraji cesty je něco napůl zakryté listím jako tmavé vlasy

lesknoucí se ve skomírajícím slunečním světle.

Uly sledovala její pohled. „Co je to?“

„Myslím, že je to tělo,“ řekla Vi. A když sjely z cesty, aby se podívaly blíž, srdce jí poskočilo. Opravdu tobylo tělo, mrtvola, která pro ni znamenala život. Svobodu a nový začátek. Mrtvý muž byl Kylar.

45.

Elene bolelo celé tělo. Šest dní jela, jak nejrychleji to šlo, a stále se nedostala do Torrasovy Zátočiny.Záda bolela, kolena bolela, stehna úpěla v agonii a pořád se jí nedařilo dohnat Uly a jejího únosce. Věděla

to, protože se každého, koho po cestě minula, ptala, jestli neviděl ženu s dítětem jedoucí na sever.Většina ne, ale byli i tací, co si vzpomněli. Elene za nimi zaostávala. A přitom na ní teď záviselo úplněvšechno.

Městská hlídka ji minula včera, vracela se do Caernarvonu. Ujišťovali ji, že žena, a obzvláště žena sdítětem, nemůže jet rychleji než oni. Vzdali to a vraceli se domů. Stačil jeden pohled na jejich tváře apoznala, že přesvědčovat je nemá cenu. Byli unavení a pravděpodobně měli rozkazy nezaplést se sLae’knaughty, kteří se takhle daleko na východě občas potulovali. Důležitější než městská hlídka však bylKylar. I on touhle cestou jel. Někde musel únosce a Uly minout, protože je nehledal.

Ale ona už byla skoro u Torrasovy Zátočiny. Dnes se vyspí v posteli.

Vykoupe se. Pak zjistí, jestli únosce míří do Cenarie, jak se Elene domnívala.

A dá si teplé jídlo. Elene snila s otevřenýma očima, když narazila na Lae’knaughty.

Usadili se na cestě uprostřed jednoho z největších obilných polí jižně od Torrasovy Zátočiny. Kdyby jeElene chtěla minout, musela by si zajet celé míle na východ a riskovat, že vjede do Ezrova lesa, kdeúdajně strašilo. Teď už na to bylo stejně pozdě. Všimli si jí a rytíři už sedlali koně, chystali se na štvanici.

Elene zamířila přímo k nim, najednou si silně uvědomovala, že je osamocená žena na cestách. Šest mužů,

všichni ozbrojení, a když se k nim přibližovala, zastavili se a sledovali ji. Přes kroužkové košile mělipřehozené černé kytlice s emblémem zlatého slunce, čisté světlo rozumu zatlačující temnotu pověr.Nikdy se s Lae’knaughty nepotkala, ale věděla, že si o nich Kylar nemyslí nic dobrého. Proklamovali, ženevěří v magii, a zároveň ji nenáviděli. Kylar říkal, že jsou to jen obyčejní rváči. Kdyby Khalidořanyopravdu nenáviděli, tvrdil, přišli by po Bohokrálově invazi Cenarii na pomoc.

Místo toho tu kroužili jako supi, nabírali rekruty mezi uprchlými Cenarijci a plundrovali cenarijskou zem.

Jeden ze stojících rytířů vykročil vpřed. Obezřetně pozvedl dvanáct stop dlouhou popelavou píku.Vypadala pro pěšáka příliš dlouhá, ale Elene věděla, že když se zapře, veškerá rytířova nemotornost zmizí.

„Stůj, ve jménu Poslů 221

svobody a světla,“ zavolal na ni. Elene odhadovala, že mu nemůže být víc než šestnáct. Když se Elenezastavila, přišel blíž a chytil koně za uzdu.

Nebyla si jistá, co je tak znervózňuje, ale pak si uvědomila, že to je naprosto jasné. Když uviděliosamocenou ženu na koni, spatřili zranitelnost. Žádná obyčejná žena by necestovala sama, protonemohla být obyčejná. Musela být čarodějka. Elene se stáhl žaludek.

„Díky vám,“ povzdechla si Elene, jako by cítila velkou úlevu. Málem řekla díky Bohu, ale pochybovala, žeby Lae’knaughti věřili v bohy. „Můžete mi pomoci?“

„O co tady jde? Co děláte sama na cestách?“ zeptal se jeden ze starších mužů.

„Neviděli jste mladou ženu, asi rusovlásku, cestuje s malou holčičkou?

Možná tak dva dny zpátky? Ne?“ Elene si poposedla a náhlá bolest v její tváři byla opravdová, protože ipouhé poposednutí po dlouhé jízdě příšerně bolelo. „Myslím, že se vám určitě vyhnula vzhledem k tomu,co je zač. Jste si jistí, že jste neviděli nikoho, kdo by se vám vyhýbal a mířil dál na východ?“

„O čem to mluvíte, mladá paní? Co se stalo? Jak můžeme pomoci?“ zeptal se rytíř. Ze změny v jeho hlase

poznala, že už Elene nepovažuje za hrozbu.

Hrát slabou a zranitelnou vždycky zabralo.

„Přijíždím z Caernarvonu,“ vysvětlovala Elene, „ale pocházím z Cenarie, odjely jsme, když tam vtrhli tipříšerní vojáci a čarodějové. Zařídily jsme si nový život, Uly a já, Uly je ta malá dívka, má chráněnka. Její

rodiče zabili čarodějové… Mysleli jsme si, že jsme v Caernarvonu v bezpečí, ale oni ji unesli. Sledovalajsem je. Městská hlídka po ní šla, ale vrátila se zpátky.

Mám strach, že už je nikdy nedoženu.“

„Unášet děti, to je těm proklatým Sestrám podobné,“ odplivl si mladší rytíř. „V tom dopise stálo…“

„Marcu!“ vyštěkl starší rytíř.

Muži se dívali jeden na druhého a Elene poznala, že její skoro pravda nejenže zabrala, ale že oni o tom

něco ví. Rytíři se vzdálili, nechali tu jen postávajícího Marka, který nejistě zíral na její jizvy. Když siuvědomil, že zírá, odkašlal si do dlaně.

Starší rytíři se po pár minutách vrátili. Znovu promluvil ten nejstarší: „Obvykle bychom vás vzali k našemu

pánovi, abyste mu to řekla osobně, ale chápu, že se vám nedostává času. Vlastně bychom vám rádipomohli, ale máme rozkaz držet se jižně od Torrasovy Zátočiny. Politika. Podstatné je, že dnes ráno tudyprocházel posel. Veškerou korespondenci od čarodějek z Kaple zadržujeme. Tady je. Už jsme si udělalikopii.“ Podal jí dopis.

„Elene,“ stálo tam uhlazeným písmem, „Uly je teď v bezpečí. Vzala jsem ji únosci, který ti ji odvedl, aleobávám se, že domů ji poslat nemohu. Uly je 222

Talentovaná a míří teď do Kaple, kde získá nejlepší vzdělání na světě a materiální podporu, jakou byste jívy nikdy poskytnout nemohla. Chápu, že nemáte jediný důvod věřit, že vám píši opravdu já. Budete-li sito přát, můžete zajet do Kaple a sama se na Uly podívat, dokonce ji budete moci odvést domů, budete-lisi to obě přát. Jakmile bezpečně dorazíme do Kaple, tak vám napíše. Omlouvám se a nebýt jinýchneodkladných záležitostí, doručila bych tento dopis osobně. S pozdravem, Sestra Ariel Wyant Sa’fastae.“

Přečetla si dopis dvakrát, než jí došlo, co tam stojí. Někdo unesl Uly jejímu únosci? Uly je Talentovaná?

Nakonec dopis nic neměnil. Elene pořád musela jet do Torrasovy Zátočiny a zjistit, co vesničané vědí.Pokud se to, co stálo v dopise, potvrdí, zamíří na sever do Kaple. Pokud ne, pojede na východ, doCenarie. Únosce však nemohl vědět, že je Elene pronásleduje. Vždyť se k nim ani nepřiblížila.

„Zatracené čarodějky,“ zaklel mladý rytíř. „Pořád unášejí malé holky, odvracejí je od Světla a dělají z nichsobě podobné.“

„Marku!“

Elene se najednou ulevilo, že mužům řekla pravdu. Kdyby její příběh nesouhlasil s dopisem, věci by sevyvinuly úplně jinak. „Ne, to je v pořádku,“

řekla. „Musím si pospíšit a doufat, že Uly najdu dřív, než se jim dostane do spárů.“

„Buďte opatrná,“ varoval ji starší rytíř. „Ne všichni vesničané mají Světlo v lásce.“

„Děkuji vám za pomoc,“ poděkovala Elene. S tím se rozjela k Torrasově Zátočině, hlavu plnou myšlenek.

46.

Kdykoliv Ariel viděla něco fascinujícího nebo tajemného, měla překvapivý talent si to zapamatovat. Přistudiu to byla obrovská výhoda, protože si dokázala vybavit celé statě svitků a najít v nich, copotřebovala.

Měla štěstí, že se v tu chvíli nedívala na mrtvolu. Dívala se na tváře Vi a Uly, každý jejich výraz už mělauzamčený v trezoru vzpomínek. Viin byl 223

samé veselí a vzrušení, které možná pocházelo z pohledu na smrt. Ariel doufala, že tomu tak není.

Doufala, že je za tím víc, že Vi má nějaký osobní důvod, proč chce Kylara mrtvého. Pokud ne, Vi by sestala ještě méně užitečnou, než si myslela. Protentokrát Viin výraz ignorovala. Odsunula ho stranou, abyjej prozkoumala později. To Ulyin výraz ji zcela uchvátil.

Kylar byl dívce prakticky otcem. A Uly byla soucitné dítě. Nevyrostla v Doupatech nebo na jiném místě,kde smrt byla na denním pořádku. Pohled na adoptivního otce, mrtvého a svlečeného do spodního prádla,

jak leží vedle cesty, ji měl šokovat. Měla vypadat nevěřícně, odmítavě, ne zvědavě. To ho zatímnepoznala? Pak se Ulyin výraz změnil v něco, co Ariel považovala za radost. Radost? To určitě nemohlobýt správně. Proč by dívka měla být šťastná?

Ariel se zarazila, když si uvědomila, že pohled na mrtvého Kylara probudil emoce i v ní. Pokusila se jeutřídit, jak nejrychleji to šlo, aby je mohla odsunout stranou a soustředit se na současný úkol. Zklamání,

ano.

Plánovala pro Kylara něco chytrého, a k tomu teď nedojde. Trocha smutku.

Kylar na ni působil jako muž, kterého si mohla oblíbit. Zvědavost, jak se tak schopný muž mohl nechatzabít. Trocha lítosti, jak to zasáhne Uly, dobře věděla, že k tomu dojde. Emoce byly utříděné a odsunuté

stranou.

Uly vzhlédla a všimla si, že se na ni Ariel dívá. „Není mrtvý,“ řekla Uly.

„Je jen raněný.“

„Děvče,“ řekla Vi, „viděla jsem spoustu mrtvol. Je mrtvý.“

„Uzdraví se.“

Znělo to jako popření zřejmého a Vi to určitě pochopila. Ale nebylo tomu tak.

Sestra Ariel v duchu rozvinula seznam výrazů Ulyiny tváře a sledovala, jak se mění. Zvědavost na radost.A zase. Zvědavost na radost. Uly viděla, že je mrtvý, bylo jasné, že tam leží už nějaký čas, možná den ale Uly to nepřekvapovalo ani si nedělala starosti. Proč? Opravdu věřila, že se uzdraví?

Sestra Ariel se natáhla Talentem, dotkla se Kylara a zaplavilo ji poznání

ne, udeřilo do ní jako deset stop vysoká vlna a zanechalo ji bez dechu a prskající vodu. Její magii to zevzduchu vysálo do Kylarova těla a rozvedlo stovkami různých cest, aby se zapojila do probíhajícího

hojícího procesu.

Ta magie ji mátla. Magie v kombinaci s Ulyiným výrazem, který říkal, že už to viděla dřív a že z toho máradost, jí vše vysvětlil.

Kylar byl stvořením z legend. Legend, ve které žádná Sestra nevěřila.

Doteď.

„Máš pravdu, Uly,“ řekla něžně Ariel a střetla se s pohledem Vi, jako by říkala „hraj se mnou“. „Co

kdybychom rozbily tábor a ty se pustíš do přípravy večeře, zatímco Vi a já ošetříme jeho rány? My dvě

toho o léčení 224

víme hodně a ty se můžeš postarat, aby měl připravenou večeři, až se probere.“

Ariel sesedla a pomohla Uly dolů.

„Já nechci jít. Chci zůstat tady,“ prosila Uly.

„Uly,“ řekla Vi, „nejlépe nám pomůžeš, když uděláš večeři. Tady nebudeš nic platná.“

„Pojď, dítě,“ řekla jí Ariel. Odvedla Uly stranou, zatímco Vi slezla z koně a začala odhrabovat listí z

Kylarova těla. Ariel se otočila a naznačila ústy „začni kopat“. Vi přikývla.

Kdyby měla Ariel čas přemýšlet, tak zbrkle by nejednala. Ve hře byla stovka faktorů a hrálo se příliš

rychle, aby si spočítala své vyhlídky.

Odvedla Uly dvacet kroků do lesa, magicky ji tam upoutala a umlčela, uvázala ji na odvrácené straně

kmene. „Omlouvám se, dítě. Tohle pro tebe bude nejlepší.“

„Mmm!“ protestovala Uly a třeštila oči, ale její slova se stěží dala považovat za šepot.

Ariel obešla strom právě včas, aby spatřila Vi, jak nasedá na jejího koně a cválá mezi stromy. Ariel za ní

vykřikla a vyslala světelnou kouli, která prosvištěla kolem, nevložila však do ní žádné teplo. Nechtěla

podpálit les, to jen aby ji vystrašila. Navíc by ji mohla náhodou zasáhnout.

Během chvilky se dusot kopyt vytratil v dáli. Sestra Ariel zavrtěla hlavou, nesnažila se ji pronásledovat.

Tolik k její hazardní hře. To, co právě Vi udělala, bylo vážně vychytralé.

Hodně štěstí, Vi. Snad se k nám vrátíš, až budeš připravená na léčbu.

Doufala, že se jednoho dne s Vi posadí v jejím pokoji v Kapli a zasmějí se tomu, co dneska udělala, ale

pochybovala, že k tomu někdy dojde. Ne po tom, co právě udělala. Vášnivé ženy obvykle nesnášely ženyjako Sestra Ariel. Nebo alespoň nesnášely ty, co s nimi chladně manipulují, jenže jakou jinou možnostAriel měla?

„A teď ty,“ řekla a otočila se. „Můj neumírající válečníku. Jakpak funguješ?“

*

„Posledně jsme se neviděli,“ řekl Kylar Vlkovi. „Myslel jsem, že jsme spolu skončili.“ Vlk seděl na trůnu vPředpokoji tajemství a plápolajícíma žlutýma očima si Kylara přeměřoval. Nezřetelní duchové, kteří obývalimístnost, mumlali na hranici Kylarova doslechu. Celé místo ho znervózňovalo.

Pod nohama necítil podlahu. Když se na duchy podíval přímo, tak je neviděl. Nedokázal říct, jestli mákomnata zdi. Svědila ho kůže, ale nedokázal říct, jestli tu je horko nebo zima. Nic necítil. Kromě svého

hlasu nic neslyšel. Vnímal zvuky, hlasy, šum za hranicí slyšitelnosti, ale byl to jen pocit. Byl nehmotný, ale

nějak si udržel své smysly. Ne však všechny a na žádný se nemohl spolehnout. Jen pár věcí tu bylozřetelných, Vlk a dvoje dveře. Jedny byly ze dřeva se železnou klikou, druhé ze zlata, po stranách z nichpronikalo světlo.

„Příliš jsem zuřil, nesnesl bych pohled na tebe,“ odvětil Vlk.

Teď nevypadal o nic šťastnější. Kylara nenapadalo, co by mohl říct.

Rozzuřený? Proč?

„Acaelovi trvalo padesát let, než zemřel potřetí. Ty jsi to dokázal za méně než tři měsíce. Vzal sis za svousmrt peníze. Peníze! Nestálo tě snad to rouhačství dost? To se nikdy nepoučíš?“ zeptal se Vlk. „O čem mluvíš?“ Kylar cítil, že duchové, nebo co ti nehmotní lidé nahloučení v místnosti jsou zač,

najednou utichli. „Je mi z tebe zle.“ „Já ne…“

Vlk pozvedl planoucí prst a autorita malého muže byla tak velká, že Kylar okamžitě zmlkl.

„I Acaelus vzal jednou peníze, když jeho první žena zemřela. Myslím, že do té doby zcela nevěřil ve svounesmrtelnost. Vzal peníze i podruhé, a udělal něco ještě horšího. Potom jsem mu ukázal, jaká je cena. Toho zastavilo a mělo to zastavit i tebe. Pokud budeš dál zahazovat životy, budeš litovat každého dne svého

nekonečného života.“

Bylo to jako špatný sen, zamračený soudce ho poměřoval standardy, kterým nerozuměl, a prohlašoval ho

vinným. A kolem vnímal hrozivé přihlížející postavy, dveře soudu, hrozbu pravdy, již by nedokázal unést.Měl by se třást, zblednout, kdyby měl tělo, které by se mohlo třást nebo zblednout. Kdyby si jennepamatoval svou smrt.

„Nechápu, o čem mluvíš? Co mám sakra udělat?“ zeptal se hořce Kylar.

„Co je smyslem mého života?“

V tvrdých zlatých očích se zablesklo a svět se protáhl. Perspektiva se změnila a Kylar si najednou připadalnemotorný. Tlustý a neohrabaný seděl v malé židličce. Prsty měl krátké a buclaté, hlavu mu naplňovalo

kvílení.

Samotná hlava mu připadala nesnesitelně těžká. Rozhoupal se a uvědomil si, že to je on, kdo křičí.

Byl zpátky v těle, ale nepatřilo jemu. Byl dítě. Před ním šedovlasý muž, teď opravdový obr, držel lžíci

plnou ovesné kaše. „POŘÁDNĚ O-TEV-ŘÍT!“

zakrákal Vlk a strčil lžíci Kylarovi do obličeje.

Kylar zavřel ječící pusu.

Znovu se zablesklo a Kylar se vrátil do svého těla.

Muž ho počastoval vlčím úsměvem. „Nejsi nic víc než tlusté, neohrabané dítě v zemi obrů. Zavíráš pusu,

místo abys jedl. K čemu jsi? Každou odpověď, kterou bych ti dal, bys odmítl. Tak proč bych měl plýtvat

svým časem? Jsi stejně arogantní, jako býval tvůj mistr, a nemáš ani zbla jeho rozumu. Shledávám tě

nehodným.“

„A co s tím mám dělat?“ „Zlepši se. Prostě se zlepši.“

*

Něco v Ariel si přálo, aby mohla zpomalit proces odehrávající se v Kylarově těle. Ten už se skoro úplnězotavil. Zatímco ho sledovala, šíp v jeho hrudi se zachvěl a začal se hýbat. Třásl se a vysouval z jeho těla,

jako by ho něco zevnitř vytlačovalo.

Se slyšitelným mlasknutím hlavice šípu protrhla již zahojenou kůži kolem dříku. Šíp spadl na zem a Arielho zvedla a schovala do batohu vedle zlaté plakety, aby ho později prozkoumala.

Kůže nad Kylarovým srdcem, kudy se šíp prodral, se zatahovala tak rychle, že to mohla vidět. Během

okamžiku byla zase hladká, bez jediného náznaku jizvy. Sestra Ariel se natáhla magií, jakmile se s ní však

dotkla Kylarova těla, byla magie pohlcena. Zachvěl se, jeho srdce začalo znovu tlouct. O dlouhou chvílipozději se jeho hruď zvedla a začal divoce kašlat, vychrchlával z plic chuchvalce napůl sražené krve. Pakkašlání přestalo.

Sestra Ariel se snažila vše sledovat bez dotyků, ale magické proudění bylo příliš rychlé, aby ho mohlapochopit. Natáhla k tělu ruku a cítila, že vzduch je tam mnohem chladnější. Tráva pod ním vadla a bělala.

Jako by jeho tělo nasávalo energii všech forem a používalo ji k léčení. Co by se stalo, kdyby ho uložila dotemné, chladné místnosti? Zastavilo by se léčení? Jak sakra dokázal všechnu tu energii převádět namagii? Jak to vůbec zvládal, když byl v bezvědomí?

Bohové, studium tohoto muže by mohlo Sestrám přinést poznatky i o posmrtném životě. Toho se vzdalyuž dávno, usoudily, že je to mimo dosah jejich bádání. Kylar mohl vše změnit.

Zhmotnila v dlani magii do bílé koule a poslala ji blíže k tělu, sledovala, jak je magie nasávána,připomínalo to vodu odtékající odtokem z umyvadla.

Úžasné.

Tohle byla hádanka, jejímuž řešení by byla ochotná obětovat život.

Poslední magie z jejích rukou zmizela a Kylarovy oči se rozechvěle otevřely.

Sestra Ariel zvedla ruce. „Nechci ti ublížit, Kylare. Pamatuješ si na mě?“

Přikývl, očima těkal po okolí jako divoké zvíře. „Co tady děláš? Co se stalo? Co jsi viděla?“

„Viděla jsem tě mrtvého, a teď opět žiješ. Kdo tě zabil?“

Kylar vypadal jako splasklý míč, byl příliš unavený nebo vyděšený, aby se to pokoušel popírat. „Na tom

nezáleží. Wetboy. Nic osobního.“ „Wetboy jako ty a Vi?“

Vstal, předstíral ztuhlost. Věděla, že to předstírá, protože na něm poznala, že je znovu v dokonalé kondici.„Graakos,“ zašeptala polohlasně a obrnila se.

„Co chceš, čarodějko?“ zeptal se. Výběžky magie, které k němu vyslala, najednou zmizely. Nerozplynulyse, rozehnalo je to jako kouř v silném větru.

Udělal to on, rozptýlil její magii. Jeho oči se nebezpečně zaleskly. Zmizí její magická zbroj stejně snadno?Poprvé za desítky let měla Sestra Ariel pocit, že ji nějaký člověk ohrožuje.

„Chci ti pomoc, pokud to potřebuješ,“ řekla.

„Myslíš tím, když ti pomohu na oplátku?“

Pokrčila rameny, pomalu se uklidňovala. „Jaký rozsah mají tvé síly, mladíku? Víš to vůbec?“

„Proč bych ti to měl říkat?“

„Protože už vím, že jsi skutečný Kylar. Neumírající mrtvý. Jaké je tvé pravé jméno? Jak jsi získal svou

moc? Narodil ses s ní? Co vidíš, když jsi mrtvý?“

„Copak jsem ti své jméno už neřekl? Vy horliví vzdělanci jednou budete má smrt. Nebo mi alespoň zničíte

život.“

Když Ariel viděla, jak se léčí, poznala, že skořápka toho muže, jeho tělo, se nezmění, nezestárne ani zatisíc let. Kylar mohl být starý stovky let, ale když se na něj podívala, viděla za chladnýma modrýma očima

mladíka.

Mladickou neohroženost. Už dozajista prokázal i mladickou pošetilost, když jí toho tolik řekl. „Jak jsi

starý?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Dvacet, jednadvacet.“

„Společnost se tedy mýlila?“

„Společnost?“ zeptal se Kylar.

Proklatě. Jak jsem mohla být tak lstivá u Vi, a zároveň tak nedbalá u tohohle chlapce? Uvědomovala siproč. Příliš málo jednala s muži. Strávila mnoho času v ženském klášteře. Ženám rozuměla. I když sechovaly příšerně nelogicky, naučila se v průběhu let s jejich nelogičností vypořádat, když na ni narazila.Muži byli odlišní. Bylo by to, no, logické, kdyby se v přítomnosti mužů cítila sebejistě, ale tohle nebyl jejípřípad. I tak jí každé slovo, které 228

Kylar řekl, rozšiřovalo obzory. O svém věku nelhal. Připadalo jí to jako pravda, jenže kdo přesně neznalvlastní věk? Nemohlo to být tím, že si nepamatoval, kolik času strávil v této inkarnaci? Cítila, že je za tímněco jiného. Přesto neměla nic říkat o Společnosti. Teď mu bude muset povědět víc. Pokud se odmítnepodělit, zachová se stejně.

„‚Hle, dlouhá noc pominula, a on byl znovuzrozen.‘ Tahle Společnost,“

řekla. Kylar si promnul oči, jako by mu to připadalo legrační. Vypadal vyčerpaně, což bylo dobře, protožemu nechtěla vysvětlovat, jak se o Společnosti dozvěděla. „Oni věří, že se vracíš zpátky z mrtvých, adoufají, že zjistí jak. Jejich víra je zjevně oprávněná. A v co víc by mohl člověk doufat než v poražení

smrti?“

„Ve spoustu věcí,“ odsekl Kylar. „Jsem nesmrtelný, ne nezranitelný. Není to vždy požehnání.“ Stále byl

dezorientovaný. Vypadal, jako by litoval každého slova, co vyslovil. Nebyl hloupý. Zbrklý možná, ale ne

hloupý. „Tak co, Sestro, co se mnou zamýšlíš? Svázat mě a odvézt do Kaple?“

Jakmile to řekl, kola Arieliny fantazie se roztočila naplno. Jaké pokušení!

Och, nikdy by se ho nepokoušela spoutat magií. Měla však něco lepšího než magii. Měla Uly. Pár lží otom, jak Uly zemře, když se nenechá okamžitě odvést do Kaple, jemné vlákno, kvůli kterému se Ulychvílemi udělá špatně, a Kylar s ní půjde dobrovolně. Před většinou sesterstva Kylarovu existenci utají.Dozví se to jen Istariel. Studovat ho bude Ariel osobně.

Och, ta výzva! Ryze intelektuální hádanka. Ta hloubka magické komplexnosti! Bylo to omamné. Stala by

se součástí něčeho velkého. Kylar by nežil špatný život. Poskytly by mu vše, o co by si řekl. Nejlepší jídlo,nejlepší ubytování, trénink s mistry meče, návštěvy Uly, každou zábavu, která by ho napadla, anepochybně by ho i zásobovaly Sestrami, aby zjistily, jaké dary získají jeho potomci. Určitě kvůli němuvyberou ty nejatraktivnější ženy. Většina mužů by takovou povinnost shledala nanejvýš příjemnou. Mohlby mít vše, co si zamane, s výjimkou svobody. Byl nesmrtelný! Co pro něj znamenalo pár desítek let?Jeden obyčejný život plný rozmazlování a luxusu a vědomí, že svým setrváním v tomto blahobytu změníběh dějin. Měl by význam i cíl a musel by se pouze oddávat svému potěšení.

Co by se jen stalo, kdyby sesterstvo, kdyby sama Ariel, odhalila jeho tajemství? Dokonalé léčení pro

každého, už žádné jizvy. Nesmrtelnost! Jak mocnou by se Kaple stala, kdyby mohla rozhodovat, komuposkytne tisíc let mládí?

Co by to udělalo se světem?

Ona, Ariel Wyantová, konečně nalezla hádanku, která byla hodna jejích darů. Ne, ne hádanku, záhadu.

Zaujme v historii místo jako žena, která dala 229

lidstvu věčný život. Bylo to dechberoucí a, jak si uvědomila až po dlouhé chvíli, děsivé.

Polohlasně se zasmála. „Teď už chápu, proč se s tebou Společnost nikam nedostala. Pokušení je prostěpříliš velké, že?“

Mladík neodpověděl. Zdál se rozhodnutý, že cokoliv, co by jí řekl, by jí napovědělo ještě víc. Zároveň se jívšak zdálo, že se domnívá, že ona ví věci, které by potřeboval vědět.

„V Torrasově Zátočině jsi tvrdil, že jsi cenarijský voják,“ řekla Ariel. „Ale nezdá se mi pravděpodobné, žebys byl s rebely. Soudě podle toho, jak dlouho tady tvé tělo leželo, ses v táboře ani nezastavil prorozkazy. Takže tady je můj návrh. Ty mi povíš, co tu opravdu děláš, a já ti pomohu. Ocitl ses sám vlesích, ve spodním prádle, v zimě, bez koně, bez peněz a beze zbraní.

Jsem si jistá, že ta část bez zbraní pro tebe není problém, ale ostatní dozajista ano.“

„Och, to jsme teď přátelé?“ zeptal se Kylar a pozvedl obočí. „Pro mě ta otázka spíš zní, proč bych těneměl zabít, abych Kapli zabránil v mém odhalení.“

„Jsi nesmrtelný, ne nezranitelný,“ ušklíbla se Ariel. „Kdybych chtěla, mohla bych tě tucetkrát zabít,zatímco bych tě táhla do Kaple. Ani jeden z nás neví, jestli bych nenarušila tu jemnou rovnováhu, která tě

přivádí k životu, kdybych tě zabila magií. Riskovali bychom tak oba, že ano?

Samozřejmě bych tě zabila magií jen poprvé, potom bych pokračovala manuálně. A jistě, ty bys mohlzabít mě. Tenhle hlavolam je stejně můj jako tvůj. Po všech problémech bych mohla skončit s hromadoumasa. Ty bys mohl zůstat mrtvý. Permanentně mrtvý.“

„Pokud o mně řekneš Kapli, půjde po mně každá Sestra na světě. Po zbytek mého velmi dlouhého života.Možná je pro mě lepší risknout to teď s jednou Sestrou, než abych si to pak musel vyřizovat s každounovopečenou, co chce zvěčnit svoje jméno.“

„To bys mě chladnokrevně zabil?“ zeptala se.

„Nazývejme to preventivní sebeobranou.“

Přistoupila k němu blíž a upřela zrak do chladných modrých očí. Ano, byl to zabiják. Ano, byl to wetboy.Ale byl to vrah? Nejsmutnější na tom všem bylo, že má pravdu. Jestli si chce udržet svobodu, jestli si cení

soukromí jako jeho předchůdci, pokud nějaké předchůdce měl, musí ji zabít. Jestli se Kaple dozví o jehoexistenci, nedopřeje si odpočinku, dokud ho nechytne. Byl jedinečně vybaven, aby jim unikl, ale kdo bychtěl žít stovky životů? Může unikat čtyřicet, padesát let, ale ne věčně. Kaple to nikdy nevzdá. Nikdy.Stane se nejvyšší ambicí každé ambiciózní Sestry, jejím největším testem i představitelnou výhrou.

Ariel si představila Istariel, jak toho muže vyslýchá. Šokovalo ji poznání, jak ošklivá by ta scéna byla.Istariel by chtěla nesmrtelnost, ne pro Kapli, pro sebe. Nepostupovala by pomalou metodou studia aexperimentů. Istariel nenáviděla stárnutí, protože ztrácela svou krásu, tuhly jí klouby… a pak ten stařecký

pach. Pro Istariel by byl Kylar překážkou, vzdoroval by jí, a až do její smrti by odmítal vydat své

tajemství.

A co kdyby z něj tajemství vypáčila? Jakými nositeli nesmrtelnosti by Sestry byly?

Odpověď byla skličující. Kdo by byl dost mravný a moudrý, aby rozhodoval, kdo obdrží nekonečný život?Komu by po obdržení tohoto daru mohly věřit, že ho nezneužije?

„Musíš být dobrý člověk, Kylare,“ řekla tiše. „Nedovol svému daru, aby tě zkazil. Nepodělím se s Kaplí otvé tajemství. Alespoň ne dřív, než si s tebou znovu promluvím. Vím, že nemáš jediný důvod mi věřit.

Tady.“

Vytáhla z opasku nůž a podala mu ho. „Pokud mě musíš zabít, udělej to.“

Otočila se k němu zády.

Nic se nestalo.

Po dlouhé chvíli se otočila. „Dovolíš mi, abych ti pomohla?“ zeptala se.

Vypadal unaveně. „Logan Gyre je naživu,“ řekl. „Je v nejhlubší díře ve Chřtánu, na místě nazývanémPekelná řiť.“

„Myslíš, že je stále naživu?“

„Před měsícem byl. Když přežil první dva měsíce, dostal se přes nejhorší část. Věřím, že pořád kope.“

„A ty ho chceš dostat ven?“

„Je to můj přítel.“

Ariel pomalu dýchala, aby se uklidnila. Chtěla tomu klukovi otlouct o hlavu jeho pitomost. Jak mohlohrozit ka’kari kvůli obyčejnému králi?

„Uvědomuješ si, co by se stalo, kdyby se Garoth Ursuul zmocnil tvého ka’kari? Co by to znamenalo prosvět?“ zeptala se Sestra Ariel. Bylo by příšerné, kdyby Kylarova tajemství odemkla Kaple, ale pro svět byskončilo apokalypsou, kdyby to dokázal Khalidor.

„Logan je můj přítel.“

Ariel se doslova kousla do jazyka. Pokud Istariel někdy zjistí, co se právě chystá udělat, bude vyhnání zKaple nejmenším z Arieliných trestů.

„No dobře,“ povzdechla si. „Pomůžu ti. Myslím, že bych mohla udělat něco opravdu speciálního. Ano,myslím, že ano. Ale žádnou jinou Sestru o to nežádej. Je to možné jen díky tomu, jak moc jsem tě zatímpoznala. Ale vydrž. Potřebuji, abys někomu doručil vzkaz.“

„Co chceš udělat?“ zeptal se Kylar, když vytáhla list papíru, naškrábala na něj něco a pak vše magickyzapečetila.

„Buď mi věř, Kylare, nebo ne. Pokud mi nevěříš, zabij mě. Protože ses už rozhodl to neudělat, seber se avěř mi.“ Při tom přívalu slov zamrkal, ale ona pokračovala dál. „Můžu tě dostat do města do zítřejší noci,možná i do zítřejšího poledne.“

„Jsou to tři dny jízdy…“

„Ale musíš mi slíbit dvě věci. Slib mi, že nejprve doručíš tento vzkaz a teprve potom půjdeš zachránitLogana. Přísahej.“

„Co je v tom dopise?“

„Je určený léčitelce jménem Drissa Nile a tebe se netýká. Události, které jsi uvedl do pohybu, budouvyžadovat změny v postoji Kaple. Naši lidé musí vědět, jak reagovat, když zachráníš Logana Gyra,rozumíš?“ To samozřejmě nebyla celá pravda, ale nechtěla mu říct, že se dopis dotýká především lstivého

plánu ohledně Vi, který by Kylara mohl znepokojit. „Až se dostaneš do města, sněz spoustu jídla a spi tak

dlouho, jak to tvé tělo bude vyžadovat. I tak získáš jeden dva dny k dobru.“

„Zpomal, zpomal,“ brzdil ji Kylar. „Nemíním tam nechávat Logana hnít ani o vteřinu déle, než budenezbytně nutné, ale co tobě záleží na tom, že ušetřím jeden nebo dva dny?“

Ach ano. Zbrklý, ale ne hloupý.

„Vi má před tebou náskok. Míří do Cenarie.“

„Ta děvka! Nepochybně se chystá nahlásit úspěšné zabití. Počkat, jak víš, kam míří?“

„Cestovala se mnou,“ odpověděla váhavě Sestra Ariel.

„Cože?!“

„Musíš to pochopit, Kylare. Ona je výjimečně Talentovaná. Odváděla jsem ji zpátky do Kaple. Utekla mi,když jsme našly tvoje tělo. Myslí si, že jsi po smrti.“ Teď ta zrádná část. „To Jarl ti řekl, že je Logan

naživu?“

„Ano, proč?“

„Ona… mučila Jarla, než ho zabila?“

„Ne. Vůbec s ním nemluvila.“

A teď háček, nechala lež usadit, jako by ho to vůbec nezajímalo, neblýskala s ní moc, aby nevypadala

příliš lákavě. „Potom nechápu, jak to věděla, ale říkala něco o králi a díře. Myslím, že o Loganovi ví.“

Kylarův obličej zesinal. Chytil se. Teď půjde okamžitě za Loganem, místo aby pronásledoval Vi.

U Světla! Sestra Ariel si myslela, že miluje studium. Osamělý život jí vždy vyhovoval. Nyní chápala, proč

Sestry opouštěly Kapli, aby pracovaly ve Světě. Takhle tomu říkaly, Svět, protože v porovnání s Kaplí tobyla úplně jiná realita. Ariel si myslela, že jí na dění okolo nezáleží, že knihy budou vždy zajímavější nežžabomyší politika nějakého malého království. Ale 232

právě teď si připadala tak naživu. Stála tady, stará něco přes šedesát let, sama se rozhodovala, pohrávala

si s budoucností, a milovala to!

„Má náskok jen pár minut. Můžu ji dohnat a rovnou zabít! Dej mi svého koně!“

„Je tma, Kylare, nikdy ji…“ Já hloupá! Myslela jako Sestra, ne jako zabiják. Právě mu dala další důvod

zabít Vi.

„Já ve tmě vidím! Dej mi toho koně!“

„Ne!“ okřikla ho. On vidí ve tmě?

S Kylarem se udála náhlá změna. V jednu chvíli to byl mladý rozzuřený muž, a navzdory tomu, že tu vzimě stál ve spodkách, z něj šla hrůza. V další chvíli jeho tělo zářilo všemi barvami. Třpyt přecházel zviditelného spektra do magického. Ariel z něj slzely oči. Když mrkla, aby je pročistila, Kylar se změnil.

Na Kylarově místě stál přízrak, démon. Každou křivku a plochu Kylarova těla pokrýval černý kov, jeho tvářbyla maskou zuřivosti, svaly byly přehnaně velké, ale o jeho moci to neplatilo. Ariel si uvědomila, žeprávě spatřila Nočního anděla v celé jeho zuřivosti. Odmítala ztělesnění odplaty dát šanci naplnit

spravedlnost.

Nic nepředstírala, nijak mazaně nezakrývala strach. Zavrávorala dozadu a položila ruku na svého koně aby se opřela a zabránila zvířeti v útěku.

„Dej. Mi. Koně,“ požadoval Kylar.

Tak Ariel udělala jedinou věc, již mohla. Vyvolala magickou jehlici a zabila koně. Tohle už je druhé

nevinné zvíře, které jsem kvůli Vi zabila.

Když Ariel sáhla na svou magii, Kylar odskočil nelidsky daleko do lesa.

Ale jakmile se kůň zhroutil k zemi, okamžitě magii uvolnila a zvedla ruce.

Neviděla ho pohnout se, ale náhle stál před ní, hrot jejího nože se vznášel před jejím okem. U světla!

Opravdu si myslela, že si to užívá? Pohrávání si s budoucností vypadalo jinak, když byla v banku ta vaše.

„Proč chráníš vražedkyni?“ zeptal se temně se lesknoucí démon.

„Snažím se Vi napravit. Nedovolím ti, abys ji zabil, dokud to nezkusím.“

„Ona si druhou šanci nezaslouží.“

„A kdo jsi, abys tohle tvrdil, nesmrtelný? Ty dostaneš tolik druhých šancí, kolik budeš chtít.“

„To není to samé,“ namítl Kylar.

„Já tě jen žádám, abys nejdřív zachránil Logana. Pokud mou pomoc nepřijmeš, budeš mít štěstí, když do

Cenarie dorazíš za týden.“

Blýskavá maska zmizela v kůži. Stále však vypadal rozčíleně. „Co mám udělat?“

Usmála se a doufala, že si nevšimne, jak se jí třesou kolena.

„Drž si kalhoty,“ řekla.

47.

Kaldrosa Wynová nanesla poslední trošku černidla kolem očí a zahleděla se na sebe do zrcadla. Dokážu to. Pro Tommana.

Nedokázala říct proč, ale dnes v noci chtěla vypadat dokonale.

Možná to bylo jen tím, že dnešní noc bude poslední. Poslední noc, co se prodává, nebo poslední noc celkově.

Kostým byl samozřejmě čirou fantazií. Sethijská žena by si na palubu něco takového nikdy neoblékla, alepro dnešní noc to bylo dokonalé. Kalhoty byly tak těsné, že si je nemohla natáhnout, dokud jí Daydra sesmíchem neporadila, že by pod nimi neměla nosit spodní prádlo. („Ale vždyť jsou úplně průhledné! A toznamená…? Och.“) Z nějakého důvodu neodhalovaly jen kotníky, ale i lýtka, příšerné!, zatímco blůzabyla těsná a průhledná tak akorát, s volánky na zápěstích, směšné!, a výstřihem ve tvaru V, kterýdosahoval až k pupíku. Knoflíky na sukni naznačovaly, že by se dala zapnout, ale přestože Kaldrosa mohla natáhnout drobné kousky látky přes svou útlou postavu, zkoušela to, nebyly tam žádné dírky.

Mámu K. práce mistra Piccuna velmi potěšila. Trvala na tom, že být skromně oděná je víc sexy než úplná nahota. Dnes v noci na to Kaldrosa nemyslela. Pokud bude muset utíkat, bude se do nich navlékat o dost hůř než do sukně.

Vešla do společenské místnosti a brzy z pokojů vyšly i ostatní dívky.

Dnes pracovaly všechny, s výjimkou Bev, která se příliš bála. Bev předstírala nemoc a zavřela se na celounoc do svého pokoje. Kaldrosa málem zpanikařila, když je uviděla. Všechny vypadaly fantasticky. Každádnes strávila s makeupem, účesem a šaty čas navíc. Při Porově kopí. Khalidořané si toho všimnou. Musí si toho všimnout.

Její spolubydlící, Daydra, která ji nejednou zachránila přivoláním ranařů, když Kaldrosa ječela smluvenéheslo, se na ni usmála: „O nic přece nejde, ne?“ řekla. Daydra vypadala jako nová žena. Přestože jí byloteprve sedmnáct, byla už před invazí úspěšnou prostitutkou a dnes to nebylo poprvé, co na ní Kaldrosa viděla, proč tomu tak je. Ta žena zářila. Nezáleželo jí na tom, jestli zemře.

„Jsi připravená?“ zeptala se Kaldrosa, přestože věděla, jak hloupá je to otázka. Jejich podlaží se zákazníkům otevře už za pár minut.

„Tak připravená, že jsem o tom řekla všem přítelkyním v ostatních bordelech.“

Kaldrosa ztuhla. „Zbláznila ses? Všechny nás zabiješ!“

„Tys to ještě neslyšela?“ zeptala se Daydra tiše, tvář jí posmutněla.

„Slyšela co?“ „Bledule zabily Jarla.“

Kaldrose to vyrazilo dech z plic. Pokud stále doufala v nějakou nepatrnou šanci do budoucna, tak kvůliJarlovi. Jarl a jeho radostná tvář, jeho projev o vyhnání Khalidořanů a zlegalizování obchodů, o postavenístovky mostů přes Plith a zrušení zákonů, jež držely lidi narozené v Doupatech, potomky otroků abývalých otroků a chudáky na západním břehu. Jarl mluvil o novém řádu, a když mluvil, vypadalo tomožné. Nikdy dřív se tak silná necítila. Měla naději.

A Jarl je teď po smrti?

„Neplač, rozmažeš si make-up,“ varovala ji Daydra. „A rozpláčeš i ostatní.“

„Je to jisté?“

„Mluví o tom celé město,“ ozvala se Shel.

„Viděla jsem tvář Mámy K. Je to pravda,“ řekla Daydra. „Opravdu si myslíš, že by nás teď nějaká lehkásukně podrazila? Když nám zabili Jarla?“

Poslední dveře na patře se otevřely a vyšla z nich Bev ve svém kostýmu býčí tanečnice, s copánkyspletenými do dvou rohů, odhaleným břichem a krátkými kalhotami. Nůž tanečnice na jejím opasku všaknevypadal jako obvyklá otupená zbraň. Bev byla bledá, ale odhodlaná. „Jarl na mě byl vždycky hodný. A já už tu jejich zatracenou modlitbu znovu poslouchat nebudu.“

„I ke mně se choval mile,“ přidala se další dívka a snažila se zadržet slzy.

„Nezačínejte s tím,“ sykla Daydra. „Žádné slzy! Teď máme práci.“

„Za Jarla!“ řekla jedna z dívek.

„Za Jarla,“ zopakovaly ostatní.

Zazvonění dívky upozornilo, že přicházejí zákazníci.

„I já to řekla pár dalším holkám,“ přiznala Shel. „Doufám, že je to v pořádku. Co se mě týče, zabírám si

Tlustoprda. Zabil mou první spolubydlící.“

„Já si beru Kherricka,“ rozhodla se Jilean. Pravé oko bylo pod makeupem stále nateklé a nažloutlé.

„Malej Pták je můj.“

„Neddard.“

„Mně je jedno, koho dostanu,“ řekla Kaldrosa. Zaťala čelist, až ji rozbolely zuby. „Ale vezmu si dva.

Prvního za Tommana. Druhého za Jarla.“

Ostatní dívky se na ni podívaly.

„Dva?“ zeptala se Daydra. „Jak chceš zvládnout dva?“

„Udělám, co budu muset. Dostanu dva.“

235

„Do prdele s tím,“ zaklela Shel. „Já taky, ale Tlustoprd půjde první. Pro jistotu.“

„Souhlasím,“ přidala se Jilean. „Teď sklapněte. Jdeme na to.“

Prvním mužem na schodišti byl kapitán Burl Laghar. Kaldrosino srdce se zastavilo. Neviděla ho, co se

přesunula ze Zbabělého draka, aby mu utekla.

Stála nehybně, dokud se nepostavil přímo před ni.

„Podívejme, není to má malá pirátská děvka?“ mlaskl Burl.

Nedokázala se pohnout. Jazyk se jí v ústech změnil v olovo.

Burl si všiml jejího strachu a nadmul hruď. „Vidíš? Věděl jsem, že jsi děvka, ještě dřív, než ses na to dala.

Poznal jsem, že se ti to líbilo už tenkrát, když jsem tě vojel před tvým manželem. A teď jsi tady.“ Zasmál se a byl očividně zklamaný, že tu nemá své patolízaly, co by se k němu přidali.

„Tak,“ řekl nakonec, „jsi ráda, že mě vidíš?“

Strach nevysvětlitelně zmizel. Najednou byl pryč. Kaldrosa se zlomyslně usmála.

„Šťastná?“ zavrněla a chytla ho za předek kalhot. „Och, nemáš ani tušení.“ A odvedla ho do svého

pokoje. Za Tommana. Za Jarla. *

Tu noc se šedovlasý mrzák vyšplhal na střechu panství, které krátce patřilo Rothu Ursuulovi, ale dnes bylozamořené stovkami Králíků.

Balancoval v měsíčním světle, opíral se o hůl a ječel do noci: „Pojď, Jarle!

Přijď a pohleď! Přijď a poslouchej!“ Zatímco se Králíci shromažďovali, aby se na šílence podívali, od Plithu se zvedl vítr. V generálových očích se jako hvězdy zaleskly slzy, když začal recitovat svou elegii zášti aztráty. Zpíval Jarlův žalozpěv, rekviem naděje lepšího života. Slova se mísila s větrem a nejeden z Králíkůměl pocit, že se ke generálovu hlasu nepřidal jen vítr, ale i hlasy zavražděných, sílící volání po pomstě.

Ponížený generál kvílel a hrozil holí nebesům, jako by byla symbolem nemohoucnosti a zoufalství každéhoobyvatele Doupat. Když vítr utichl, generál vykřikl.

A Doupata mu odpověděla. Ozval se křik. Lidský křik.

Větry zaduněly, jako by je ten zvuk uvolnil. Blesky narážely do hradu tyčícího se na severu a ozařovalygenerálovu temnou siluetu. Černé mraky zakryly měsíc, spustil se déšť.

Králíci slyšeli generálův smích a křik, když vzdoroval bleskům a mával holí, jako by dirigoval ten divoký,zuřivý chór.

236 *

Nikdy dřív nezaznělo ve Zbabělém draku tolik křiku. Ženy, které dřív odmítaly pro své klienty křičet, teďsténaly tak hlasitě, že zcela smazávaly minulé mlčení. Za těmi výkřiky nikdo neslyšel chroptění, kňourání, tlumený křik a žadonění umírajících. Jen ve Zbabělém draku zemřelo čtyřicet Khalidořanů.

Máma K. to plánovala pro jediný nevěstinec. Potom chtěla děvčata propašovat ven z města. Záměrembylo, aby si Khalidořané dvakrát rozmysleli ubližovat pracujícím dívkám. Ale její plán, vybičovaný zprávou o Jarlově smrti, se šířil jako požár. Jeden z provozovatelů nevěstince si vymyslel svátek, aby tak vysvětlilpodávání spousty levné pálenky, kterou chtěl hosty maximálně opít. Nazval to Nocta Hemata. Noc vášní, prohlašoval a zubil se na hosty. Další majitel, který dlouhá léta spolupracoval s Jarlem, to potvrdil jakostarou cenarijskou tradici. Bezstarostná noc, tvrdil.

Bordely napříč městem, napájené nadrogovaným jídlem a přehnaným pitím, rozpoutaly nevídané orgie.Vzduch naplnily skřeky, jekot a divoké vytí. Řev hrůzy, řev odplaty, šílený řev krvežíznivosti a splacené krevní msty.

Muži a ženy, dokonce i malí muži a ženy, kteří bývali gildovními krysami, zabíjeli se zběsilostí takstrašlivou, že nešla pochopit. Truchlící muži, ženy a děti stáli nad zkrvavenými mrtvolami Khalidořanů avolali duchy milovaných zesnulých, aby se přišli podívat na pomstu, kterou jim připravili, volali Jarla, abyspatřil odplatu, kterou si vynutili na tělech nepřátel. Psi vyli a koně panikařili kvůli pronikavému pachukrve, potu, strachu a bolesti. Běžící muži a ženy se všemi směry rozlévali ulicemi. Bylo tu tolik krve, že jiani proudy dešťové vody nedokázaly spláchnout. Stoky zrudly.

Dorazili vojáci a nalezli dveře nevěstinců ozdobené malými trofejemi odříznutými z těl násilníků. Ale každýnevěstinec byl až na mrtvoly prázdný.

V brzkých ranních hodinách se tlupy ukřivděných manželů a milenců vrhly na omámené khalidorskévojáky, kterým se podařilo z bordelů utéct a teď bloumali po Doupatech a snažili se najít cestu ven.Dokonce i plně vyzbrojené jednotky příčetných vojáků, které poslali vše vyšetřit, napochodovaly do léček.Ze střech se na ně snesla bouře kamení, lučištníci je ostřelovali z dálky, a pokaždé když vojáci vyrazili doprotiútoků, Králíci, kteří se měsíce učili mizet, to udělali znovu. Jako by útočili na duchy a každá úzkápokroucená ulička byla perfektním místem pro léčku. Khalidořané, kteří do Doupat vstoupili, už nikdy neodešli.

Tu noc Bohokrál ztratil 621 vojáků, 74 důstojníků, tři provozovatele nevěstinců, kteří pracovali jakoinformátoři, a dva čaroděje. Králíci neztratili jedinou duši.

Pak už navždy té noci obě strany neřekly jinak než Nocta Hemata, Noc krve.

*

Logan se probral. Nepohnul se. Prostě na sebe nechal tu skutečnost působit, dokud si nebyl jistý, že je topravda. Byl naživu. Nějak se mu podařilo přežít bezvědomí i delirium. Tady.

Vybavoval si jen útržky. Jak nad ním stojí vrčící Skřípal. Lilly přikládající vlhký hadr na jeho čelo. Mezi těmi střípky, jako hnis v podebrané ráně, byly noční můry, nablýskané bestie z jeho minulého života, mrtvéženy a ďábelsky rozšklebené tváře Khalidořanů.

Když se pohnul, uvědomil si, že k okraji temného lesa je stále daleko. Byl slabý jako kotě. Otevřel oči a sobtížemi se pokusil posadit. Kolem Díry zaslechl mumlání. Znělo to, jako by to všechny překvapilo stejně jako jeho.

Lidé, co tady dole onemocněli, nikdy nepřežili.

Silná paže ho chytla a vytáhla do sedu. Byl to Skřípal, šklebil se na něj bláznivým úsměvem. O chvílipozději už klečel, objímal Logana a vymačkával mu vzduch z plic.

„Uklidni se, Skřípale,“ zaslechl Lilly. „Pusť ho.“ Logana překvapilo, že ho Skřípal okamžitě pustil. Kroměněj Skřípal nikoho neposlouchal.

Lilly se na něj usmála. „Jsem ráda, že jsi zpátky.“

„Vidím, že sis udělala nového přítele,“ řekl Logan a cítil při tom trochu žárlivosti i viny.

Ztlumila hlas. „Škoda, žes ho neviděl, Králi. Byl úžasný.“ Usmála se na něj, odhalila tak prořídlé zuby, apodrbala Skřípala na hrbolaté hlavě. Ten zavřel oči a vycenil zpilované zuby v širokém úsměvu. „Vedl sisdobře, viď, Skřípale?“

„Ááánóó,“ zahučel, zvláštně protahoval slova.

Logana to málem porazilo. Poprvé slyšel Skřípala promluvit.

„Ty umíš mluvit?“ zeptal se.

Skřípal se usmál.

„Hej, děvko,“ zavolal přes Díru Fin. Lano měl z větší části odvázané a prodlužoval ho vplétáním dalšíchšlach. Logan se rozhlédl a zjistil, že v Díře zbylo jen sedm Díráků. „Čas vrátit se do práce.“

„Počkáte, dokud nebudu připravená,“ odsekla Lilly. „Nedovolila jsem jim na sebe ani šáhnout, dokud se neuzdravíš.“

„Co je to za zvuk?“ zeptal se Logan. Nejprve si ho nevšiml, protože byl příliš neměnný, ale ozývalo sekřupání a polohlasné šepotání, které do Díry doléhalo odevšad ze Chřtánu.

Než mu mohla odpovědět, Logan ucítil, jak se ve vzduchu něco pohnulo.

Díráci se dívali jeden na druhého, samé bezradné tváře. Něco se změnilo, ale nikdo nedokázal říct co.

Logan si připadal slabší, nemocnější. Vzduch byl hustší, dusil ho. Zápach a zkaženost Díry se munajednou zdály výraznější, jako by je po měsících cítil poprvé. Měl pocit, jako by si teprve teď všimlbahna pokrývajícího povrch života. Byl po krk ve špíně a nemohl uniknout. Každý nádech ho naplňovalnovými pachy, každý pohyb po jeho těle rozmazával více špíny, olej mu pronikal hlouběji do každéhopóru. Pouhou svou existencí nechával tu odpudivou špínu, aby se na něj tlačila, dovoloval temnotě, abypronikala do jeho kůže tak hluboko, až v ní zůstávala jako tetování. Špína se stávala jeho trvalou součástí.

Každý, kdo ho kdy uvidí, na něm pozná veškeré zlo, kterého se kdy dopustil, každou hanebnoumyšlenku, jež mu kdy proběhla hlavou.

Stěží vnímal hluk rozléhající se Chřtánem. Vězni ječeli, žadonili o milost.

Zoufalý jekot se šířil a sílil, jak se vězni blíž a blíž Díře připojovali ke kvílení. A za pronikavým vytím Loganznovu zaslechl křupání, jako když železná kola dřou o skálu.

Otrlí vrazi kolem Díry se schoulili do fetální pozice, tiskli si ruce na uši a mačkali se zády proti zdi. Nekrčilise jen Fin a Tenser. Fin vypadal jako v extázi, lano mu leželo v klíně, tvář měl obrácenou vzhůru. Tenser si všiml zírajícího Logana.

„Khali přišla,“ řekl Tenser.

„Kdo to je?“ zeptal se Logan. Stěží se dokázal pohnout. Nejraději by se vrhl do Díry, aby tu hrůzu azoufalství ukončil.

„Ona je bohyně. Každý kámen tady je nasáklý tisíci lety bolesti, zášti a zoufalství. Celý Chřtán je jakozkrystalizované zlo a právě tady, v nejtemnějších hlubinách temnoty, se Khali usídlí.“ Pak začalprozpěvovat, pořád dokola a dokola. „Khali vas, Khalivos ras en tne, Khali mevirtu rapt, recu virtum defite.“

Vedle sedící Tatts se po Tenserovi natáhl. „Co to kecáš? Přestaň!“ Chytil Tensera za krk a přitáhl ho k okraji Díry.

Všude na Tenserových pažích najednou vyrašila temná pavučina a Tatts vytřeštil oči. Dusil se. Otevíral pusu a z hrdla mu unikaly slabé sípavé zvuky.

Zavrávoral od Díry, pustil Tensera a padl na kolena. Tattsův obličej zrudl, na krku a čele mu naběhly žíly abez zjevného důvodu lapal po dechu.

Pak se složil k zemi, ztěžka dýchal.

Tenser se usmál. „Ty velkej potetovanej hajzle, nikdo se nebude dotýkat prince impéria.“

„Cože?“ zeptal se za všechny Devítiprsťák Nick.

239

„Jsem Ursuul a můj čas s vámi právě vypršel. Přišla Khali a já se obávám, že vás bude všechnypotřebovat. Toto je naše modlitba, Khali vas, Khalivos ras en me, Khali mevirtu rapt, recu virtum defite.‚Khali, přijď. Khali, ve mně žij. Khali, přijmi mé dary, sílu těch, kdo se ti vzpouzí.‘ Modlitba, která je každýden zodpovězena. Khali je teď Dírák. Budete žít v její svaté přítomnosti. Je to velká pocta, i když musímpřiznat, nepříliš vyhledávaná.“

Zvuk, který nad nimi Logan zaslechl, mohla být jen kola vagónu sjíždějící do třetího patra Chřtánu.

„Proč jsi tady?“ chtěl vědět Nick.

„To tě nemusí zajímat, přestože tu stále jste jen díky mně.“ Tenser se usmíval, jako by to byla ta nejlepšívěc, co ho v životě potkala.

„Cože?“ nechápal Nick.

„Ty bastarde,“ probrala se Lilly. „To kvůli tobě klíč nezapadl do zámku.

Vyrazils mi ho z ruky. Přivolal jsi Gorkhyho, ty sráči!“

„Ano, ano, ano!“ smál se Tenser. Natáhl ruku, ze které vyrazilo rudé světlo. Díráci se stáhli zpátky, mrkali

očima, které světlo neviděly celé měsíce. Rudá záře proplula mříží nad nimi.

Dál v chodbě vykřikl někdo, kdo si světla všiml.

Fin za Tenserem uvázal na laně smyčku.

„Na to ani nepomysli,“ varoval ho Tenser. Ďábelsky se zasmál. „Navíc přítomnost Khali neznamená smrt

pro vás všechny. Ty, Fine, by ses mohl v jejích službách dobře osvědčit. Nejlepší, co můžou udělat

ostatní, je následovat tvého příkladu.“

Starý muž se přišoural nad mříž. Ta se otevřela a Logan poznal Nepha Dadu. Stáhl do svého malého výklenku, dřív než ho mohl vürdmeister zahlédnout.

Tenser hladce vzlétl do vzduchu, když ho zvedla vürdmeisterova magie. Celou cestu se smál.

Mříž se s prásknutím zabouchla a Logan vystrčil hlavu. Paprsek rudého světla ho oslepil, přišpendlil ho namístě. „Nemysli si, že jsem na tebe zapomněl, Králi,“ řekl Tenser. „Nemůžu se dočkat, až svému otcipovím, že jsem našel Logana Gyra ukrytého v jeho vlastním nejhlubším žaláři. Určitě ho to potěší.“

240

48.

Garotha Ursuula nepotěšilo, když uviděl svého potomka. Tensera nepovolal. A navzdory všempreventivním opatřením, která Neph Dada učinil, přivedl Tensera do Garothových soukromých komnat amagicky vytrhl jazyk každému sluhovi, jehož potkali, aby nemohl mluvit o tom, co viděl, měl tenhle hradmnoho očí. Byla tu příliš velká pravděpodobnost, že Tensera někdo zahlédl. Určitě ho viděli vězni, kdyžodcházel ze Chřtánu.

Podle Garothova názoru dokonce existovalo riziko, že Tenser pozbyl svou užitečnost. Garoth neměl rád,když jeho potomci jednali na vlastní pěst.

Nikdo se nebude rozhodovat za Bohokrále.

Tenser si všiml nelibosti v Garothových očí a rychle si pospíšil ke konci svého příběhu.

„Myslel jsem, že Logan by mohl být dokonalou obětí pro Khali, nechť je její jméno navěky velebeno, až seusadí ve svém novém domově,“ řekl Tenser, hlas se mu chvěl. „A také jsem usoudil, že baron Kirof už bude touhle dobou dopaden…“ „Tys usoudil?“ zeptal se Garoth. „Není tomu tak?“

„Baron Kirof se na útěku zřítil ze skály v horském průsmyku a zemřel,“

oznámil mu Neph. „Jeho tělo se nepodařilo získat.“

Tenser pohyboval rty jako do lodě vytažená ryba, snažil se zprávu vstřebat.

„Tvá obvinění zůstávají,“ řekl mu Garoth. „Na tom už nezáleží. Cenarijci si mého milosrdenství stejně

neváží. Stanou se lekcí pro příští výboje. Tvá užitečnost, chlapče, právě skončila. Cenarijci nejsou

zpacifikováni. Neuspěl jsi ve svém uurdthan.“

„Vaše Svatosti!“ Tenser padl na kolena. „Prosím. Udělám cokoliv, co si budete přát. Budu vám sloužit celým svým srdcem. Přísahám. Udělám cokoliv!“

„Ano,“ souhlasil Garoth, „to uděláš.“

Podle jeho měřítek nebyl Tenser nijak výjimečný. Sotva přežil výcvik.

Nebyl synem Garothovy duše. Nikdy jím nebude. Nikdy nebude jeho dědicem. Ale Tenser to nevěděl. A co

bylo důležitější, nevěděl to ani Moburu.

„Nephe, kde je má panenská princezna?“

„Vaše Svatosti,“ řekl vysušený vürdmeister, „čeká na vás v severní věži.“

„Ach ano.“ Ne že by na to Garoth zapomněl, ale nechtěl Nephovi prozradit, jak moc ho dívka okouzlila.

„Pokud by vás potěšilo její obětování, mohu pro ni hned poslat,“ navrhl Neph.

„Ti dva by byli výborný dar, až se Khali usadí ve svém novém ras, že ano?“ řekl Garoth. Jenine se všakvzdát nemínil a Tensera potřeboval, aby rozptyloval Mobura. „Mé sémě, mám… vkládám do tebe velkénaděje,“ řekl Garoth. „Smrt barona Karafa nebyla tvá chyba, proto mě těší, že ti mohu dát další šanci. Běž se upravit, abys vypadal jako můj syn, a pak mi přiveď Logana Gyra. Nedovolím, aby mi podruhé uteklpřímo pod nosem. Brzy ti přidělím nové uurdthan.“

Jakmile se za Tenserem zavřely dveře, Garoth se otočil na vürdmeistera Dadu. „Odveď ho do Chřtánu anech ho, aby se svým bratrem stvořili ferali.

Pomoz mu a před Moburem ho vychvaluj. Odveď za něj tolik práce, kolik bude nutné. A teď sem pošli Hu Gibbeta.“

*

„Nejsem si jistá, jak to bude fungovat,“ přiznala Sestra Ariel. V lese už se až na světlo její magie úplněsetmělo. „Pokud jsem to pochopila správně, tuhle zvláštní formu magie absorbuješ nejsnáze. Prostě si ji vezmi, kolik budeš moct.“

„A pak co?“ zeptal se Kylar.

„Pak poběžíš.“

„Poběžím? To je ta nejsměšnější věc, jakou jsem kdy slyšel.“ Mluvíš, když bys měl naslouchat, zazněl muv hlavě Vlkův hlas. Zaskřípal zuby.

„Omlouvám se. Pověz mi víc.“

„Neunavíš se… myslím. Stále budeš muset zaplatit cenu za magii, kterou použiješ, ale ani zdalekanezaplatíš tolik, kolik si vezmeš ode mne,“

vysvětlovala Sestra Ariel. „Jsem připravená. A ty?“

Kylar pokrčil rameny. Pravdou bylo, že se cítil víc než připravený. Oči ho brněly úplně stejně, jako když sipoprvé připoutal ka’kari. Znovu si je promnul.

Stávám se mocnějším. Ta myšlenka byla novinkou. Během tréninku na střechách se naučil lépe ovládnoutTalent, ale tohle bylo jiné. Tohle bylo odlišné a vnímal to už i dřív.

Cítil to pokaždé, když zemřel. Po každé smrti se jeho Talent zvětšil a něco se změnilo i v jeho pohledu. Ta představa měla být radostná. Místo toho měl pocit, jako by mu po holých zádech přejížděly ledové prstyhrůzy.

Muselo to něco stát. Muselo. Jistě, už ho to stálo Elene. Ta myšlenka znovu zabolela. Možná byla cenou ztráta lidí, na kterých mu záleželo.

Vlk řekl, že se Durzo dopustil ještě většího rouhačství než braní peněz za svou smrt. Spáchal Durzosebevraždu? Ano. Kylar si tím byl jistý. Udělal to jen ze zvědavosti? Z touhy po moci? Nebo si připadal v pasti? Sebevražda byla nemožná.

Pro muže tak nešťastného a osamělého jako Durzo bylo jistě nepřetržitelné pouto se životemnesnesitelné. Och, mistře, je mi to tak líto.

Nechápal jsem. A tím se živá rána Durzovy smrti znovu otevřela. Čas Kylara příliš nevyléčil. Dokonce ipochopení, že Durza vysvobodil ze života, který nechtěl, mu nepřinášelo útěchu. Kylar zavraždil legendu,muže, který mu všechno dal, a udělal to s nenávistí v srdci. Přestože to Durzo zamýšlel jakosebeobětování, Kylar mu neposkytl milosrdnou smrt. Zabil ho z čiré pomsty.

Kylar si pamatoval příjemnou žluč vzteku a zášti kvůli každé zkoušce, již před něj Durzo položil. Ta žluč hosytila, dodávala mu sílu, když se zraněný držel na stropě skladištního tunelu.

Teď byl Durzo opravdu mrtvý, volný z vězení vlastního těla. Cítil se však zraněný, osamělý a nepřipadalomu to správné. Durzovou odměnou za sedm století služby cíli, kterému nerozuměl, neměla být smrt. Mělo jí být odhalení hodnoty jeho cíle. Mělo to být shledání a společný život, který by vyvážil sedm stoletísamoty. Kylar mistra začínal chápat a chtěl se teď zachovat správně. Jenže nebyl tu žádný Durzo, co bymu s tím pomohl. Vystřihli ho z tapiserie Kylarova života a nechali tam ošklivou díru, kterou nepůjde zalátat.

„Svůj Talent dokážu v plném rozsahu udržet jen po určitou dobu, mladíku,“ upozornila ho Sestra Ariel, po čele jí stékal pot.

„Aha, jistě,“ řekl Kylar.

V dlaních Sestry Ariel vzplála studna koncentrovaného světla. Kylar do něj položil ruku, vpouštěl energii

do sebe. Nic se nestalo.

Vyvolal ka’kari na kůži své dlaně. Stále se nic nedělo.

Připadal si trapně, že se chová tak hloupě. „Prostě se tomu podvol,“

poradila mu Sestra Ariel.

Prostě se tomu podvol. Štvalo ho to. Bylo to jedno z falešných mouder, co do vás cpali učitelé. Vaše těloví, co má dělat. Příliš o tom přemýšlíš. To určitě!

„Mohla by ses na chvíli dívat jinam?“ zeptal se.

„V žádném případě,“ zamítla Sestra Ariel.

Už to dělal dřív, když nosil ka’kari jako svou druhou kůži. Věděl, že to jde.

„Moc dlouho to neudržím,“ varovala ho Sestra Ariel.

Kylar vyvolal ka’kari jako kouli ve své dlani a stiskl ho, držel dlaň nad jezírkem magie v Sestřiných rukou.

Myslel si, že to bylo dost rychlé, aby si toho nevšimla. No tak, pracuj.

~Když tak pěkně prosíš…~

Kylar zamrkal. Jezírko magie zablikalo jako svíčka ve větru. Kylara to znervózňovalo jen chvíli, než tu

myšlenku musel odsunout stranou. Zdálo se mu, že kdekoliv se kovová koule dotkla jezírka, jako by držel blesk. Když jím projel, ztratil kontrolu nad svým tělem, ztuhl na místě, ignoroval nutkání odtáhnout se odtáhnoutseodtáhnoutse!, než ho to spálí.

Sestra Ariel se odtáhla, ale ka’kari se mezi nimi natáhlo jako mihule sající krev.

Kylar cítil, jak ho to naplňuje, úžasně ho to naplňovalo magií, silou, světlem a životem. Viděl každou žilkuve svých rukou stejně jako v posledních zbývajících listech nad hlavou. Viděl život, jak se kroutí a svíjívšude v lese. Viděl skrz trávu do liščího doupěte, prohlédl kůrou jedle do datlího hnízda. Cítil polibekhvězdného svitu na kůži. Vnímal stovku různých mužů v táboře rebelů, poznal, co jedli, jak moc pracovali, kdo je zdravý a kdo nemocný. Slyšel toho tolik, až ho to ohlušovalo, některé zvuky dokázal odsunout jens obtížemi. Listy se ve větru srážely jako činely, řev dechu dvou, ne, tří velkých zvířat, jeho, Sestry Ariela ještě jednoho. I samotné listy dýchaly. Slyšel tlukot sovího srdce, hromovou ránu… kolena dopadajícího na zem.

„Přestaň! Přestaň!“ křičela Sestra Ariel. Svalila se na zem, ale magie z ní dál proudila.

Kylar strhnul ka’kari zpátky a vtáhl ho do svého těla.

Ani si nevšiml, kdy Sestra Ariel upadla. Světlo, magie, život rozmazané, krvácející, řinulo se to z každého póru jeho těla. Bylo toho příliš.

Bolelo to. Každý úder srdce spaloval žíly další energií. Jeho tělo bylo příliš malé.

„BEĚEEĚŽ!“ řekla Sestra Ariel. Bylo to komicky zpomalené. Čekal, zatímco se její rty pohnuly a vyrazil z

nich šepot.

„ZAAAAACHRAAAAŇ…“ Zachraň? Zachránit koho? Proč to prostě neřekne? Proč je všechno tak pomalé, rozvláčné, tak zatraceně zpomalené?

Stěží se dokázal udržet na jednom místě. Krvácel světlo. V hlavě mu dunělo.

Další srdeční komora se stáhla, zatímco čekal a čekal.

Zachraň krále, doplnila jeho netrpělivost. Musel zachránit krále. Musel zachránit Logana.

Než mohla Sestra Ariel znovu promluvit. Kylar se rozběhl.

244

Rozběhl? Ne, běh byl příliš přízemní pojem. Pohyboval se dvakrát rychleji než nejrychlejší muž. Třikrát.

Byla to čirá radost. Byla to ryzí chvíle, protože nic jiného tu nebylo.

Uhýbal a kroutil se, díval se tak daleko, jak mu to zářící oči dovolovaly.

Pohyboval se tak rychle, až mu začal vzdorovat samotný vzduch. Jeho nohy nedokázaly získat dostatečný

odraz, aby se mohl pohybovat rychleji. Hrozilo, že se vznese.

Pak před sebou uviděl tábor, přímo uprostřed dráhy. Skočil a odlepil se od země. Letěl sto kroků. Dvě stě.Rovných tři sta.

Vrhl před sebe ka’kari a cuknul sebou, když prorazil tři stopy široký kmen. Dřevo se rozletělo všemisměry, ale on pokračoval dál. Za sebou slyšel praskání hroutícího se stromu, ale už byl příliš daleko, aby ho slyšel dopadnout.

Prostě běžel. Prodloužil ka’kari před sebe, aby prořezávalo vzduch, a za sebe, aby tlačilo jeho nohy k zemia on mohl běžet stále rychleji.

Noc pominula. Běžel. Slunce vyšlo. Pořád běžel. Hltal jednu míli za druhou.

*

Sestra Ariel se doplazila zpátky ke stromu, kde uvázala Ulyssandru.

Trvalo to dlouho, ale musela to udělat. Nebyla si jistá, jestli se po usnutí ještě někdy probere. Konečně sedostala k Uly. Dívka byla vzhůru, oči zarudlé, na tvářích stopy slz. Takže věděla, že se Kylar probral aSestra Ariel ji před ním zatajila. Že ji zradila.

Nebylo nic, co by mohla Ariel říct. Stejně nebylo nic, co by mohla udělat.

Ztratila Vi a Kylara jako párek loveckých sokolů. Teď už se nedali přivolat zpátky. Pokud bude Uly stáletady, až se Ariel probudí, odvede dívku do Kaple. Bude to dlouhá cesta a dá jí čas zamyslet se nad tím, coprávě prožila.

Při všech bozích, ten kluk ji vysál do sucha a stále v něm bylo místo pro víc. Ji. Jednu z nejmocnějších ženv Kapli! Byl tak mladý, bezstarostný a děsivý.

Potřebovala veškerou vůli, aby Uly odvázala. Dotknout se teď magie bylo jako napít se, když visíte vzhůru nohama. Ale za chvíli to zvládla a zhroutila se. 245 49.

Logan z nějakého důvodu věřil, že je na něm něco zvláštního. Všechno mu vzali. Vzali mu přátele, ženu,naděje, svobodu. Vzali mu důstojnost i naivitu. Ale jeho život zůstal ušetřen.

Teď mu mohli vzít i ten. Bohokrál ho tady dole nenechá. Logan už jednou zemřel a vstal z mrtvých.Tentokrát ho bude chtít Bohokrál vidět umírat na vlastní oči. Nepochybně začne mučením, ale na tom už Loganovi nezáleželo.

Kdyby byl silnější, zkusil by ještě nějaký zoufalý plán, ale horečka z něj zanechala pouhou skořápku.Alespoň mohl zahodit svůj život a zabít při tom Fina. Mohl to udělat, před horečkou. Nechtěl všakpodstoupit takovou oběť, dokud existovala naděje. Vždycky si chtěl zachovat život, a teď ho ztratí a nictím nezíská. Ani pro své přátele.

Dumal v temnotě. Naštěstí se Khali, ať už byla cokoliv, přesunula o kus dál a dusivý pocit, co naplnilChřtán, se změnil v pouhý nepříjemný tlak. Vše, co mu v Díře připadalo nesnesitelné, zápach, teplo, vytí -mu najednou zase přišlo známé, ne-li uklidňující.

„Pojď sem, děvko,“ zaslechl Fina.

Lilly vstala a poplácala Logana po rameni. Zašeptala něco Skřípalovi, pravděpodobně mu nakázala, aby na Logana dohlédl, a odešla.

Samozřejmě musela odejít. Nemohl ji za to vinit, přestože se pak cítil prázdnější a izolovanější. Lilly byla praktická. Sentimentálnost knih, které Logan vždycky miloval, se vytratila v blízkosti páchnoucí Díry. Lilly přežívala. Logan bude do dvou hodin mrtvý. Život půjde dál. Loganovo srdce ji možná mohlo obviňovat, ale rozum ne. Za jakýkoliv jiných okolností by se k pojídání lidského masa také nesnížil.

Pak Skřípal vstal a odešel pryč.

To jsem tak moc cítit smrtí? Nebylo fér Skřípala a Lilly vinit, ale Logan to i tak udělal. Najednou tohojednoduchého, znetvořeného muže nenáviděl. Jak mohl odejít? Po tom všem, co ztratil, chtěl Logan věřit,že získal alespoň jednoho nebo dva přátele.

Skřípal si možná neuvědomoval, že Logan zemře. Jen si šel hrát s koncem Finova provazu ze šlach, Finbyl příliš zaměstnaný šoustáním s Lilly, aby si ho všímal. Logan se zahleděl na Skřípala a pokoušel se naněj dívat s lítosti.

Prosťáček sem do Díry patřil ještě méně než Logan. Nezradil ho, jen viděl šanci pohrát si s něčím novým.

Fin nikdy nikomu nedovolil, aby se jeho lana dotkl.

Logan se usmál, když sledoval, jak Skřípal sedí a drží oběma rukama lano, svíral ho tak silně, jako by semusel maximálně soustředit, protože jinak by mu uteklo. Ten muž opravdu žil v jiném světě.

Logan si uvědomoval, jak na něj ostatní Díráci zírají. Dokázal odhadnout, co si myslí. Král. Tak sám sebenazval, když seskočil do Díry, hloupý, šílený žert, ale žert muže, který právě viděl svou ženu vykrvácet k smrti.

Chvíli jim trvalo, než vstřebali, že je to pravda.

Tatts vstal a přišel k němu. Dřepl si vedle Logana. Pod špínou, která pokrývala jeho kůži, tetovánívypadalo jako viry. Sál si dásně a potom vyplivl krev, i jeho dostaly kurděje.

„Líbilo by se mi to,“ řekl Tatts. Bylo to potřetí, co ho Logan slyšel mluvit.

„Kdybys byl král. Máš větší koule než všichni vládci, o kterých jsem kdy slyšel.“

„Koule!“ Fin se zarazil, zvedl se na rukou a zasmál se. Byl na něj příšerný pohled, zpocený a špinavý,zkrvavená pusa, šlachové lano zpola odmotané z jeho nahého těla. „Ty koule už mu brzo někdo ufikne.“

Logan uhnul pohledem, stále mu připadalo trapné sledovat Lilly dělat to, co musela, aby přežila, proto tomálem propásl. Lilly sebou škubla, Fin vykřikl, a když se na něj Logan podíval, mával rukama a balancoval na okraji Díry. Pak ho Lilly vší silou kopla do rozkroku a on spadl do Díry.

Lilly odskočila od smyček lana, které se rychle odvíjely pod ní. Lano uvázané k Finovi mizelo smyčku za smyčkou v Díře.

Skřípalovy paže se napjaly, celé jeho tělo poskočilo kupředu. A pak znovu a znovu, jak šlachové lano Fina s trhnutím zastavilo, pak povolilo, zase ho zastavilo a nakonec se začalo rychle odvíjet, když ho gravitace odmotávala z Finova těla.

Nakonec muselo Finovo tělo dopadnout na dno, protože váha na konci lana zmizela.

Lilly vykřikla, objala Skřípala a políbila ho. „Byl jsi skvělý! Prostě skvělý!“ Obrátila se k Loganovi. „Na druhou stranu tys mohl být trochu užitečnější.“

Logan seděl jako zaražený. Snažil se vymyslet způsob, jak Fina zabít no, po celou dobu strávenou v tomhle pekle. A teď prostě zmizel. Zmizel a Logan nemusel udělat vůbec

nic.

„Teď mě poslouchejte,“ řekla Lilly. „Vy všichni. Jsme v hajzlu. Vždycky jsme tam byli. Udělali jste, co jsteudělali, a nikdo z vás si nezaslouží ničí důvěru. Ale Král není jeden z nás. Můžeme mu věřit. Nemáme anipoloviční šanci, a i kvůli ní budeme potřebovat vás všechny.“

„Co od nás chceš?“ zeptal se Devítiprsťák Nick.

„Měli jsme klíč. Teď máme Finovo lano. Ale nemáme čas. Říkám, spusťme Krále a Skřípala do Díry. Krále,protože mu můžeme věřit a viděl, kam spadnul klíč, a Skřípala, protože jedině on má dost síly, abyvyšplhal zpátky, bude-li to zapotřebí. Půjdou dolů a porozhlédnou se po cestě ven, nebo najdou klíč. Takjako tak dostaneme šanci dostat se odsud, dřív než se vrátí bledule.“

„Proč dolů neslezeme všichni?“ zeptal se Nick.

„Protože musíme podržet lano, idiote. Nemáme ho kam uvázat.“

„Můžeme ho přivázat k mříži,“ navrhl Nick.

„Fin je pořád na druhé straně. Museli bychom postavit pyramidu ze tří lidí a vytáhnout jeho váhu, to není

možné. Můžeme to udělat, až když Král odváže Finovo tělo. Pak se ven dostaneme všichni. A pokud dole není cesta, najde klíč a vypadneme vrchem.“

„Budeme muset kolem té… věci,“ řekl vystrašeně Nick.

„Nikdo netvrdí, že jsou to dobrý vyhlídky,“ řekla Lilly. „Jestli tu zůstaneš, je tutově po tobě.“

Tatts přikývl. Byl pro.

„Já říkám, ať spustíme někoho jinýho,“ zkusil Nick.

„Lano mám já,“ odsekla Lilly. „Uděláme to po mém, nebo vůbec.“

„Ale no tak, Lilly…“

„Věřil bys nám, kdybychom tě na laně spouštěli dolů, Nicku? Pustíme, a pak si vytáhneme pořádnej kus žvance.“

To Nicka umlčelo.

„Dokážeš nám věřit, Králi?“ zeptal se Tatts.

„Věřím vám.“ Už nemám co ztratit.

Zabralo pár minut, než to vysvětlili Skřípalovi, a Logan si stejně nebyl jistý, jestli to pochopil. Rozestavili

zbytek Díráků, aby drželi lano. Lilly stála vpředu. Varovala Díráky, že pokud lano pustí, ona se bude držetdál. Pokud si chtějí užívat sexuální radovánky, raději by ho pouštět neměli. „Dlužím ti za všechno,“ řekl jí Logan. Lilly nebyla žádná kráska, ale právě teď doslova zářila. Poprvé za dobu, kdy ji Logan znal, vypadala, že je na sebe pyšná.

„Ne, to já dlužím tobě, Králi. Když jsi přišel k nám dolů, řekla jsem ti, ať se držíš něčeho dobrého, ale byljsi to ty, kdo mi ukázal jak. A ještě víc, bez ohledu na to, co jsem dělala. Nezáleží na tom, jestli zemřu. Jánejsem dobrý člověk, ale ty ano, a já ti pomůžu. To už mi nikdo nevezme. Jen mi, Králi, slib, že aždostaneš všechno zpátky, tak si na mě na nějakém skvělém večírku vzpomeneš. Teď jsi i králem náskriminálníků.“

„Nezapomenu.“ Stoupl si na okraj Díry. „Lilly, jaké je tvé pravé jméno?“

Zaváhala, jako by si to už nepamatovala, pak nesměle špitla: „Lilene.

Lilene Rauzanová.“

Narovnal záda a promluvil: „Z moci vložené v mou osobu a náš královský majestát se na vědomost dává,že Lilene Rauzanová všech spáchaných zločinů zproštěna jest a všechny její tresty jsou ukončeny. LileneRauzanová jest v naších očích nevinnou. Nechť záznamy o jejích hříších odneseny jsou na okraj světazápadní i východní. Tak budiž psáno, tak budiž učiněno.“

Bylo směšné, že něco takového říká muž v hadrech prostitutce. Ale tak nějak mu to připadalo správné.

Logan nikdy neměl větší moc než v tuto chvíli, kdy získal sílu léčit. Díráci si je ani nedobírali.

Lillyiny oči naplnily slzy. „Netušíš, co jsem provedla,“ zašeptala.

„Nepotřebuji to vědět.“

„Chtěla jsem to napravit. Nechtěla jsem být jako dřív…“

„Pak tedy nebuď. Od této chvíle jsi nevinná.“

S tím Logan vstoupil do Díry.

50.

Ukázalo se, že Sestra Ariel Wyant Sa’fastae strávila v Torrasově Zátočině několik dní a vesničané ji dobřeznali. Přestože jen pár lidí bylo ochotných snést ve své přítomnosti Sestru, působila na ně jako vzdělaná,pravda trochu duchem nepřítomná, ale milá. Ten popis Elene velice uklidnil. Znamenalo to, že dopis jepravděpodobně pravý.

Tím však před ní vyvstal problém. Má jít na sever do Kaple za Uly, nebo na západ za Kylarem?

Usoudila, že by měla jít za Uly. Cenarie pro ni nebyla bezpečná. Její přítomnost by Kylarovi ztížila práci a stejně mu nemohla nijak pomoci.

Kaple byla bezpečná, i když trochu naháněla strach, a Elene se alespoň mohla ujistit, že je Uly v bezpečí pokud ji rovnou nevezme domů.

Proto příštího rána pokračovala na sever. Kromě toho, že málem vyčerpala své malé úspory, se zdálo, že

noc v posteli jejímu tělu jen připomněla všechny bolístky. Příliš se jí neulevilo. Mohla by se do Kaple dostat dřív, kdyby přinutila koně pohybovat se rychleji než chůzí, ale 249

z pouhého pomyšlení na klus se Elene chtělo úpět. Klisna nastražila uši, jako by přemýšlela, co právě říká.

Pak Elene uviděla jezdce vzdáleného čtyřicet kroků. Černá zbroj, ale bez helmy, a neměl meč ani štít.

Hrbil se v sedle malého dlouhosrstého koně.

Ruku si tiskl k boku, zakrýval zranění, a bledý obličej měl pocákaný krví.

Když Elene přinutila klisnu trhnutím otěží zastavit, vzhlédl a podíval se na ni. Jeho rty se pohnuly, ale

nevyšel žádný zvuk. Zkusil to znovu. „Pomoc.

Prosím,“ zašeptal chraplavě.

Škubla otěžemi a přijela k němu. Navzdory bolestí sevřenému obličeji to byl pohledný mladý muž, jen o

trochu starší než ona. „Vodu,“ poprosil.

Elene sáhla pro měch s vodou, pak se zarazila. Mladému válečníkovi se u sedla houpal plný vinný měch.

Jeho bledost nebyla důsledkem ztráty krve

byl to Khalidořan.

Jezdcovy oči zaplály triumfem, když patami pobídla koně. Chňapl po opratích. Elenina klisna tancovala v kruhu a menší kůň se k ní rychle přidal.

Elene se pokusila vyskočit ze sedla, ale její noha byla lapená mezi koňmi.

Pak se zablýskla pěst v železné rukavici. Zasáhla ji nad ucho. Spadla.

*

Byl to sestup do Pekla. Logan byl stále příliš slabý, aby dokázal sešplhat sám, ale vypadalo to, že Skřípalochotně odvede všechnu práci za oba a pomalu ho snese dolů. Logan jen přihlížel. Prvních dvacet stopčerného obsidiánu, který vytvářel Díru, bylo naprosto hladkých a jednolitých. Pak se Díra otevřela doohromné jeskyně.

Nazelenalé řasy obrůstající vzdálenější zdi poskytovaly dost světla, aby v příšeří viděli. Připadalo mu, jakoby se spouštěli do úplně cizího světa.

Zápach hnijících vajec tu byl pronikavější a u země se převalovala oblaka hustého kouře, skrývala předLoganem tisíce nerovnoměrně rozložených stalagmitů trčících z neviditelné podlahy jeskyně. Vytí zrovnautichlo a Logan se modlil, aby to tak zůstalo. V průběhu měsíců ztratil důvěru, že je to jen vítr prohánějící se mezi kameny.

Skřípal začal ztěžka dýchat, ale stále držel tempo. Všude kolem samotné Díry se jako ledové nože leskly stalaktity, z jejich hrotů odkapávala voda.

Z hlubin se zvedl vítr a slabě zavyl.

Slézali dolů dvě minuty, než Logan zahlédl první mrtvolu. Byla vysušená horkým větrem, musel to být

Dírák, který před staletími spadl, byl strčen nebo skočil do Díry. Tělo nabodnuté na krápníku tu spočívalotak dlouho, že je kámen obrostl, pomalu ho v sobě uzavíral.

250

A pak přibyla další těla. Skřípal musel jejich sestup několikrát zpomalit a odstrčit se od stalagmitů,pokaždé v tu chvíli zahlédli prastaré spoluvězně, kteří se nikdy k lanu nedostali. Někteří byli starší nežostatní, těla rozpáraná od nárazů do krápníků. Některým chyběly kusy těl, urazili si je o skálu nebo letyodpadly. Kluzké krápníky zabraňovaly krysám, aby se k tělům dostaly, a suchý vítr bránil rozkladu.Výjimkou bylo pár neforemných těl u vlhčích zdí, na kterých se uchytily řasy. Zářila zeleně jako duchové,co se chtějí odtrhnout od zdí.

Nakonec narazili na pár říms, většina jich byla příliš daleko, aby na ně Logan nebo Skřípal dosáhli. Najedné se o zeď opírala sedící mrtvola.

Vysušené kosti byly neporušené. Ten muž nějak přežil sestup, buď s použitím lana, nebo nějakýmzázrakem přečkal pád. Pak tady dole zemřel.

Jeho prázdné oční důlky se upíraly k Loganovi, jako by se ptaly: „Zvládneš to lépe?“

Šlachové lano se najednou otřáslo. Logan se podíval nahoru, ale viděl jen tmu. Výhled dolů mu zakrývalSkřípal.

„Pospěš si, Skřípale.“

Muž se beze slov ohradil.

„Já vím, vedeš si dobře. Jde ti to fantasticky, ale já nevím, jak dlouho ještě Lilly lano udrží. Nechceme přece skončit jako tihle chlapi, ne?“

Skřípal zrychlil.

Minuli další římsu a Logan si všiml, že země u úpatí stalagmitů je pokrytá spíš půdou než holými kameny.

Půdou? Tady?

Žádná půda. Lidský odpad. Generace vězňů skopávaly výkaly do Díry.

Mezi kamennými věžičkami nevyschly úplně, celé místo proto páchlo jako otevřená žumpa promíchaná se

shnilými vejci.

Logan se právě obracel pryč, když zahlédl, jak se na další římse něco zalesklo. Podíval se tam znovu, ale nic neviděl.

„Zastav se na chvíli, Skřipale.“

Logan strčil ruku do šest palců tlusté vrstvy výkalů a prohrábl ji. Nic.

Zatlačil tam ruku až po loket, ignoroval sliz lepící se mu na kůži. Tady.

Vytáhl něco obalené humusem a otřel to o druhou ruku. Byl to klíč.

„Úžasné,“ vydechl. „Zázrak. Nakonec tady přece jen nezemřeme, Skřipale. Teď se musíme dostat na dno a odvázat Finovo tělo, pak zkusíme vyšplhat zpátky. Možná nás dokážou i vytáhnout.“

Ukázalo se, že jsou blízko dna nebo další římsy. Nedaleko ústil parní průduch a chrlil na ně štiplavý kouř,zakrýval jim výhled dolů a hubil světélkující řasy. Logan proto neviděl dost daleko, aby poznal, kde sezrovna nachází. Jako kdyby ta otázka měla nějaký zatracený význam.

251

Skřípal se zastavil a zavrčel. Poodstoupil od lana a protahoval si prsty, aby jim ulevil od bolesti. Logan s úlevou došlápl na polotekutou zem, splašky tu byly jen několik palců hluboké. Nedržel ani zdaleka tak velkou váhu jako Skřípal, ale i tak byl naprosto vyčerpaný.

Pak uviděl lano. Bylo rozvázané.

„Skřípale,“ zavolal Logan se staženým hrdlem. „Po jak dlouhé době lano povolilo?“

Skřípal na něj zamrkal. Ta otázka prosťáčkovi nedávala smysl.

„Skřípale, Fin je naživu! Může být, ACH!“

Něco špičatého bodlo Logana do zad, upadl.

Fin na něj spíš spadl, než skočil. Vězeň se pohyboval, jako by měl vykloubenou kyčel, a krvácel z hlavy,

úst, obou ramen a jedné nohy. V pravé ruce svíral odlomený hrot stalagmitu pokrytý krví. Když padl na Logana, začal ho bodat. Byl zraněný a zbídačelý, ale Logan byl ještě slabší.

Ozval se divoký řev, hlasitější než hukot průduchu nad nimi. Horká pára a velké kapky vroucí vody pršelykolem nich, když Skřípal udeřil.

Srazil Fina z Logana a zakousl se mu do nosu, o chvíli později se zvedl se zkrvaveným masem vopilovaných zubech. Fin bublavě zaječel. Skřípal ho chytil za vykloubenou nohu a táhl ho od Logana.

Zraněný muž znovu zaječel, hlasitěji, pronikavěji. Natahoval se rukama, snažil se něčeho zachytit, aby semohl odtáhnout od Skřípala. Pak Finovo tělo uvízlo mezi dvěma stalagmity. Skřípal si toho nevšiml nebomu to bylo jedno. Rozhodl se Fina odtáhnout od Logana a přesně to mínil i udělat. Logan viděl, jak se mu vyboulila svalnatá ramena. Skřípal zabíral nohama a řval. Fin ječel.

Ozval se trhavý zvuk, když vykloubená noha povolila. Skřípal zavrávoral a upadl, Finova utržená noha mu vylétla z ruky a zmizela v mlze.

Fin upřel nenávistné oči na Logana, lapal po posledním dechu, životodárná krev mu prýštila z odtržené kyčle, v obličeji byl bledý jako duch.

„Uvidíme se… v pekle, Králi,“ zachrčel.

„Tam už jsem byl,“ řekl Logan. Zvedl klíč. „A teď odcházím.“

Finovy záštiplné oči se nevěřícné zaleskly, ale na odpověď už neměl sílu.

Nenávist pomalu opustila jeho vytřeštěné oči. Byl mrtvý.

„Skřípale, jsi vážně úžasný. Děkuji ti.“

Skřípal se usmál. Kvůli špičatým, zkrvaveným zubům to byl děsivý pohled, ale myslel to dobře.

Logan se zachvěl. Ošklivě krvácel. Nevěděl, jestli to zvládne, i kdyby se při útěku z Díry a Chřtánu nedostali do žádných problémů. Ale nebyl důvod, aby s ním zemřeli i Skřípal nebo Lilly. A Skřípal by bez něj zpátky nahoru nevyšplhal, to věděl.

„No dobrá, Skřípale, jsi opravdový silák. Jsi dost silný, abys odsud vyšplhal?“

Skřípal přikývl a protáhl se. Měl rád, když mu říkali siláku.

„Tak pojď, vypadneme z tohohle pekla,“ řekl Logan, ale ve chvíli, kdy lano chytil, ucítil, že je povolené. O

něco později na ně spadlo celé.

Žádné šplhání ven nebude. Drahocenný klíč byl k ničemu. Nebude žádný útěk. Díráci lano upustili.

*

„Kde sakra jsou?“ chtěl vědět Tenser Ursuul. Díráci ho málem nepoznali, když teď měl drahou tuniku, oholené vousy a umyté vlasy.

„Kde myslíš, že asi jsou? Utekli,“ odsekla Lilly.

„Utekli? Nemožné!“

„No nekecej,“ ušklíbla se Lilly.

Tenser zrudnul, že ho takhle ponižuje před Nephem Dadou a doprovodem stráží.

Do Díry vplulo magické světlo a posvítilo na každého. Vmáčklo se i do výklenku, kde se Logan tak často

skrýval. Nikdo tam nebyl.

„Logan, Fin a Skřípal,“ vyjmenoval Tenser chybějící vězně. „Logan a Fin se navzájem nenáviděli. Co se stalo?“

„Král chtěl…“ začala Lilly, ale něco ji udeřilo do tváře a odhodilo stranou.

„Sklapni, děvko,“ okřikl ji Tenser. „Tobě nevěřím. Ty, Tattsi, co se stalo?“

„Logan chtěl postavit další pyramidu. Chtěl přilákat Gorkhyho, chytit ho za nohy a dostat z něj klíč. Fin byl

proti. Poprali se. Fin shodil Logana do Díry, ale Skřípal na něj zaútočil a strhl ho s sebou dolů.“

Tenser zaklel. „Proč jsi je nezastavil?“

„Abych tam spadl taky?“ ušklíbl se Tatts. „Každý, kdo se zapletl s Finem, Loganem nebo Skřípalem,

skapal, kámo, Vaše Výsosti. Byls tady dost dlouho, takže to víš.“

„Mohli ten pád přežít?“ zeptal se ledovým hlasem Neph Dada.

Jeden z nedávno příchozích vyjekl, všichni se na něj podívali. „Ne,“ ječel.

„Prosím!“ Jedna koule magického jasného světla se přilepila na jeho hruď, druhá na záda a zvedly ho nad

Díru. Pak spadl.

Všichni se nahrnuli k Díře a sledovali světlo mizející v temnotě.

„Pět… šest… sedm,“ počítal Neph. Světlo zablikalo, když dopočítal k osmi. Podíval se na Tensera. „No,nemůžu říct, že by to tvého otce potěšilo.“

Tenser zaklel. „Vezmi si je, Nephe. Zabij je. Udělej, co musíš, ale ať je to pořádně bolí.“

51.

Hu Gibbet se hluboko v Doupatech krčil na střeše skladiště.

V příznivějších časech tu skladovali látky. Později ho využívali pašeráci. Teď z něj zbyla rozpadající se

ruina, kde se usadily gildovní krysy z gildy Ohnivec.

Nic z toho Hua nezajímalo, s výjimkou menší nepříjemnosti, že bude muset zabít desetiletého kluka, který

držel hlídku. Nebo to možná byla holka.

Těžko říct. Jediné, co ho opravdu zajímalo, byla kamenná deska na podlaze u jedné pobořené zdi.Vypadala, že váží tisíc liber, a byla stejně ošoupaná jako ostatní, ale dala se otevřít na závěsech, okterých nevěděly ani gildovní krysy.

Byl to druhý východ z jednoho z největších bezpečných domů ve městě.

Právě teď, pokud se Huovy zdroje nemýlily, se v bezpečném domě skrývalo přibližně tři sta šlapek,dostatek jídla a vody na měsíc a opravdová výhra, Máma K. a její zástupce Agon Brant. Hu vlastněnečekal, že tam ti dva budou. Ale pořád mohl doufat.

S velkými zakázkami měl vždycky problémy. Velká zakázka vyžadovala velkou vyrovnanost. Potěšení ze

záplavy krve ohrožovalo jeho profesionalitu.

Bylo tak snadné nechat se pohltit čirou radostí, krev tekoucí, kapající a tryskající, krev ve všech jejíchúžasných barvách, čerstvá červená krev z plic, černá krev z jater a všechny odstíny mezi tím. Chtěl nechat

každé tělo vykrvácet do poslední kapky, aby potěšil Nysa, ale u velkých zakázek se s tím obvykle nemohlzdržovat. Měl z toho pocit, že svoji práci dělá polovičatě.

Navíc to v něm probouzelo depresi. Poté co zabil a nechal vykrvácet dvaatřicet lidí v usedlosti Gyrů, bylnesvůj celé týdny. Neuspokojilo ho ani zabíjení v průběhu převratu. Samé zklamání. Usedlost Gyrů byla

nejlepší.

Byl ještě v domě, když se vévoda vrátil. Sledoval Regna Gyra, jak běhá z pokoje do pokoje, šílí smutkema klouže v Nysových studnicích, které Hu zanechal na každé chodbě. Byl tak vzrušený jeho sledováním, že

vévodu ani nedokázal zabít, přestože věděl, že by si to Bohokrál přál.

Minulou noc jednu zakázku dokončil, ale ta se tomu nevyrovnala. Ani zdaleka.

Tahle nemohla být příliš těžká, i když krátce po ní dojde k několika vypjatým momentům. Nejdříve semusí dostat dovnitř. Když bude muset, zabije to dítě, ale gildovní krysy byly nevypočitatelné. Znaly vDoupatech každou díru větší než vlašský ořech a dokázaly se do ní nacpat, a ještě jim zbylo místo. Budelepší nedat jim šanci někoho varovat.

Až se dostane dovnitř, u zadního východu bude hlídat jeden nebo dva strážní. Ten východ se nikdynepoužíval, a jak dlouho vydrží chlap zírat do zdi, než se začne nudit nebo ho přemůže únava? Strážnímohli klidně usnout.

Pak bude Hu muset zabít stráže u předního vchodu, aby nevyhlásily poplach. Zablokuje nebo zničí přednívýchod. Od té chvíle už bude jedno, jestli se o něm děvky dozví, nebo ne. Děvky zvládne.

Potom… no, Bohokrál mu řekl, že bude mít dvacet čtyři hodin, aby si dělal, co se mu zlíbí. „Hu,“ povědělmu Bohokrál, „rozpoutej pro mě zkázu.“

Bohokrál měl v plánu místo později otevřít a donutit každého šlechtice ve městě, aby jím prošel. Až tělauzrají, naženou tam zbytek města. Obyvatelé Doupat půjdou poslední. Pak Bohokrál uspořádá veřejnýobřad. Náhodně mezi Králíky, řemeslníky a šlechtou vybere pár lidí a pošle je na místo masakru. Jakmilebudou uvnitř, Bohokrálovi čarodějové vchody zapečetí.

Garoth Ursuul předpokládal, že to Cenarijce účinně odradí od další rebelie.

Ale Hu z toho měl špatný pocit. Byl profesionál. Byl nejlepší wetboy ve městě, nejlepší na světě, nejlepšíwetboy všech dob. Velmi si té pozice cenil a existovala jen jedna věc, která to mohla ohrozit, on sám. Na

Gyrově panství hloupě riskoval. Riskoval jako idiot. Všechno vyšlo, ale stále tu zůstával fakt, že nadsebou ztratil kontrolu.

Bylo tam příliš mnoho krve. Příliš mnoho vzrušení. Procházel se jako bůh na orgiích svých mrtvýchstoupenců. V těch hodinách, kdy zabíjel Gyry a jejich služebnictvo, si připadal nezranitelný. Dal si na čas a

naaranžoval mrtvá těla. Pár jich zavěsil za nohy a prořízl jim hrdlo, aby v poslední chodbě vytvořil

úchvatné krvavé jezero.

Jeho prací bylo zabíjení, ale on se dostával nebezpečně daleko. Durzo byl zabiják. Bral životy snezúčastněnou precizností krejčího. Durzo Blint by nikdy neriskoval. Proto ho někteří lidé stavěli na Huovu

úroveň. Hu to nesnášel. Báli se jej, ale Blinta respektovali. Nepříjemně si uvědomoval, že tohleposuzování je možná oprávněné.

Proto se těch tři sta žen mohlo stát jeho zhoubou. Zvíře v něm se prodere na povrch. Tři stovky možnábudou příliš.

Ne. On byl Hu Gibbet. Nic není příliš pro Hu Gibbeta. Byl nejlepší 255

wetboy na světě. Z taktického hlediska tahle zakázka nebude až tak velkou výzvou jako jiné, ale až budou

lidé šeptat jeho jméno, vzpomenou si právě na ni. Tohle bude jeho odkaz. Takhle si ho budou pamatovat

na celém světě.

Všechny gildovní krysy spaly, v chladu se choulily k sobě. Hu se právě chystal proskočit dírou ve střeše,když něco zahlédl.

Zprvu to považoval za svou představivost. Začalo to jako zašeptání větru, zvířený prach v měsíčnímsvětle. Ale prach se neusazoval a dnes v noci vítr nefoukal. Navíc se zdálo, že prach víří jen na jednommístě, shromažďoval se v jednom z měsíčních paprsků ve skladišti poblíž dětí.

Jedno děcko se vzbudilo, tiše vykřiklo a ve vteřině byla vzhůru celá gilda.

Větrný vír se změnil v malé tornádo. Stále tu nebyl žádný vítr, černé tečky kroužily v omamném tempu do

výšky šesti stop. Tornádo zářilo jiskřivou modří. Vylétly jiskry a roztančily se po podlaze a děti se daly dokřiku.

Tornádo se zhmotnilo do podoby muže, nebo alespoň do něčeho, co ho připomínalo. Postava modřezářila, do všech stran z ní proudilo světlo, dokonce ani Hu nebyl dost rychlý, aby si zakryl oči.

Když se podíval znovu, stála před dětmi krčícími se na podlaze postava nepodobná ničemu, co kdy Huviděl. Muž vypadal jako vytesaný z lesklého černého mramoru nebo zformovaný z tekutého kovu. Jehošaty nebyly ani tak šaty jako kůže, přestože se zdálo, že nosí boty a nemá pohlaví, celé tělo bylo zjednolité černi, každá kontura byla jasně patrná. Předklonil se a svaly se na něm napjaly, od ramen přes V

mezi hrudí a břichem po nohy. Na jeho kůži však bylo něco legračního. Zpočátku muž, démon nebo živásocha odrážel světlo jako vyleštěná ocel. Teď se leskly jen části, srpky bicepsů a horizontální liniebřišních svalů. Zbytek přešel z lesklé na matnou čerň.

Nejděsivější byla démonova tvář, která vypadala nejméně lidsky. Ústa jako tenká škvíra, vystouplé lícníkosti, vlasy rozježené, nápadná svraštěná obočí nad přehnaně velkýma očima. Jako by vzešla z nočnímůry. Oči byly z nejsvětlejší modři chladné jako zimní úsvit. Mluvily o soudu bez slitování, o trestu bezsoucitu. Zatímco si postava prohlížela děti, Hu si byl stále jistější, že oči doslova září. Vinuly se z nichproužky kouře z pekelných plamenů, které možná hořely v démonickém těle.

„Děti,“ řekla postava, „nebojte se.“ Kolem se ozvalo několik polknutí a navzdory slovům všechny gildovníkrysy vypadaly, že se dají každou chvíli na útěk. „Neublížím vám,“ pokračoval démon, „ale tady neníbezpečno.

Musíte jít za Gwinvere Kirenou, kterou znáte jako Mámu K. Jděte a zůstaňte u ní. Povězte jí, že se vrátilNoční anděl.“

Několik dětí s vytřeštěnýma očima přikývlo, ale všechny vypadaly, jako by přimrzly k zemi.

„Běžte!“ křikl Noční anděl. Prošel stíny, které na podlaze roztínaly 256

měsíční svit, a stalo se něco strašidelného. Kdekoliv se stíny Nočního anděla dotkly, démonovo tělozmizelo. Paže, úhlopříčný řez na jeho hrudi, potom hlava, až na dva zářící body, které se vznášely namístě očí. „Utíkejte!“

vykřikl znovu Noční anděl.

Děti se rozprchly tak rychle, jak to uměly jen gildovní krysy.

Hu věděl, že by měl Nočního anděla zabít. Bohokrál by ho jistě odměnil.

Démon navíc Huovi bránil v úkolu. Stál mezi ním a více než třemi sty šťavnatými sousty.

Ale on stěží dýchal. Nebál se. Prostě jen nepracoval zadarmo. Zabije anděla, ale prozatím ho nechá jít,

dokud mu za to Bohokrál nezaplatí. Pokud Noční anděl ví o podzemích prostorách, je stejně pozdě. Pokud

o nich Noční anděl neví, děvky tam budou i zítra. Dnes si dojde pro kontrakt na Nočního anděla, zítra se

vrátí a zabije děvky i Nočního anděla. Bylo to naprosto logické. Strach v tom nehrál žádnou roli.

Noční anděl otočil hlavu a upřel pohled na Hu Gibbeta, doutnající modré oči vzplály pronikavou planoucí

červení. Potom zmizel i zbytek Nočního anděla, zůstaly jen rudé body.

„Zatoužil jsi po rozsudku noci, Huberte Marione?“ zeptal se Noční anděl.

Paralyzovala ho chladná hrůza. Hubert Marion. Patnáct let mu tak nikdo neřekl.

Noční anděl se pohnul směrem k němu. Hu byl v pokušení utéct, když se Noční anděl zapotácel. Hu se

zmateně zastavil.

Zář rubínových očí trochu pohasla, zablikaly. Noční anděl zplihl.

Hu seskočil na podlahu a tasil meč. Noční anděl ten svůj vytáhl spíš silou vůle, ale Hu vycítil jeho

vyčerpání. Zaútočil.

Jejich meče zazvonily nocí, pak Hu kopnutím překonal jeho kryt a zasáhl Nočního anděla do hrudi. Netvor

odlétl dozadu, meč mu vypadl z ruky.

Dopadl na hromadu odpadků a začal se třpytit.

Během chvilky byl Noční anděl pryč. Na jeho místě ležel nahý muž, jen s obtížemi se držel při vědomí.

Byl to Kylar Stern, Durzův učedník. Hu ho proklel, strach se v něm přetavil ve vztek. To jen předváděl

triky? Iluze?

Hu vyrazil vpřed a sekl po Kylarově obnaženém krku. Ale čepel tělem prolétla naprosto bez odporu roztříštil jen iluzi. Hu zrovna zadržel další seknutí, když ucítil provaz, který se mu utáhl kolem kotníků a

strhnul ho k zemi.

Do pravého lokte se mu zaryly prsty, našly tlakový bod a paralyzovaly mu paži. Ruka ho chytla za vlasy a

praštila mu hlavou o zem. Znovu a znovu. Už při prvním úderu si zlomil nos. Při třetím jeho tvář narazilana kámen. Zaryl se mu do oka. Pak se začal převalovat.

Ohnal se veškerým svým Talentem, nezasáhl však vůbec nic. Obě ruce mu kdosi stáhl za záda a pak mu s

nimi trhl nahoru. Vykloubil mu ramena.

Hu zaječel. Když se chtěl ohnat znovu, zjistil, že má ruce a nohy svázané dohromady.

Zbývajícím okem Hu zahlédl Kylara Sterna, rozechvělého, naprosto vyčerpaného, ale i tak Hua táhl zaplášť po zemi. Hu se pokusil znovu vzepřít, snažil se do něčeho kopnout, do čehokoliv, a postavit se.Kylar ho pustil, Hu dopadl na záda a znovu zaječel, když se tlak pout přenesl na jeho vykloubená ramena.

Kylar se nad ním rozkročil.

Ať už byla černá kůže iluze nebo něco jiného, Kylar zjevně neměl sílu ji dál udržet. Stál tu nahý, jeho tvářbyla stejná maska jako předtím. Hu sebral svůj Talent, aby se pokusil o další kop.

Kylarova noha dopadla jako první a přerazila Huovi holeň. Hu zařval, když v něm vybuchla temnotabolesti a hrozilo, že upadne do bezvědomí.

Podíval se znovu. Kylar odkopnul část podlahy, otevřela se na skrytých pantech. Uvnitř se otáčelo skrytémlýnské kolo poháněné proudícími vodami Plithu. Huovi došlo, že musí jít o mechanismus, který otvíráobrovské dveře.

Jeho mohutná ozubená kola však byla rozpojená, pomalu se protáčela.

„Není Nysos i bohem vody?“ zeptal se Kylar.

„Co to děláš?“ zaječel hystericky Hu.

„Modli se,“ vyzval ho nelítostným hlasem Kylar. „Možná tě zachrání.“

Kylar něco udělal s Huovým pláštěm. Chvíli se nic nedělo. Pak se mu plášť stáhl kolem krku. Táhnul ho po

podlaze.

„Nyse!“ zavyl Hu přiškrceným hlasem. „Nyse!“

Plášť ho stáhl do vody a na dlouhou, požehnanou chvíli napětí kolem jeho krku povolilo. Hu kopal zdravounohou a dostal se na povrch. Pak se plášť napjal a vtáhl ho do kola. Rozpojené kolo ho za krk stáhlo pod

vodu, pak ho vyzvedlo nahoru a znovu ho po zádech stáhlo pod hladinu. Nemohl dýchat.

Znovu ho za krk stáhlo dolů, vytáhlo ven a ponořilo pod hladinu.

Tentokrát začal kopat, hned jak se přiblížil k hladině. Získal tak dost času k pořádnému nádechu, pak hokolo přehodilo a zase stáhlo pod vodu. Hu se snažil bojovat se svými pouty, ale tlak, který tím vyvíjel naramena, mu způsoboval trýznivou bolest. Paže měl svázané tak těsně, že si nemohl ramena nahodit

zpátky, a kopající zdravá noha nenacházela nic než vodu.

Znovu zaječel a zajel pod hladinu, ale kolo se točilo dál. Nahoru a dolů, nahoru a dolů.

* Kylar sledoval Hu Gibbeta, jak ho kolo vytahuje z vody a pak ho do ní 258

zase stahuje, znovu a znovu. Někdy žadonil o milost, někdy jen vykašlával špinavou říční vodu. Kylarnecítil výčitky. Hu si to zasloužil. Ať už to věděl jakkoliv, věděl to. Bylo to prosté.

Kylar se zhoupl v kolenou a zadíval se po spínači, který měl otevírat dveře útočiště. Vyčerpánínepředstíral. Měl štěstí, že mu zbylo dost Talentu, aby obelhal Hua. Ve férovém boji by ho Hu dostal, otom si Kylar nedělal iluze.

Ale Durzo ho naučil, že nic jako férový souboj neexistuje. Hu se nechal překvapit, protože si myslel, že je

nejlepší. Durzo se nikdy nepovažoval za nejlepšího, jen si myslel, že všichni ostatní jsou horší. Možná tovypadalo jako to samé, ale nebylo.

Kylar konečně našel, co hledal. Chytil prkno za kameny a zatáhl za ně.

Otáčející se kolo klouzalo stranou, dokud se jeho zuby nestřetly s dalším převodem. Chvíli skřípaly, pak do

sebe zapadly a kolo se začalo otáčet. Hu byl nevyhnutelně znovu vyzdvižen z vody. Ječel. Hlava se mu

zachytila mezi velkými zuby a jeho křik najednou zazněl ještě pronikavěji. Kola se zastavila, trhala sebou.

Pak Huova hlava praskla jako krvavý vřed. Jeho nohy sebou divoce škubaly a celé tělo se zvedlo z vody.

Pak jeho mrtvola odpadla stranou a kola se otáčela dál, zatímco voda rudla krví.

Ohromný kámen odhalil podzemní tunel. V hlubinách se rozezněl poplašný zvon.

Ve vteřině se po schodech vyhrnuli dva strážní, v rukou svírali kopí.

„Musíte se… evakuovat,“ zachrčel Kylar. Zapotácel se, ale ani jeden z mužů se nepohnul, aby mu pomohl.„Bohokrál ví, že jste tady. Řekněte to Mámě K.“ Pak omdlel.

52.

Feir Cousat se krčil za stromem, jak jen mu to jeho mohutné tělo dovolovalo. Do úsvitu zbývaly dvěhodiny a postava ležící vedle ohně se dlouho nepohnula. Za pár okamžiků Feir zjistí, jestli se mu risk

vyplatí.

Jeho pátrání po Curochu ho zavedlo do Cenarie a potom přes tábor khalidorských horalů do hor naceuranské hranici. Jeho nadějí i zoufalstvím 259

v posledních týdnech bylo, že nezachytil sebemenší zašeptání magického meče. Pokud byl na správnéstopě, znamenalo to, že se Curoch nachází v rukou osoby, která nemá nejmenší tušení, čím je. Tenhlescénář byl mnohem přijatelnější, než aby se ho pokoušel vzít vürdmeisterovi. Každý vürdmeister schopnýpoužít Curoch by Feira dokázal zabít na sto různých způsobů.

Pravděpodobnější však bylo, že sleduje falešnou stopu. Když zužoval okruh svých možností, museltucetkrát hádat. Nejdříve si vzal khalidorskou uniformu, připevnil na ni odznak posla a poseděl u mnohatáborových ohňů.

Na škole ho Dorian naučil khalidorštinu, proto věděl, co říkají, i když sklouzli do starého jazyka, všichnimladí Khalidořané byli bilingvní, protože Bohokrál byl přesvědčený, že budou lépe vládnout, když budouznát zvyky těch, co dobývají.

Protože Curoch nenalezli hned a Feir předpokládal, že zvěsti o něm by se rozšířily velmi rychle, usoudil, že

někdo musel meč odnést. Našel jednotky, které uklízely most. Většina mužů pocházela z těch, co v bojiskoro zničili.

Později je začlenili do nové jednotky a poslali domů jako stráže karavany, jež do Khalidoru odvážela kořist

-té samé, kterou on, Dorian a Solon sledovali.

Protože ho Dorian poslal na jih, Feir věděl, že meč není v žádném z odeslaných vagónů. Proto se vyptávalna někoho, kdo z těch jednotek pocházel a koho neposlali domů, až jednoho našel.

Zjistit, kam Ferl Khalius odešel, bylo něco úplně jiného. Feir ho vlastně vůbec nenašel. Místo toho šel za

vürdmeisterem, jehož vyslali na jih.

Vürdmeister sledoval Ferla Khalia a Feir sledoval vürdmeistera. Díval se, jak vürdmeister ostřeluje FerlaKhalia a uneseného šlechtice. Vürdmeister o ně ztratil zájem hned, jak šlechtic spadl z hory Mount

Hezeron.

Zatímco vürdmeister používal signální hůl, aby Bohokrále informoval o svém selhání, Feir se připlížil blíž.Padající sníh a soustředění, které si vyžadovala práce s magií, zakryly Feirův postup. Jakmile vürdmeisterskončil, Feir ho zabil.

Pak začal dělat věci, které nikdy dřív neprováděl. Ve sněhu přešel po popraskané římse. Přeskočil pět stopširokou díru, z kluzkého sněhu do kluzkého sněhu. Některá místa byla tak strmá, že mu po nich ujížděly

nohy.

Skončilo to tak, že musel používat magii, aby roztavil nánosy ledu. Zvládl to, ale bylo to těsné.

Curoch za to stál.

Vytáhl meč a postupoval v upraveném zshel posto, bojovém postoji určeném k udržení rovnováhy apohyblivosti na kluzké zemi. Pár rychlých kroků a stál nad mužem. Jeho meč prorazil hruď, hruď ze sněhem vycpaného kabátu.

260

Feir zaklel a rychle se otočil. Z lesa vyrazil pravý Ferl Khalius, Curoch zdvižený vysoko nad hlavou. Feirměl stěží čas uhnout. Horalovo seknutí by Feira rozpáralo, kdyby se včas nevrhl stranou. Curoch mustejně vyrazil meč z ruky.

„Málo cti v probodnutí spícího muže,“ řekl Ferl s hutným khalidorským přízvukem.

„Sázky jsou vyšší než čest,“ odtušil Feir. Věděl, že horal nemá ani ponětí, proč ho sleduje. „Dej mi tenmeč,“ nabídl mu Feir, „a já tě nechám žít.“

Ferl se na něj oprávněně podíval, jako by se zbláznil. On byl ozbrojený, Feir ne. „Dát ho tobě? Tohle mečvůdce klanu.“

„Vůdce klanu? Ten meč má větší cenu než celý tvůj kmen a všechny kmeny stovky mil daleko

dohromady.“

Ferl mu nevěřil, ale na tom nezáleželo. „Můj.“

Před Feirem se objevily tři kuličky bílého světla, každá menší než jeho palec, a zasvištěly k Ferlu Khaliovi.

Ten chlap nebyl špatný, ale mohl se pohybovat jen tak rychle jako každý, kdo drží meč.

Dvě střely, které Ferl zablokoval mečem, se odrazily do noci. Třetí prolétla pod Ferlovýma rukama do jeho

břicha. Feir se s obtížemi natáhl používání magie na dálku nikdy nebyla jeho silná stránka, a škubl se střelou nahoru. Propálila se přímo

do Ferlova srdce.

Horal upřel oči na Feira a padl na bok.

Feir neradostně zvedl meč. Měl pravdu. Všechny jeho dohady a risk se vyplatily. Pokud ten příběh někdy

někdo uslyší, bardi z něj vytvoří legendu.

Právě získal jeden z nejmocnějších artefaktů, jaké kdy byly vytvořeny.

Tak proč se cítil prázdný?

Tentokrát to bylo snadné. Pomalé, ale snadné. Možná měl Ferl pravdu.

Nebylo to čestné, ale když má jeden z bojujících Curoch, boj nemůže být nikdy fér.

Ale ani tím to nebylo. Získal ten meč třikrát, třikrát! Klidně by ho mohli jmenovat do úřadu Hledače

zatraceného meče. Měl ho, ale nikdy ho nedokáže použít. On sám byl průměrný a měl tu smůlu, že se

přátelil s velikány. Solonariwan Tofusin Sa’fasti byl princ Sethijského impéria. Jeho Talent ho vyzdvihl mezi největší žijícímágy. Dorian byl další princ, vürdmeister a ještě víc. Byl ten druh mága, který se zrodí jednou zageneraci. Feir byl syn obuvníka s průměrným Talentem a pevnou rukou s mečem. Učil se kovářem, kdyžse jeho Talent projevil, a později přešel do školy Tvůrců, odkud ho poslali jako kováře a učitele šermu do

Sho’cendi, kde se potkal se Solonem a Dorianem. 261

Dorian se od svého původu odvrátil, spolu se Solonem se jim oficiálně nedostávalo žádného zvláštníhozacházení. Feir si však uvědomoval, že to neznamená, že by kvůli svému urozenému původu neměli

výhody.

Nezáleželo na tom, co se Solonovi a Dorianovi stalo, uvědomovali si, že jsou něco výjimečného. Věděli, ženěco znamenají. Feir tohle nikdy nepoznal.

Vždycky byl druhořadý, ne-li rovnou třetiřadý.

Signální hůl se zableskla. Feir ji vytáhl. Mladý vürdmeister, kterého zabil, ji nechal zapnutou. Zjevně tobylo poprvé, kdy mu signální hůl svěřili, proto Feir dokázal přeložit záblesky na písmena, ale ta byla stálezakódovaná a v khalidorštině. Prolomit kód bylo snadné. První písmeno bylo khalidorské písmeno plusjedna, druhé další písmeno plus dva a tak dál. Písmena však přicházela příliš rychle, Feir si je neměl kam

zapsat a jeho khalidorská slovní zásoba byla omezená.

Bohokrál hole používal přesně tak, jak Feir předpokládal. Koordinoval pomocí nich vzdálené vojáky ameistery. Byla to prostá, a přesto neskutečná výhoda. Jeho rozkazy byly doručovány okamžitě, zatímcoprotivníci museli na posly čekat hodiny nebo celé dny. A v průběhu těch hodin a dní se měnila situace a

spolu s ní i plány.

Není divu, že zničil každou armádu, se kterou se střetl.

„Shromážděte se… severně… od…“ blikala signální hůl. Pak umlkla a z modré změnila barvu na červenou.

Co to sakra znamenalo? Feir odchytával písmena a v předtuše je přeložil do obecného jazyka.

„P.A.V.V.I.L.U.V.H.Á.J.“ Pavvilův háj. Znovu zmodrala a pokračovala tak rychle, že to Feir nedokázal

stíhat, ale jedna část se dvakrát zopakovala. „Dva dny. Dva dny.“ Pak ztmavla.

Feir se dlouze nadechl. Cestou na jih Pavvilovým hájem prošel. Bylo to malé dřevařské město, jediný

cenarijský zdroj dubového dřeva. Severně od města se nacházela planina jako stvořená pro bitvu.

Bohokrál se tam očividně chystal vyhladit rebelskou armádu.

Feir by se tam mohl dostat za dva dny. Ale do úsvitu stále zbývaly dvě hodiny. Počítali Khalidořané den

od úsvitu, nebo od půlnoci? Dva dny znamenaly dny dva, nebo tři?

Feir zaklel. Dokázal prolomit tajný kód v cizím jazyce, ale nesvedl napočítat do tří. Skvělé.

Signální hůl zežloutla, to zatím neudělala. „Vürdmeistere Lorusi. Ohlaš se…“

Ale ne.

„Proč… jdeš… na… jih?“ blikala hůlka.

Feir zbledl. Signální hůlka tedy nesloužila jen ke komunikaci, ona i odesílala jeho pozici. To nebylo dobré.

„Po návratu… trest.“ Určí mi trest, až se vrátím? „…Lantano… podle zpráv… blízko tebe. Nějaké stopy?“

Feir by nejradši chytil své ignorantství pod krkem a vytřásl z něj život. Co mělo být poblíž?

„Vürdmeistere? Lorusi? Neschopnost odpovědět povede…“

Feir odhodil hůlku a utíkal pryč. Nic se nestalo. Minuty ubíhaly. Stále se nic nedělo. Začínal si připadat

trapně, když signální hůl vybuchla s takovou silou, že setřásla sníh ze stromů sto kroků daleko.

No to asi probudí sousedy.

Sousedy. To nebyla příjemná představa. A Lantano? To jméno mu připadalo povědomé.

Feir se vyšplhal na nedaleký skalnatý kopec, aby získal lepší výhled na okolí. Skoro si přál, aby toneudělal. Čtyři sta kroků na jih tábořila armáda, dobrých šest tisíc mužů. Obvyklý táborový doprovod knim přidával další čtyři tisíce, ženy, léčitelé koní, kováři, děvky, kuchaři a sluhové.

Vojenské prapory nesly černý, vodorovně položený meč na bílém podkladu, znak Lantana Garuwašiho.Tak znělo celé jméno, vzpomněl si Feir, generál, který nikdy neprohrál bitvu, syn neurozeného muže,jenž vyhrál šedesát soubojů. Pokud by věřil historkám, někdy prý bojoval cvičným dřevěným mečem proti

soupeřově oceli, aby souboj udělal zajímavější.

Sousedi výbuch slyšeli určitě, protože právě teď k Feirovi jela skupinka deseti jezdců. A nejméně sto

dalších je následovalo.

53.

Kylar otevřel oči v neznámé místnosti. Poslední dobou se mu to stávalo až příliš často. Tahle byla malá,špinavá a přecpaná věcmi. Postel páchla, jako by v ní slámu neměnili posledních dvacet let. Srdce mubušilo jako o závod, když se připravoval na to, co mohlo přijít.

„Uklidni se,“ řekla Máma K. a postavila se u jeho postele. Nepochybně to byl bezpečný dům, podle pachuv severní části Doupat.

„Jak dlouho?“ zeptal se Kylar chraplavě. „Jak dlouho jsem byl mimo?“

„Taky tě ráda vidím,“ usmála se Máma K.

„Den a půl,“ promluvil mužský hlas.

Kylar se posadil. Mluvčím byl lord generál Agon. Překvapivé. „No, vypadá to, že velká zeď kolem městanení jediná věc, co se tady změnila.“ „Úžasné, co ti bastardi zvládnou, když se pokouší o něco konstruktivního, co?“ odvětil Agon. Měl berlu a

pohyboval se, jako by ho bolelo koleno.

„Ráda tě vidím, Kylare,“ řekla Máma K. „Už se začínají šířit zvěsti, jak Noční anděl zabil Hu Gibbeta, alejediní lidé, kteří vědí, že jsi to byl ty, jsou mé stráže. Pracují pro mě už dlouho. Nebudou mluvit.“ Jehoidentita je tedy v bezpečí, ale Kylar se nechtěl nechat rozptylovat. Zašel příliš daleko a záleželo mu najediné věci. „Co víte o Loganovi?“

Máma K. a Agon si vyměnili pohledy.

„Je mrtvý,“ hlesla Máma K.

„Nemůže být mrtvý,“ nevěřil Kylar.

„Nejlepší informace, kterou máme, je…“

„Není mrtvý. Jarl mi to přijel říct až do Caernarvonu.“

„Kylare,“ řekla Máma K. „Khalidořané se o Loganovi dozvěděli včera.

Zatím jen můžeme říct, že ho zabil jiný vězeň, nebo že se sám vrhl do Díry, aby ho Bohokrál nedostal.“

„Tomu nevěřím.“ Včera? Když jsem spal? Byl jsem tak blízko?

„Je mi líto.“

Kylar vstal a našel u postele hromádku nového wetboyského oblečení. Začal se oblékat.

„Kylare,“ naléhala Máma K.

Ignoroval ji.

„Synu,“ ozval se Agon, „je čas otevřít oči. Nikomu se nelíbí, že je Logan po smrti. Byl pro mě jako syn.

Nemůžeš ho přivést zpátky, ale umíš věci, jaké nikdo jiný nedokáže.“

Kylar si natáhl tuniku. „Nechte mě hádat,“ řekl zahořkle. „Vy dva už jste přišli na to, jak je využít.“

„Za pár dní se armáda Terah Graesinové střetne s armádou Bohokrále severně od Pavvilova háje. Ona se

tam dostane první a bude mít výhodu terénu i počtu mužů,“ informovala ho Máma K.

„A v čem je problém?“

„Že v tom Bohokrál pokračuje. Po Nocta Hemata by měl být dvakrát tak opatrný jako dřív, ale on

pochoduje přímo do záhuby. Kylare, naši zvědové zachytili jen útržky, ale jsem si jistá, že je to past.

Terah Graesinová nám nebude naslouchat. Ona by nebojovala, kdyby jí Bohokrál nenaservíroval boj,

který nemůže prohrát. Teď dostala tohle a nic ji nezastaví. Vše, co víme, je, že chystá něco magického a

je to velké.“

„Neříkejte to,“ varoval ji Kylar.

„Chceme tě najmout na zakázku, Kylare,“ pokračovala Máma K. „Na práci hodnou Nočního anděla.

Chceme, abys zabil Bohokrále.“ „Jste šílení.“

„Staneš se legendou,“ řekl Agon.

„Raději bych přežil.“ Bylo to zvláštní. Přesně to samé po něm chtěla, než opustil město. Právě kvůli tomuzemřel Jarl. Zabít Bohokrále. Zúročit veškerou bolest a čas, který strávil výcvikem na wetboye. Jednozabití a bude moct pověsit meč na hřebík, spokojený, že udělal víc, než se od něj čekalo.

Jedno zabití, které zachrání tisíce životů. Připadalo mu to jako jeho osud.

„I kdyby Logan žil, nijak by ho netěšilo, kdybys mu nechal jen zničené království,“ upozornil ho Agon.„Pokud přežil tak dlouho, další den nebo dva ještě zvládne. Zabij Bohokrále a zachraň království, pak se

budeš moci podívat po našem králi.“

Kylar si volil zbraně ze širokého výběru, který mu připravila Máma K., a beze slova je ukrýval v oblečení.

„Všechny nás zatratíš,“ naléhal Agon. „Máš moc, pro kterou bych zemřel, a nepoužiješ ji, abys nám

pomohl? Táhni do pekel.“ Otočil se na patě a odkulhal z místnosti.

Kylar se podíval na Mámu K. Neodešla, ale ani ona mu nerozuměla.

„Také vás rád vidím, Mámo K.,“ řekl Kylar. Zhluboka se nadechl. „Uly jsem nechal s Elene. Obě budou v

pořádku. Nechal jsem jim dost peněz, aby je to zajistilo do konce života. A Elene ji bude milovat. Udělal

jsem, co jsem mohl… Jarl…“ Najednou ho v očích pálily slzy.

Máma K. položila dlaň na Kylarovu paži. Sklopil zrak.

„Vím, že to nedává smysl,“ řekl. „Ale já přísahal, že toho nechám. Porušil jsem přísahu kvůli Loganovi.

Stálo mě to Eleninu lásku a Ulyinu důvěru.

Neopustil jsem je, abych někomu vzal život, ale abych jeden zachránil.

Chápete to?“

„Víš, koho mi připomínáš?“ zeptala se Máma K. „Durza. Když byl mladší, než ztratil směr. Byl by na tebe hrdý, Kylare. Já… i já jsem na tebe hrdá. Přála bych si uvěřit, že osud nemůže být tak krutý, že tě donutilvšechno obětovat, jen abys zjistil, že je Logan mrtvý, ale já takovou víru nemám. Řeknu ti však, v cověřím. Já věřím v tebe.“ Objala ho.

„Změnila jste se,“ řekl.

„To je jenom tvoje chyba,“ vyčetla mu. „Brzy začnu senilnět.“

„Líbí se mi to.“

Položila mu ruku na tvář a políbila ho na čelo. „Běž, Kylare. Běž, a prosím, vrať se zpátky.“

* 265

Logan podruhé usnul a pokaždé očekával, že se už neprobudí. Přestal jíst, nemohl se dotknout Finovatěla. Přestával cítit páchnoucí žíravý vzduch.

Nevnímal už ani Skřípalovo hluboké, ustarané kňourání. Také přestal krvácet, ale na to bylo příliš pozdě.

Nezbývala mu žádná síla.

Když mu Skřípal pomohl posadit se a opřít o stalagmit, uviděl Logan v šeru další polámané tělo, ani nedeset stop od nich. Byla to Natassa Graesinová. Kvílení démonů už ji neděsilo. Údy měla polámané, ale ve

tváři se jí rozhostil klid. V očích neměla žádné obvinění. Neměla tam nic.

Nejsilnější emoce, již v sobě Logan dokázal probudit, byla lítost. Litoval Natassu, která mu ani nestačilaříct, jak tady skončila. Litoval spousty věcí, které nikdy neudělal. Nikdy netoužil po trůnu. Vždy mělpodezření, že být králem je těžší, než se zdá. V Díře občas litoval, že se na něj nebude vzpomínat jako naněkoho, kdo něco znamenal.

Když se opíral o stalagmit, který se jednoho dne přelije přes jeho tělo a navěky ho v sobě zapouzdří,toužil po prostších věcech. Stýskalo se mu po slunci. Stýskalo se mu po vůni trávy, osvěžujícím dešti a poženě. Chyběla mu Serah Drakeová a všechny její malicherné poznámky. Postrádal svou ženu. Jenine bylatak mladá, tak chytrá, tak půvabná. Byla diamant, který našel a hned napořád ztratil. Chyběl mu Kylar,jeho nejlepší přítel. Další diamant, který mu vzali, nalezený a ztracený.

Logan toužil po lásce, rodině a spravování svých statků. Po prostém životě, velké rodině a několikablízkých přátelích. Tím by získal veškerou nesmrtelnost, kterou potřeboval.

Chvíli se modlil ke starým bohům. Nic jiného dělat nemohl a Skřípala na konverzaci příliš neužilo. Ale staříbohové neměli co říct. Dokonce se modlil k Jedinému Bohu hraběte Drakea. Nebyl si jistý, jak by se mělmodlit k bohu všech věcí. Proč by Ho to mělo zajímat? Logan to vzdal.

Většinou se pokoušel ignorovat bolest.

Právě se chystal zavřít oči, aby se znovu pokusil zemřít, nebo spát, kdo ví, když Skřípal začal výt. Byl tovysoký, pronikavý, dráždivý zvuk nepodobný ničemu, co kdy Logan slyšel.

Průduch vychrlil štiplavý dým a postavu, již Logan na okamžik zahlédl, pohltil hustý oblak kouře atemnoty. Když se oblak rozptýlil, vyšel z něj démon.

To bylo poprvé, co Logan viděl Skřípala projevit strach. Přikrčený se stáhl k Loganovi, kňučel, ale dálneustoupil. Prosťáčkova loajalita neznala hranic.

Démon postupoval pomalu, planoucí modré oči upřené na Logana. Mohl za to kvílení v Díře? Nebo to bylaSmrt, která si pro něj konečně přišla?

Logan se nebál. 266

„Sakra, chlape,“ řekla Smrt známým hlasem, „myslel jsem, že se budu muset vyšplhat až nahoru do Díry,abych tě našel.“

„Co jsi zač?“ zachraptěl Logan.

Démonický obličej se zatřpytil a roztál, odhalil Kylarovu tvář. Logan si byl jistý, že se s konečnou platností

zbláznil.

„Omlouvám se, na obličej jsem zapomněl,“ omlouval se Kylar. Napůl se usmíval tím svým bláznivýmúsměvem, aby zakryl obavy. „Ale ty, ach, vypadáš jako jižní konec na sever uvázaného koně.“ To bylajedna z Loganových oblíbených hlášek, bohové!, když ještě neznal ani desetinu kleteb, co se naučil vDíře. Kylar se znovu ušklíbl. „Bude ten velký chlápek v pořádku?“

Skřípal se celý třásl, dokonce ani Logan nedokázal rozpoznat, jestli se třese strachy nebo vztekem.„Skřípale, tohle je přítel,“ uklidňoval ho Logan.

„Přišel pomoci.“ Skřípalův výraz se nezměnil, ale do útoku se nevrhl.

„Opravdu jsi to ty?“ zeptal se Logan.

„Jsem to já, a právě se tě snažím zachránit,“ prohlásil Kylar. Když se Loganovi nepodařilo odpovědět,přišel blíž a zkontroloval jeho tělo. Ve tváři měl pochmurný výraz. „Co takhle ještě jeden zázrak? Vidím, že

pořád kopeš,“ řekl si Kylar pro sebe.

Logan se loučil s vědomím, když mu Kylar pomáhal na nohy. Kylar mluvil a Logan si částečněuvědomoval, že se ho snaží udržet při smyslech.

Ze všech sil Kylarovu hlasu naslouchal a ignoroval volání bolesti a smrti.

„…protože do Chřtánu je teď skoro nemožné se dostat. Ne jako za starých dnů… říká se, že se tu něcousadilo. Chci říct, usadilo? To je Chřtán palác, nebo tak něco?“

„Khali,“ zašeptal Logan.

Kylar je odváděl hlouběji do Díry. Logan znovu zavrávoral, a když otevřel oči, zjistil, že si ho Kylar přehodilpřes záda. To nemohla být pravda.

I se vší vahou, již Logan ztratil, by ho Kylar neměl nést tak snadno. Ale jeho tempo nesláblo. Kylar hoodnášel dál dolů. Nebyla tam žádná stezka nebo svítící mech, ale Kylar se pohyboval s jistotou a dálmluvil, jeho hlas Logana chránil před hrůzou ze tmy.

„…v Parovodech už jsem jednou byl. Pamatuji si, jak jsem si myslel, že ty trubky vedou až do samotného

středu země. Zjistil jsem, že Chřtán směřuje dolů a parní trubky jdou dolů taky a jsou hned vedle sebe.Napadlo mě, že když půjdu dost hluboko, tunely by se mohly spojit.

Viděl jsi někdy vnitřek Parovodů, Logane? Hladké železo, celou dobu vedou přímo dolů. Velké větráky seotáčí, jak zachytávají stoupající vzduch.

Došlo mi, že dolů můžu jít pomalou, nebo rychlou cestou. Znáš mě, tak asi uhodneš, kterou cestu jsem sivybral. Vzal jsem si štít, udělal na něm něco 267

jako ruční brzdy, abych to mohl trochu zpomalit… řeknu ti, byla to pekelná jízda. Málem jsem sjel ažúplně dolů. Štěstí, že jsem před posledním větrákem ztratil většinu rychlosti. Byl jsem si jistý, že se otáčíve větším tempu než ostatní. Lituji chudáky, co se tam musí spouštět a opravovat je.“

Pak se Kylar zastavil. Zhluboka se nadechl. „Nebudu ti lhát. Tohle bude ta horší část. Budeme muset podvodu. Je tady potrubí, Logane. Odděluje Díru od Parovodů. Voda je horká, je tam těsno a budeš mít pocit,

jako by tě pohřbili. Slibuji ti, že pokud se dostaneme přes tuhle smrt, zrodíš se do nového života. Jenzadržíš dech a já udělám všechnu práci.“

„Skřípal,“ zašeptal Logan.

„Skřípal? Aha, ten velký chlap. No, nevypadá, že by měl rád vodu, Logane.“

Logan Skřípala neviděl. Tam dole nebyla jen tma. Byla tu naprostá tma.

Nebyla tu ani světlejší místa. Jen jednolitá, všeobjímající temnota. Byla to horká, vlhká, dusná a tísnivá

temnota, jež se mu drala do plic. Neměl tušení, jak mohl Kylar Skřípala vidět, ale Logan ho tu nemohl

nechat.

„Mohl bys… vrátíš se pro něj a dostaneš ho odsud?“ zeptal se Logan.

Nastalo dlouhé ticho.

„Ano, můj králi,“ promluvil konečně Kylar. „Jsem… jsem připravený.“

„Já se tudy dostal za minutu. S tebou to asi bude trvat o trochu déle.“

Minutu?

„Než vyrazíme… omlouvám se, Logane. Omlouvám se za tohle všechno, spousta z toho je moje chyba. Je

mi to líto. Neřekl jsem ti, co jsem zač. Je mi líto, že jsem nezabil Tensera, když byla příležitost. Já…

prostě se omlouvám.“

Logan nic neříkal. Nedokázal najít slova ani sílu, aby dal Kylarovi to, co si zasloužil.

Kylar nečekal. Začal zhluboka dýchat a Logan následoval jeho příkladu.

O chvíli později spolu skočili do vody. Logan se tiskl ke Kylarovu tělu, snažil se nepřekážet jeho rukám a

pokoušel se splynout s proudem.

Voda byla horká a pálila. Logan cítil, jak klesli dolů, a pak se Kylar musel přitahovat po kamenech,protože se pohybovali rychleji. Vlastně se pohybovali rychleji, než by Logan pod vodou považoval zamožné. Věděl, že je Kylar silný, párkrát s ním zápasil, ale rychlost, s jakou se navzdory tažené vázepohyboval, prostě nebyla možná.

Deset, jedenáct. Voda na něj tlačila ze všech stran, dusila ho. Něco v Loganovi se divilo, jak tohle mohlKylar zvládnout sám, když neměl tušení, jestli jsou tunely spojené ajak dlouho bude muset plavat. Počtrnácté vteřině měl Logan plíce v jednom ohni.

Držel se, snažil se Kylara příliš nemačkat, šetřil sílu. Bolest nic neznamená, namlouval si.

Po dvaceti vteřinách ucítil, že klesají. Zády se otřel o skálu. Bylo to tu jiné, i když mu smysly nedokázaly

prozradit jak. Odhadoval, že vpluli do tunelu, a podle toho, jak se Kylar pohyboval, musel být úzký.

Čtyřicet. Čtyřicet jedna. Teď už se bolest popírat nedala. Vzduch se mu dral do hrdla, žadonil opropuštění. Byl to příšerný tlak. Jen trochu upustit, jen trochu.

V padesáti se zasekli. Veškerý pohyb vpřed najednou ustal. Logan v hrůze otevřel oči. Horká kyselá vodana ně zaútočila a on zakašlal. Ohromná bublina životodárného vzduchu uprchla z jeho plic.

Kylar tahal a tahal. Logan cítil, jak se něco trhá, nedokázal říct, jestli to byla rozedraná tunika nebo jehokůže, ale dali se znovu do pohybu.

V plicích mu zbývala méně než polovina vzduchu. Kylar se znovu pohyboval neskutečnou rychlostí, ale

stále nestoupali.

Pak Logan ucítil, jak se Kylar otočil, ale jeho přítel neplaval nahoru.

Místo toho prudkým pohybem, který ozařovalo modré magické světlo, z opasku vytáhl krátký meč. PotomLogana odstrčil a začal bodat a sekat. Ve vodě jako by létaly stříbrné blesky. Už to nemohl vydržet. Kylar začal plavat vzhůru, ale Logan už by dalších dvacet vteřin nezvládl. Tak

dlouho to nevydrží.

Po šestašedesáté vteřině vydechl poslední zbytek vzduchu.

Pohybovali se nahoru tak rychle, že cítil proud ve tváři, předehnali bublinu.

Plíce mu hořely. Vzdal to a nadechl se.

Vroucí voda mu zalila plíce, a následoval ji vzduch. Logan kašlal a kašlal a horká, štiplavá voda mu tekla

z nosu a pusy. Opařila mu dutiny, ale o chvíli později ji nahradil osvěžující chladný vzduch.

Kylar ho odvázal a opatrně položil na zem. Logan ležel na zádech, jen dýchal. Stále byla tma, ale vysokonad hlavou, nad kovovými trubkami parovodů, zahlédl blikání vzdálených pochodní. Po temných vodáchto bylo jako vstoupit do vesmíru světla.

„Můj králi,“ promluvil na něj Kylar. „Ve vodě něco je. Nějaký příšerně velký plaz. Když poplavu zpátky,nevím, jestli se dokážu vrátit. Nejsi ve stavu, abys to odsud zvládl sám. Beze mě tady zemřeš. Pořádchceš, abych přivedl toho slaboduchého chlápka?“

Logan chtěl říct ne. Pro království byl důležitější než Skřípal. A bál se, že zůstane sám. Život byl najednoutak blízko, nechtěl zemřít.

„Nemůžu ho opustit, Kylare. Odpusť.“

„Odpuštění bys potřeboval, jen kdybys mě požádal, abych ho tam nechal,“

ušklíbl se Kylar a skočil do vody.

Pryč byl pět trýznivých minut. Když prorazil vodní hladinu, plaval takovou rychlostí, že vylétl do vzduchu.

Dopadl na nohy. Škubnul provazem a rychle vytahoval Skřípala.

Muž z vody doslova vyletěl. Zhluboka se nadechl a usmál se na Logana.

„Dobře zadržel dech.“

Kylar hodil Logana do Skřípalova objetí a náhle za nimi hladinu prorazilo něco obrovského. Udeřilo to do

Kylara a srazilo je všechny tři na zem.

Pak jeskynní dóm ozářilo modré světlo vycházející ze samotného Kylara.

Vrhl se vpřed, přeskakoval ze stalagmitu na stalagmit, nepředvídatelně měnil směr. Strach sevřel

Loganovo hrdlo. Ať už Kylar bojoval s čímkoliv, bylo to obrovské. Mohutné spáry s plovacími blánamipřerážely stalagmity, jako by to byla párátka. Všude pršelo kamení, Logan se schoulil do klubíčka. Silnýdech vyrážel z tlamy, ze které viděl jen zuby a oči odrážející Kylarovo modré světlo. Stříbrozelená záře

zablikala a zmizela.

Nejhorší bylo, že teď netvora neviděl. Jen pár kroků od něj zuřila bitva a Logan nic neviděl, nemohl je anipozorovat. Slyšel zvonění a usoudil, že to Kylarův meč řinčí o kůži netvora, ale nemohl si to ověřit.Netušil, jak si Kylar v černočerné tmě v boji vede, a nebyla šance, že by mohl bojovat. Ani nevěděl, jakvelká stvůra to je nebo jak vypadá.

Ztratil Kylara, a možná se Kylar zneviditelnil, protože i bestie se zarazila a začala čenichat. Nasávala

vzduch, její velká hlava se kývala ze strany na stranu.

Najednou vyrazila proti Loganovi a Skřípalovi. Logan rozhodil rukama a cítil, jak mu přes prsty přejelaslizká kůže. Všude kolem se hroutily stalagmity. Pak se to zastavilo a otočilo hlavu. Světlo se jako stříbrnýchladný měsíc odráželo v zelených očích a pak se funící hlava opět obrátila.

Slizký čenich přejel po Loganově tváři, pak o něj bestie ztratila zájem.

Čenichala. Loganovy prsty přejely po zlomeném krápníku a chytily ho.

Pohyb netvora přilákal. Stáhl se zpět a světlo jeho očí ozářilo Logana jako pochodně. Velké kočičí oči sena něj dívaly, zaostřovaly.

Logan zabořil ostrý kámen do velkého oka a zacloumal s ním ze strany na stranu. Netvorovou krvízbroceného Logana zalilo stříbrozelené světlo. Oko zhaslo jako sfouknutá svíčka a jeskyni zaplnil řev, vozvěně se odrážel od vzdálených stěn. O chvíli později se za Loganem zjevila rozmazaná postava azaútočila na slepé oko.

Netvor znovu zaryčel a stáhl se zpátky. Ozvalo se hlasité šplouchnutí a potom všechno utichlo.

„Logane,“ řekl Kylar, hlas se mu třásl doznívajícím působením adrenalinu, „byla tohle… byla tohle Khali?“ „Ne. Khali je… jiná. Horší.“ Logan se nejistě zasmál. „Tohle byl jen drak.“ Znovu se zasmál jako člověk, co

přichází o smysly. Pak světlo pohaslo. Když se probral, byli všichni tři připoutaní v postroji a Kylar je vytahoval po laně, které muselo být

přivázané k nějaké kladce nahoře. Stoupali centrální šachtou v Parovodech. Byla to mohutná kovová

trubka, třicet stop široká, a všechny obrovské větráky stály. Jak tohle Kylar dokázal? Cesta zabrala několik minut a celou dobu Logan cítil, jak ho ruka v místech, kde ji pokropila krev znetvorova oka, svědí a pálí. Neměl odvahu se na ni podívat.

„Máme uvnitř muže, co mi pomáhá,“ řekl Kylar. „Sa’kagé je teď jedním z tvých nejdůležitějších spojenců.

Možná jediným.“

O pár minut později dosáhli úseku, kde se trubky stáčely horizontálně.

Kylar Logana a Skřípala opatrně odvázal. Odřízl lana a nechal je spadnout do propasti. Kladka

následovala. Vedl je dál zúženým úsekem, dokud nedorazili ke dveřím. Kylar na ně třikrát zaklepal.

Dveře se otevřely a Logan zjistil, že stojí tváří v tvář Gorkhymu.

„Logane, pozdrav se s naším mužem uvnitř,“ řekl Kylar. „Gorkhy, tvoje peníze jsou…“

„Ty!“ vyhrkl Gorkhy. V jeho tváři se zračilo stejné znechucení jako v Loganově.

„Zabij ho,“ zachraptěl Logan.

Gorkhy vyvalil oči. Sáhl po píšťalce strážců, která mu na provázku visela u krku. Než se však dotkla jeho

rtů, hlava mu odlétla od těla. Mrtvola se bez jediného zvuku zhroutila.

Bylo to rychlé, bylo to snadné. Kylar tělo odtáhl do tunelu, shodil ho do šachty a o minutu později se

vrátil. Logan mu právě nařídil první zabití.

Kylar nežádal o vysvětlení. Byla to zvláštní, děsivá a odporná věc. Byla to moc a připadalo mu to

znepokojivě… úžasné.

„Vaše Veličenstvo?“ řekl Kylar a otevřel dveře ven ze šachty, ven z noční můry. „Vaše království čeká.“

54.

Když Kaldrosa Wynová a deset dalších dívek ze Zbabělého draka vyšly z bezpečného domu Mámy K.,Doupata se změnila. Ve vzduchu se vznášelo nervózní nadšení. Nocta Hemata byla triumfem, ale odvetase blížila. Každý to věděl. Máma K. dívkám řekla, že musí opustit podzemní útočiště, protože jehoutajovaná existence byla prozrazena. Noční anděl je všechny nějak zachránil před povražděním Hu Gibbetem.

Kaldrosa už slyšela historky o Nočním andělovi dřív, krátce po invazi, ale nevěřila jim. Teď všechnyvěděly, že jsou pravdivé. Viděly tělo Hu Gibbeta.

Máma K. jim řekla, že je z města propašují, jak nejrychleji to bude možné, ale přesun tří set žen zaberečas. Měly cesty, jak obejít nebo podejít Bohokrálovy nové hradby, ale nebude to snadné. SkupinaKaldrosy Wynové měla odejít dnes. Máma K. jim řekla, že pokud chtějí zůstat ve městě nebo majímanžely, milence či rodiny, ke kterým mohou jít, neměly by se dneska na shromaždišti ukazovat.

Doupata byla tichá, vyčkávala, zatímco ženy mířily k bezpečnému domu.

Všechny byly nápadné, protože na sobě měly oblečené drahé šaty nevěstek.

Střih mistra Piccuna vypadal na denním světle ulice obscénně. A co hůř, kostýmy některých dívek bylyušpiněné hnědočernými šmouhami zaschlé krve.

Ale ženy na žádné stráže nenarazily a brzy bylo jasné, že Khalidořané už do Doupat nechodí. Obyvatelé,kteří je viděli, je častovali zvláštními pohledy. Jedna ulička, jíž se chtěly protáhnout, byla zablokovanábudovou, kterou museli strhnout v průběhu Nocty Hematy, což donutilo Kaldrosu a ostatní projít přímopřes Durdunský trh.

Na trhu panoval čilý ruch, jak však přes něj bývalé nevěstky procházely, předcházela je vlna ticha. Upíraly se na ně všechny oči. Dívky zatnuly zuby, připravovaly se na posměch, který jejich oblečení určitě vyvolá, ale nic se nedělo.

Zavalitá prodavačka ryb se vyklonila ze svého stánku a zavolala: „Jsme na vás hrdé, děvčata.“

Ženy to zastihlo naprosto nepřipravené. Uznání je zasáhlo jako facka.

Všude to bylo úplně stejné. Lidé souhlasně přikyvovali, dokonce i ženy, které by ještě minulý týdenohrnovaly nos nad prodejnými ženami, přestože jim záviděly jejich pěkný vzhled a snadný život. I kdyžKrálíci čekali, až je Bohokrál rozdrtí, a věděli, že k tomu dojde, sdíleli jednotu stmelenou 272

útiskem. Králíci tu noc sami sebe překvapili odvahou a z nějakého důvodu to byly právě děvky, kdo nesl jejich standarty.

*

Dvoudenní spanilá osamělá jízda do Cenarie měla jen jednu nevýhodu.

Nebylo tu žádné otravné dítě. Žádná despotická stařena. Žádné verbální souboje. Žádné ponižování. Aleten čas dal Vi příležitost uvědomit si, jak ubohé její plány jsou.

Nejdřív chtěla zajít za Bohokrálem. Pět minut jí to připadalo skvělé. Poví mu, že Kylar je mrtvý. Poví mu,že Jarl je mrtvý. Řekne si o své peníze a odejde.

Správně. Dohady Sestry Ariel ohledně kouzla, které na Vi spočívalo, byly mnohem specifičtější, než tušila.Byly také velmi pravděpodobné. Ať už byla Vi na vodítku krátkém nebo dlouhém, stále zůstávala na vodítku. Garoth Ursuul slíbil, že ji zlomí. Tohle nebyl slib, na který by se zapomínalo.

Vi si vlastně zlomená už připadala. Ztrácela jiskru. Jedna věc byla cítit se špatně kvůli zabití Jarla. Jarl jiudržel naživu. Byl přítelem a někým, kdo se nikdy nedožadoval jejího těla. Nebyl hrozbou, ať už fyzickou nebo sexuální.

U Kylara šlo o něco úplně jiného, a přesto na něj teď nedokázala přestat myslel, když s kápí staženouhluboko do čela pomalu projížděla cenarijskými ulicemi. Vlastně ji mrzelo, že je mrtvý. Možná kvůli tomu byla i smutná.

Kylar byl zatraceně dobrý wetboy. Jeden z nejlepších. Byla hanba, že ho zabili šípem, navícpravděpodobně ze zálohy. Tomu nemohl zabránit ani on.

„Je to tak,“ povzdechla si nahlas Vi. „Může se to stát každému. Připomíná to vlastní smrtelnost. Je toprostě hanba.“

Nebyla to jen hanba. Tak to necítila a dobře to věděla. Kylar byl svým způsobem milý. Kdyby mohla,doprovodila by myšlenku „svým způsobem milý“ mentálním odfrknutím. Svým způsobem okouzlující.

Dobrá, okouzlující ne. Ale snažil se.

Vlastně to byla chyba Uly. Ta pořád mluvila a mluvila o tom, jak je úžasný. Do hajzlu.

Možná se jí jen zamlouval nápad, že by Kylar mohl být muž, který by ji pochopil. Byl wetboy, dokázal toho nechat a stal se počestným člověkem.

Když to dokázal on, možná to zvládne i ona.

Ano, byl to wetboy, ale nikdy nebyl děvka. Myslíš, že by tomu dokázal porozumět? Odpustit to? Jistě.Pokračuj dál se svou bolístkou, Vi. Vybreč si oči jako malá holka. Jdi dál a předstírej, že bys mohla býtElene, zařídit si útulný domov a žít obyčejný život. Jsem si jistá, že to bude ohromná zábava kojit něčíhospratka a háčkovat mu dečky.

Pravdou je, že jsi ani neměla dost kuráže uznat, že se ti Kylar libí, dokud jsi nezjistila, že je po smrti.

Všechny věci, které kdy Vi na ženách nenáviděla, najednou spatřila na sobě samé. U Nysa, dokonce jíscházela i Uly. Byla jako nějaká podělaná matka.

No to bylo roztomilé. Bú, bú! Už se cítíš líp? Protože tu stále máme menší problém. Seděla na koni předobchodem Drissy Nile. Čarodějná děvka tvrdila, že vlákna jsou nebezpečná, ale Drissa by Vi mohla odBohokrálovy magie osvobodit. Když se Vi podívala na skromný obchod, napadlo ji, že chytřejší bude vsadit peníze na Bohokrále.

Bohokrál z ní udělá otrokyni. Drissa Nile ji osvobodí, nebo zabije.

Vi vešla dovnitř. Čekala hodinu a půl, zatímco se dva drobní, obrýlení Nilové starali o kluka, který si přisekání dříví zaťal sekeru do nohy. Když ho rodiče odváděli domů, Vi Nilům řekla, že ji posílá Sestra Ariel.Nilové okamžitě zavřeli krám.

Drissa se usadila na křeslo pro pacienty, zatímco Tevor odtáhl část střechy, aby dovnitř vpustil slunečnísvětlo. Vypadali podobně, pytlovité oblečení na malých, zavalitých tělech, šedivející vlasy rovné jakosnopy obilí, brýle a každý nosil po jedné náušnici. Pohybovali se s jistotou dlouholetých partnerů, aleTevor Nile se očividně podřizoval své ženě. Oba vypadali na čtyřicet, ale vědátorský Tevor působilneustále zmateně, zatímco Drissa nenechávala nikoho na pochybách, že ví o všem, co se šustne.

Seděli před ní, za zády se drželi za ruce. Drissa položila volnou ruku na Viin krk a Tevor jí prsty stisklpředloktí. Vi v kůži ucítila chladné zachvění.

„A jak se má Ariel?“ zeptala se Drissa a přes brýle ji probodávala očima.

Tevor vypadal, jako by se úplně pohroužil do sebe.

„Zabila mi koně, aby mi zabránila vjet do Ezrova lesa.“

Drissa si odkašlala. „Vidím…“

„Ááách!“ zaječel Tevor. Uskočil před Vi, zakopl o stoličku a praštil se zátylkem o kámen u ohniště.

„Na nic nesahej!“ Stejně rychle, jako spadl, se postavil na nohy.

Vi a Drissa na něj vyjeveně zíraly. Promnul si zátylek. „Při tisících, málem jsem nás všechny odpálil.“

Posadil se. „Drisso, podívej se na tohle.“

„Och,“ vzpomněla si Vi, „Ariel říkala, že je tam několik zajímavých nástrah.“

„To nám říkáš až teď?“ vrtěl Tevor hlavou. „Zajímavých? Ona tohle nazvala zajímavým?“

„Tvrdila, že jste přes jemná vlákna nejlepší.“

„Vážně?“ Tevorovo chování se okamžitě změnilo.

„No, vlastně to říkala o Drisse.“

Rozhodil rukama. „Jistě že to říkala o ní. Zatracené Sestry, nikdy ani na vteřinu nepřipustí, že by mužmohl být v něčem dobrý.“

„Tevore?“ podívala se na něj Drissa.

Ihned se uklidnil. „Ano, drahá?“

„Já to nevidím. Mohl bys zvednout…“

Najednou vydechla všechen vzduch. „Och, můj bože. Ano, tohle nezvedej.“

Tevor nic neříkal. Vi se otočila, aby viděla jeho výraz.

„Prosím, dítě, nehýbej se,“ požádala ji Drissa.

Deset minut pracovali v tichosti. Nebo si Vi alespoň myslela, že pracují.

Kromě pocitu, jako by ji někdo šimral pírkem na páteři, nic necítila.

Konečně Tevor spokojeně zabručel.

„Skončili jsme?“ zeptala se Vi.

„Skončit?“ řekl. „Ani jsme nezačali. Zkoumal jsem poškození. Zajímavé?

Musím říct, že to opravdu je zajímavé. Jsou tu tři pomocná kouzla chránící to hlavní. Můžu je odstranit.

Prolomení posledního bude bolet, hodně. Dobrá zpráva je, že jsi přišla za námi. Špatná zpráva je, žekdyž jsem se vláken dotkl, narušil jsem je. Pokud je neprolomím asi tak do hodiny, utrhnou ti hlavu. Mělajsi nám říct, že to kouzlo na tebe seslal vürdmeister. Ještě nějaká překvapení?“

„Co je to hlavní kouzlo?“ zeptala se Vi Drissy.

„Je to kouzlo podřízenosti, Vi. Pokračuj, Tevore.“ Muž si povzdechl a znovu se pohroužil do sebe. Nezdálose, že by mohl mluvit a zároveň pracovat. Drisa s tím na druhou stranu potíže neměla. Vi viděla, jak jí i při mluvení ruce lehce světélkují. „Brzy to začne bolet, Vi, a nemyslím tím jen fyzickou bolest. Nemůžemetě omámit, protože právě v téhle části mozku je nastražená past. Znecitlivění by byla první věc, kterou byléčitel obvykle udělal, proto tam nechal smrtící pojistku. Teď se nehýbej.“

Celý svět zbělel a zůstal bílý. Vi oslepla.

„Jen naslouchej mému hlasu, Vi,“ slyšela Drissu. „Uvolni se.“

Vi dýchala rychle, mělce. Svět se najednou vrátil. Znovu viděla.

„Ještě čtyřikrát a máme první kouzlo,“ informovala ji Drissa. „Možná to bude lehčí, když zavřeš oči.“

Vi je rychle zavřela. „Tak, ehm, podřízenost?“ zeptala se.

„Správně,“ řekla Drissa. „Donucovací magie má hranice. Aby se kouzlo udrželo, sesilatel nad tebou musí

mít nějakou moc. Musíš mít pocit, že sesilateli dlužíš poslušnost. Nejhorší je to u rodičů nebo mentorů.Nebo u generálů, když jsi v armádě.“

Nebo u krále. Nebo u boha. Do prdele.

„Bez ohledu na to,“ pokračovala Drissa, „mám dobrou zprávu.

Podřízenost můžeš odvrhnout, když dokážeš odvrhnout osobu, která ji na tebe seslala.“

„Dokonalé,“ ozval se Tevor. „Zatraceně dokonalé. Sílené a zvrácené, ale geniální. Vidíš, jak tu nástrahu

ukotvil přímo v jejím glore vyrden? Udělal ji náchylnou ke svým kouzlům. Příšerně neefektivní, ale…“

„Tevore.“

„Jistě. Zpátky do práce.“

Viin žaludek se sevřel, jako by měla zvracet. Když to přešlo, zeptala se: „Jak odvrhnout?“

„Och, myslíš podřízenost? No, možná bychom ji mohli prolomit dnes odpoledne. Je to ale trochu zrádné.

Pokud se to pokusíme rozplést ze špatného konce, může ještě zesílit. Pro tebe by to ale neměl být

problém.“

„Proč…“ Viin rozbouřený žaludek utnul zbytek otázky.

„Magae mají zakázáno používat podřizovací magii, ale naučily jsme se před ní chránit. Kdybys nemělanás, odvržení podřízenosti by vyžadovalo vnější znamení vnitřní změny, symbol, který by ukazoval změnu tvé loajality.

Také to můžeš vyřídit tím, že si vezmeš bílé šaty a přívěšek.“

Vi se na ni nechápavě podívala.

„Když se zapíšeš do Kaple,“ vysvětlovala Drissa, „tak se do Kaple zapsat musíš chtít, ne?“

„Asi ano,“ řekla Vi. O budoucnosti vlastně nikdy nepřemýšlela, ale Kaple by ji před Bohokrálem ochránila.

„Ha, druhé,“ prohlásil vítězoslavně Tevor. „Pověz jí o Pullétě Vikrasinové.“

„Ty máš tu historku rád jen proto, že v ní Kaple vypadá špatně.“

„Dobře, pokračuj, znehodnoť ten příběh,“ dobíral si ji Tevor.

Drissa zakoulela očima. „Krátká verze, před dvěma sty lety používala hlava jednoho řádu na své poddané

kouzlo podřízenosti a oni to nezjistili, dokud si jedna magae, Pulleta Vikrasinová, nevzala mága. Její nová

loajalita k manželovi zlomila kouzlo podřízenosti a vedla k trestům pro několik Sester.“ „Tohle bylo to nejhorší podání, jaké jsem kdy slyšel,“ zabručel Tevor. Podíval se na Vi. „To manželství nejenže asi zachránilo Kapli, ale utvrdilo pokroucené mysli těch starých panen, že vdaná žena není schopná být nikdy plně oddaná Kapli. Nemůžu se dočkat, až se nevolnice spojí a…“ „Tevore, už zase?“ kárala ho Drissa. Malý muž se znovu vrátil do práce. „Omlouvám se, ale brzy si politiky Kaple užiješ víc než dost. Tevor je stále zahořklý kvůli tomu, jak se mnou Sestry zacházely, když jsme se spojili.“ Drissa si poklepala na náušnici.

„Tohle tedy znamenají?“ zeptala se Vi. Není divu, že ve Waeddrynu viděla tolik náušnic. Byly to snubní náušnice.

„Ano, a ještě pár tisíc královen z tvé peněženky. Klenotníci řeknou ženám, že náušnice učiní jejich mužepodřízenějšími, a mužům, že jejich ženy budou, řekněme, vášnivější. Vypráví se, že za dávných časůnedokázala spojeného muže vzrušit jiná žena než jeho manželka. Dokážeš si představit, jak dobře seprodávaly. Ale to jsou všechno lži. Možná to kdysi byla pravda, ale v těch dnešních je stěží dost magie,aby držely hladce sepnuté a nepřestaly se lesknout.“

Och, Nyse. Kylarova zpráva Elene najednou dávala mnohem větší smysl.

Vi neukradla jen nějaký drahý šperk, ukradla manželův slib nehynoucí lásky.

Vi se znovu udělalo zle od žaludku, ale tentokrát to s Tevorovou magií nemělo nic společného.

„Jsi připravená, Vi? Tohle bude pořádně bolet, a nejen fyzicky. Při sejmutí podřízenosti znovu prožiješnejsilnější zážitky s nějakou autoritou.

Předpokládám, že to pro tebe nebude příjemné.“

Dobrý odhad. *

Drissa Nile byl jediná, kdo jim teď mohl pomoci. Logan na tom byl zle.

Z ostrova Vos ho dostali snadno, ale zabralo to čas a Kylar si nebyl jistý, kolik života Loganovi ještě zbývá.

Logana bodli do zad a měl na sobě spoustu dalších šrámů, včetně nějakých na žebrech a ruce, které byly

zanícené a plné hnisu.

Za posledních pár desítek let se ve městě usídlilo jen několik mágů, ale Kylar začínal mít dojem, že Kapleneopomenula jediný kout světa. Znal ve městě ženu, která měla pověst skvělé léčitelky, a pokud tu bylnějaký mág, pak určitě ona. Raději by to tak být mělo, jestli někdo potřeboval léčivou magii, byl toLogan. Zvláště kvůli té věci na ruce.

Kylar si ani nebyl jistý, co to je, ale vypadalo to, že se mu propaluje do masa. Nejpodivnější na tom bylo,že se to po Loganově ruce nerozptýlilo nahodile, jak by čekal od tryskající krve, vytvářelo to vzor. Kylarani netušil, jestli to může umýt nebo zakrýt. Cokoliv by to mohlo zhoršit.

A co ta věc u všech pekel byla zač? Na oplátku za spoustu ran, které jí uštědřil, získal Kylar netvorůvtesák, ale jeho přežití bylo spíš výsledkem štěstí než dovedností. Kdyby v jeskyni nebylo tolik stalagmitů,netvorova rychlost by překonala vše, co zatím Kylar viděl. Jeho kůže byla neproniknutelná, dokonce i sevší silou Kylarova Talentu. Hádal, že jeho oči budou zranitelné, ale netvor si je před ním třikrát ochránil, než ho rozptýlil 277

Logan se Skřípalem. A jak to plavalo, ta věc ho pronásledovala ve vodě, to byla čirá hrůza.

Pravděpodobně se mu o ní bude zdát po zbytek života.

Bez ohledu na to byla Loganova záchrana nejlepší věcí, jakou kdy udělal.

Logan potřeboval zachránit, zasloužil si zachránit, a Kylar byl jediný, kdo to mohl dokázat. To byl Kylarův cíl. Tohle vykoupilo jeho oběť. Takový musel být Noční anděl.

Se svým podivným nákladem prošel Doupaty a uložil ho na krytý vůz.

Pak se rozjel k obchodu Drissy Nile.

Obchod se nacházel v nejbohatší části Doupat, hned u Vandenského mostu, a byl docela velký. Vývěsníštít říkal: „Nile & Nile, Léčitelé.“ Pod ním byla pro negramotné nakreslená léčitelská hůl. Stejně jako předním Durzo se Kylar tomuto místu vyhýbal, bál se, že by mohli poznat, co je doopravdy zač. Teď neměl navýběr. Zajel za obchod, popadl Logana a odnesl ho zpátky ke dveřím. Skřípal ho následoval.

Dveře byly zamčené.

Malá pomoc Talentu se o to postarala. Klika povolila, dřevo popraskalo.

Kylar vnesl Logana dovnitř.

Z hlavní čekárny se do obchodu rozbíhalo několik místnosti. Při zvuku kliky vytržené z rámu vyběhl zjedné ordinace malý mužík, Kylar zahlédl dvě hovořící ženy, než za sebou léčitel zavřel. Rychlý pohled mupotvrdil, že na předních dveřích byla i petlice.

„Co to vyvádíte?“ chtěl vědět léčitel. „Nemůžete se sem vloupat!“

„Jaký léčitel si sakra uprostřed dne zamkne dveře?“ zeptal se Kylar. Když se mu podíval do očí, poznal, ženení zločinec, ale zahlédl i něco jiného, teplé zelené světlo, jako když les po bouři ozáří vycházející slunce.

„Ty jsi mág,“ poznal Kylar. Domníval se, že muž bude jen fasáda, mužský léčitel, který bude odvádětpozornost od příliš zázračných léků Drissy Nile.

Mýlil se.

Muž ztuhl. Nosil brýle, pravá čočka byla výrazně tlustší než levá, jeho vytřeštěné oči kvůli nim vypadalyznepokojivě vychýlené do strany.

„Nechápu, o čem mluvíte…“ začal a Kylar ucítil, jak se o něj něco rychle otřelo, pokoušelo se ho toprozkoumat, ale ka’kari to nedovolilo. Mág větu nedokončil. „Jsi pro mě neviditelný. Jako, jako bys byl mrtvý.“

Do hajzlu. „Tak jsi léčitel, nebo ne? Můj přítel umírá,“ řekl Kylar.

Muž poprvé otočil obrýlené oči k Loganovi. Kylar přes přítele přehodil pokrývku, aby ho chránil před zvědavými pohledy. „Ano,“ přiznal muž.

„Tevor Nile k vaším službám. Prosím, položte ho tady na ten stůl.“

Zašli do prázdné místnosti. Tevor Nile přes stůl přehodil pokrývku a mlaskl. Kylar položil Logana na stůl,

tváří dolů. Léčitel rozřízl Loganovu 278

roztrhanou tuniku nasáklou krví, špínou a potem, aby se podíval na ránu na Loganových zádech. Při tom vrtěl hlavou.

„Tohle je příliš,“ řekl. „Ani nevím, kde začít.“

„Jsi mág, začni s magií.“

„Já ne…“

„Ještě jednou mi zalži a přísahám, že tě zabiju,“ varoval ho Kylar. „Proč bys jinak měl v tak malé místnostivelký krb? Proč bys měl odsouvací část střechy? Protože k magii potřebuješ světlo ohně a slunce. Já tonikomu neřeknu. Musíš toho muže vyléčit. Podívej se na něj. Víš, kdo to je?“

Kylar Logana otočil, strhnul z něj cáry tuniky.

Tevor Nile zalapal po dechu, nedíval se však na Loganovu tvář. Třeštil oči na světélkující otisk na jeho paži.

„Drisso!“ zavolal.

Z vedlejší místnosti Kylar zaslechl hovor dvou žen. „…myslíte? Co chcete říct tím, že myslíte? Tak je to pryč, nebo ne?“

„Jsme si docela jistí, že to je pryč,“ řekla žena.

„DRISSO!“ zaječel Tevor.

Otevřely se dveře a pak zavřely, potom se otevřely ty do jejich pokoje.

Ukázal se v nich podrážděný obličej Drissy Nile. Stejně jako její muž vypadala moudře, přestože jí mohlo být necelých padesát. Oba byli drobní a působili jako učenci, nosili brýle a košile bez rukávů. Stejně jako u manžela v ní Kylar neviděl nejmenší náznak zla, ale určitě tam bylo cosi navíc, o čemž se domníval, že

by mohla být magie.

Dva mágové se vzali. V Cenarii. Bylo to vskutku nezvyklé, obzvláště tady. Kylar mohl jen věřit, že je to ta nejpříhodnější podivnost, jaká mohla nastat. Pokud Logana nedokáží vyléčit dva mágové, pak nikdo.

Drissina nevrlost se ve vteřině vytratila, když uviděla Logana. Vytřeštila oči. Přišla blíž a užasle přeskakovala pohledem ze světélkující paže na tvář a zpátky.

„Kde k tomu přišel?“ zeptala se.

„Dokážete mu pomoci?“ chtěl vědět Kylar.

Drissa se podívala na Tevora. Ten zavrtěl hlavou. „Ne po tom, co jsme právě udělali. Nemyslím si, že mi

zbývá dost sil. Ne na tohle.“ „Zkusíme to,“ rozhodla Drissa.

Tevor poslušně přikývl a Kylar si poprvé všiml náušnic v jejich uších.

Obě dvě zlaté, pár. Byli to Waeddrynci. Za jiných okolností by se jich zeptal, jestli ty zatracené kroužky

opravdu obsahují magii.

Trevor stáhl část střechy a vpustil dovnitř zamračené ranní slunce. Drissa se dotkla dřeva naskládaného vkrbu a zapálila ho. Zaujali místa po Loganových bocích, vzduch se nad ním začal tetelil.

Kylar v sobě vyvolal ka’kari. Jako by si skoro slepý muž nasadil brýle.

Kouzla kolem Logana, která před tím sotva viděl, teď spatřil naprosto jasně.

„Vyznáš se v bylinkách?“ zeptala se Drissa Kylara. Když přikývl, řekla: „Ve velké místnosti vezmi tuntunský

list, housenkovou mast, akantový list, starček a z nejvyšší police bílý obklad.“

Kylar se o minutu později vrátil s přísadami spolu s dalšími, o kterých si myslel, že by mohly pomoci.Tevor se na ně podíval a přikývl, ale nezdálo se, že by mohl mluvit.

„Dobře, dobře,“ řekla Drissa.

Kylar začal nanášet bylinky a obklady, zatímco Drissa a Tevor pracovali na magických vláknech. Znovu aznovu je viděl, jak spouští vlákna hustá jako tapiserie do Logana, přizpůsobovali je jeho velikosti, zvedalinahoru, upravovali a znovu je vkládali do těla. Jeho však víc překvapilo, jak na to reagovaly některé byliny.

Nikdy by ho nenapadlo, že by obyčejné rostliny mohly reagovat na magii, a přesto k tomu právě teďdocházelo. Akantový list, který Kylar rozetřel do Loganovy rány na zádech, ve vteřině zčernal, což u nějnikdy dřív neviděl.

Pro Kylara to bylo jako sledovat tanec. Tevor a Drissa spolupracovali v dokonalé harmonii, ale Tevor se rychle vyčerpával. Po pěti minutách začal ochabovat. Jeho vlákna byla slabá a roztřesená. Ve tváři zbledl, potil se.

Neustále mrkal a posouval si brýle na dlouhém nose. Kylar viděl, že mág je unavený, ale nemohl s tím nic udělat. Kritizovat tanečníka bylo něco úplně jiného než vstoupit do tance a zatančit ho lépe. Právě to bysi teď přál udělat.

Nebyl si jistý, jak to ví, ale zdálo se, že Drissa se pokaždé v Loganovi snaží něco malého změnit. I tak sním ale bylo něco příšerně špatně. Když se na něj podíval skrz léčivou vlnu, celé jeho tělo jako by mělošpatnou barvu. Kylar se ho dotkl a ucítil horečku.

Připadal si naprosto bezmocný. Měl Talent. Měl Talentu na rozdávání i po všem, čím si prošel. Donutil ka’kari stáhnout se, donutil se odkrýt, snažil se vypustit všechnu magii do Logana. Nic se nestalo.

Vezmi si ji, sakra! Uzdrav se!

Logan se ani nepohnul. Kylar nedokázal používat magii, nevěděl, jak zformovat vlnu, zvláště ne takkomplexní, jakou vytvářeli Nilové.

Tevor se na Kylara omluvně podíval. Poklepal ho po ruce.

Při tom dotyku místnost naplnil záblesk světla. Propalovalo se z magického spektra do viditelného, vrhalostíny na stěny. Vlákna nad Loganem, která byla ještě před chvílí roztřesená, matná a pomalu se vytrácela, teď zahořela barvami. Kylarovou paží projelo horko.

Tevor lapal po dechu jako vylovená ryba.

„Tevore!“ okřikla ho Drissa. „Použij to!“

Kylar cítil, jak z něj odtéká magie a skrze Tevorovo tělo se přelévá do Logana. Neměl nad tím nejmenšíkontrolu. Tevor řídil veškerý Kylarův Talent. Kylar si uvědomil, že Tevor by mohl magii obrátit a zabít ho,a protože mu byl takto podřízený, nedokázal by ho zastavit.

Drissina tvář se leskla potem a Kylar cítil, jak dva mágové horečnatě pracují. Proháněli magii Loganovýmtělem jako hřeben zacuchanými vlasy.

Dotkli se světélkující jizvy na jeho paži, i po tolika hodinách stále svítila ale stalo se něco zvláštního, protože s jizvou nic špatného nebylo. Nebylo to něco, co by mohli spravit.Léčivá magie jen proplula kolem.

Drissa si konečně oddechla a nechala vlákna rozptýlit. Logan bude žít, vlastně teď byl zdravější, než kdyžho odvedli do Chřtánu.

Ale Tevor Kylara nepustil. Otočil se a podíval se na něj vytřeštěnýma očima.

„Tevore,“ řekla varovně Drissa.

„Co jsi zač? Vürdmeister?“ zeptal se Tevor.

Kylar se pokusil vytáhnout ka’kari, aby přerušil jejich kontakt, ale nešlo to. Pokusil se posílit svaly

Talentem, ale nedokázal ani to.

„Tevore,“ řekla Drissa.

„Viděla jsi to? Viděla jsi to? Nikdy…“

„Tevore, pusť ho.“

„Miláčku, s takovou spoustou Talentu by nás oba spálil. On…“

„Tak proti němu použiješ jeho vlastní magii, poté co ti ji dobrovolně dal?

Co by na to řekli Bratři? Je tohle muž, kterého jsem si vzala?“

Tevor svěsil hlavu a zároveň uvolnil stisk na Kylarově Talentu.

„Omlouvám se.“

Kylar se třásl, vyčerpaný, prázdný a zesláblý. Získat zpátky kontrolu nad svým Talentem bylo skoro stejněznepokojivé jako se jí vzdát. Měl pocit, jako by dva dny nespal. Stěží v sobě našel dost síly, aby se mohl radovat, že to Logan zvládne.

„Myslím, že teď bude nejlepší, když se podíváme na zranění vaše a vašeho prostoduchého přítele. Ta budou potřebovat spíše světské zacházení,“

řekla Drissa a pak ztlumila hlas. „Váš, ehm, král by se mohl vzbudit večer.

Proč se mnou raději nejdete do jiného pokoje?“

Otevřela dveře a odvedla Kylara do čekárny. Skřípal se schoulil v rohu a spal. A přímo před Kylarem stála překrásná žena s dlouhými rusými vlasy.

Vi. Dívala se na něj přes čepel taseného meče. Hrotem se dotýkala jeho hrdla.

Kylar sáhl po svém Talentu, ale ten mu proklouzl mezi prsty. Byl příliš unavený. Přišel o něj. Nemohl ji

zastavit.

Viiny oči byly zarudlé a oteklé, jako by ji vytáhli ze ždímačky, ale Kylar netušil, jak a proč k tomu došlo.

Zírala na něj přes čepel, ta chvíle se protahovala a protahovala. Nedokázal v zelených očích nic přečíst, ale skrývalo se tam cosi divokého.

Vi ustoupila třemi odměřenými, vybalancovanými kroky ve Valdé Docci, šermířském odstupu. Pokleklauprostřed místnosti, sklonila hlavu, do ohonu svázané vlasy jí sklouzly na stranu, a položila meč na svédlaně. Nabídla mu ho.

„Můj život je tvůj, Kylare. Vydávám se ti na milost a nemilost.“

55.

Sedm z jedenácti nevěstek opustilo bezpečný dům, aby zjistilo, jestli stále mají rodiny, které by je přijalyzpět. Šest se jich vrátilo s pláčem.

Z některých se staly vdovy. Další jejich otcové, přátelé a manželé odmítli, protože v nich viděli jen děvky a ostudu.

Kaldrosu zradila odvaha, nikdy bezpečný dům neopustila. Z nějakého důvodu dokázala čelit smrti.Vykastrovala Burla Laghara a sledovala ho, jak křičí do roubíku, než přivázaný k posteli vykrvácel. Pakodklidila tělo, natáhla čistá prostěradla a pozvala dalšího Khalidořana. Byl to mladík, který si vždy nejdřívužil sex a teprve potom ji bez nadšení tloukl a vzýval svoji bohyni. Vypadal přitom, že se sám sobě hnusí.„Proč to děláš?“ zeptala se ho.

„Tobě se nelíbí, když mi ubližuješ. Poznám to na tobě.“

Nedokázal se jí podívat do očí. „Ty netušíš, jaké to je,“ hlesl. „Oni mají zvědy úplně všude. Tvá vlastnírodina tě udá, když řekneš špatný vtip. On se to dozví.“

„Ale proč bijete prostitutky?“

„Nejde jen o děvky. Jde o všechny. Musíme působit utrpení. Kvůli Cizincům.“

„Co to znamená? Kdo jsou cizinci?“

Ale on už víc neřekl. O chvíli později zíral na povlečenou postel. Krev z matrace prosakovala čistýmiprostěradly. Kaldrosa ho bodla do oka. Po celou dobu, kdy po ní šel, krvácel, řval a zuřil, se nebála.

Čelit Tommanovi bylo ale příliš obtížné. Ošklivě se pohádali, než odešla k Mámě K. Zabránil by jí v tomnásilím, kdyby ho nezbili tak surově že nedokázal vstát z postele. Tomman vždycky žárlil. Ne, Kaldrosa se mu 282

nedokázala postavit. Odejde s ostatními do tábora rebelů. Nacházel se ve vnitrozemí a nikde poblížnetekla řeka, takže tam na práci kapitána asi nenarazí. Vlastně bude obtížné najít si jakoukoliv slušnoupráci, dokud si nesežene oblečení, co ji víc zakryje. Ale i tak nemuselo být špatné stát se prodejnou ženuv Cenarii po tom, co udělali Khalidořanům.

Kdosi zaklepal na dveře a všechny dívky ztuhly. Tohle nebyl signál.

Nikdo se nepohnul. Daydra z ohniště vytáhla pohrabáč.

Další zaklepání. „Prosím,“ ozval se mužský hlas. „Nechci nikomu ublížit.

Jsem neozbrojený. Pusťte mě dovnitř.“

Kaldrose poskočilo srdce. Jako omámená zamířila ke dveřím.

„Co to děláš?“ zašeptala Daydra.

Kaldrosa otevřela špehýrku a on tam byl. Tomman ji poznal, jeho tvář se rozzářila. „Jsi naživu! Bohové,

Kaldroso. Myslel jsem, že jsi mrtvá. Co se stalo? Pusť mě dovnitř.“

Závora jako by se zvedla sama. Kaldrosa byla bezmocná. Tomman rozrazil dveře a sevřel ji v náručí.

„Och, Kally,“ řekl, stále byl u vytržení radostí. Tomman byl vždycky trochu pomalejší. „Nevěděl jsem,

jestli…“

Pak si všiml ostatních žen shromážděných v místnosti, v jejich výrazech se zračila buď radost, nebožárlivost. Přestože ji objímal a ona mu nemohla vidět do tváře, Kaldrosa věděla, že teď určitě přihlouplemrká na tu spoustu překrásných, exotických žen, jež na sobě prakticky nic neměly. Dokonce i Daydřino panenské oblečení dýchalo smyslností. Jeho objetí pomalu tuhlo a Kaldrosa v jeho pažích zplihla.

Tomman o krok ustoupil a podíval se na ni. Jeho dlaně křečovitě klouzaly po jejích ramenou jako ryby popalubě.

Byl to opravdu nádherný kostým. Kaldrosa vždycky nesnášela svou hubenou postavu, myslela si, ževypadá jako kluk. V tom kostýmu se necítila vychrtlá nebo klukovská, byla elegantní a vyzrálá. Vesta s výstřihem nejenže prozrazovala, že je opálená až do pasu, odhalovala i polovina obou ňader.

Skandální kalhoty se k nohám tiskly jako rukavice.

Ve zkratce to bylo oblečení, ve kterém by Tomman rád obdivoval Kaldrosu doma, v krátké přestávcemezi tím, kdy by ho kostýmem překvapila, a okamžikem, kdy by ji po krátkém pronásledování po domě chytil.

Ale tohle nebyl jejich dům a šaty nebyly pro Tommana. Jeho oči naplnil smutek. Uhnul pohledem.

Dívky ztichly.

Po bolestně dlouhé chvíli řekl: „Jsi překrásná.“ Zalkl se a po tváři se mu kutálely slzy.

„Tommane…“ Také plakala, snažila se zakrýt rukama. Byla to hořká ironie. Snažila se zakrýt před manželovýma očima, přestože se předváděla před cizinci, jimiž pohrdala.

„S kolika muži jsi byla?“ zeptal se nakřáplým hlasem.

„Oni by tě zabili, kdybych…“

„Tak s kolika?“ vyštěkl. Teď už neplakal. Vždycky byl statečný, divoký.

Byla to jedna z věcí, které na něm milovala. Raději by zemřel, aby ji před tímhle uchránil. Nikdy si neuvědomil, že by zemřel a ona by to pak musela dělat stejně.

„Tohle mě bolí,“ řekla.

„Kolik?“ Jeho hlas byl tvrdý, vyčítavý.

„Nevím.“ Něco v ní si uvědomovalo, že Tomman je teď jako pes šílený bolestí, co chce kousnout vlastního

pána. Ale znechucení v jeho tváři bylo příliš. Ano, je nechutná. Poddala se lhostejnosti a beznaději.

„Spoustu. Devět nebo deset denně.“

Zkřivil tvář a obrátil se k odchodu.

„Neopouštěj mě, Tommane. Prosím.“

Zastavil se, ale neotočil. Pak odešel.

Když se dveře pomalu zavřely, začala naříkat. Ostatní dívky k ní přišly, jejich srdce byla znovu zlomená,

jak Kaldrosin smutek odrážel ten jejich.

Věděly, že ji tím neutěší, ale stejně k ní šly, protože neměly nikoho jiného než samy sebe.

56.

Máma K. vstoupila do obchodu léčitelů zrovna ve chvíli, kdy Kylar zvedl nabízený meč. Bylo ale přílišpozdě, aby ho zastavila.

Vi se nepohnula. Nehybně klečela, jasně rudé vlasy stažené stranou, aby nestály meči v cestě. Meč klesldolů, a odrazil se. Síla nárazu čepel rozezněla jako zvon. Zbraň vylétla z Kylarova slabého sevření.

„V mém obchodě vraždit nebudeš,“ řekla Drissa Nile. V jejím hlase se skrývalo tolik síly a v očích tolikohně, že její drobná postava mohla klidně patřit obrovi. Přestože i Kylar musel sklopit zrak, aby se jípodíval do očí, 284

vystrašilo ho to. „U té ženy jsme úspěšně odvedli mistrovskou léčitelskou práci a já nedovolím, abys ji

promarnil.“

„Vy jste ji léčili?“ zeptal se Kylar.

Vi se stále nehýbala. Dívala se do podlahy.

„Kvůli kouzlu podřízenosti,“ vložila se mezi ně Máma K. „Mám pravdu?“

„Jak to víte?“ zeptal se Tevor.

„Já vím o všem, co se v mém městě stane,“ řekla Máma K. Obrátila se ke Kylarovi. „Bohokrál si jipřipoutal magií, aby ji donutil poslouchat přímé rozkazy.“

„Jak příhodné,“ řekl Kylar. Tvář měl zkřivenou, když potlačoval deroucí se slzy. „Na tom nezáleží. ZabilaJarla. Utíral jsem jeho krev. Pohřbil jsem ho.“

Máma K. se dotkla Kylarovy paže. „Kylare, Vi a Jarl spolu prakticky vyrostli. Jarl ji chránil. Byli přátelé,Kylare. Takové to přátelství, na které se nezapomíná. Nevěřím, že by ji přinutili ublížit mu něčím menším

než magií.

Nemám pravdu, Vi?“ Máma K. položil dlaň pod Viinu bradu a zvedla jí hlavu.

Po Viině tváři stékaly v němém svědectví slzy.

„Co tě učil Durzo, Kylare?“ zeptala se Máma K. „Wetboy je nůž. Lpí vina na noži, nebo ruce, co ho drží?“

„Na obou a Durza ať za jeho lži zatratí.“

U Kylarova opasku visel nůž, ale on už jeho ostří zkusil. Sestra Drissa ho otupila. Netušila však o čepelích

v rukávech. A nic nemohlo zastavit jeho ruce, které samy o sobě byly zbraněmi.

Vi spatřila pohled v jeho očích. Byla wetboy. Věděla to. Mohl vytáhnout nůž a podříznout jí hrdlo dřív, než

Drissa stačí mrknout. Ať se léčitelka pokusí vyléčit smrt. Viiny oči temněly vinou, směsice obrazů, které

nechápal.

Temné postavy rychle proběhly před jeho mentálním okem. Její oběti? ~Zavraždila méně lidí než ty.~

Ta myšlenka ho zasáhla jako rána na solar plexus. Trocha viny. Trocha kritiky.

A výraz její tváře byl za slzami dokonale čitelný. Žádná sebelítost, žádné uhýbání před zodpovědností. Jejíoči mluvily za ni. Zabila jsem Jarla, zasloužím si zemřít. Když mě zabiješ, nebudu ti to vyčítat. „Než se rozhodneš, měl bys vědět ještě něco,“ řekla Vi. „Byl jsi druhý cíl. Potom… po Jarlovi, jsem to nemohla udělat…“ „No to je chvályhodné,“ řekla Máma K.

„…tak jsem unesla Uly, abych si pojistila, že mě budeš pronásledovat.“

„Cože jsi?“ vyhrkl Kylar.

„Myslela jsem si, že za mnou pojedeš do Cenarie. Bohokrál tě chtěl živého. Ale Sestra Ariel mě a Ulychytila. Když jsme tě našly, myslela jsem si, že jsi mrtvý. Myslela jsem si, že jsem svobodná, proto jsemSestře Ariel utekla a přišla sem.“

„Kde je Uly?“

„Na cestě do Kaple. Uly je Talentovaná. Bude z ní maja.“

Bylo to strašlivé, a přesto dokonalé.

Uly bude Sestra. Postarají se o ni, dostane se jí vzdělání. Elene Uly prakticky vnutili. Elene si nevybraladceru, která byla věkem spíš její mladší sestrou. Nebylo správné, že ji žádal, aby nesla takové břemeno.Teď a se jměním, které jí nechal, bude Elene volná a bude moci znovu žít vlastní život.

Všechno dávalo smysl.

Měl trochu podezření, že Elene by to tak neviděla, ale s tím nemohl nic dělat. Zjištění, že škoda je conejmenší, je snad?, ulehčilo jeho duši.

Při představě, že její dceru odvedli do Kaple, v očích Mámy K. zaplál náhlý plamen, ale Kylar nedokázalříct, jestli je to vztek, že její dceru unesli, nebo radost, že se její dcera stane důležitou ženou. Tak jako

tak se Máma K.

rychle uklidnila. Nechtěla prozradit cizím lidem, jaký vztah k Uly má.

Jestli tohle Kylar přežije, zajde se do Kaple na Uly podívat. Nezlobil se, že ji Vi vzali. Když nic jiného, takto čarodějkám dlužil. A Talentovaná dívka neměla asi moc na výběr. Dětem hrozilo nebezpečí, pokud semagii učily samy. Ale když Uly nebude chtít zůstat a ony se ji tam budou snažit držet proti její vůli, Kylar

Sestrám strhne Bílou seraf na hlavu.

Při vzpomínce na Uly musel začít myslet na Elene a to pomyšlení rozbouřilo jeho emoce. Proto se Kylarraději rychle zeptal: „Proč se tak moc snažíte zachránit Vi?“ Máma K. nikdy nepracovala prvoplánovitě.

„Protože,“ řekla Máma K, „se chystáš zabít Bohokrále a budeš potřebovat Viinu pomoc.“

*

Jednu věc musím Curochu uznat. Mágové se v něm mýlili. Forma meče neměla čistě symbolický význam.

Ten parchant dokázal bodnout.

A to bylo dobře. Sa’ceurai byli neúprosní. Říkali si sa’ceurai, ve staré jaeranštině to znamenalo Páni meče,z dobrého důvodu.

Nicméně Feir byl Mistr čepele druhého stupně. Prvním seknutím tu zůstali tři mrtví Ceurané a Feir získal

malého, houževnatého poníka.

Brzy se však znovu projevila nevýhoda Feirovy výšky a váhy. Poník se unavil a zpomalil. Feir ho nechal

odejít do noci. Malý válečný kůň měl naneštěstí příliš dobrý výcvik. Zastavil se hned, jak ho Feir pustil, ačekal na 286

jezdce. Feir to vyřešil uvázáním drobného magického vlákna pod sedlo, které ho nahodile popichovalo.Přinutí zvíře běžet několik hodin. Když bude mít štěstí, sa’ceurai ztratí jeho stopu a budou sledovat koně.

Měl štěstí. Získal několik hodin, hodin, kdy půjde po svých. Přivedlo ho to k vrcholu horu. Když šplhalpřes linii stromů, odsekl mladý stromek a opracovával ho Curochem. Curoch byl neuvěřitelně ostrý, ale nebyl to hoblík nebo dláto. Právě teď by potřeboval obojí plus pár nástrojů navíc.

Dorian mu vyprávěl o zábavě, kterou provozovaly sebevražedné horské kmeny. Nazývaly ji schluss.Spočívala v připevnění malých sáněk na nohy a neuvěřitelně rychlém sjíždění kopců. Vestoje. Doriantvrdil, že to dokáží řídit, ale Feira nenapadalo jak. Vše, co věděl, bylo, že musí být rychlejší než Ceurané,co ho pronásledují, a ve zbývajícím čase by sáňky nepostavil. Co nezvládl s mečem, dokončil magií koneckonců byl Tvůrce. Vycházelo slunce a od dřeva odletovaly třísky.

Ukazoval se tu však jako hlupák, stál na okraji hory a jeho postava musela být vidět na míle daleko.Sa’ceurai ho spatřili dřív než on je. Sesedli z koní a šlapali po sněhu v širokých sněžnicích z vlny abambusu. Chůze, kterou museli jít, aby nezakopávali, vypadala komicky, dokud si Feir neuvědomil, jakrychle se pohybují. Svah, na němž se Feir brodil sněhem hodinu a půl, překonají za pár minut.

Pracoval rychleji. Málem zapomněl zúžit předek dlouhých, úzkých prken.

Zavrtěl hlavou. Tuhle chybu podchytil včas, ale na co všechno ještě zapomněl? Neměl čas vyrobit řádnéúchyty, proto kolem nohou upletl magickou síť a připoutal je přímo k dřevěným prknům. Vstal…

…a okamžitě zakopl o hranu a upadl.

Sakra, proč jsem neseřízl okraje? Měl je upravit jako lodní trup.

Stát bylo nepříjemně obtížné. Feir zaklel, když se Ceurané přiblížili. Byl Mistr čepele druhého stupně, proč

je tak neohrabaný? Tohle bylo šílené.

Klidně z kopce mohl seběhnout.

Převalil se na zadek a konečně se mu podařilo využít délku fošen, aby se dostal do podřepu. Zvedl se apokusil se udělat krok vpřed. Schlussy, které uhladil a vyleštil, udělaly přesně to, co měly, posunuly sevpřed, zatímco Feir se sotva pohnul.

Feir se ohlédl přes rameno. Sa’ceurai už zbývalo stěží sto kroků. Pokud dojde k boji, budou schlussy jeho

zkázou. Zavrávoral, zachytil se okrajem a vykopl nohu do strany, aby nespadl. Zapotácel se, a rozjel se

dopředu.

Cítil se při tom tak šťastně, jako když ho v Bratrstvu jmenovali Tvůrcem.

Otočil obě schlussy dopředu a odrazil se.

Šlo to, dokud se nedostal na okraj srázu a nesjížděl po úbočí mnohem rychleji než krokem. Každáschlussa jela přesně tam, kam ji namířil, do strany. Roztahoval nohy, dokud to šlo, a pak spadl přímo naobličej.

Hora byla příkrá a sníh milosrdně hluboký. Řídký vzduch hučel kolem Feira, když se znovu a znovupřevaloval sněhem. Matně si uvědomoval, že musí schlussy nastavit dolů z kopce. Po šesti nebo sedmipřekuleních se mu to podařilo.

Srdce mu v hrudi bušilo jako hrom. Neuvěřitelnou rychlostí se řítil dolů z hory. Během chvilky jel rychlejinež nejlepší kůň a pak ještě rychleji a rychleji. Ovládat nezávisle obě schlussy bylo prakticky nemožné,proto je rychle magií svázal dohromady, vpředu i vzadu, každé však nechal trochu volnosti.

Došlo ještě k několika pádům a sníh nebyl vždy tak milosrdný jako předtím. Feir konečně zjistil, jakzatáčet. Vyhnul se smrti mezi skalami a poprvé se podíval dolů z kopce, mžoural proti bílému sněhu.Zamrkal. Co je ta linie ve sněhu?

Přeletěl sráz. Najednou nebylo žádné svištění dřeva po sněhu. Svět ztichl až na hukot větru v jeho uších.

Pak dopadl ve smršti sněhu, kotoulů a rukou i nohou rozhozených do všech stran. Nakonec došlo kdalšímu zázraku, vyletěl ze sněhu a znovu se řítil z kopce. Srdce mu bušilo jako kovářské kladivo o

kovadlinu. Smál se.

Měl Curoch. Byl v bezpečí. Ceurané ho dolů z hory pronásledovat nebudou. Dostali by se tak do Cenarie.

Unikl! *

„Neuvěřitelné,“ prohlásil Lantano Garuwaši. Na Ceurana byl vysoký.

Rusé vlasy měl dlouhé a husté a na tuctech míst mezi ně vpletl jinak zbarvené kadeře. V Ceuře se říkalo,že si ve vlasech muže můžete přečíst jeho život.

Když ho klan přijal jako chlapce, oholili mu až na jednu kadeř hlavu. Jakmile ta dorostla délky tří prstů,připevnili ji kroužkem k hlavě. Když pak zabil prvního válečníka, připevnili ji ke kůži hlavy dalším kroužkem

a z muže se stal sa’ceurai. Čím kratší vlasy kroužky oddělovaly, tím lépe. Od nepřátel, co zabil později, sibral kadeře jejich vlasů a vplétal je mezi své.

Pár válečníků si nejdřív myslelo, že Lantano má jen jeden kroužek, protože všechny byly hned nad sebou.Prvního soupeře zabil ve třinácti.

V následujících sedmnácti letech mezi své vlasy přidal devětapadesát kadeří.

Kdyby se narodil ve vyšší kastě, celá Ceura by ho následovala. Ale duší každého sa’ceurai byl jeho meč aLantano se narodil se železným mečem rolníků. Lantano byl vojevůdce, protože ceuranská tradiceumožňovala 288

každému výjimečnému muži vést armádu, ale pro Lantana se to stalo pastí.

Jakmile přestane bojovat, jeho moc skončí. Začal se bít za ceuranského regenta, Hidea Watanabeho.Když mu regent nařídil rozpustit armádu, stal se raději žoldákem. Zoufalí muži se pod jeho standartamishromažďovali z jediného důvodu, nikdy neprohrál.

Obr se změnil ve vzdálenou tečku.

„Mistře války, máme ho pronásledovat?“ zeptal se rozpačitě bojovník s mnoha kadeřemi přivázanými kplešatící hlavě.

„Zkusíme sestoupit dolů,“ rozhodl Lantano.

„Do Cenarie?“

„Jen sto sa’ceurai. Zima bude chladná. Příběh o zabití toho obra nás zahřeje.“

57.

Máma K. chtěla, aby Logana do tábora rebelů doprovodil Agon a jeho armáda. Má-li být král, musí mítarmádu. Kylar přítele odmítl opustit, dokud Logan nenabude vědomí. Když pak Kylar omdlel, Agon seMámy K. zeptal, jestli by neměli Logana naložit na vůz. Máma K.

zaklela a zanadávala, ale řekla ne.

Na názor Vi se nikdo neptal. Ta byla spokojená. Toužila odčinit, co provedla, ale nechtěla na to myslet.

Dokonce i když seděla s Kylarem, Mámou K. a Agonem, jedna její část na ni naléhala, ať je zabije.Bohokrál bohatě odměňoval ty, co mu sloužili.

V jedné minutě by mohla odstranit všechny, kdo Bohokrále ohrožovali nejvíce.

Té myšlence se nepoddala. Byla shledána nevinnou. Vyšla z toho naprosto čistá.

Skoro. Teprve později si uvědomila, že možná to nejhorší, co Kylarovi udělala, jí tehdy připadalo naprosto

triviální. Jen malé gesto opovržení. Vzala zprávu a pár náušnic, jež Kylar zanechal Elene.

Až dnes se dozvěděla, že šlo o zásnubní náušnice. Drissa a Tevor jí ten zvyk podrobně vysvětlili. Když jeVi spolu s dopisem vzala, Elene nezůstalo vůbec nic.

289

Nebyla dost odvážná, aby o tom Kylarovi řekla.

Té pravdy prostě bylo příliš mnoho. Dokázala přijmout, že ji Kylar zabije, ale nevěděla, co by udělala,kdyby jí opovrhoval. Kdyby ji poznal, určitě by se mu hnusila. Láska něco takového nikdy nepřekoná.

Láska? Na co to myslím? Omez se na bojování a šoustání, Vi. V tom jsi dobrá.

Dveře pokoje pro pacienty se otevřely, Kylar vyšel ven. V tu chvíli jinými dveřmi prošel Logan.

To bylo poprvé, co Vi viděla Kylarův úsměv. Měla z toho uvnitř divný pocit, když ho spatřila takhle se

smát, a to se na ni ani nedíval. Hluboce se uklonil. „Vaše Veličenstvo,“ pozdravil Logana.

„Můj příteli,“ řekl Logan. Byl neskutečně hubený, pod kůží viděla všechny kosti. Navzdory tomu měl

nezaměnitelnou auru naprostého zdraví.

Když si znovu oblékl drahé oblečení, byl i po všech trpkých zkouškách znovu pohledným mužem. Rychlými

kroky přistoupil ke Kylarovi a objal ho.

„Je mi to líto,“ řekl Kylar. „Tu noc jsem přišel pozdě. Našel jsem krev a myslel jsem si… je mi to líto.“

Logan Kylara tiše stiskl, ztěžka dýchali, dokud emoce neodezněly.

Nakonec o krok ustoupil a vzal Kylara za ramena.

„Vedl sis dobře, můj příteli. To já bych se měl omlouvat. Je mi líto, že jsem o tobě někdy pochyboval.Brzy si o tom promluvíme. Ty, ty jsi tam dole předvedl věci…“ Logan se rozhlédl, uvědomil si, že tu

nejsou sami.

„Jsem opravdu velmi zvědavý. A vypadá to, že mám menší mezery ve vzpomínkách, třeba jak jsem se

dostal sem.“

Vytáhl si rukáv a Máma K. a Vi zalapaly po dechu. Na paži měl něco jako světélkující stříbrozelené

tetování. Neukázal ho celé, ale Vi linky nepřipadaly nahodilé, byly stylizované a abstraktní.

„Vaše Veličenstvo,“ ozvala se Drissa Nile, „na vašem místě bych byla opatrná a příliš to neukazovala.“

„Omluvám se, že na vás tolik tlačím,“ řekla Máma K., „ale musíme udělat pár rozhodnutí.“

„Myslíte tím, že já musím udělat pár rozhodnutí,“ opravil ji Logan žertovným tónem.

„Přesně tak, Vaše Veličenstvo, omlouvám se.“

Logan nejdříve oslovil Kylara. „Poskytl jsi nám větší službu, než jakou jsme mohli požadovat nebo v jakou

jsme mohli doufat. Nebudeme ti nic nařizovat, ale pokládáme za nanejvýš urgentní…“ Náhle měl vzdálený

pohled a nechal větu odeznít.

„Sire?“ zeptal se Kylar. 290

Logan se vrátil zpátky do přítomnosti. „Zvláštní. Celé měsíce jsem klel s nejhoršími Díráky a teď jsemzpátky u slov jako ‚urgentní‘.“ Potřásl hlavou a hořce se pousmál. „Kylare, skončí to takhle. Pokud zabiješBohokrále dřív, než se naše armády střetnou v boji, můžeme se bitvě vyhnout. Žádám tě o to, alenenařizuju. Už jsi učinil neskutečnou oběť, když jsi mě zachránil. A vím, že téhle ženě nemůžeš věřit, ale

pokud je schopná pomoci, tak toho využij.

Že se vzdala, když nás mohla zabít, je pro mě dostatečným důkazem jejích dobrých úmyslů. Stejně jakoty je i Vi zbraň a já si nemohu dovolit nechat žádnou ze svého malého arzenálu zahálet.“

„Myslíš, že je to správná věc?“ zeptal se Kylar.

Logan mu věnoval odměřený pohled. „Ano.“

„V tom případě to udělám,“ podvolil se Kylar. „Co budeš dělat ty?“

„Půjdu požádat Terah Graesinovou o svou armádu. Pak si vezmu zpátky i svoji zemi.“

„Nebude to jednoduché,“ varovala ho Máma K.

Logan se usmál unaveným, vzdáleným úsměvem. „To není nikdy.“

58.

Elene se probudila s příšernou bolestí hlavy. Nemohla se pohnout, a když to zkusila, ruce a nohy ji pálily.Otevřela oči a uviděla tři jiné zajatce, kteří měli stejně jako ona svázané ruce a nohy. Dalším lanem jesvázali dohromady. Leželi ve tmě, jejich postavy osvětlovalo jenom mihotavé světlo ohně Khalidořanů.Elene ležela nejblíže k šesti vojákům, kteří se smáli a popíjeli. Poznávala jen pár slov, ale usoudila, že je to khalidorština.

Neodvažovala se příliš hýbat, aby na sebe neupozornila, proto viděla jen mladíka, který ji zajal. Z

rozhovoru pochytila, že se jmenuje Ghorran. Ostatní si ho dobírali, že se nechal poranit od ženské.

Chvíli se zdálo, že se Elene pod tíhou situace zhroutí. Kylar nevěděl, že je tady. Nikdo to nevěděl. Nikdo jinepřijde zachránit. Tihle muži jí mohli udělat, cokoliv se jim zamane, a ona jim v tom nemohla zabránit.Hruď se jí sevřela strachy, nedokázala přemýšlet, nebyla schopná dýchat.

Pak se začala modlit, připomněla si, že Bůh ví, kde je. Pro Boha bude její záchrana maličkost. Časem seuklidnila. Většina mužů se mezitím odebrala na své pokrývky vyspat, zůstal tam jen Ghorran a někdodalší, koho neviděla.

Potichu spolu mluvili.

„Pochybuji, že vürdmeister Dada Jeho Svatosti prozradil, co dělá,“ řekl Ghorran. „Černá mohyla jezakázané místo z dobrého důvodu. Když to Jeho Svatost zjistí, co se stane s námi?“

„Neph Dada je velký muž a nejzanícenější služebník Khali. Pokud jí on slouží a Jeho Svatost ne, na čístranu by ses raději postavil?“ zeptal se druhý.

„Slyšel jsem, že chce vyvolat Titána. Mluvíš o tomhle?“

Druhý muž se tiše zasmál. „Vürdmeister chce udělat stovky věcí. Jistěže chce Titána, ale na to by přecenepotřeboval neposkvrněnou mladou ženu, ne?“

„Khalivos ras en me,“ pronesl bázlivě Ghorran. „Khali, ve mně žij.“ „Přesně tak.“

„Je to možné?“

„Vürdmeister si myslí, že ano.“

Ghorran tiše zaklel. „A co ten kluk? Na co je on?“

„Hmm, ten důležitý není. Toho zabijí, aby zjistili, co se dá vyvolat z jeho těla. Meisteři jen potřebujíčerstvou mrtvolu.“

Elene už o Černé mohyle slyšela. Bylo to prastaré bojiště plné mrtvol.

Říkalo se, že tam od té doby nic neroste. Ale ostatnímu nerozuměla. Kromě toho, že pro ni vürdmeisterDada plánuje něco horšího než otroctví. Položila hlavu na zem a zjistila, že se probudil další zajatec. Byl to malý chlapec.

Vypadal vyděšeně.

59.

Máma K. ten den Loganovi zachránila život.

Jeho malá armáda, která zahrnovala lorda generála Agona, Mámu K. a Agonovy psy, vjela do tábora

rebelů za provolávání slávy. Nebylo by tomu tak, kdyby Máma K. nerozšířila zvěsti, že Logan triumfovalnad nejhoršími hrůzami Chřtánu a vrací se k nim. Kdyby je zprávy nepředcházely, přivítali by je jako cizí armádu a Terah Graesinová by mohla 292

Logana zabít. Nepochybně by později prolila spoustu slz nad tím, jak tragický to byl omyl.

Starý naivní Logan by nevěřil, že je toho Terah Graesinová schopná.

Logan Dírák byl chytřejší. Byl jiným mužem, tišším, vystřízlivělým. Příliš dobře věděl, čeho jsou lidé

schopní, když se cítí ohroženi.

A Terah Graesinová v Loganovi musela vidět hrozbu. Poslední tři měsíce sbírala podporu. Přežila pokusy oatentát a ztratila mnoho členů rodiny.

Shromáždila armádu a připravila ji na válku. Vše proto, aby se stala královnou.

Loganův příchod ohrozil její ambice v předvečer triumfu. Jeho legitimita byla nezpochybnitelná, pocházelz rodu vůdců národa, byl prohlášen za dědice Gunderů a přiženil se do jejich rodiny. Mnoho rodinpřísahalo Terah Graesinové věrnost, jen protože si myslelo, že jsou od dřívějšího slibu Gyrům osvobozeny.

Kdykoliv jindy by Logan šel do Havermere a poslal dopisy všem rodinám v říši, Graesiny nevyjímaje. Dalby Terah Graesinové šanci uvědomit si, že se její koalice rozpadá, a pak by jí nabídl vhodné postavení.

Ale teď na to nebyl čas. Armáda rebelů se shromáždila necelou míli od Bohokrálovy. Cenarijci měli protiKhalidořanům přesilu dva na jednoho.

Khalidořané měli meistery a vürdmeistery, ale i tak se vítězství zdálo být jisté.

Loganovi, Mámě K. a Agonovi to připadalo jako vyhlídka na masakr Cenarijců. Proto byl tady a v čelestočlenné armády vjížděl do tábora rebelů.

Měl štěstí, že je zataženo, protože po třech měsících v Díře jeho oči nesnesly jasné denní světlo. Mžouráníby jeho vznešenému vzhledu příliš nepomohlo.

Blížili se ke shluku šlechtických stanů, když jim v ústrety vyjela skupina dvanácti jezdců. Vedl je důstojník,který jako hůl nesl alitaeranský luk bez tětivy.

„Identifikujte se,“ vyzval je seržant Gamble.

„Tohle,“ řekl Agon dost hlasitě, aby ho kromě seržanta slyšeli i kolemstojící, „je král Logan Gyre, podle práva i tradice dědic trůnu a nyní král naší skvělé země. Král je mrtev, dlouhý život králi.“

To bylo vyhlášení války a slova se přes tábor proženou během pár minut.

Máma K. už informovala Loganova majordoma, aby poblíž stanů šlechticů rozestavil vojáky Gyrů. Ti se hlasitě radovali.

„Královna vás přijme, můj pane,“ řekl seržant Gamble.

Logan sesedl před stanem Terah Graesinové. Když se ho Máma K. a Agon Brant chystali následovat, stráže je zastavily. „Jen vy, pane,“ řekl jeden z nich.

Logan se na muže upřeně podíval. Mlčel. Na chvíli v sobě probudil zvíře.

Neprošel si peklem, aby ho teď zastavil strážný. Ten pocit přešel od odhodlání k hněvu. Cítil, jak ho svědí předloktí.

Strážný ustoupil a polkl. „Můj pane,“ řekl tiše, „jen šlechtici mohou…“

Logan se na něj díval dál a strážnému došla slova. Máma K. a Agon ho následovali dovnitř.

*

Královnin stan byl obrovský. Uvnitř byli volně rozptýleni šlechtici, stolky a mapy. Někteří muži vypadalivyloženě komicky, když svá břicha nacpali do zbrojí, které nenosili dvacet let. Ve dvou mísách na jednomze stolů byly černé a bílé destičky. Bohové, oni hlasují o bitevním plánu. Agon za Mámou K vydalpřidušený zvuk plný opovržení.

Máma K. se co nejrychleji rozhlédla po místnosti, počítala spojence, potenciální spojence a zaručenénepřátele. Věděla, že by Loganovi dokázala zajistit korunu, pokud by jí dal dva týdny na vypracováníspeciální verze pravdy. Jeden den před významnou bitvou s nepřítelem, kterého všichni nenáviděli, sepodmínky drasticky změnily. Svou naději upínala k tomu, že někdo postradatelný napadne ji, Logananebo Branta Agona jako první. Pak ho zničí a Loganovi zároveň nijak neuškodí, když mu uděláneschopného nepřítele.

„Logane Gyre, jak hluboko jsi klesl,“ přivítala ho Terah Graesinová, když vyšla zpoza několika vyššíchlordů a přešla přes luxusní kobereček. „Koho by napadlo, že se tu ukážeš ve společnosti děvek a těch, co jimi bývaly?

Nebo jsou to kriplové a kurvy?“

Šlechtici se zasmáli.

„Hledáte snad práci?“ zeptala se Máma K.

V náhlém tichu by šlo slyšet pírko spadnout na zem. Máma K. na jejich šok nemohla brát ohled. Terah

Graesinová je přivítala s vytaženými drápy.

To nebylo dobré.

Davem se protlačil mladý muž. „Ještě jednou něco takového řekni, a osobně tě zabiju,“ vyhrožoval jí Luc Graesin. Byl to bratr Terah, sedmnáct let starý, pohledný a zatraceně hloupý.

Och, Luku, nemáš ani tušení. Já tvé tajemství znám. Mohla bych tě zničit hned tady a teď.

Až na to, že nemohla. Tady a teď by divoké pravdě bez připravené šeptandy nikdo neuvěřil. Terah Graesinová se mohla jen zapřít v patách.

„Omlouvám se,“ řekla Máma K. „Tituly se poslední dobou měnily tak rychle, že jsem zapomněla, že

mluvím s vévodkyní.“

„Královnou!“ okřikl ji Luc. „Se svojí královnou!“

Máma K. pozvedla obočí nad tím, jak se z ní pokoušel udělat hlupáka.

Malá připomínka všem, jak daleko a rychle se pokoušela Terah Graesinová vystoupat. „Ale právoplatný

král stojí tady,“ podivila se Máma K.

„Ustanovený dědic krále Gundera IX. potvrzený obecným provoláním. Muž, jemuž jste složili slib věrnosti.“Uvědomovala si, že prohrává. Poznala to ze vzdoru, z nezměrné nenávisti, která se zračila ve tváři Terah Graesinové.

„To stačilo, Gwinvere,“ zarazil ji Logan.

Omluvně se usmála. O krok ustoupila a sklonila hlavu v náhlé pokoře.

„Mohl bych všem připomenout,“ ozval se hlas od map, „že zítra budeme čelit Bohokráli a jeho

čarodějům?“ Byl to hrabě Drake, věčný mírotvůrce.

„Nic takového nepotřebujeme,“ odsekla Terah Graesinová. „Máme armádu, bojiště a výhodu a za chvíli

budeme mít i bitevní plán.“

„Nemáte,“ řekl Agon.

„Prosím?“ ohradila se pobouřeně Terah.

„Máte armádu Jeho Veličenstva,“ opravil ji Agon. „Moji lordové, mnoho z vás bylo na oslavě, která

předcházela převratu. Garrete Urwere, tvůj otec zemřel po mém boku v severní věži. Stejně jako tvůj

strýc, Brane Braetone.

Zemřeli při záchraně našeho krále Logana Gyra. Byla jste tam…“

„To stačí!“ zaječela Terah Graesinová. „My víme, co šílený král řekl.“

Tak král byl šílený, když Logana ustanovil dědicem. Nebyl to nejlepší útok, ale ušel. Kdyby měla víc času,Máma K. by všem mohla připomenout načasování převratu, nepodstatnost královy příčetnosti vzhledem kzákonnosti jeho rozhodnutí a Loganovo manželství s Jenine. Kdyby měla čas, Máma K. by proti TerahGraesinové zosnovala tlak ze všech stran, aby se nároku vzdala. Nic z toho teď nemělo význam. Prostěmusela čekat na nevyhnutelné.

„Má paní,“ ozval se vévoda Havrin Wesseros, „oni jen říkají to, co by se v jiném čase povídalo v zadníchpokojích po celém království. Mně se zdá, že to musíme rozhodnout teď, a máme na to velmi málo času.“

„Já nebudu poslouchat jejich lži,“ zasyčela Terah.

„Vy to nevidíte?“ povzdechl si vévoda Wesseros. „Když je nevyslechnete, Logan odejde, a neodejde sám.

Odvede s sebou polovinu armády, možná i víc. Chce se někomu vytáhnout proti Khalidoru s polovinou armády?“

Blízko. Ale obáváš se odchodu špatné osoby.

„Jak říkáte, král byl šílený, než zemřel,“ připustil Agon. „Sa’kagé ho na oslavě otrávila.“

„Otrávila? Ty jsi ho zavraždil, Brante!“ vykřikl Garret Urwer.

„Ano, zabil jsem ho,“ uznal Agon. „Ale teď se z toho zodpovídat nemíním. Důležité je, že Khalidor se

chystal vyvraždit královskou rodinu, 295

aby vyvolal právě tuto situaci. Chtěli rozeštvat odpor, dřív než vůbec začne.

Král Gunder věděl, že se to blíží, a právě proto, ne v noc převratu, kdy ho otrávili, ale dříve ten den provdal svoji dceru Jenine za Logana. Mnoho z vás přísahalo věrnost lady Graesinové. Ale vaše věrnost užpatřila Loganu Gyrovi. Tímto jste svých závazků k vévodkyni zproštěni.“

„Já nikoho z vás slibu nezprostím!“ ječela Terah Graesinová.

Vypukl zmatek. Šlechtici se překřikovali, shlukovali se, aby si promluvili se svými poradci a nejbližšímilordy, někteří se tlačili k Terah Graesinové, jiní k Loganovi. Logan to netečně sledoval. Chápal je.

„Zadržte,“ zvolal vévoda Wesseros. Byl hodně podobný své sestře Nalii, poslední královně. Když došlo kpřevratu, nacházel se mimo město, kde kontroloval Lae’knaughtem obsazené území ve východní Cenarii.Zvedl ruce a šlechtici postupně utichali. „Už se připozdilo a armáda na nás čeká,“ řekl vévoda Wesseros.„Postavte se po bok toho, kdo by podle vás měl vládnout.“

„Proč raději nepoužijete kameny, aby lidé mohli volit toho, koho si opravdu přejí?“ nadhodila Máma K. Vduchu zaklela. Měla návrh přenechat jinému lordovi, ale vévoda Wesseros vyhlásil hlasování tak rychle, ženedostala šanci. Všechno bude k ničemu, pokud se nebude volit tajně.

„Zítra musíme stanout na bojišti. Myslím, že bychom v sobě měli dneska najít odvahu postavit se za svůjnázor i ve stanu,“ prohlásila Terah Graesinová. Vychytralá děvka.

Znovu se rozhostilo ticho a lidé se dali do pohybu.

Máma K. měla nepříjemně přesný odhad v tom, kam se který šlechtic postaví. Většinou to vypadalo, žemenší lordi by raději následovali Logana, ale neodvažovali se odporovat pánům. Právě proto by Máma K.dala přednost tajné volbě. Terah své úplatky soustředila na nejmocnější.

Díky tomu se rozdělili na tři skupiny. Pro Logana, pro Terah a nerozhodnutí.

„Přesně jak jsem očekával,“ řekl vévoda Wesseros. Vedl tábor nerozhodnutých. „Rétorika nic nezmohla.Po vyvraždění Gunderů v zemi zbyly jen tři mocné rody, a tady stojíme. Zdá se mi, že je tu zlatá třetí cesta.

Logane Gyre, Terah Graesinová, když je osud vašich poddaných v sázce, jste ochotni odsunout svésobecké ambice stranou?“ Ta ropucha. Ten idiot.

Syfilidou prolezlý pytel větrů. Myslel si, že je chytrý. Kdyby vévoda nevytvořil třetí tábor, Logan by získal většinu. Stále měli naději.

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Terah.

Logan věděl. Máma K. to viděla v jeho kamenné tváři.

„V tuto noc, v předvečer bitvy, která rozhodne o budoucnosti naší země, rozdělíte síly, nebo je spojíte

dohromady? Logane, Terah, vstoupíte spolu do svazku manželského?“

Terah se rychle rozhlédla po stanu, odhadovala, kdo se postaví za ni. Její podpora se rozpadala. Podívala se na ty, co vzdorně zamířili na stranu Logana, a na ty, co netečně stáli za vévodou Wesserem. Pak seobrátila k Loganovi. Nebyl to pohled ženy, která přijímá žádost o ruku. Hledala slabinu.

„Pro zemi, kterou miluji, ano,“ prohlásila Terah Graesinová. „Logane?“

„Ano,“ řekl prkenně Logan. Bohové, buďte mu milostivi.

60.

Vztyčili pódium, aby se na svatbu mohla podívat celá armáda. Muži už se zvedali od ohňů a důstojníci jeorganizovali kvůli obřadu, který se odehraje po východu měsíce. Kromě armády se kolem pódia mačkaloněkolik tisíc prostých lidí.

„Logane,“ řekl hrabě Drake a zavřel za sebou plachtu v malém stanu, kde se Logan připravoval, „tohle

nemůžeš udělat.“

Logan dlouho neodpovídal. Když promluvil, mluvil tiše a vážně. „Co jiného mi zbývá?“

„Jediný Bůh říká, že poskytne únik z každého pokušení.“

„Já ve vašeho Boha nevěřím, Drakeu.“

„Pravdě nezáleží na tom, v co věříš.“

Logan pomalu zavrtěl hlavou jako medvěd, který se probral po měsících zimního spánku. „Oženit se s

Terah není žádné pokušení. Můj otec si vzal překrásnou, ale jedovatou ženu. Viděl jsem, co to s ním

udělalo.“

„Lekce, již bys neměl pouštět ze zřetele. Rozdíl je v tom, že tvá matka nebyla ani zdaleka schopná

způsobit takovou zkázu.“

V Loganových očích se zablýsklo, medvěd pomalu zvedl hlavu a vztyčil se nad ostatními. „Pokud existuje

cesta, která nás všechny nezničí, tak mi o ní řekněte! Já si nechci vzít…“

„Netvrdil jsem, že pokušením je manželství.“ „Tak co tedy?“

„Moc,“ řekl hrabě Drake a udeřil holí o zem.

„Zatraceně! Buď si ji vezmu, nebo nás všechny zatratím. Myslíte, že jsem si nelámal hlavu nad tím, jak nasvou stranu získat většinu? Zkoušel jsem to!

Mohl bych jich shromáždit tak dvě třetiny a odejít. A třetinu bych odsoudil k smrti. Chcete po mně, abychnechal zemřít tisíce lidí a vyhnul se tak špatnému manželství?“

„Ne, Logane.“ Hrabě Drake se opřel o hůl. Vypadal, že její oporu opravdu potřebuje. „Já se tě ptám, zdalibudeš moci být králem, jakého potřebujeme, s takovou královnou po boku. Dneska jsi Terah Graesinovouzastihl nepřipravenou. Přistihl jsi ji ve slabé chvilce. To už se nebude opakovat.“

„No, děkuji vám za vykreslení své bezútěšné budoucnosti,“ povzdechl si Logan. „Ale pokud mi nemůžetepomoci před tím uniknout, nechte mě obléct se.“

„Můj králi,“ řekl hrabě Drake, „cestou ven z díry nemusí být vždy šplhání.“

„Už odejděte,“ požádal ho Logan.

Hrabě Drake se uklonil a zasmušile odešel.

Logan zvedl čelenku a položil si ji na hlavu. Máma K. dohlédla, aby vypadal jako král. Byl oholený,ostříhali mu vlasy a tělo mu pomazali oleji.

Oblékl si drahou šedou tuniku a plášť lemovaný bílým sametem. Plnoletosti dosáhl krátce před převratem,

ale na výběr svého znaku zapomněl. Teď viděl, že Máma K. zvolila za něj. Zahrnoval bílého raroha Gyrůna černém poli, ale raroh měl na spárech přetržená pouta a černé pole mělo kruhový tvar, abypřipomínalo Díru. Pták měl roztažená křídla. Byl to důstojný znak. Otec by byl hrdý.

Co bys udělal na mém místě, otče? Jeho otec se jako mladík oženil, aby zachránil rod. Mohl se spřihlédnutím k minulosti zachovat stejně?

Stanová plachta se otevřela a dovnitř vešla Máma K. Podívala se na něj s lehkou, ale upřímnou lítostí.

Nemohla to chápat. Nikdy nemilovala jako on.

Jí to muselo připadat jako jasná volba. Ožeň se s Terah a problémy vyřeš později. Máma K. by na jehomístě manipulovala a spřádala plány, a pokud by to bylo nutné, nechala by Terah zabít.

„Je čas,“ řekla.

„Ten znak je dokonalý,“ řekl Logan. „Děkuji.“

„Všiml jste si křídel?“ zeptala se. „Špičky přesahují kruh, Vaše Veličenstvo. Raroh bude vždy létatsvobodně.“

Spolu vyšli na pódium. Byl to kruh skoro stejně velký jako Díra. Měl symbolizovat dokonalou, věčnou aneporušitelnou povahu manželství. Logan na něj vystoupal, upíraly se na něj tisíce pohledů, a zaujalmísto ve středu, kde by jindy padal vstříc jisté smrti. Srdce mu bušilo. Bylo mu zle, stísněně.

Vzpomněl si, jak se natahoval přes Díru, jak nejdále dosáhl. A pro co? Pro pomočený chléb, který bynedal ani zvířeti.

Začala hrát hudba a jeho pomočený chléb elegantně vystoupal na pódium.

Něco v Loganovi po ní hladovělo, byl to stejný hlad jako v Díře. Poslední tři měsíce byl tak slabý avyhladovělý, tak zaměstnaný přežíváním, že na sex ani nepomyslel. Připadalo mu, že před Dírou nemyslel

na nic jiného. Když se dostal ven a vracela se mu síla, vracel se i starý Logan. Terah Graesinová byla

vysoká a pružná, měla téměř chlapecké křivky, ale zcela ženský úsměv.

Pohybovala se jako žena, která ví, co muži chtějí a že ona to má.

Vyhladovělá, nenasytná Loganova část se s ní chtěla vyspat.

Pomočený chléb vypadal vždycky tak lákavě, než jste se do něj zakousli.

Ale nasytil vás nehledě na to, jak jste se potom cítili. Aspoň by zažil sex. Při všech bozích, bylo mujednadvacet, a pořád byl podělaný panic!

Nad ironií té myšlenky se hořce pousmál. Terah úsměv uviděla a usmála se také. Vypadala fantasticky.Její vlasy byly vyčesané do, no, do něčeho módního. Logana by zajímalo, kolik krejčích se asi proklínalonavzájem, když museli za dvě hodiny předělat jedny její šaty na svatební róbu. Byla tradičně zelená,barva úrodnosti a nového života, těsný střih na štíhlé tělo, zdobené tkanice na zádech a dlouhý rozpareku sukně, který zaručeně nebyl tradiční, ale i tak ho přivítal. Doplňoval ho závoj symbolizující cudnost, který se skvěle hodil k šatům, ale ženě v nich nepříslušel ani náhodou.

No, budu mít sexu, co se mi zamane, jestli je její pověst oprávněná. Ta myšlenka sklouzla do jehožaludku jako teplá moč. Ne, bude lepší na její pověst nemyslet.

Ať už cítila cokoliv, Terah Graesinová skloubila dvě věci, které považoval za nespojitelné. Byla sexy avznešená zároveň, v tom byla její veškerá moc, ať už vycházela z jejího postavení, povahy nebo těla. Tovšechno byly nástroje její vůle.

Moc. Hrabě Drake řekl, že tím pokušením je moc.

Terah se postavila vedle něj a nesměle ho vzala za ruku. Lidé jásali. Bylo to podobné tomu, jak ho zaruku vzala Jenine Gunderová, když její otec oznámil zasnoubení. Logan spolkl žaludeční šťávy, co se mu

draly do krku.

U Jenine to bylo spontánní. Terah na té večeři byla. Viděla, co Jenine udělala a jak to lidé ocenili. Vědomě

ji napodobovala.

„Uvolni se,“ řekla Terah. „Jen pět minut tě dělí od všeho, co sis kdy přál.“

Jsi hlupák, jestli tomu věříš, Terah. Logan vykouzlil úsměv a dovolil tělu, aby se uvolnilo. Ne, tohle sinevybral, ale bude pak moci všechno změnit.

Porazí krále Ursuula. Vymýtí Sa’kagé. Zruší nesmyslné zákony. Mohl by…

V tom to bylo. O tomhle hrabě Drake mluvil. Tohle bylo pokušení moci.

Stáhl ambice ze své mysli. Tohle pro mě není, říkal si, tohle je pro lid. Ale 299

nebyla to úplně pravda. Líbilo se mu, když nařídil Gorkhyho smrt, líbilo se mu, když propustil hraběte.

Logan promluvil, a tak se stalo. Lidé poslouchali.

Tak dlouho byl v Díře bezmocný, že mu představa, že už se nikdy nebude muset podřizovat, lahodila jako

med.

Dobře, hrabě Drakeu, rozumím. A kde je cesta ven?

Bylo příliš pozdě. Na jedné straně byl hekatonarch v drahé róbě, stovky barev za stovky bohů. Na druhéstál muž v prosté hnědé róbě, kněz Jednoho Boha. Vévoda Wesseros zaujal místo uprostřed. Terahzajistila, aby se jejich manželství potvrdilo natřikrát. Jásot ještě vzrostl, když patnáct tisíc lidí doochraptění provolávalo slávu páru, který je měl zachránit.

„Mohu oslovit lid?“ zeptal se Logan.

„Absolutně vyloučeno,“ zasyčela Terah. „Co má být tohle za trik?“

„Tohle není trik. Přál bych si jen promluvit k těm, co za nás budou krvácet a umírat. Neměl jsem k tomu

příležitost.“

„Chceš je proti mně poštvat,“ nevěřila mu Terah.

„A co kdyby,“ vložil se mezi ně vévoda Wesseros, „Logan odpřísáhl, že o vás neřekne nic špatného? A

pokud to udělá, já předstoupím a zastavím ho?

Je tohle přijatelné, můj pane?“

„Ano.“

„Má paní?“ zeptal se vévoda Wesseros. „Je to jejich král.“

„Ať je to rychlé.“

„Pět minut, Logane,“ řekl vévoda Wesseros. Přistoupil blíž a šeptem dodal: „Ať tě inspiruje duch

samotného Timaea Rinddera.“

To bylo nejisté přiznání podpory. Timaeus Rindder byl tak schopný rétor, že porážku v závodě koňskýchdostihů obrátil v převrat, i když byl svázán úplně stejnými pravidly, jaká vévoda Wesseros uložil Loganovi.

V sevření těchto pravidel mu vévoda říkal: „Pokud na svou stranu získáš lid, půjdu za tebou.“

„Mí přátelé, zítra spolu staneme ve vřavě bitvy.“ Logan sotva domluvil, když byla jeho slova zopakována a

zesílena. Zarazil se a zjistil, že před pódiem stojí usmívající se mistr Nile. Logan předstíral, že se nicdůležitého nestalo, a ostatní se okamžitě zachovali stejně. „Zítra se postavíme nepříteli, jehož tvář dobřeznáme. Viděli jste stíny, které vrhali na vaše dveře. Viděli jste jejich boty, jak špiní vaše podlahy. Vidělijste jejich pochodně, když vám s nimi podpalovali pole. Zakusili jste jejich pěsti, biče i posměch, aleodmítli jste se podrobit!“

Loganova nervozita a sebekritika, Mohl jsem to říct lépe. Mám pevný hlas? Proč je tak těžké pořádně senadechnout?, zmizela, když se podíval na zdvižené tváře mužů, kteří budou jeho lidem. Ještě před párměsíci neměl ani tušení, jací cenarijští lidé jsou. Znal a miloval ty na panství Gyrů, ale 300

sdílel se šlechtici pohrdání nad nemytými masami. Jak snadné bylo požádat bezejmenného pobudu bez

tváře, aby pro něj zemřel.

„Mí přátelé, poslední tři měsíce jsem strávil v hlubinách Pekelné řiti. Byl jsem lapen spolu s nejhoršímodpadem lidství. Bál jsem se smrti a věcí horších než smrt. Vzali mi šaty. Vzali mi důstojnost. Viděl jsemdobré lidi trpět kvůli zlým. Viděl jsem znásilněnou ženu i takovou, co se raději zabila, aby ji neznásilniliznovu. Viděl jsem dobré muže i zlé, co uzavřeli dohodu s temnotou. I já jsem jednu uzavřel. Abych přežil.

Mí přátelé, byl jsem uvězněn pod zemí. Vy jste uvězněni na jejím povrchu. Stejně jako já znáte strach.Viděli jste tytéž hrůzy jako já, možná i horší. Zabili nám přátele. Věděli jsme, že odpor znamená smrt… amí přátelé, můj lide, pohlédli jsme na svou budoucnost a neviděli v ní naději. Utekli jsme. Schovali jsmese.“ Logan se odmlčel a lidé ztichli.

„Jste tu se mnou?“ zeptal se Logan. „Vnímáte můj hněv? Cítili jste se bezmocní? Viděli jste zlo a neudělalinic, čím byste ho zastavili? Stydíte se?“

Muži i ženy se neotáčeli napravo ani nalevo, báli se, že by sousedé spatřili slzy v jejich očích. Přikyvovali

hlavami. Ano, ano.

„Byl jsem zahanben,“ pokračoval Logan. „Nechte mě povědět, co jsem se v Díře naučil. Naučil jsem se, žev utrpení můžeme nalézt pravý rozsah své síly. Naučil jsem se, že muž může být jeden den zbabělcem a

druhý hrdinou.

Naučil jsem se, že nejsem tak dobrý člověk, za jakého jsem se považoval. Ale nejdůležitější bylo tohle, talekce mě přišla velmi draho, ale naučil jsem se, že se člověk může změnit. Naučil jsem se, že rozbité věci

se mohou opravit.

Víte, kdo mě to naučil? Prostitutka. V zahořklé ženě, jež žila v hanbě, jsem nalezl čest, odvahu aoddanost. Inspirovala mě a zachránila.

Dnes jsou tady ženy, které tu samou lekci naučily vás. Mnozí se stydíte za své matky, ženy a dcery, kterébyly znásilněny, z nichž na hradě udělali sexuální otrokyně a které se musely prodávat, aby přežily.

Vyhýbali jste se jim, zavrhli jste je.

Ale já říkám, že to byly vaše ženy, matky a dcery, kdo nám ukázal, že máme bojovat. Daly nám NoctuHematu. Daly nám odvahu. Ukázaly nám cestu z hanby ke cti. Nechť každá žena, která tu noc bojovala,předstoupí!“

Několik žen předstoupilo okamžitě. Povzbuzeny jejich odvahou je následovaly další. Za chvíli se předpódiem shromáždil dav tří set žen.

Některé plakaly, ale záda měly rovná, brady zdvižené. Muži v útvarech teď otevřeně plakali. Nejen muži,

kteří museli vybrané ženy znát, ale i ti z venkova, kteří věděli, že i jejich ženy jsou zostuzené a zneuctěné,ti, co se teď styděli sami za sebe.

„Dnes,“ řekl Logan, „vás jmenuji zakládajícími členkami Podvazkového řádu. Podvazkového, protože jstemusely přijmout hanbu a obrátit ji v čest.

S pýchou je vystavte a vyprávějte vnoučatům o své odvaze. A žádný muž nevstoupí do vašeho řádu,

dokud neukáže nejvyšší hrdinství a odvahu.“

Lidé provolávali slávu, Byla to ta nejlepší věc, jakou kdy Logan udělal.

„Obávám se,“ tišil Logan dav, „že vaše podvazky ještě nejsou připravené.

Vypadá to, že nemáme po ruce dost materiálu. Vypadá to, že je budeme muset udělat z khalidorských

vlajek.“ Jásot.

„Co říkáte, muži? Myslíte si, že bychom jim s tím mohli pomoci?“

Ještě hlasitější jásot.

„A teď, bratři, přivítejte své milované. Potřebují vás. A sestry, přijměte zahanbené a zlomené muže. I onivás potřebují.

Teď už zbývá jen pár věcí, co vám musím říct.“ Logan se zhluboka nadechl. Už zašel dál, než zamýšlel.Neustanovil Podvazkový řád, aby si získal podporu. Bylo to prostě něco, co musel napravit. Ale ať sepodíval kamkoliv, viděl tváře plné naděje.

„Ještě před pár měsíci jsem nechtěl být králem,“ řekl Logan, „ale v Díře mě něco změnilo. Před Díroujsem ve vás viděl lůzu. Teď vidím bratry a sestry. Mohu vás požádat, abyste pro mě krváceli a umírali, ataké to udělám.

Mnoho z vás bude zítra krvácet a někteří i zemřou.“ Podíval se do Díry, na níž stál. Je tohle cesta ven,hrabě Drakeu? Och, otče, byl bys na tohle pyšný?

„Mohu vás požádat, abyste krváceli kvůli odvržení vlastních řetězů, ale nemohu vás žádat, abyste krváceli

pro mé ambice.“ Dav ztichl.

„V Díře jsem se naučil, že muž nebo žena můžou mít moc nad životem a smrtí, ale ne nad láskou. Mípřátelé, miluji vás, tento národ a svobodu, kterou získáme. Ale necítím lásku k této ženě. S Terah

Graesinovou se neožením, ani dnes, ani kdykoliv jindy.“

„Cože?“ zaječela Terah Graesinová. Předstoupila vpřed. „Zastav ho, Havrine!“

Ale vévoda Wesseros se držel zpátky a mistr Nile její hlas nezesílil.

„Terah,“ řekl jí vévoda, „pokud se ho pokusíš zastavit, vypukne občanská válka.“

Davem se šířil křik, muži se dívali na své sousedy, vytahovali zbraně a snažili se odhadnout, kdo se připojí

na jakou stranu.

„PŘESTAŇTE!“ vykřikl Logan, jeho hlas duněl nad shromážděním.

Pozvedl ruce. „Nechci, aby jediný muž zemřel, jen abych se stal králem.

Natož tisíc.“ Otočil se. „Lady Graesinová, odpřísáhnete mi věrnost?“

V očích se jí zablesklo a tentokrát mistr Nile její hlas zesílil. „Ani kdyby to stálo tisíc životů!“

302

Logan zvedl ruce, aby předešel násilí. „Mí přátelé, Khalidor nikdy neporazíme, když nebudeme jednotní.Proto,“ obrátil se k Terah Graesinové, která se vztekem staženou tváří vypadala mnohem méně krásnánež před chvílí, „mi zaručte, že zřídíte Podvazkový řád a mým následovníkům odpustíte všechny zločiny,kterých se do dnešního dne dopustili… slibte mi to a já odpřísáhnu věrnost vám.“

Terah Graesinová váhala jen chvilku. Nevěřícně vytřeštila oči, ale vzpamatovala se dřív, než začal davznovu křičet. „Dobře,“ řekla. „Slibuji.“

Logan poklekl a natáhl ruce ke středu pódia, kde Terah stála.

V dokonalém opaku raroha roztahujícího křídla z černého kruhu poníženosti a vězení položil ruce zpátkydo kruhu. Všechno se tím změnilo.

Někdy není jedinou cestou z díry vyšplhat se ven. Dotkl se jejích nohou ve slibu podřízenosti.

„Jako uznání za svou chrabrost,“ prohlásila královna Graesinová hlasem, ze kterého odkapával jed, „budeš

mít tu čest vést první vlnu. Tvá sladká slůvka vürdmeistery nepochybně ohromí.“

61.

Kaldrosa Wynová stála spolu se stovkami žen před davem, všechny se nacházely v různých stádiích šoku,nevěřícnosti a slz. Příliš mnoho emocí, aby je dokázaly všechny zadržet. Kaldrosa Wynová pláč obvyklenesnášela. Dnes jí slzy přinesly úlevu.

Měla pocit, jako by se jí srdce zvětšilo na trojnásobek původní velikosti.

Vévoda Gyre ji uhranul. Muž, který odhodil takovou příležitost pro lásku.

Rozbil zahořklou skořápku, jež obrůstala její srdce. Z děvek udělal hrdinky.

Byl světec a ta mrcha ho poslala na smrt.

Pak kolem ní a dalších žen vypukla mela, jak se mezi ně tlačili muži a hledali odvržené milované. Daydravedle Kaldrosy natahovala. Jako medvěd mohutný muž se prodíral davem směrem k ní, a když ho Daydrauviděla, hlasitě se rozbrečela. Byl to starší muž, její otec, z očí mu stékaly slzy a končily v jeho hustémkníru. Než mohl říct slovo, Daydra omdlela. Zachytil ji, než spadla na zem, a zvedl ji snadno jako malédítě. Další pár si vedle Kaldrosy padl do náručí, jen se objímali.

303

Kaldrosa se snažila nezávidět ženám jejich radost. Cítila se znovuzrozená, hora hanby sklouzávala z jejíchramen. Ale Tomman byl určitě zpátky v Cenarii. Mohl by jí takhle rychle odpustit? Bude si moci někdy pomilování lehnout do jeho paží, až spolu začnou znovu?

Dav začínal řídnout a ženy, které nenašly ztracenou lásku, se shlukovaly dohromady. Dívaly se na sebe,poznávaly to na sobě, i když se nikdy dřív nepotkaly. Byly sestry. A nezůstaly samy. Počestné ženy, kteréze zadních řad naslouchaly projevu a věděly, že některé z nich tu zůstanou, se konečně protlačily řadamimužů a, přestože jim byly cizí, je objímaly a plakaly s nimi.

Kaldrosa Wynová si všimla Mámy K., jakje zpovzdálí sleduje. V očích mocné ženy nebyly slzy, ale přestožeměla záda rovná jako prut, vypadala, jako by si přála, aby se nějaký muž davem protlačil i k ní. Kaldrosa k ní zamířila, podivovala se vlastní smělosti, jít utěšovat Mámu K.!, když ho uviděla.

Nosil uniformu lovce čarodějů generála Agona, v jedné ruce podivný krátký luk, na zádech toulec akoženou zbroj navlečenou přes žlutozelenou tuniku. Jak si ale prohlížel dav, její divoký, divoký Tommanvypadal ustrašeně. Pak se jejich oči setkaly.

Jako loutka, které přeřízli vodící lanka, padl Tomman na kolena. Luk upadl do bláta. Tvář měl zkřivenoužalem. Roztáhl ruce, oči plné slz. Byla to mnohem lepší omluva, než jakou by dokázal projevit slovy.

Kaldrosa se k němu rozběhla.

*

„Připadá mi, že sem chodím častěji než někteří lidé, co tady žijí,“ řekl Kylar.

„Ticho,“ sykla na něj Vi.

Když šel pro Logana, vzal si Kylar pramici, do které se stěží vešli.

Přestože byla malá, byla neuvěřitelně rychlá a podařilo se mu s ní vyhnout jediné lodi, která hlídkovala u

ostrova Vos. Teď tu hlídkovaly lodě tři, proto se chystal na ostrov stejnou cestou, jako když zachraňoval

Elene.

Kylar se nechal vést Vi, zahákl jedno koleno přes lano a přeručkoval po provaze zavěšeném pod mostem.Viin zásah byl dokonalý, proto mohli lano natáhnout víc, než se mu podařilo při předchozím výletu dohradu. Když míjeli zbytky jeho šipky, stále zaražené ve dřevě po té příšerné střelbě před čtyřmi měsíci, zastavila se. „Legenda jako stehno,“ zamumlala.

Čímž odvedla Kylarovu pozornost ke svému pozadí. Znovu. Přestože první slovo, které Kylarovi vytanulo na mysl, nebylo legendární, Viino 304

pozadí bylo k nakousnutí. Pěkně tvarované. Zasloužilo si těsné oblečení, které nosila. Na rozdíl od většinyatletických žen ho měla Vi pěkně zakulacené. Skvělé boky a dech beroucí prsa.

Proč myslím na Viina prsa?

Kylar se dál přitahoval po laně, mračil se. Tohle bylo rozptylování, o které nestál. Zase se Vi podíval nazadek. Zavrtěl hlavou. Podíval se znovu. Proč mě přitahuje její zadek? Není to divné? Proč se chlapůmvůbec zadky líbí?

Vi se dostala k hradní zdi a spustila se z lana. Něco zašeptala a zahalila se stíny. Nebylo to nic skvělého,ani zdaleka to nedosahovalo Durzových schopností, o Kylarovi ani nemluvě. Její stíny byly jen černé azahalovaly tvar lidské postavy. I tak to bylo méně nápadné než polonahá lehká holka, která každýmkouskem svého těla křičela: „Podívej se na mě!“

Kylar ji následoval a rychle sklouzl z lana. Přikrčili se ve stínu velkého kamene, když kolem proplulahlídková loď.

„No, zatím jsi ještě nic neřekl o mém oblečení.“

Kylar pozvedl obočí. „Co? Chceš, abych ti řekl, jestli v těch kalhotách nemáš velký zadek? Máš.

Spokojená?“

„Takže ses mi koukal na zadek. A co si myslíš o zbytku?“

„Opravdu se o tom budeme bavit? Teď?“ Kylar znovu sklouzl pohledem k její hrudi, a byl přistižen.

„Ta nadutá přezíravost by vypadala líp, kdyby ses nečervenal,“ ušklíbla se Vi.

„Jsou skvělé,“ uznal Kylar. Odkašlal si. „Myslím tvé šaty. Ne tvoje prsa chci říct, že ti ten styl sedne. Jen trochu za hranicí mezi sexy a obscénní.“

Nenechala se urazit. „Nejdřív upoutám jejích pozornost a potom si vezmu jejich život.“

„To vyznělo chladnokrevně.“ Tentokrát se na její prsa nepodíval. Skoro.

„Jsem žena. Já si nemusím vybírat šaty jen kvůli pohodlí.“

„Nemůžu uvěřit, že se tak dlouho bavím o oblečení.“

„Tomuhle říkáš dlouhá konverzace o oblečení?“ zeptala se Vi. „Ty jsi asi moc milenek neměl, co?“

„Jen jednu. A díky tobě ne moc dlouho,“ odsekl Kylar.

To ji umlčelo. Díky Bohu.

Vstal a vyrazil. Museli se ukrýt pokaždé, když je hlídková loď míjela, aby si Vi nikdo nevšiml a aby před ní

Kylar neprozradil, že se umí zneviditelnit.

Sám Kylar nosil pořádně těsné oblečení, starší kousky, které mu sehnala Máma K. Čím víc se ostatní dozví o rozsahu jeho sil, tím zranitelnější bude.

*

K bráně do Chřtánu se dostali hodinu po půlnoci. Nikdo ji nehlídal.

Kylar zkusil kliku. Nebylo zamčeno. Podíval se na Vi. Očividně se jí to líbilo stejně málo jako jemu. Ale jak by Bohokrál věděl, že přicházejí?

Chystal se dveře otevřít, když se Vi dotkla jeho paže. Ukázala na zarezlé panty a naznačila, ať počká.

Dotkla se každého pantu, něco zadrmolila a pak na něj kývla.

Zkusil dveře. Otevřely se naprosto tiše.

„Ať mě zatratí,“ zaklela Vi. „Tak ono to nezabírá jen na malé holky.“

Kylar opatrně zavřel a podíval se na ni. „Proč to nezkusíš na sobě?“ zeptal se.

„Už se stalo,“ řekla. „Nikdo ve vzdálenosti větší než pět stop mě neuslyší.“

„Takhle jsem to nemyslel. Jak si můžeš být jistá, že to funguje?“

„Neslyšel jsi, jak jsem tě právě nazvala.“

„Jak?“

„Pravdivě, ale nebylo by moudré to opakovat.“

Zaváhal. „Vi, než půjdeme dovnitř, musím se tě na něco zeptat.“

„Do toho.“

„Ke krvavé práci jsem se dostal kvůli klukovi jménem Krysa. Byl to syn Garotha Ursuula a kvůli Garothovupotěšení Krysa Elene pořezal tvář, znásilnil Jarla a pokusil se znásilnit i mě.“

„To jsem nevěděla,“ hlesla Vi. „Je mi to líto.“

„To není důležité,“ řekl nevrle Kylar. „Dostal jsem se z toho.“

„Já ne,“ zašeptala Vi. Pohroužila se do sebe, do své dlouholeté noční můry. „U mě to byli milenci mojímatky. Věděla, co mi dělají, ale nikdy je nezastavila. Vždycky mě nenáviděla za to, co kvůli mně muselaobětovat.

Jako bych to byla já, kdo píchal s nějakým cizincem, otěhotněl a nechal ho zdrhnout. Ani nevím, jestli měchtěla, nebo jestli byla příliš zbabělá, aby si vzala námel nebo čaj z vratiče.“

Vi věděla, že strach byl oprávněný. Dávka nutná k potratu byla jen o špetku menší než dávka smrtelná.Každý rok, prohlašoval Hu, tisíce dívek „onemocní a zemře“, protože si vzaly příliš mnoho jedu. Další sivezmou málo a porodí znetvořené děti.

„Když jsem utekla, mojí matce nezbylo nic víc než její vzhled. Byla příliš pyšná, aby se prodávala, takstřídala jednoho bastarda za druhým. Nikdy nedokázala udělat, co je nezbytné.“

„A v tom se od ní lišíš?“

„Ano,“ řekla klidně. Pak se vzpamatovala. Proč tolik mluvím? O tom svinstvu nikdy s nikým nehovořila.Nikdy neznala nikoho, komu by na tom záleželo. „Promiň, tohle jsi nepotřeboval slyšet. Máš otázky?“

Kylar neodpověděl. Díval se na ni jak nikdo před ním. Takhle matka hledí na dítě, které upadne a rozbijesi koleno. Byl to soucit a dostal se až k ní, pronikl přes její sarkasmus a hranou statečnost. Probodl led amrtvé maso v jejím nitru, našel malý živý kousek a zalil ho teplým světlem. Viděl hradbu prohnilých řečí, kterou se obklopila, a neodvrátil se od ní.

„Hu Gibbet tě donutil, abys ji zabila, viď?“

Sklopila zrak, nedokázala dát čelit tomu teplému světlu. Nevěřila svému hlasu.

„Druhé zabití? První byl jeden z tvých milenců?“

Přikývla.

Bylo to směšné. Vést takovou konverzaci před Chřtánem. „Jak zněla tvá otázka?“ zeptala se.

„Když jsem skončil s krvavou prací, nedokázal jsem ji nechat plavat, a teprve teď vím proč. Když se Jarlukázal u mých dveří, jedna má část si oddechla. Měl jsem vše, co jsem si celý život přál, a přesto jsemnebyl šťastný. Měla jsi někdy někoho, kdo se na tebe podíval, rozuměl ti a přijal tě takovou, jaká jsi? A tyjsi to z nějakého důvodu nedokázala uznat?“

Vi polkla. Srdce jí naplnila touha.

„Tím pro mě byla Elene. Chci říct, že tím pro mě je. Slíbil jsem jí, že už nikdy nezabiji, ale nedojdu štěstí,dokud tohle nedokončím. Když jsem odešel, nechal jsem jí pár zásnubních náušnic, aby věděla, že ji stálemiluji a chci s ní zůstat až do konce věků, ale ona se teď na mě určitě zlobí.“

Tíha Viiny kapsy byla palčivá. Chtěla po svém jazyku, ať se pohne, ať mu to řekne, ale ten byl jako z olova.

„Kdyby to byla jakákoliv jiná zakázka, nikdy by mi to neodpustila. Ale když tuhle dokončím, Khalidorprohraje, Logan bude králem, Doupata se navěky změní a Jarl nezemřel zbytečně. Pokud existuje JedinýBůh, jak mi tvrdí Elene, pak mě stvořil právě pro tohle.“

Jarl? Jak se mnou může tak klidně mluvit o Jarlovi? „Tak na co se chceš zeptat?“ Znělo to trochu vzdorně, dokonce i jejím uším, Jarl! Bohové!

Emoce se jí vymkly zpod kontroly natolik, že je ani nedokázala rozlišovat ale Kylarova odpověď byla klidná.

„Potřebuji vědět, že do toho jdeš se mnou. Celou cestu až k Bohokráli.

Celou cestu až ke smrti, když to tak skončí. Ale myslím si, že jsi mi už odpověděla.“

„Jsem v tom s tebou,“ řekla Vi. Přísahala celým srdcem.

„Já vím. Věřím ti.“ Vi se mu podívala do očí a poznala, že mluví pravdu.

Ale slova nedávala smysl. Věřit jí? Po tom všem, co udělala?

Otočil se zpátky ke dveřím.

„Kylare,“ řekla. Srdce jí bušilo. Nejdřív mu řekne o Jarlovi, pak o dopise a náušnicích, prostě všechno. Apak se mu vrhne k nohám a vydá se mu na milost. „Mrzí mě to. To s Jarlem. Nikdy jsem…“

„Já vím,“ přerušil ji. „Jeho vraždu v tvých očích nevidím.“

„Co?“

„Vi…“ řekl něžně. Když jí položil ruku na rameno, celým tělem jí proběhlo mravenčení. Podívala se na jehorty. Přistoupil blíž a ona mimovolné naklonila hlavu, lehce pootevřela rty. Byl tak blízko, že cítila jehopřítomnost jako polaskání obnažené kůže, a její oči byly tak blízko a jeho rty se dotkly, jejího čela.

Vi zamrkala.

Kylar stáhl ruku z jejího ramene, jako by se spálil. Něco černého přeběhlo přes povrch jeho očí.

„Co to sakra bylo?“ chtěla vědět Vi.

„Omlouvám se, málem jsem, myslíš mé oči? Kontroloval jsem, jestli nepoužíváš okouzlující magii. Chci

říct, že mě to mrzí. Já jen, ehm, nechme to plavat, ano?“

Teď byla naprosto zmatená. On si myslel, že použila svou okouzlující magii? Znamenalo to, že ji chtěl málem jsem co?, ne, to určitě ne.

Co sis myslela, Vi? „Promiň, že jsem ti zabila nejlepšího přítele, Kylare, nechceš si zašukat?“

Kylar otevřel dveře a Vi uviděla rozevřenou tlamu, po které Chřtán dostal své jméno. Chřtán jí připadal

jako drak, co se ji chystá spolknout. Oči z rudého skla se zasazenými loučemi nad nimi zářily s ďábelskou

intenzitou.

Vše ostatní bylo vytesáno z černého sopečného skla, černý jazyk, po kterém šli, i černé tesáky trčící nadnimi. Jakmile do tlamy vstoupili, nebylo tam žádné světlo.

„Tohle je špatně,“ řekl Kylar. Zastavil se. „Tohle je úplně špatně.“

Když Kylar zachraňoval Elene a Uly, rampa vedoucí do Chřtánu přecházela v krátký tunel a rozdělovala sevedví. Cely šlechticů byly napravo a ostatní nalevo. Strop byl všude sedm stop vysoko, dodával Chřtánuklaustrofobické vzezření.

„Myslela jsem si, žes tu před pár měsíci byl,“ řekla Vi.

„Vypadá to, že čarodějové byli pilní jako včeličky.“

Vstoupili do ohromné podzemní komnaty. Rampa, která dřív klesala třicet stop, se prodloužila na sto. Celyšlechticů a cely na prvním a druhém patře zmizely. Rampa byla dost široká, aby tu projelo čtyřspřeží, aobtáčela centrální propast. Na dně viděli zlatý oltář a na něm přivázaného muže obklopeného meistery.

„Do hajzlu,“ vydechla Vi. „Musíme jít dolů.“

308

Kylar sledoval její pohled. Nedíval se na muže na zlatém oltáři. Díval se na jižní konec propasti, který vedl do hradu.

Z toho místa měl špatný pocit. Nemohl za to oltář nebo tma. Cítil tu zápach Díry. U podlahy se plazil sirnýkouř. Kylarovi to připomnělo jeho souboj s Durzem.

Za kouřem se vznášely další pachy. Stará krev a nasládlý pach zkaženého masa. Kromě temnoty,podivného zpěvu čarodějů a pronikavých výkřiků bolesti z hlubin tunelu, naštěstí směrem od Díry, ne ztoho, jímž musel s Vi jít, tu bylo ještě něco.

Bylo to těžké. Tísnivé. Pro Kylara se noc stala domovem už příliš dávno, aby se bál tmy, alespoň si tomyslel. Ale tady, v samotném vzduchu, který vdechoval, bylo něco hlubokého, temného, odporného astaršího než cokoliv, co si dokázal představit. Pouhý pach kouře mu připomínal zabíjení. Vybavil sizahanbující radost, když zahákl smyčku kolem Krysova kotníku.

Vzpomněl si, jak otrávil polévku sedláře, ale ten neměl hlad a přenechal ji synovi. Dokonale si pamatovalpurpurový odstín chlapcova obličeje, když mu opuchlo hrdlo a začal se dusit. Vybavovaly se mu stovkyskutků, za které se styděl, a stovky dalších věcí, jež neměl dělat, a přesto je udělal. Ochromeně tam stál, dýchal zkažený vzduch.

„Pohni se,“ sykla na něj Vi. Její oči vypadaly ztrápeně, ale dokázala se hýbat. „Dýchej pusou. Nemysli,prostě se pohni.“

Kylar přihlouple mrkal, sebral se a následoval Vi. Způsobovala to přítomnost Khali, před kterou ho varoval Logan.

Sešli na dno jámy. Kylar zamířil k okraji, podíval se dolů. Když se přiblížili, poznal, že meisteři muženeobětují, tedy alespoň ne obvyklým způsobem. Jejich obětí byl Lodrikarec, tetování mu pokrývalo celétělo. Byl vychrtlý, kůže na něm visela. Zlatými řetězy ho připoutali tváří dolů ke zlatému stolu a do pasu ho svlékli.

Šest meisterů sedělo v cípech zlaté lodrikarské hvězdy vytesané do podlahy, nohy zkřížené, oči zavřené,prozpěvovali. Dva další stáli po stranách oltáře. Jeden držel kladivo a druhý…

Kylar tomu nemohl uvěřit, dokud se nedostali na poslední závit spirály hned nad podlahou. První meisterdržel tesařské kladivo a zlaté hřebíky, zatímco druhý v rukou svíral koňskou páteř a umisťoval ji na záda potetovaného muže.

Meister přidržel páteř na místě a druhý k ní přiložil šest palců dlouhý zlatý hřeb. Udeřil do něj kladivem.Tetovaný zaječel a zazmítal se. Dva další silné údery a hřeb do něj zajel celý. Oba meisteři ustoupili aKylar poprvé pořádně uviděl oběť.

309

S její kůží bylo něco špatně. Kylar nejdřív kvůli tetování nedokázal říct co, ale kůže mezi tetováním celázrudla. Žíly vystoupily na povrch, jako by muž zvedal něco velmi těžkého. To by bylo pochopitelné, sohledem na to, co právě vytrpěl, ale žíly nepulzovaly na správných místech. Tlusté žíly a artérie, modré arudé, se všude tlačily proti kůži. A samotná kůže byla posetá dolíčky, jako by mu celé tělo zachvátily neštovice.

Meisteři poodstoupili a vyštěkli rozkaz. Ze severního tunelu přivedli vězně, Kylar tam zahlédl zadržovacícelu, kde se mačkal tucet vězňů. Muž měl na rukou a nohách okovy a kolem krku uvázané lano. Za to hotáhla půvabná mladá čarodějka, dávala si pozor, aby nepřekročila magický kruh.

Postavila se na opačnou stranu kruhu než vězeň, který se potil strachy. Tvář měl zbrocenou studenýmpotem, po noze mu stékala moč. Oči upíral k muži na oltáři.

Mladá čarodějka začala tahat za lano uvázané u jeho krku, vtahovala ho do kruhu. Udělal jeden prkennýkrok, než se začal vzpírat, bylo však příliš pozdě. Ztratil rovnováhu a vrávoral, snažil se nespadnout. Kdyžzjistil, že ho vede přímo k tetovanému muži, smýkl sebou do strany.

S rukama svázanýma za zády neměla oběť šanci něčeho se zachytit. Tváří narazila na podlahu zesopečného skla.

Meisteři, kteří neseděli nebo nezpívali, zakleli. Žena se přesunula, přehodila lano přes oltář. Přidal se k nimeister a spolu znovu táhli napůl bezvědomého muže k oltáři.

Proč prostě nepoužijí magii? Ale pak se Kylar podíval přes ka’kari a poznal proč.

Celá komnata byla plná magie. Stoupala z meisterů stejně jako sirný dým z Díry. Rozlévala se po podlaze.

Zahušťovala samotný vzduch, všude s výjimkou oltáře. Meisteři vytvářeli něco, co bude magii odolné dokonce i té jejich. Když se však Kylar podíval lépe, zjistil, že muž na oltáři magií nedotčený není. Všichnizaříkající meisterové nad oltářem něco splétali a na dvou místech to zanořovali do muže. Vzadu na jehokrku a na opačném konci páteře byly zasazené dva diamanty, každý velký jako palec. Ve viditelnémspektru byly neviditelné, zakryté krví, špínou a vlasy. V magickém spektru zářily. Jen skrze ně se mohlimeisteři dotknout mužova těla.

Meisteři konečně přitáhli vězně, ten sípal a lapal po dechu. Kylar cítil, jak ho Vi tahá za tuniku, naléhavépřání, ať už odsud vypadnou, ale on si jí nevšímal. Vězeň se zakymácel a spadl na oltář, přímo na tetovaného muže.

Přestože na něj spadl z boku a mohl se odvalit, ztuhl na místě. Meisteři upustili lano a rychle ucouvli,téměř utíkali. Pronikavé zaříkávání dosáhlo vrcholu. Vězeň ječel, ale Kylar neviděl proč. Svaly tetovanéhomuže se vyboulily, jeho kůže zrudla ještě víc, a pak záda zalila krev.

Vězně něco zvedlo, vtahovalo ho to do zad tetovaného muže. Vězňova tunika se roztrhala a Kylar uvidělzmítající se tetovanou kůži. Každý z tisíce dolíčků se otevřel jako malá ozubená tlama. Tetovaná kůže sevšude zakusovala do vězně.

Zatímco vězeň byl požírán přímo do tetovaných zad, muž na oltáři křičel ve stejné agonii jako jeho oběť.Kylar skrze ka’kari viděl, jak je z chvějícího se těla vězně vyrván celý hrudník a jak se připojuje k novépáteři. Kůže z něj slezla, i ona pokryla druhou páteř. Meisteři zpívali a Kylar poznal, že tak řídí růst nového těla. Ať se měla tetovaná bestie stát čímkoliv, tak ji nevytvářeli.

Už byla skoro hotová. Oni jí jen dávali tvar příhodný pro válku.

Uběhlo deset vteřin a vězeň byl pryč. Víceméně. Některé jeho části byly začleněny do vznikajícího tvora.Monstrum na oltáři do sebe přijalo zhruba polovinu vězňovy hmoty. Vězňova páteř posílila tu jeho. Žebraprodloužila jeho tělo. Kůže se přetáhla přes novou postavu, i když i ta byla posetá malými tlamami.Vězňovy kosti se spojily a přesunuly do netvorovy lebky, která zdvojnásobila svou tloušťku.

Vedoucí meister vyštěkl něco, co znělo jako souhlas, a poslal pro dalšího vězně.

Vi ho znovu zatahala za rukáv. Kylar se otočil a podíval se do stínů, do míst, kde měly být oči.

„Běž napřed,“ zašeptal. „Dohoním tě.“

„Ty se chystáš udělat nějakou blbost, že jo?“

Kylar se ponuře usmál. Ona jen zavrtěla hlavou.

62.

Lantano Garuwaši vyvedl své zakrvácené muže oslavující vítězství z jeskyní, jimiž prošli pod horami. Vposlední jeskyni narazili na dvě stovky spících Khalidořanů. Jejich čtyři čarodějové byli nejhlouběji vjeskyni, pravděpodobně to tam považovali za nejbezpečnější místo, a zemřeli dřív, než někdo stihl vyhlásit poplach. Zbytek dezorientovaných Khalidořanů zabil víc vlastních spolubojovníků než Garuwašiho muži.

Ve světle rodícího se dne se sa’ceurai objevili v jihovýchodním cípu Pavvilova háje. Na opačných stranáchpláně se utábořily dvě armády.

Garuwašiho překvapilo, že bojovníci, na které v jeskyních narazil, pocházeli z Khalidoru. Protože boj seměl odehrát na jejich vlastním území, očekával, že tu rezervy ukryjí Cenarijci. Pokud muži v jeskyni bylijen jedni z mnoha, Bohokrál klidně mohl mimo dohled Cenarijců poschovávat pět tisíc mužů a do desetiminut je povolat na bojiště.

To málem stačilo, aby se Garuwaši stáhl. Vypadalo to, že pokud nemají Cenarijci v rukávu ještě lepší triky, Khalidor se na stálo stane severním sousedem Ceury.

I tak to bude poslední letošní bitva. Pokud Garuwaši uvidí její výsledek, bude vědět, zda se rebelůmpodařilo přeskupit, nebo jestli je všechny pobili.

Sledovat z první ruky khalidorskou bitevní strategii by mu mohlo jednoho dne zachránit život.

„Ať se muži rozptýlí,“ rozkázal holohlavému kapitánovi Otaru Tomakimu. Zamířil k ústí jeskyně a vpletl si do vlasů čtyři černé kadeře, udělal to s rychlou precizností, kterou si osvojil dlouholetou praxí.

„Asi nemůžete uvěřit svému štěstí, Mistře války,“ poznamenal Tomaki.

Garuwaši pozvedl obočí.

„Je přímo támhle, pane,“ ukázal Tomaki.

Necelých tri sta kroků od nich uviděl Garuwaši skrze stromy obra, jak sbíhá z kopce k bojišti. Mířil k táboru Cenarijců. Ohlédl se přes rameno.

Garuwaši chvíli kvůli stromům nevěděl proč. Pak se od kopce přiřítili čtyři khalidorští kavaleristé.

Obr si uvědomil, že ho dostihnou dřív, než se dostane k úpatí kopce.

Zastavil se a vytáhl meč.

„Bohové ho poslali do našich rukou,“ řekl Garuwaši. „Až zabije jezdce, uvidíme, zda ten obr bude

soupeřem pro Lantana Garuwašiho.“

*

„Ty zajistíš tunel do zámku,“ zašeptal Kylar. „Až po mně půjdou, budeme si muset pospíšit.“

„Co chceš udělat?“ zašeptala Vi.

Přiváděli dalšího vězně. Tenhle se šoural klidně jako jehně.

„Prostě jdi,“ sykl Kylar.

„Já nejsem žádnej podělanej poskok,“ odsekla Vi a nebezpečně zvedla hlas.

„No dobrá. Udělej, co musíš,“ pokrčil Kylar rameny.

Vi mu věnovala zlostný pohled, a odešla.

Kylar čekal. Meisteři se tiše dohadovali, než z vězně strhali oblečení, aby usnadnili jeho pozření. Kylar netušil, co by s tím mohl udělat. Všechno 312

muselo jít podle plánu. To znamenalo čekat, až Vi zajistí tunel. Znamenalo to nechat vězně zemřít.

Protivilo se mu to. Ale čekal. Sakra, bojuj. Nic víc od tebe nepotřebuji.

Ale nahý vězeň nic nedělal. Beze strachu zíral na třesoucí se masu na zlatém oltáři.

Proč nebojuješ? Stejně ti neudělají nic horšího, než že tě zabijí.

V poslední chvíli muž vydal přidušené zajíknutí a pokusil se zastavit, ale lano uvázané kolem krku ho strhlo dopředu. Narazil do netvora a zaječel.

Zaříkání znovu získalo na síle a meisteři, kteří se v cípech lodrikarské hvězdy zaříkání neúčastnili, sledovali, jak je muž požírán. Tentokrát to proběhlo ještě rychleji.

Kylar se zcela zahalil, ka’kari se přes něj přetáhlo jako obnošená tunika.

Rozběhl se k oltáři za zpívajícím meisterem.

Jakmile vstoupil do kruhu ohraničujícího lodrikarskou hvězdu, kůže ho začala pálit od silné magie ve vzduchu. Projel jím výkřik Khali, hlas beznaděje, sebevraždy, hanby a korupce.

Další krok a skočil, udělal přemet nad oltářem a bestií na něm připoutanou. Jako by proskočil bleskem.Jehly ho bodaly po celém těle, vstřikovaly energii do jeho žil. Když míjel netvorovu zdeformovanou šedou hlavu, hmátl po diamantech.

Vyklouzly z netvory kůže tak hladce, jako by byla z másla. Přistál na druhé straně oltáře, diamanty zahodiljako dva žhavé uhlíky. V další vteřině už byl mimo hvězdu a skákal na zeď, která byla posetá runamivytesanými dost hluboko, aby se po nich dalo šplhat. Ať už se mělo stát cokoliv, měl v úmyslu z tohohle pekla vypadnout a neviditelný to sledovat shora.

Meisteři kolem hvězdy nejistě otevírali oči. Netvor stále požíral vězně, ale magie se ve vzduchu vznášelajako kroutící se chapadla medúzy. Neměla kam odejít.

Meisteři jeden za druhým přestávali zaříkat. Všichni se otočili ke Kylarovi a zírali na něj, pusy dokořán,jako by právě uviděli něco neskutečného.

Oni mě vidí! Kylar se ke zdi přitiskl jako pavouk, tváří k nim, ruce a nohy vklíněné do puklin, čekal na první útok.

Ticho přerušil zvuk trhajícího se železa a hrdelní, téměř lidský řev.

Netvor, kvůli prodlouženým zádům teď připomínal housenku, se otřásl a zbytek řetězu pukal jako praženákukuřice. Kylar byl zapomenut.

Netvor se postavil na šesti lidských rukou, vyrazil po meisterovi a srazil ho na zem. Šest paží rozervalo meistera na kusy a narvalo jeho údy do svého těla. Malé tlamy pracovaly, byly lepší než jakékoli lepidlo.Od netvorovy kůže se odrazila ohnivá koule. Nebyla ani tak zablokovaná jako odkloněná.

Ohnivá koule neztratila rychlost ani nezpůsobila žádnou škodu.

Následovaly ji tři další koule ohně, každá odlétla stranou a narazila do zdi nebo podlahy. Meisteři sepřekřikovali. Jedna čarodějka vyběhla po schodišti, které se zvedalo z hlubin. Netvor vyrazil za ní, aleneběžel po schodech, seknul po ní přes kruhovou místnost. Pokoušel se ji chytit. Přimáčkla se zády ke zdi, couvala před nataženou paží, jak jen to šlo.

Stačilo to. V té výšce na ni netvorova paže nemohla dosáhnout. Začala se posouvat podél zdi. Kylar si myslel, že unikne, ale netvor klesl k zemi.

Sklonil své ruce-nohy. Pod povrchem kůže se dlouhé pažní kosti přesouvaly, jedna za druhou, do ruky,která by na ženu dosáhla. Dlaň se oddělila a sklouzla stranou, každý nový úsek zapadl na místo snepříjemným vlhkým zvukem vykloubených a znovu nahozených kloubů. Během chvilky se délka pažezečtyřnásobila. Netvor chytil ženu a vtáhl ji do sebe. Její křik utichl v tlumené bublání.

Netvor se otočil a přimáčkl další tři meistery ke zdi. Zarazil se, aby se jeho malá ústa prokousala jejichoblečením a masem. Čtvrtý čaroděj chytil jednoho meistera za ruku, snažil se ho odtáhnout. Nohou sezapřel o netvorovu kůži. Přestože se zdálo, že si ho netvor nevšiml, jeho kůže jako by měla vlastní myslnebo alespoň neustálý hlad. Meister netáhl ani vteřinu, když vytřeštil oči. Trhl sebou, ale jeho noha uvízlav netvorově kůži. Upadl na záda, vřískal. Na okamžik to vypadalo, že se uvolní, i když ho to bude stát chodidlo.

Netvorův bok se jednou otřásl, jako když se kůň oklepe kvůli mouchám, a zvlněná, zubatá kůže sepřehrnula přes meisterovu nohu až ke kotníku. Další otřes a dosáhla poloviny lýtka. Ještě jeden a netvorpožíral čtyři meistery.

Takové rozptýlení Kylar potřeboval. Odrazil se od zdi a rozběhl se jižním tunelem do hradu. Minulzakrvácená těla čtyř meisterů, které z cesty odklidila Vi. Tu našel stát před impozantními dubovými vraty,jak se přehrabuje v měšci mrtvého strážného. Bezstarostně se usmíval. Podívala se na něj vytřeštěnýmaočima.

„Kurva, Kylare, ty celý záříš.“

„Tam dole to bylo úžasné,“ řekl, zapomněl, že by měl být neviditelný.

„Ne, chci tím říct, kurva, Kylare, ty celý svítíš.“

Kylar sklopil zrak. Vypadal, jako by hořel, samá zeleň a purpur v magickém spektru a ohnivě rudá veviditelném. Proskočil skrz středobod jejich magie, bylo jí příliš, aby ji ka’kari dokázalo pohltit. Krvácelpřebytečnou magii a ta vypadala jako světlo.

Bez přemýšlení se pokusil ka’kari zatáhnout zpátky. Pro jeho glore vyrden to bylo jako napít se roztaveného olova. „Au! Au!“

„Zabil jsi to?“ zeptala se Vi.

Kylar se na ni podíval, jako by se zbláznila. „Viděla jsi, co ta, ta věc dělala?“

„Ne. Poslouchala jsem rozkazy a zajišťovala tunel.“ Vi, uvědomil si Kylar, dokáže být pořádně otravná.„Ne že by to bylo nějak výjimečně užitečné, protože tu není žádný klíč. Museli se bát té, té věci,“napodobila ho. „Teď se budeme muset vrátit. Doporučovala bych plížení, ale ty teď vypadáš jako živápochodeň.“

Kylar se prosmýkl kolem Vi a položil dlaně na okraj dubových dveří, jednu nad druhou.

„Co to děláš?“ zeptala se.

Bohové, dveře byly tlusté. Když už nemohl magii přijímat, nemohl by usměrnit její uvolnění? Cítil hučeníunikající magie. Podíval se dolů a uviděl otvory stejné velikosti a tvaru jako dlaně, jak se propalují skrz tlustá dubová vrata a železné panty.

Kylar polkl, jak jsem to sakra udělal?, a zatlačil na dveře. Nepovolily, dokud nepoužil sílu Talentu, pak sepomalu otevřely, vytočily v pantech a spadly na podlahu.

Kylar prošel. Když ho Vi nenásledovala, otočil se. Stála tam a ve tváři měla tak ohromený, zmatený avýmluvný výraz, že hned věděl, co se chystá říct.

„Co jsi sakra zač?“ zeptala se Vi. „Hu mě nikdy nic podobného neučil. Hu nic takového ani neznal.“

„Jsem obyčejný wetboy.“

„Ne, Kylare, já nevím, co jsi, ale nic obyčejného to nebude.“

63.

„Proč mi odpíráte mé královské oblečení?“ chtěla vědět dívka.

Princezna nosila šedé, o několik velikostí větší šaty a vlasy si stáhla do jednoduchého ohonu. Bohokrál jí odmítl dát i hřeben.

„Věříte ve zlo, Jenine?“ Garoth seděl na okraji Jeniny postele v severní věži. Rozednívalo se, začínal den,

kdy konečně zmasakruje cenarijský odpor.

Bude to dobrý den. Měl skvělou náladu.

„Jak bych mohla sedět ve vaší přítomnosti a nevěřit?“ odsekla. „Kde jsou mé věci?“

„Překrásná žena nutí muže dělat hrozné věci, má lady. Dělám to pro vás, abych vás ochránil před znásilněním. Zlomit vás tak rychle, to by mě netěšilo.“

„Nemáte snad kontrolu nad svými muži? Jaký vy jste bůh? A jaký král?“

„Já nemluvil o svých mužích,“ řekl tiše Garoth.

Zamrkala.

„Zaujala jste mě. Takovým jako vy říkáme yushai. Znamená to život, oheň, ocel a radost ze života. V

mých ženách už jsem to uhasil, a proto vás držím v ústraní a zakazuji vám vhodné šaty. Proto se ukájímna vašich dvorních damách, abych vás ochránil. Budete mou královnou a budete se mnou sdílet lože, alene hned.“

„To nikdy!“

„Vidíte? Yushai.“

„Táhni do pekel,“ zasyčela Jenine.

„Nejste vy prokletá žena? Má rodina bude už třetím královským rodem, ke kterému budete patřit, a těmpředchozím se nedařilo příliš dobře, že ano?

Váš manžel vydržel, jak dlouho, hodinu?“

„Při Jednom a při Stovce,“ řekla, „nechť je vaše duše vykázána do propasti. Nechť je každé ovoce, kterého se dotknete, shnilé a prolezlé červy.

Ať vás děti zradí…“

Vrazil jí facku. Chvíli si mnula čelist, mrkala uslzenýma očima.

Pak pokračovala: „Ať…“

Udeřil ji znovu, silněji, a ucítil nebezpečné vzrušení v rozkroku. Zatracená Khali.

Chystala se na něj plivnout, když jí sevřel ústa viry.

„Nikdy nezkoušej muže dohnat dál, než dokážeš vydržet. Rozumíš?“

varoval ji.

Přikývla, oči vytřeštěné, jak se jí po kůži plazily viry.

Viry ji propustily. Garoth Ursuul si zklamaně povzdechl, zapudil Cizince.

Jenine vypadala vystrašeně.

Dobře. Možná ji to naučí obezřetnosti. Když mu Neph princeznu dal jako dar a omluvu za to, jaký zmatekv Cenarii panuje, okamžitě Garotha okouzlila. Nejprve ji poslal do Khaliras s karavanou, která vezlanejlepší kořist, ale nedokázal ji dostat z hlavy. Nařídil, ať ji přivedou zpátky. Byl to šílený risk. Pokud Cenarijci zjistí, že je naživu, a osvobodí ji, získají legitimního vládce. A tahle dívka by vládnout dokázala, kdyby dostala příležitost a měla trochu štěstí. Byla nebojácná.

„Zpátky k mé otázce, Jenine. Věříte ve zlo?“ zeptal se Bohokrál. Bude lepší zaměstnat mysl, aby tenhlerozhovor pro Jenine neskončil v slzách a pro něj znechucením nad sebou samým. „Někteří lidé považují za zlo, když moji vojáci v noci zabuší na dveře, vyptávají se muže, kde je jeho bratr, a zastrašují ho, aby tovyzradil. Nebo když žena zahlédne na ulici plný měšec a vezme si ho. Já se vás neptám, jestli věříte veslabost, která zraňuje ostatní.

Ptám se, zda věříte ve zlo, jež vyzdvihuje zkázu a zvrácenost. Ve zlo, které pohlédne dobru do tváře a plivne mu do ní.

Víte, když zabiji jednoho ze svých potomků, není to zlo. Chápu, že když vytrhnu tlukoucí srdce z hrudimladého chlapce, vzbudím tím v ostatních takový strach, že mě to učiní víc než člověkem. Činí mě tonezpochybnitelným a nevyzpytatelným, činí mě to bohem. Zajistím si tak vládu a své království. Když chciobsadit město, ženu před sebou obyvatele okolních vesnic. Pokud se proti mně město rozhodne použítválečné stroje, zabije jako první své přátele a sousedy. Brutální? Ano. Ale zlé? Jeden by mohl říct, že tímzachráním životy, protože město se pak obvykle vzdá. Nebo když začnu katapultovat živé zajatce doměsta. Divila byste se, co jednoduchý zvuk pronikavého křiku zakončený žuchnutím provede s vojáky,když ho zopakujete každých třináct minut. Nemůžou si pomoci a čekají a přemýšlejí, znám ten hlas? Aletím odbíhám od tématu. Víte, já nic z toho za zlo nepovažuji. Naše společnost spočívá na základech Bohokrálovy moci.

Pokud Bohokrál nemá absolutní moc, všechno se zhroutí. Pak přijde chaos, válka, hladomor a nákazy anic z toho nebude rozlišovat mezi vinnými a nevinnými. Vším, co dělám, to odvracím. Trocha brutality jejako nůž chirurga, který zachraňuje život. Má otázka je, jestli věříte ve zlo posedlé svou vlastní ryzostí?Nebo každé jednání přinese i nějaké dobro?“

„Proč se mě na to ptáte?“ nechápala Jenine. Zbledla jako stěna. Získala by tak khalidorské vzezření, nebýt náznaku zelené.

„Já vždycky hovořím se svými ženami,“ řekl Bohokrál. „V prvé řadě jen šílenci mluví sami se sebou. A zadruhé tu je stále šance, že i žena může mít vlastní pohled na věc.“

Předhodil jí návnadu a odměnou mu bylo, že získala zpátky část svého yushai. Připomínala mu matky Doriana a Mobura.

„Myslím si, že zlo má své nositele,“ řekla Jenine. „Myslím, že dovolujeme zlu, aby nás využilo. Nezáleží natom, jestli si myslíme, že to, co děláme, je dobré nebo zlé. Pokud se podrobíme jeho vůli a později toholitujeme, může toho využít, abychom sami sebou opovrhovali. Cítíme-li se potom dobře, okamžitě násvyužije pro svůj další cíl.“

„Jste zajímavé děvče,“ řekl Garoth. „Takový názor jsem nikdy neslyšel.“ Nelíbilo se mu to. Snižovalo ho to na pouhý nástroj, ať už vědomý nebo 317 nevědomý, ale stále spoluvinný. „Víte, tohoto trůnu jsem se málem vzdal. Málem jsem odvrhl možnost stát se pokračovatelem bohů.“

„Opravdu?“

„Ano, dvakrát. Poprvé, když jsem byl princem, a podruhé, když jsem se stal otcem. V obou případech mězpátky přivedla síla. Non takuulan.

‚Nebudu sluhou.‘ Víte, mám syna jménem Dorian. Připomínal mi mé mladší já. Viděl jsem ho, jak seodvrátil od božství, stejně jako jsem to kdysi málem udělal já.“ Odmlčel se. „Stála jste někdy hodněvysoko a přemýšlela, jestli máte skočit?“

„Ano,“ řekla Jenine.

„Tak jako každý,“ řekl Garoth. „Stála jste tam někdy s někým jiným a napadlo vás, že byste ho strčiladolů?“

Zděšeně zavrtěla hlavou.

„Nevěřím vám. Nevadí. S Dorianem to bylo stejné. Myslel jsem, že ho mohu postrčit. Tak jsem to udělal.Ne proto, že by mi to pomohlo, ale prostě proto, že jsem mohl. Vložil jsem do něj svou důvěru a on mětéměř odvrátil od mého božství, a tak jsem ho zradil tím nejhorším způsobem, jaký jsem si dokázalpředstavit. Tehdy jsem se k nejryzejšímu zlu dostal nejblíže.

Víte, v mých očích svět skrývá dvě mystéria. Zlo je to první a láska druhé.

Viděl jsem lásku vyprchat, směšně přehánět, viděl jsem ji zvrácenou, falešnou a zrazenou. Láska jekřehká, pomíjivá věc. Je nad mé chápání.

Láska je slabost, která někdy dokáže triumfovat nad naší silou. Jak matoucí.

Co si o tom myslíte vy, Jenine?“

Tvář měla jako z kamene. „Já o lásce nic nevím.“

Odfrknul si. „To je v pořádku. Jedna zajímavá myšlenka je mnohem víc, než jsem dostal od většiny svých manželek. Moc je děvka. Když ji konečně dostanete, uvědomíte si, že svádí všechny muže v dohledu.“

„A jaký má všechna vaše moc účel?“ řekla Jenine.

Svraštil obočí. „Cokoliv si budu přát?“

„Řekla bych, že právě to je váš problém.“

„Teď mluvíte s nadhledem, jaký bych očekával u ženy. To jest se žádným.“

„Děkuji za potvrzení.“

Ach, ona je opravdu tak chytrá, jak o se ní tvrdí. Překvapilo ho, když se doslechl, že žádá o knihy. Bude

lepší nenechat ženy číst. „Rádo se stalo. Kde jsem to skončil?“

Odpověděla mu, ale on ji neslyšel. Právě se něco stalo s Tenserovým ferali. Cítil to skrze magickou pavučinu, kterou rozprostřel po hradě. Ať už to způsobilo cokoliv, bylo to silnější, než by čekal.

„Řekl bych, že tu nejste šťastná, a proto vás posílám do Khalirasu,“ řekl a zamířil ke dveřím. „Pokudpošlete nějakou zprávu nebo se pokusíte o útěk, shromáždím všechny vaše přátele a stovku nevinných azabiji je.“ Přešel pokoj a divoce ji políbil. Rty měla chladné a naprosto netečné.

„Sbohem, má princezno,“ řekl.

Za dveřmi se zastavil, dokud neslyšel, jak se rozplakala. Pak zašustily pokrývky, když se vrhla na postel, a jemu na mysl vytanulo Loganovo jméno.

Musí ohledně něj vydat rozkazy. Pokud Jenine zjistí, že je Logan naživu, nikdy se Garothově vůlinepodvolí. Tah v pavučině ho volal, ale on zůstal stát. Ženský pláč pro něj obvykle nic neznamenal, alednes… Obracel ty city jako podivně zbarvený kámen. Byla to vina? Výčitky? Proč měl nesmyslnou touhu omluvit se?

Zajímavé. Později se nad tím bude muset zamyslet. Až bude Jenine daleko, v bezpečí.

Nařídil šesti mohutným horalům z Bohokrálovy gardy, aby ji bezodkladně odvedli do Khalidoru, a zamířilpo schodech dolů.

64.

Feir za rozbřesku pátral v cenarijské armádě po Solonovi a Dorianovi.

Nenašel ani jednoho. Když se zeptal, proč tu není posádka z Kvílivých větrů, hrabě jménem RimboldDrake mu pověděl o masakru a podělil se s ním i o své obavy. Pokud Khali dokázala povraždit veterány,co se stane, když ji přivedou sem?

Zoufalý Feir pobíhal po táboře. Nesl jedinou možnou spásu téhle ignorantské armády. Vše jen zhoršovalo,

že neměl dar Vidění, tedy žádný, co by stál za řeč. Viděl vlákny magie, když se nacházel dost blízko, jakoby se díval přes ladešianské zvětšovací sklo, ale když jste postavili muže, třeba i tak Talentovaného jakoSolon, padesát stop daleko, Feir nespatřil nic víc než mihotavé chvění.

Po několika horečnatých dotazech narazil na dva mágy, manžele, oba velmi Talentované, léčitele. Tvrdilimu, že v celé armádě neviděli nikoho s výrazným Talentem. Ale pak se Tevor beznadějně rozhlédl kolem

a ztuhl.

„Drisso?“ řekl.

Přišla k němu a podala mu ruku. Oba upřeli pozornost ke kopci pár set kroků od armády.

„Přidej k nám svou moc a my prodloužíme tvůj pohled,“ řekla Drissa Feirovi. Udělal to, přestože bylnervózní, že se podřizuje, když nese Curoch, a kopec najednou zaplál světlem.

Muži byli příliš daleko, aby Feir rozeznal jejich tváře, a dávali si pozor, aby nebyli příliš na očích, ale jejichTalenty zářily, vzory stejně nezaměnitelné jako oční sítnice. Feir muže znal, mnohokrát se s nimi přel. Nakopci stálo šest nejmocnějších mágů ze Sho’cendi. Feir dobře věděl, proč sem přišli.

Ti bastardi nepochybně věřili, že jim Curoch patří. Ale oni by meč ovládnout dokázali, na rozdíl od něj.Kdyby jim Curoch přinesl a vydal jim ho, mohl by kterýkoliv z nich spálit celou khalidorskou armádu. Feirneměl Solonovu výřečnost, ale s Curochem v ruce by to jeho olověný jazyk mohl zvládnout.

Proto se nejistě rozjel za svými bratry na koni, kterého mu půjčil Nile, a modlil se, ať se k nim dostanedřív, než se armády srazí. Když se mu to podaří, cenarijská armáda by mohla zvítězit beze ztráty jediného

muže.

Stezka ho zavedla do rokle mimo dohled mágů, kde brzy narazil na khalidorské jezdce. Lučištník pod nímzabil koně a pak si pro něj přišli s kopími, nechtěli plýtvat šípy na opěšalého jezdce.

Teď byli tři z nich po smrti a před Feirem vyvstal mnohem větší problém.

Za Khalidořany se objevili sa’ceurai. Neuvěřitelné.

Proto se při souboji s posledním jezdcem snažil dostat na dohled mágů.

Bohové! Nebyli ani sto kroků daleko. Jestli Feira uvidí, ani tisíc sa’ceurai je nezadrží, až si půjdou pro

Curoch.

Sa’ceurai Feirovi nedovolili prolomit své řady. Byli příliš disciplinovaní.

Soudili ho podle toho, jak bojoval, a sa’ceurai měli přesnou představu, jak by měl muž bojovat.

Cesta meče měla svébytná pravidla boje. Ukládala před každou bitvou přijmout možnost, že můžetezemřít, a pohrdat smrtí tak dlouho, dokud nebudete moci zemřít čestně. Za nejlepší úder považovalisa’ceurai ten, který se nepříteli zasadí zlomek vteřiny před tím, než vás zasáhne smrtící útok.

Podle Feirova názoru to bylo v pořádku a praktické, protože patřili mezi nejlepší šermíře a rozdíly mezinimi byly velmi malé. Pokud se příliš obáváte zranění, nikdy se neodvážíte k útoku, kterým byste zabilitoho nejlepšího. A když se budete bát, zemřete a, což bylo podle ceuranské mentality ještě horší

prohrajete. Vzbuzovalo to strach.

Zabít tři jezdce nebyl nijak výjimečný výkon. Veterán kavalerie měl cenu deseti pěšáků. Ale opěšalý mágnebyl obyčejný pěšák a Feir bez výčitek 320

využíval magii, aby s ní první tři jezdce zabil. Věděl, že dokáže zabít i čtvrtého, co na něj najížděl, aleotázkou bylo jak. Jaký dojem chtěl na tyto mistry meče udělat? Pro Ceurana byl boj způsobemkomunikace. Muž mohl klamat slovy, ale jeho tělo říkalo pravdu.

Feir zastrčil Curoch do pochvy, to byl další problém, který bude řešit později, a rozběhl se proti jezdci nastraně jeho dřevce. V bitvě by jezdec nechal svého horského poníka, aby Feira rozdupal, ale Feir si byl

jistý, že ho chce zabít sám. A… tady!

Khalidořan se naklonil do strany a pozvedl deset stop dlouhý dřevec. Feir vyskočil do vzduchu. Nebyl tonijak vysoký skok, ale Khalidořan jel na dvanáct dlaní vysokém horském poníkovi a ne na osmnáct stopvysokém alitaeranském hřebci. Feirův výskok s otočkou ho dostal nad dřevec, chodidlem zasáhl jezdcůvobličej.

Feir si ve chvíli střetu uvědomil dvě věci. Za prvé, ceuranští rolníci, kteří kop vymysleli, aby shazovalijezdce ze sedla, to asi nikdy nezkoušeli u cválajícího koně. Za druhé, něco prasklo a nebyl toKhalidořanův krk.

Spadl na zem. Když vstal, jeho kotník zaječel bolestí a před očima se mu roztančily černé tečky. Nesmělvšak ukázat slabost, ne před sa’ceurai. Teprve vstával, a už kolem něj uzavřeli kruh. Jeden z nichzkontroloval Khalidořana, byl připravený dorazit ho nožem, ale jezdec byl mrtvý.

Feir nadutě stál v nastalém tichu, silné ruce založené na hrudi, ale u srdce ho mrazilo. Mezi ním a mágyna kopci byla jen jedna římsa z pevného kamene. Kdyby se mohl pohnout o deset kroků a vyvolat Talent,všimli by si ho i přes stromy. Ale on deset kroků udělat nemohl. Nezvládl by ani pět.

Za kruhem napřažených mečů a založených šípů nějaký muž kontroloval každou mrtvolu. Všude vevlasech měl vpletené kadeře mrtvých protivníků.

Většina jich byla přivázána na obou koncích, zabití sa’ceurai, ale další byly upevněné jen k vlasům cizinci. Kruh železa se otevřel a Lantano Garuwaši se podíval na Feira.

„Převyšuješ nás a bojuješ jako nephilim, přesto jsi svůj meč nesmočil v krvi těchto psů. Kdo jsi, obře?“

zeptal se Lantano Garuwaši.

Nephilim? Feir doloval z paměti vše, co věděl o Ceuře. Díky bohům toho bylo dost. Většina mistrů mečehodně přednášela o Ceuře, protože nemálo z nich byli ceuranští vyhnanci, kteří sloužili na špatné stranějedné z mnoha neustálých válek. Ale nephilim? Cesta meče. První muži vykovaní, ze železa? Duší muže je

jeho meč…

Já nemůžu bojovat! Kulhám! Lantano Garuwaši mě viděl bojovat a chce prokázat, že je lepši než tenhle

„obr“.

O to tady jde! „Oni byli hrdiny a velikány dávných časů.“ Nephilim byly děti zrozené smrtelnou ženou apočaté syny bohů. Nebo to byl Bůh?

321

Zatraceně, nedokázal si vzpomenout, jestli jsou Ceurané polyteisté. No, prostě bude muset nábožensky

mlžit.

„Nemusíš se bát,“ řekl Feir.

Viděl, jak přes kruh kamenných tváří přelétlo zděšení. Kdo se odvážil tvrdit, že se Lantano Garuwaši bojí?Feir usoudil, že pokud bude dál takhle blufovat, mohl by klidně bojovat s pouhým jílcem.

Řeč jílce… teď možná nastal správný čas, aby Curoch předvedl své triky.

Část latentní magie Curochu umožňovala, aby převzal tvar, jaký si jeho vlastník přeje. Některé jeho částise nikdy nezměnily, ale mohlo by to stačit, aby se tím potvrdila Feirova nečekaná role Božského posla.Kdysi četl o meči, jehož podoba by se teď hodila, proto si přál, aby Curoch přijal ten správný tvar, Nic víc

udělat nemusí?

Pomalu vytáhl meč a nespouštěl z Lantana Garuwašiho oči, dokud Ceuran nesklopil zrak. Muži v kruhutřeštili oči, lapali po dechu, padaly jim brady

a to byli elitními bojovníky Lantana Garuwašiho!

Feir sledoval jejich pohled. Curoch nejenže pochopil, jaký typ meče od něj Feir očekává, on ten mečpřímo znal. Feir si představoval, že meč „s nebeským ohněm po délce čepele“ znamená, že zbraň je zkvalitní zdobené oceli nebo že ji pokrývají rytiny ohně. Jiný překlad zněl „s nebeským ohněm na čepeli“.

Curoch si zvolil ten druhý.

Dva draci, Feir se na ně nemusel dívat, aby v nich poznal dvojčata, každý lehce odlišný, byli vyryti nakaždé straně čepele. Oba směrem k hrotu chrlili plameny. Ale oheň nebyl vyrytý. Byl to oheň uvnitř meče.

V místě, kde hořel, byla čepel průhledná jako sklo. Jako by Feir držel hořící prut. Meč si udržel stejnoudélku, ale oheň uvnitř sílil a slábl v závislosti na, Feir netušil, na čem to záleží, ale právě teď dracivydechli plamen až ke hrotu, tři a půl stopy vzdálenému od jílce, a oheň potom odumřel.

Feir vypadal ohromeně, ale výrazy na tvářích sa’ceurai se spíš blížily božskému vytržení. Jen tak tak semu podařilo vymazat okouzlený výraz z vlastní tváře, než se oči obrátily zpátky k němu.

Lantano Garuwaši vypadal, jako by dnes poprvé v životě pocítil bodnutí strachu. Pak to zmizelo a on jakojediný mezi svými muži vypadal rozčíleně.

„Proč by nephilim nesl Ceur’caelestos?“ Meč nebes. Feir najednou pojal podezření, že Curoch tu podobupřijal až příliš snadno. Jako by přesně věděl, jak má vypadat. Co když nepředstírá, že je Ceur’caelestos, co

když jím opravdu je?

Nevytvořil jsem působivou čepel. Já vytvořil nejsvatější artefakt, jaký jeho lidé znají. Jak se z tohohlevyvléknu? Na tom už nezáleželo. Bylo příliš pozdě přestat.

322

„Jsem pouhý služebník. Přinesl jsem ti zprávu, Lantano Garuwaši, pokud jsi dost dobrý sa’ceurai, abys jipřijal.“ Feir svůj hlas proložil magií, změnil ho, dodal rezonanci a hloubku, aby se lépe hodil pro hlasnebes. „Leží před tebou cesta. Bojuj s Khalidorem a staň se velkým králem.“ Nebyl to nejskvělejší vzkazod boha, ale dostatečně stručný, aby ho nezničil Feirův nedostatek výřečnosti. Doufal, že díky dodanému

tónu a síle hlasu bude vzbuzovat strach.

Ale Garuwaši nevypadal vystrašeně. Pomalu tasil meč. Ochable mu visel v ruce. Feir si příliš pozděuvědomil svou chybu. Proč nabízel zrovna tuhle odměnu? Tvrdil Garuwašimu, že se stane králem, ale tobylo pro syna rolníka vyloučené. Jeho meč byl z obyčejného železa; otlučená, ubohá věc, kterou svíral sezuřivou pýchou, přestože ho tak hluboce zahanbovala.

Železný meč nebude nikdy vládnout. Meč nelze vyměnit. Meč je pro sa’ceurai jeho duší. Pro Ceurany tonebyla abstrakce. Byla to skutečnost.

To ostré, ubohé železo nemilosrdně obviňovalo Feira ze lži. Garuwašiho sevření na jeho duši zesílilo, hrotmeče se vzdorně zvedl. Muži v kruhu dál svírali v rukou zbraně, ale luky už nebyly napnuté a meče byly

zapomenuty.

Sa’ceurai vypadali, že se jim tento okamžik navěky vpálí do paměti. Jejich Mistr války, největší sa’ceuraivšech dob, čelil nephilimovi ozbrojenému legendárním mečem, a Lantano Garuwaši neukázal ani náznak

strachu.

„Pokud jsem dost dobrý sa’ceurai?“ zopakoval Lantano Garuwaši.

„Raději zemřu, než abych přijal tenhle výsměch, přestože pochází od bohů.

Budu dost dobrý sa’ceurai, abych zemřel mečem nebes, nebo budu dost dobrý sa’ceurai, abych zabil

božího posla.“

Pak zaútočil s rychlostí, která z Lantana Garuwašiho udělala legendu.

Feir nemohl bojovat. Bít se s tím mužem jen s jednou zdravou nohou by byla sebevražda. Zablokoval

Garuwašiho první útok, pak se natáhl magií a přitáhl ho k sobě.

Ceuran do něj narazil a muži kolem se mačkali jeden na druhého, meče zkřížené, tváře dělilo jen párpalců. Curoch, nebo klidně Ceur’caelestos, se probral k životu. Draci vydechli oheň až k samotnému

hrotu.

Feir dokázal myslet jen na to, že jeho ruce musejí být silnější než Garuwašiho. Kdyby Ceuran bojoval zvětší vzdálenosti, Feira by zabil, ale na dosah svých silných rukou měl Feir šanci. Jenže než mohl jeden zmužů cokoliv udělat, začal Garuwašiho meč mezi nimi žhnout. Mohlo to trvat jen vteřinu, ale v té vteřiněoba muži zapomněli na svůj bojový výcvik. Jen tu stáli, snažili se navzájem vyvést z rovnováhy. Obaignorovali to, na co se zoufale chtěli podívat. Feir neudělal nic, Curoch možná zareagoval na magii, jíž sipřitáhl Garuwašiho. Ceuranův meč zrudl a potom zbělel. Zářil jasněji než Curoch a pak, zatímco se mužitlačili jeden na druhého, vybuchl.

Žádné rozžhavené úlomky meče se nezakously do Feirova těla, ale i tak ho zasáhla síla výbuchu. Udělalsalto nazad, letěl dobrých patnáct stop, a dopadl přímo na obličej. Pokusil se vstát, ale bolest v jehokotníku byla tak silná, že poznal, že by při tom mohl omdlít. Zůstal na kolenou. Vzhlédl ke kopci a vyvolal

tolik moci, kolik dokázal udržet.

Zatraceně, Lucie, podívej sel Podívej se sem! Stále ho kryly stromy, ale pokud by se jeden z mágůzahleděl jeho směrem, uviděl by ho.

Třicet stop od něj se Lantano Garuwaši postavil na nohy. Nemožné, stále držel svůj meč, ne, to nebyl on.

Ceuranův meč zmizel, vypařil se. Nezůstaly ani kouřící zbytky. V očích se mu zračil neskutečný údiv,protože držel Ceur’caelestos a vypadalo to, jako by se pro ten meč zrodil. Jako by ho před tisíci letyvykovali právě pro Lantana Garuwašiho.

Pokud byli předtím sa’ceurai ohromení, teď stáli jako zasažení bleskem.

Padli na kolena stejně jako Feir. Jeden z nich řekl: „Bohové dali Lantanu Garuwašimu nový meč.“ Mysleltím, že bohové dali Garuwašimu novou duši, duši legendy, duši krále. Feir jim viděl na očích, že s tím

všichni souhlasí.

Uznali to. Sloužili Lantanu Garuwašimu dřív, než se stal Tím Lantanem Garuwašim, králem, který sevzepřel nephilimovi a pokořil ho.

Teď Feir klečel na kolenou, nedokázal vstát. V očích Lantana Garuwašiho planul oheň osudu, když sepodíval dolů na obra.

„Je to tak, jak bohové předvídali, Ceur’caelestos je tvůj,“ řekl Feir. Co jiného mohl říct?

Lantano Garuwaši se čepelí dotkl Feirovy brady. „Nephilime, posle služebníků bohů, máš tvář Alitaerance,ale bojuješ a mluvíš jako pravý sa’ceurai. Teď budeš sloužit mně.“ Nebo zemřeš, dodávaly jeho oči.

Feir nepotřeboval žádného nephilima seslaného bohy, aby mu vyložil jeho osud. Střelil pohledem kekopci, ale žádná pomoc nepřicházela. Nepřekvapilo ho to. Navěky bude tím, čím vždycky byl, Malýmmužem, co slouží Velkému muži. Navždy bude Mužem, co ztratil Curoch. Pokorně sklonil hlavu.

„Jsem… jsem ti k službám.“

65.

Čtyři sta kroků daleko Agon zaslechl výbuch a otáčel hlavu ze strany na stranu, jak se pokoušel najít jehozdroj. Khalidorská armáda tábořila na západě, ale žádný z vojáků se nechoval, jako by výbuch přišel od

nich.

Podíval se na svého kapitána.

„Pošlu běžce k lordu Graesinovi,“ pochopil kapitán. Královna svěřila svému mladšímu bratrovi Lucovivelení zvědů. Vypadalo to, že tomu nedomrlému kreténovi musí dát nějakou odpovědnost a doufá, žetohle by nemusel podělat. Sedmnáctiletý lord rozhodl, že se budou všichni skauti hlásit přímo jemu.Teprve poté, co se mu zvědi ohlásili, někdy museli čekat hodinu a půl ve frontě, mohli jít za lordy, kteřípotřebovali jejich informace.

Spolu se spoustou dalších věcí to u Agonových důstojníků vyvolalo mnoho kleteb. Nikdo z nich obavynevyjádřil nahlas. Nebylo třeba. Každý veterán věděl, že jdou do bitvy proti surovému nepříteli. Jednotkyspolu necvičily dost dlouho, aby jednaly jako celek. Různí lordové měli různé signály a v kakofonii bitvyvětšinou nepůjde hlasy rozeznat. Jeden důstojník nebude moci dát signál rukou jinému důstojníkovi, abypředal generálovy rozkazy nebo zareagoval na novou situaci. To spolu s tím, že královna rozmístilajednotky podle politické příslušnosti jejich pánů, nutilo veterány skřípat zaťatými zuby.

Agon měl štěstí, že získal alespoň těch tisíc mužů, kterým velel. Svěřili mu je jen díky tomu, že vévodaLogan Gyre uplatnil svůj veškerý politický kapitál, když o ně požádal, a muži, kteří pod Agonem sloužilidřív, vyhrožovali vzpourou, když je nepovede on.

Tak Agon velel desetině cenarijské armády. Královna je umístila do středu linie a předstírala, že ta čestpřipadla lordovi vedle Agona.

„Zapomeň na to,“ mávl rukou Agon. „Bitva skončí dřív, než se nám zvěd nahlásí zpátky. Jak jsou na tom

muži?“

„Připraveni, lorde gen… můj pane,“ opravil se kapitán.

Agon vzhlédl k vyjasňující se obloze. Vypadalo to na takový den, kdy by si muž nejraději sedl vedle ohněse šálkem ootai, nebo s brandy. Temná mračna zakrývala vycházející slunce, prodlužovala tmu na úkordne a zdržovala nevyhnutelnou bitvu. Rovné bojiště, ve skutečnosti deset farem, bylo holé. Dožínky užskončily a ovce se odehnaly na zimní pastviny. Nízké ovčí ploty z kamene křižovaly bojiště.

325

Bude to chaotické, nejisté a nepříjemné místo pro boj. Bylo to dvojsečné požehnání. Mezi ploty a bahnem

bude muset khalidorská těžká kavalerie jet opatrně a pomalu. Nutit těžce obrněného koně s těžceobrněným jezdcem skákat přes plot na rozbahněnou zem byl nejlepší způsob, jak oba zabít. Na druhoustranu to zpomalí i Agonovy muže, čímž khalidorští čarodějové získají víc času na sesílání ohně a blesků.

Agon pobídl koně a postavil se před své pěšáky a lučištníky. Neměl žádné jezdce s výjimkou ochránců zeSa’kagé a lovců čarodějů.

Agon minulou noc slyšel Loganův projev a věděl, že pokud tu s nimi bude, tihle lidé uvěří, že jsousoučástí něčeho velkého a mimořádného. Logan dal každému z nich srdce hrdiny. Pod jeho velením tihlemuži obětují životy, aniž by zaváhali byť jedinou vteřinu. Ti, kdož přežijí, i kdyby po zbytek života bylimrzáci, se budou považovat za požehnané, že sdíleli bojiště s tímto mužem. Agon takový nebyl.

„Jsem prostý muž,“ řekl seřazeným mužům, kteří budou čelit hrůze magie a smrti. „A mám pro vás jenpár prostých slov. Většina z vás už se mnou bojovala dřív, a to…“ Bohové, jsou tohle slzy? Zahnal je

mrkáním. „Je mi ctí, že vás mohu znovu vést. Nebude to lehký boj, to víte. Ale bojujeme proti zlu, které

nesmí zvítězit. To na nás je zlo zastavit a dnes máme jedinou šanci.

Muži, pokud vyhrajeme, budu zbaven velení, takže pokud uděláte to, o co vás teď požádám, můžete být

potrestáni. Ale já vás o to požádám i tak.

Vévoda Gyre dostal… čest vést první útok.“ Muži při těch slovech zahučeli.

Věděli, v co královna doufá. Agon zvedl ruku. „Pokud přežije první útok, žádám vás, abyste ho bránilivlastními životy.“ Víc se Agon neodvažoval říct.

Pokud zvítězí, královna se nepochybně doslechne o všem, co tu bylo řečeno.

Jeho muži byli klidní a věrní, připravení bojovat. Agon si vždycky přál, aby byl takový vůdce, co by je tunechal vybuzené s divokým pohledem, ale s těmito muži se mu to podařilo.

Zajel k radícím se lordům, aby získal poslední instrukce, ne že by je měl v úmyslu poslechnout. Agondlouho a tvrdě přemýšlel, jak napadnout protivníka a jeho čaroděje, a byl přesvědčený, že přišel s lepšístrategií, než by dokázal vymyslet kterýkoliv z těch nadutců. Ale dostal tak příležitost, aby se naposledy

setkal s Loganem.

„Můj pane,“ oslovil ho Agon.

Logan se usmál. „Generále,“ řekl. V rodinné zbroji vypadal působivě, přestože ji museli trochu upravit,aby se nehoupala na jeho vyhublé postavě.

Agon hledal správná slova. „Pane,“ řekl, „vždy budete mým králem.“

Logan položil dlaň na generálovo rameno a podíval se mu do očí. Neříkal nic, ale Agon z jeho tváře vyčetlvše, co potřeboval.

326

Pak se od linií přihnala sethijská žena na koni. Agon ji nepoznával. Měla zbroj a meč a držela kopí.

„Můj pane,“ oslovila Logana. „Kapitán Kaldrosa Wynová. Právě jsme dorazily.“

„O kom to mluvíte?“ nechápal Logan.

Zvedla ruku a řady mužů se zvědavě rozestoupily, když mezi nimi prošlo třicet žen, všechny ozbrojenéjako Kaldrosa a každá si vedla svého koně. Ne všechny byly krásné, ne všechny byly mladé, ale všechnybyly členkami Podvazkového řádu.

„Co si myslíte, že děláte?“ chtěl vědět Logan.

„Přišly jsme bojovat. Přijít chtěly všechny, ale já to omezila jen na ženy, co mají nějaké bojové zkušenosti.

Jsme pirátky, stráže obchodníků, zápasnice v jamách a lučištnice a jsme vám k službám. Dal jste nám

nový život, můj pane. Nemíníme ho zahodit.“

„Kde jste vzaly zbraně?“

„Všechny ženy, co nemohly bojovat, nám pomohly,“ řekla kapitán Wynová.

„A třicet koní?“

„Máma K.,“ hádal zamračený Agon.

„Ano,“ zazněl za nimi hlas Mámy K. Díky bohům, alespoň ona nebyla ozbrojená. „Vévodo Gyre, váš

správce našel pár dobrých koní, které královnini auditoři nějak… přehlédli. Zjistíte, že tyto ženy jen dychtí

poslechnout jakýkoliv rozkaz, který bude zahrnovat boj.“

„Ty ženy nejsou…“ Logan se zarazil. Nechtěl je urazit. Ztlumil hlas.

„Pobijí je.“

„Máma K. nás o to nežádala,“ řekla mu Kaldrosa Wynová. „Spílala nám do bláznů. Ale my nezakolísáme.

Pane, včera jste z nás sejmul všechnu hanbu. Dal jste nám čest. Stále je křehká. Prosím, neberte nám ji.“

„Co se to tady děje? Co dělají ty děvky před mojí armádou?“ křičela Terah Graesinová a trhnutím uzdy

zastavila koně před Agonem.

„Budou za vás bojovat,“ řekl Agon. „A vy s tím nemůžete vůbec nic udělat.“

„Och, že nemůžu?“ přimhouřila Terah oči.

„Ne, teď už ne.“ Agon ukázal rukou. V rozptýleném ranním světle se khalidorská armáda dala do pohybu.

*

Jak Kylar a Vi stoupali ze Chřtánu do hradu Cenaria, horký páchnoucí vzduch se rozptyloval, dokonce i vlivKhali na ně nedopadal tak silně. Těmi 327

chodbami procházel před čtyřmi měsíci. I teď použil několik stejných, jako když zabil Rotha Ursuula.Tentokrát však měl odlišnou strategii.

Touhle dobou už Khalidořané věděli o všech hradních tajemstvích

tajných chodbách, falešných zdech, utajených průzorech i skrytých dveřích.

Tunely se proto až do trůnního sálu nedostane. Ale tady, daleko od trůnního sálu a králových komnat,byly tunely pro Vi, která se neuměla zneviditelnit, bezpečné. Proto hodinu před úsvitem vstoupili dotajných chodeb a tiše se pohybovali nad hlavami a za zády mnoha vojáků.

Kylar pochyboval, že by měli sebemenší tušení o jeho příchodu, proto doufal, že jejich přítomnost jezpůsobena pouze nadcházející bitvou, kvůli které chtěl Garoth Ursuul posílit bezpečnost. Velké množstvívojáků mu dělalo starosti. Normální velitel by před bitvou nechal na hradě jen základní posádku.

Královy komnaty se rozprostíraly v západním křídle. Kylar a Vi opustili chodby v prázdném pokojislužebnictva, který se nacházel u paty schodiště před komnatami krále. Kylar vystrčil hlavu na chodbu.

Dveře předpokoje byly na konci dlouhé, široké chodby. Na stráži před nimi stáli dva horalové s kopími.Dveře do dalších pokojů služebnictva lemujících zdi byly zavřené, chodba nenabízela žádný úkryt. Cožzase, pomyslel si Kylar, není žádný problém pro mě, ale pro Vi ano. Možná ji s sebou neměl brát. Máma

K. si myslela, že ji bude potřebovat, ale začínalo to vypadat, že ho zpomaluje. Bude se muset o oba

strážné postarat sám. Bylo to proveditelné, ale u každého muže visel provaz od poplašného zvonu. Kylar

nepochyboval, že by je dokázal zabít, ale zabít a dostat včas od lana?

Vrátil se do pokoje a řekl: „Proč tu nepočkáš, než…“

Vi byla nahoře bez, rozbalovala oblečení, které vytáhla z batohu. Kylar zalapal po dechu a ztuhnul. Kdyžkonečně zvedl oči, Viin výraz byl zcela lhostejný. Zrudnul a otočil hlavu. Batoh ho zasáhl do žaludku.

„Mohl bys vytáhnout korzet?“ požádala ho Vi.

Podal jí ho. Navlékla se do těsného úboru služebné. Předklonila se a povytáhla nohavice kalhot, abynebyly pod sukní vidět, znovu se Kylarovi předvedla v celé své kráse. Zakuckal se.

Vytrhla mu korzet z ochromených prstů. „Vážně, Kylare, přestaň se chovat jako panic!“ Panic! Jak on toslovo nesnášel! „Určitě to není poprvé, cos viděl nahou ženu.“

Vlastně to tak bylo, ale Kylar by raději zemřel, doslova, než by to před Vi připustil. Elene mu prsa nikdyneukázala, přestože ho nezastavila pokaždé, když rukama zabloudil na to zlaté území. Vždycky si tohochtěla co nejvíc schovat, až budou opravdoví manželé. A pokud se Kylarovi podařilo tyhle zábrany trochunarušit, já bastard, každý krok mu připadal jako obrovský, 328

drahocenný dar. Bylo to frustrující, ale u Vi, která si rychle navlékala korzet a upravovala výstřih, to bylojiné. Pro ni to nic neznamenalo. Ani se neotočila, když si obě ňadra v korzetu upravila, aby vypadala co

nejlépe.

Kylar si myslel, že Elene má nejlepší ňadra ze všech, ale Viina prsa byla větší, plnější. Nemohli jste se nani podívat a nevšimnout si jich. Okamžitě vás vzrušila, a přesto… a přesto to pro ni byla jen prsa.

Nástroje.

Elene nebyla až tak nestydatě sexy, možná byla sexy i o trochu méně. Ale na Viině sexappealu bylo cosilaciného, něco, co Kylarovi říkalo, že ji to netěší. Že ji o to už připravili, matčini chlípní milenci, Hu

Gibbet, zákazníci Mámy K. a náhodní souložníci. Kylarovy emoce sklouzly od vzrušení k lítosti.

Vi sebrala proutěný koš a nacpala ho oblečením včetně vlastní tuniky. Pod poslední košili ukryla dýku.

„Jak vypadám?“

Oblečení mu připadalo podivně známé. Tenkrát sice měla mnohem menší výstřih, aby udržela zdánípokory domácnosti Drakeů, ale šaty byly úplně stejné jako ty, ve kterých se ho pokusila zabít. „Jakocoura,“ řekl.

Zasmála se a zatočila, předváděla se před ním. „Nevypadám v tom, že mám velký zadek?“

„Raději svým velkým zadkem pohni.“

Znovu se zasmála a zapřela si koš o bok. Byla vyzývavá, krásná, svůdná a teď do toho ještě přimíchalasmysl pro humor? Zatraceně, venku ji málem políbil! Nepochybně by skončil s nožem v zádech, kdyby toudělal, ale na vteřinu uvěřil, že ona to chce taky. Vyšla na chodbu a Khalidořané z ní nemohli spustit oči.

Jeden z nich tiše zaklel.

„Ahoj,“ usmála se Vi a postavila se před strážného vlevo. „Jsem tu nová a zajímalo by mě…“ Její nůž zajel

strážnému do krku tak hluboko, že ho málem dekapitovala.

Kylar druhému strážnému trhnul krkem a s vlhkým křupnutím mu ho zlomil.

Vi se podívala, kde stojí, nebo nestojí, protože byl neviditelný.

„Ne, kurva, uvěřitelný,“ vydechl. Otřela dýku a strčila jí zpátky do koše. „Dobře, přijď tam za desetminut, nebo jakmile uslyšíš můj hlas. Jestli se Bohokrál vzbudí, tak ho zabavím a ty ho zabiješ. Pokudbude spát, postarám se o něj já.“

Pomalu otevřela dveře a tiše vklouzla dovnitř.

O chvíli později vyšla ven. Ve tváři byla zelená. „Není tam,“ hlesla.

„Něco je špatně?“ Kylar se ji pokusil obejít, ale zadržela ho.

„Tam bys jít nechtěl.“

Odstrčil ji.

329

Ložnice byla plná žen. Nehybně tam stály jako sochy, v různých pozicích.

Jedna na čtyřech, nahá, na zádech měla skleněnou desku, dělala stůl. Další byla vysoká šlechtična, kterou

Kylar poznával, ale nevybavoval si její jméno, stála na špičkách, svůdně se protahovala, jednu nohu aruku obtočenou kolem sloupku Bohokrálovy masivní postele s nebesy. Chellene lo-Gyrová seděla, nohypod spodničkou zkřížené, na křesle s uchy. Kylar o ní moc nevěděl, jen že má pověst ženy s ohnivýmtemperamentem. Její výraz ho prozrazoval stejně jako rozcuchané vlasy a napjaté svaly. Většina žen bylanahá, ostatní měly jen minimum oblečení. Dvě, obě na kolenou, držely umyvadlo. Dvě další zrcadlo.Jedna byla připoutaná ke zdi, kolem krku měla uvázaný šátek.

Kylar přestal dýchat.

Byla to Serah Drakeová. Stejně jako ostatní nebyla klidná jako socha, ona sochou byla. S tichým výkřikem

se Kylar dotkl její tváře, sáhl na rty, které kdysi líbal. Byly měkké jako opravdové rty, ale chladné, a vjejích velkých, jasných očích nebyl žádný život. Její tělo, těla všech žen, bylo zmraženo magií a potomzanecháno tady. Jako umění.

Pod šátkem Kylar viděl na krku Serah modřiny. Odvrátil zrak. Oběšenci umírali dvěma způsoby, kdyžspadli dost hluboko, mohli si zlomit krk a zemřít rychle, jinak se pomalu udusili. Serah zemřela horšímzpůsobem.

Ustoupil od ní, ale kamkoliv se podíval, viděl hrůzné detaily. Ženy s náramky zakrývaly podřezaná zápěstí,

pod nočními košilemi byla probodnutá srdce. Čím více oblečení nosily, tím větší deformace měly. Typoslední byly ženy, které se vrhly z balkónů a byly prohnuté v místech, kde být neměly.

Kylar vrávoral jako opilý. Potřeboval vzduch. Bylo mu na zvracení.

Vyběhl na Bohokrálův široký balkón.

Seděla na kamenném zábradlí, nohy kvůli rovnováze zaháknuté mezi příčkami, zakláněla se, nahá, nočníkošilka vlála ve větru jako vlajka. Mags.

Kylar zařval. Talent prosákl skrze hněv a křik otřásl celým hradem, rozléhal se daleko za nádvoří. V hraděse zastavil veškerý život. Kylar si toho nevšiml, nevšiml si ani, že mu ka’kari překrylo kůži a maska souduzahalila tvář.

Udeřil dlaní do kamenného zábradlí vedle Mags a pak i na druhé straně, zvedl ji a odnesl zpátky dovnitř.Když se dotkl její kůže, připadala mu jako živá, bylo to obscénní. Ale její údy zůstávaly ve stejné pozici.Položil ji na postel, potom vytrhl hřeby, co držely okovy Serah Drakeové. Uložil Serah vedle její sestry.Když je přikrýval, všiml si, že obě mají na levém chodidle drobným písmem vyvedený podpis, jako byjejich mrtvoly byly nějaká umělecká díla, Trudana Jadwinová.

330

Vi vytřeštěnýma očima přeskakovala mezi ním a roztříštěným zábradlím.

„Kurva, kurva,“ zašeptala. „Kylare, jsi to ty?“

Prkenně přikývl. Chtěl sejmout masku soudce, ale nedokázal to. Právě teď ji potřeboval. „Zkontrolovala jsem pokoje konkubín,“ řekla Vi. „Nic. Musel už odejít do trůnního sálu.“ Kylarovi se zvedl žaludek. Mimoděk vyjekl.

„Co?“ zeptala se Vi.

„Špatné vzpomínky,“ řekl Kylar. „Kašli na to. Jdeme.“

Přicházel úsvit. Zabitím stráží obrátili vlastní přesýpací hodiny. Někdo ty muže přijde brzy zkontrolovat pravděpodobně za úsvitu. Horší bylo, že písek v hodinách cenarijské armády už docházel. Brzy vypuknebitva a začnou nepříjemná překvapení. Pokud měl Logan šanci stát se králem, Kylar mu muselnaservírovat vítězství. Zabití Garotha Ursuula Khalidořany prakticky vykastruje.

Nepokrytě se procházeli chodbami, Vi v převleku za služku a Kylar neviditelný, přestože přebíhal ode dveří

ke dveřím, jako by neviditelný nebyl, pro případ, že by se chodbami potulovali meisteři. Když vstoupili doposlední chodby, minuli šest největších horalů, jaké kdy Kylar viděl. Kylar zapadl za nějaké sousoší, kdyžsi všiml, že horaly doprovází dva vürdmeisteři.

Nejzvláštnější na tom bylo, že k těmto bezpečnostním opatřením přistoupili kvůli jediné ženě, podle

všeho to byla Bohokrálova konkubína nebo žena

celou ji zabalili do látky a závojů, aby nebyl vidět ani kousíček její kůže.

Když Kylar vytáhl dýky, aby je zabil, Vi mu sáhla na paži. Upřel na ni pohled soudce, ucukla, ale měla

pravdu. Boj tady by byl rozptýlením, které by ohrozilo jejich opravdovou misi, a nebylo nic, co by Kylara

při zabití Garotha Ursuula zastavilo.

Kylarův žaludek se bouřil. Neutišil se ani ve chvíli, kdy skupina zahnula za roh a zmizela. Tohle byla tasamá chodba, kde stál s Elene a Uly, chodba, jíž si přišel pro svou první smrt.

Uklidnil se. Garoth Ursuul byl mnohem mocnější než Roth Ursuul, ale i Kylar byl silnější než dřív. Bylsebevědomější. Tehdy byl chlapec, co chce dokázat, že je muž, a teď byl muž, který se připravoval učinitrozhodnutí a věděl, co ho to může stát.

Bezstarostně se usmál. „Tak co, Vi, jsi připravená zabít boha?“

66.

Na vrcholku kopce jižně od bojiště sedělo šest mužů, šest nejmocnějších mágů sa’ceurai. Každý se oblékldo prostého šatu obchodníka své země, čtyři Alitaerané, Waeddrynec a Modaini.

Dokonce i jejich mezci nesli úctyhodné množství zboží na prodej, a přestože jejich sedla byla o dost lepší,než by si mohli dovolit obyčejní obchodníci, nebyla až tak přepychová, aby vzbuzovala pozornost. Alepřestože je nemohly prozradit jejich šaty, vystupování by je prozradilo hned. Byli to muži, kteří sivykračovali po zemi se sebejistotou bohů.

„Tohle nebude pěkné,“ řekl Modaini. Antonius Wervel byl malý otylý mužík s baňatým zarudlým nosem a holou hlavou lemovanou hnědými vlasy, které si sčesával přes pleš. Podle modainské módy nosil kolemočí černidlo a začerňoval si i obočí. Dodávalo mu to zlověstného vzezření. „Kolik odhaduješ, že majímeisterů?“ zeptal se jednoho z alitaeranských dvojčat, Caedana.

Vytáhlý mladík se zachvěl. Caedan byl jeden ze dvou Vidoucích ve skupině, měl by je tedy vidět.

„Omlouvám se. Já jen, to jsou všichni ochránci toho muže?“ „Zajisté ne.“

„Jsou,“ řekl lord Lucius. Expedici velel a byl druhým Vidoucím. Jeho však více zajímala druhá strana.„Khalidořané mají nejméně deset meisterů, možná dvacet. Drží se blízko u sebe.“

„Lorde Lucie,“ dodal plaše Caedan, „myslím, že dál vzadu, blíž ke středu, mají šest vürdmeisterů. Vypadáto, jako by se kolem něčeho shromáždili, ale nevidím, co to je.“

Tlouštík zafuněl. „Kolik Dotčených bojuje na straně Cenarijců?“ Řekl to, aby vyprovokoval Alitaerany. VModai dotčený znamenalo Talentovaný, ne uražený jako v Alitaeře.

Caedana to nechalo chladným. „V cenarijských liniích je muž a žena, oba trénovaní, stojí u sebe. Pár

dalších nevycvičených.“

„A mezi ceuranskými nájezdníky?“

„Na Ceurany nevidím, co zajeli do strže.“

Druhý mladý Alitaeran, Jaedan, vypadal nešťastně. Byl identické dvojče mladého Vidoucího, stejněpohledné rysy, stejně jemné černé vlasy a úplně jiné dary.

„Proč jsou tak hloupí?“ zeptal se. „Všichni jsme viděli, že z jihu přichází armáda Lae’knaughtu. Pět tisíc

kopiníků, co nenávidí Khalidořany. Proč na ně Cenarijci nepočkají?“

„Možná netuší, že sem Lae’knaught jde,“ pokrčil lord Lucius rameny.

„Nebo možná nepřijdou. Čekají, aby dorazili vítěze. Nebo si Terah Graesinová chce přivlastnit všechnu

slávu,“ odhadoval Wervel.

Jaedan tomu nemohl uvěřit. „My tu nebudeme jen tak sedět, že ne? Při Světle! Cenarijci budou zničeni.Dvacet meisterů. Můžeme je odstranit. Jsem dost dobrý, abych zvládl tři nebo čtyři, a vy ostatní jstemožná ještě lepší.“

„Zapomínáš na naši misi, mladý Jaedane,“ připomněl mu lord Lucius.

„Neposlali nás bojovat v žádné válce. Khalidor pro nás není hrozbou…“

„Khalidořané jsou hrozbou pro každého!“ protestoval Jaedan.

„TICHO!“

Jaedan zmlkl, ale vzdor z jeho tváře nezmizel. Cenarijské linie se pohnuly v pomalém klusu, armáda sejako velké zvíře dala do pohybu.

Caedan sebou trhnul. „Cítil, cítil to někdo z vás?“ zeptal se.

„Co?“ zeptal se Wervel.

„Nevím. Jen, já nevím. Něco jako exploze? Neměl bych se jít podívat, co dělají Ceurané, lorde Lucie?“

„Potřebujeme tvé oči, aby dohlédly na bitvu. Dívej se a uč se, dítě. Máme vzácnou příležitost sledovat, jakbojují Khalidořané. To platí i pro tebe, Jaedane.“

Khalidorská armáda se pohybovala ve volné formaci, vedle každého bojovníka zůstával prostor prolučištníky. Lučištníci už se připravovali, zapichovali šípy do země před sebou, aby je mohli rychleji založit

do luku.

Přede všemi seděla na koních dvojice meisterů. V očích Vidoucích zářili.

„Co udělají, Caedane?“ zeptal se lord Lucius.

„Oheň, pane? A potom blesky?“

„A proč?“

„Protože se Cenarijci podělají strachy? Chci říct, ehm, že to naruší jejich morálku, pane,“ řekl Caedan.

Řady Cenarijců dál klusaly vpřed. Teď je dělilo čtyři sta kroků. Skupina pod generálem Agonem vyrazilaprvní a rozptýlila se. Jenže se nerozdělili na dvě nebo tři skupiny. Pár jeho jezdců a pěšáků vytvořiloroztříštěnou linii dlouhou jako cenarijské řady.

„Co to sakra dělá?“ zeptal se jeden Alitaeran.

Dlouho mu nikdo neodpovídal. Nemohl přece doufat, že jen s těmito rozptýlenými oddíly prorazíkhalidorské linie. Jeho přesun navíc zanechal mezeru ve středu Cenarijců. Ale už ve chvíli, kdy si tohovšimli, další cenarijský generál, vévoda Wesseros, přesunul muže do uvolněného prostoru.

„To je geniální. Minimalizuje ztráty,“ uvědomil si Wervel.

Chvíli mu nikdo neodpověděl. Pokud něco mágové nesnášeli víc, než že něčemu nerozuměli, pak situace,když to někdo pochopil dřív a naznačoval jim řešení.

„Jak?“ zeptal se Jaedan.

„Mysli jako meister, dítě. Kolik ohnivých koulí tvé viry zvládnou, než se vyčerpají? Pět? Deset? Obvyklekaždou koulí zabiješ dva až pět mužů.

S takhle řídkou linií zabiješ jen jednoho. Můžeš úplně minout. Agon ví, že riskuje. Pokud hlavní liniepodpoří tu jeho příliš pozdě, první řada bude povražděna, ale pokud udeří do pěti, deseti vteřin, zachránístovky životů a minimalizuje, ehm, dopad na morálku. Vypadá to, že jsme našli generála, který ví, jakbojovat s meistery. Možná má Cenarie přeci jen naději.“

Dvě stě kroků od nepřítele oddíly přidaly na rychlosti.

Lukostřelci Khalidořanů vypálili první salvu a mračno dvou tisíc šípů s černými letkami vzlétlo do vzduchu.Na dlouhou vteřinu potemněla už tak zamračená obloha, šípy vrhly stín smrti na úsvit. Když se snesly kzemi, zabořily zubaté hroty do země, zbrojí a masa mužů a koní.

Rozptýlené oddíly znovu zachránily stovky životů, ale po celé cenarijské linii muži padali na travnatouzem, z plného sprintu přešli do okamžitého klidu smrti. Další padli zranění, nohy a ruce probodnuté, a byli

o chvíli později ušlapáni přáteli a spolubojovníky. Koně ztratili jezdce a dál běželi vpřed prostě proto, že ti

napravo a nalevo od nich pokračovali v útoku. Jezdci ztratili koně a ve velké rychlostí se zřítili k zemi,někteří včas vyskočili ze sedel a přidali se k běžícím pěšákům, jiní se zachytili ve třmenech a koně je podsebou rozdrtili.

Khalidorská armáda bojovala, jak dokáží jen veteráni. Lučištníci vypustili za pár vteřin co nejvíce šípů, ajakmile se zvedl praporek, vzali zbývající šípy a stáhli se. Dokonalé uličky mezi oddíly jim umožnilystáhnout se dozadu za kopiníky a bojovníky s meči, kteří je ochrání před útokem pěchoty. Jakmileustoupili, první linie, aniž by museli dát zvláštní rozkaz, zaplnila mezery, co zůstaly po lučištnících. Tenmanévr nebyl nic zvláštního, ale rychlost, s jakou to armáda zvládla, když proti ní běžely tisíce nepřátel, to

byla jiná.

Meisteři vypustili oheň. Jejich původní plán byl v troskách, několik jich vypálilo ohnivé koule proti útočícím

jezdcům, zatímco ostatní, kteří dál doufali, že před běžícími pěšáky vytvoří ohnivou bouři, vysílali koulepřes strniště. Co by obvykle v klíčových vteřinách před střetem vyděsilo a dezorientovalo čelní linie, teďCenarijce ani nezpomalilo.

Srážka dvou armád byla slyšet až na kopci, kde mágové stáli. Muži a koně se nabodávali na kopí asetrvačnost je zanesla dál do khalidorských řad. Další plnou silou narazili do khalidorských štítů a srazili je

k zemi, ale Cenarijci 334

v první linii museli být veteráni. Ve většině armád, bez ohledu na to, co jim velitelé říkají, mnoho mužůpřed srážkou zpomalí. Představa, že v plné rychlosti narazí na řadu ježících se mečů a kopí, je fyzickyparalyzuje. Tihle podobnými pochybami netrpěli. Vrazili do Khalidořanů veškerou silou.

Ale khalidorské řady je málem spolkly, než na ně udeřil zbytek cenarijské armády. Šok, že prorazili po celédélce khalidorských linií, je dostal dobrých deset stop do jejich řad.

Meisteři se na koních starali o vlastní přežití, chrlili oheň a blesky, ale daleko za cenarijskými liniemi jelovili lučištníci na koních, jezdili sem a tam, na chvíli se zastavili, vystřelili šíp ze svých krátkých luků, aznovu se rozjeli. Zdálo se nemožné, že by mohli něco zasáhnout, krátký luk má zabít na dvě stě, tři stastop? Caedan znovu zkontroloval lučištníky, ale Talentovaní nebyli, tím si byl jist. Pro Caedana to bylojako sledovat zhasínání svíček, když meisteři jeden po druhém padali ze sedel.

Linie zakolísaly a rozdělily se do tisíce shluků osobních soubojů. Koně ržáli, dupali, kopali a kousali.Meisteři vypalovali do mužů díry, další zapalovali, obklopovali se obušky nebo meči z ryzí magie a občas

padali mrtví k zemi.

Za pět minut bylo sedmnáct z dvaceti meisterů prošpikováno šípy a khalidorské linie se ve středuprohýbaly. Obrovský Cenarijec, který vedl první útok, vypadal jako maják naděje. Kamkoliv šel, Cenarijciho hned následovali. A právě teď si prosekával cestu skrz khalidorské oddíly.

Caedan polohlasně zaklel. „Odkud se vzali tihle?“ zeptal se. Mágové sledovali jeho pohled. Oddílykhalidorských horalů se shromažďovaly na okrajích bojiště.

„Jeskyně,“ poznamenal Wervel. „Co to dělají?“

Horalové se rozptýlili a obcházeli Cenarijce. Bylo jich nejméně pět set, ale do bitvy nezasahovali. Ani senezdálo, že by je nějak trápila ztráta výhody překvapení. Jejich řada byla stále řidší a řidší, jako by chtěliuzavřít celé bojiště.

„Pane,“ řekl Caedan, „myslím, že se jen snaží obklíčit bojiště, než získají přesilu.“

Lord Lucius vypadal znepokojeně. Díval se do zadních linií Khalidoru, kde se shromáždili vürdmeisteři. „Coje ta věc spoutaná řetězy mezi vürdmeistery?“

„To nemůže být…“ vyjekl jeden mág.

„Určitě ne. Jsou to jen legendy a pověry.“

„Nechť se nad námi Bůh slituje,“ vydechl Wervel. „Teď už to pouhá legenda není.“

67.

„Ne,“ řekla Vi. „Já nemůžu.“

Kylar k ní obrátil masku soudu.

„Ty… ty nevíš, jaký je. Nikdy ses mu nepodíval do očí. Když se vidíš v jeho očích, díváš se do tváře vlastní ubohosti. Prosím, Kylare.“

Kylar zaskřípal zuby. Uhnul pohledem. Zdálo se, že maska potřebuje neustálé soustředění, protožepomalu, ale strašidelně tála, až odhalila Kylarovu tvář, jeho oči však stále byly ledově chladné.

„Víš, můj mistr se v tobě mýlil. Byl tam, když tě Hu Gibbet představil Sa’kagé. Pověděl mi, že jsi na ostatní wetboye udělala dojem. Tvrdil, že když si tě nepohlídám, staneš se nejlepším wetboyem naší generace.Nazval tě zázračným dítětem. Říkal, že by se v zemi nenašlo pět mužů, kteří by tě porazili. Ale to nenítřeba. Porazila jsi se sama. Durzo se mýlil. Nejsi ani na stejné úrovni jako já.“

„Táhni do prdele! Ty nevíš…“

„Vi, teď záleží jen na tomhle. Pokud nejsi se mnou, všechno ostatní jsou jen kecy.“

Když se jeho oči ponořily do jejích, cítila, jak se mění. Vztekala se na sebe, pak na něj a pak zase nasebe. Nemohla Kylara zklamat. Nikdy nedovolila, aby bylo něco důležitějšího než ona. A teď, v tomhlebláznivém poblouznění, bylo získat si respekt toho muže důležitější než její život.

Nejvíc ji rozčilovalo, že ani nedošlo k hádce. A přesto ji její slabost pro Kylara hnala proti síle, které seupřímně děsila, Nyse! Bylo to příliš matoucí.

„Dobře!“ vyštěkla na něj. „Otoč se!“

„Máš dýku?“ zeptal se Kylar při otáčení.

„Sklapni. Ty samolibej parchante.“ Výborně, Vi. Uvědomila sis, že ho máš ráda, a proto ho urážíš, abystak našla odvahu. Stáhla si oblečení a natáhla wetboyskou tuniku. Chovala se jako pravá děvka. AAAHHH!Právě za tři vteřiny vystřídala osm emocí.

„Dobrý,“ řekla. „Můžeš se otočit. Omlouvám se za to… předtím. Doufala jsem…“ Doufala jsem v co? Že naněj udělám dojem? Že ho svedu? Že v těch chladných očích zahlédnu plamen vášně? „…že tě trochuvyvedu z míry,“ dokončila.

„Ty, hmm, povedlo se.“

„Já vím.“ Neubránila se úsměvu. „Nepodobáš se žádnému muži, kterého znám, Kylare. Máš v sobě tu…

tu… nevinnost.“

Zamračil se.

„Kdybys byl tam, kde jsem byla já, připadalo by ti to… roztomilé. Chci říct, že neznám chlapy, co jsou jako

ty.“ Proč si teď najednou pouští pusu na špacír?

„Skoro mě neznáš,“ namítl Kylar.

„Já… do hajzlu, tohle není jako mít seznam faktů, které dokazují, že jsi jiný, Kylare. Působíš jinak.“

Rozčilovalo ji to. To byl opravdu tak natvrdlý?

„Ach, kašli na to,“ řekla. „Myslíš, že by nám to někdy fungovalo?“

„Cože?“ vyhrkl Kylar. Tón jeho hlasu by ji měl umlčet.

„Ty víš. Ty a já. Spolu.“

Ve tváři se mu rozhostil nevěřícný výraz, který potvrzoval každou zatracenou pochybnost, kterou o sobě měla.

„Ne,“ řekl Kylar. „Ne, to si nemyslím.“

Věděla, že to řekne. Příliš mu ublížila.

Zmlkla. „Dobře,“ řekla. Jednou děvka, navždy děvka. „Dobře. No, máme tu práci. Vymyslela jsem plán.“

Kylar vypadal, že se chystá něco říct. Nachytala ho naprosto nepřipraveného. Do hajzlu, co čekala?

Nyse, tak se ti díval na prsa. Tak na tebe byl milý. Pořád budeš ta, co mu zabila nejlepšího přítele, unesla

dceru a rozbila rodinu. Do prdele, Vi, na co jsi myslela?

„No dobrá,“ řekla, dřív než mohl promluvit. „Pokud tam půjdeme z téhle strany, budou vědět, že jde o útok. Nemáme ponětí, jak jsou silní a kolik jich tam je. Ale když si to namířím přímo, abych nahlásila tvou,ehm, smrt, nebudou nic čekat. Ty půjdeš postranními dveřmi a budeš se moci rozhodnout, kdy zaútočit.Jakmile uvidím, že bledule padají k zemi, dala bych přednost, kdybys začal králem, tak se přidám, ano?“

„To zní jako dost slabý plán,“ řekl Kylar. „Ale taky to zní lépe než cokoliv, co mám já. Ale jedna věc…“

zarazil se.

„Co?“ Už chtěla vyrazit, přestat s mluvení, přestat všechno rozmazávat.

„Jestli mě zabijí, Vi… Dostaň odtamtud moje tělo. Nesmíš jim ho nechat.“

„Proč ti na tom tak záleží?“

„Prostě to udělej.“

„Proč?!“ Teď si svou frustraci vybíjí na něm. Roztomilé.

„Protože se vrátím. Nezůstanu mrtvý.“

„Jsi blázen.“

Zvedl ruku a na dlani mu ležela lesklá černá koule. Roztála a obalila mu ruku jako rukavice. Paže zmizela.

O chvíli později se koule vrátila. „Pokud Ursuul získá tohle, přivlastní si moji moc. Všechnu.“

Zamračila se. „Jestli tohle zvládneme, budeš mi muset zodpovědět pár otázek.“

„To je fér,“ uznal Kylar. „Vi? Rád jsem s tebou pracoval.“ Nečekal na odpověď, zmáčkl kouli a zmizel.

Vi se otočila a zamířila chodbou k trůnnímu sálu. Byla to ironie, že nenarazila na žádné strážné, dokud neuviděla čtyři u hlavních dveří do trůnního sálu. Muži se na ni nevěřícně podívali. Vypadalo to, že zapomněli na své zbraně. Jejich oči spočinuly přesně tam, kde měly.

„Řekněte Bohokráli, že Vi Sovari si přišla pro svoji odměnu.“

„Bohokrál nesmí být rušen, s výjimkou případů…“

„Tohle je jeden z těch případů,“ zasyčela na něj Vi. Nejdřív se předklonila, dokud jí nezíral přímo do

výstřihu, a pak mu zvedla bradu nožem, který se jí zhmotnil v dlani. Strážný polkl.

„Ano, madam.“

Strážný opatrně otevřel velké dvojité dveře. „Bože, náš Bože Největší říše, Vaše Svatosti, Vi Sovari žádá opřijetí.“

Strážný ustoupil a pokynul jí. „Hodně štěstí,“ zašeptal a omluvně se usmál. Bastard. Jak se jen odvažuje chovat lidsky? *

Kylar stál na konci chodby, když si pomocí ka’kari překryl oči. Neviděl žádné magické ochrany, které byspustily poplach. Neviditelný přistoupil ke dveřím. Panty byly dobře naolejované.

„Pojď, pojď, Viridiano,“ slyšel Bohokrále mluvit. „Je to tak dlouho. Už jsem se bál, že si smrt deseti tisícrebelů budu muset užívat o samotě.“

Zatímco Bohokrál mluvil, Kylar na škvíru otevřel dveře, a když se Ursuul podíval na nepochybně působivěvyhlížející Vi ve wetboyské šedé, vkradl se do trůnního sálu. Vklouzl za jeden z ohromných sloupů podpírajících strop.

Dveře pro služebnictvo, které otevřel, se nacházely poblíž paty pódia o čtrnácti schodech. Na jejichvrcholku na trůnu z černého sopečného skla seděl Garoth Ursuul.

Uprostřed rozlehlé místnosti byla otáčející se planina na úpatí hor. Na každé straně pláně se pohybovalyskupiny drobných postaviček. Kylar si uvědomil, že to jsou miniaturní armády osvětlené vycházejícím sluncem.

Nebyla to malba nebo tapiserie, byla to bitva. Patnáct tisíc maličkých postaviček pochodovalo přes pole.

Kylar dokonce rozeznával vlajky 338

jednotlivých rodů. Cenarijské linie se zformovaly a následovaly… Logana?

Logan vede první útok? Šílenství! Jak mohl Agon dovolit, aby král vedl útok?

Velké dveře za Vi se zavřely, když na ni Bohokrál mávnul. Kylar toho muže nikdy dřív neviděl, ale popsalimu ho. Očekával někoho starého a sešlého, otylého a pokrouceného životem ve službách zla, ale GarothUrsuul se těšil výbornému zdraví. Bylo mu asi padesát, ale vypadal o deset let mladší, a přestože mělsilné tělo a bledou kůži khalidorského horala, ruce patřily bojovníkovi. Hubenou tvář zdobil naolejovanýčerný plnovous, oholená hlava se leskla. Vypadal jako muž, který by si s vámi nejen potřásl rukou, ale u kterého byste poté dokonce zjistili, že má na rukou mozoly.

„Bitvy si nevšímej,“ řekl Bohokrál. „Můžeš projít skrz, magii to neuškodí, ale pospěš si. Rebelové se

chystají vyrazit. To je má oblíbená část.“

Skrze ka’kari však Bohokrál vypadal poskvrněně. Pokroucené, křičící tváře kolem něj proudily jako mrak.

Vražda v něm byla tak zakořeněná, že to rozmazávalo jeho rysy. Zrady, znásilnění a pravidelná mučení obtékaly jeho údy. A skrze to všechno se jako nechutný zelený kouř proplétaly viry.

Nějakým způsobem přiživovaly a prohlubovaly temnotu. Byla tak silná, až se zdálo, že zaplňuje celý sál.

Jak stál za sloupem, všiml si Kylar malé skupinky drobných mužů bojujících tři stopy od něj. Mimo samotné bojiště se čtyři khalidorští jezdci chystali rozdupat mohutného muže.

Až na to, že ho nerozdupali. Během pár vteřin muž zabil tři kopiníky.

Připadal mu povědomý. Feir Cousat!

Kylar věděl, že by měl raději vymýšlet způsob, jak se neviděn dostat dál, ale uhranul ho pohled na tiché

drama odehrávající se pár palců od něj. Vůdce Ceuranů předstoupil před mága. Feir tasil meč, který

vypadal jako hořící tyč.

Ceurany to ohromilo. Feir a Ceuran asi půl vteřiny bojovali, jakmile se jejich meče poprvé střetly, zableskla se exploze. Ceuran přišel o svůj meč.

„Co to bylo?“ řekl Bohokrál.

„Co?“ zeptala se Vi.

„Z cesty, ženská.“

Když Feir klečel před Ceuranem (klečel? Feir?), obraz bitvy se náhle otočil, khalidorské linie se přesunuly kpatě schodiště a Cenarijci blíže ke dveřím.

Garoth zabručel: „Jen nějací nájezdníci.“

Kylar vyvolal trochu ka’kari na konečcích prstů, zostřil je v drápy a vyzkoušel na sloupu. Prsty se do nějzaryly jako do másla. Opatrně je stáhl a zkoušel to znovu, dokud se mu nepodařilo zatnout prsty dost hluboko, aby se na nich udržel. Tohle bude zábava.

Potřásl hlavou. Vypadalo to, že moc ka’kari nemá hranice, čímž jen Kylarovi připomínalo omezenost jeho vlastních schopností.

Kylar poslal další ka’kari na svá chodidla a vyšplhal po sloupu. Každý krok provázelo slabé zasyčení aproužek kouře, ale bylo to stejně snadné jako šplhat po žebříku. Kylar dosáhl padesát stop vysokéhostropu za pár vteřin.

Vymyslet, jak upravit drápy, aby mohl lézt po stropě, chvíli trvalo, ale potom už po vysokém žebrovanémstropu trůnního sálu lezl s lehkostí pavouka. Plížil se po stropu, dokud se nedostal přímo nad trůn. Kryl seza jedním obloukem, vystrčil jen svou neviditelnou hlavu.

Bohokrál zatím zahrnoval Vi komentáři. „Ne,“ říkal zrovna, „nechápu, proč Cenarijci používají tuhleformaci. Připadá mi příšerně otevřená.“

Kylar seshora sledoval, jak se cenarijské oddíly srazily s khalidorskou linií. První útočící řada byla řídká napadlo ho, jestli kvůli lučištníkům ztratili tolik mužů, ale o pár vteřin později na Khalidořany zaútočily i ostatní oddíly.

Bohokrál zaklel. „Zatraceně, to je dokonalé. Dokonalé.“

„O co jde?“ zeptala se Vi.

„Víš, proč tohle všechno dělám, Vi?“

Kylar se s tlukoucím srdcem pustil rukama stropu a svěsil se hlavou dolů.

Vytáhl dýky, jako netopýr se držel nohama stropu. Garoth Ursuul ustoupil přímo pod něj.

Pak už nebyl žádný strach, jen chladná jistota. Kylar se pustil stropu.

Jedna z temných tváří vířících v mlze kolem Bohokrále zaječela.

Černozelené šlahouny virů z Bohokrále vybuchly všemi směry. Kylar jeden z nich zasáhl a všechny ostatní

vybuchly.

Exploze Kylara samozřejmě odhodila. Odletěl stranou, nepovedlo se mu dopadnout na nohy a skutálel seze schodů. Když se u jejich paty zastavil, třeštila mu hlava. Pokusil se postavit a okamžitě upadl.

„Dělám to, protože i bůh si zaslouží trochu zábavy. Nemám pravdu, Kylare?“ Garoth vycenil zuby vdravčím úsměvu. Nevypadal překvapeně.

„No, Vi, splnila jsi, co jsi slíbila. Zabila jsi Jarla a přivedla jsi mi Kylara.“

Kylar jí věřil. Jak mohl být tak hloupý? Tohle bylo podruhé, co v této místnosti napochodoval přímo dopasti. Cítil se nevysvětlitelně klidný.

Vnímal smrt. Nezašel tak daleko, aby selhal. Tahle zakázka byla jeho osudem.

„Nezradila jsem tě, Kylare,“ řekla Vi tichým, zoufalým hlasem.

„Och, on na tebe určitě seslal kouzlo a přinutil tě k tomu, co? Dal jsem ti šanci, Vi. Mohla ses změnit.“

„Ona tě nezradila,“ řekl Bohokrál. „Zradil ses sám.“ Vytáhl dva diamanty, každý velikosti palce. Byly to ty

samé, které znehybňovaly monstrum dole.

„Kdo jiný by byl dostatečně fyzicky zdatný, aby je získal, než wetboy? A kdo jiný mohl přežít uvolněnoumagii než nositel černého ka’kari? Vím o tobě už hodinu.“

„Tak proč se ji chystáš odměnit?“ zeptal se Kylar.

„Co, mám ji snad zabít taky?“

Kylar se zamračil. „Než jsi tohle řekl, udělal bych to sám.“

Bohokrál se zasmál. „Nejsi náhodou sirotek, Kylare?“

„Ne,“ zalhal Kylar. Vstal. V hlavě se mu pomalu vyjasňovalo a přísahal by, že cítí, jak se mu hojí modřiny.

„No jistě, Drakeovi. Magdalyn mi o tobě všechno řekla. Myslela si, že ji zachráníš. Smutné. Když jsi zabil Hu Gibbeta, opravdu jsi mě rozčílil. Tak jsem ji zabil taky.“

„Lháři.“

„Hu je mrtvý?“ zeptala se Vi. Jako by ji zasáhl blesk.

„Zajímalo tě někdy, kdo je tvůj pravý otec, Kylare?“

„Ne,“ řekl Kylar. Pokusil se pohnout a zjistil, že ho obepínají silná magická pouta. Prozkoumal je. Byla

jednoduchá. Ka’kari je snadno pohltí.

Jen pokračuj a usmívej se, ty démone.

Garoth se zasmál. „Byl důvod, proč jsem věděl, že přicházíš, Kylare, a tím důvodem je, že jsinadprůměrně Talentovaný. To já jsem tvůj otec.“

„COŽE?“

„Ach, jen žertuji,“ zachechtal se Garoth Ursuul. „Nejsem zrovna dobrý hostitel, co? A ty jsi sem přišel připravený na velkou bitvu, že?“

„Tak nějak.“

Garoth byl v dobré náladě. „Já osobně bych potřeboval trochu zahřát. Co na to říkáš, Kylare? Nechceš si

zabojovat s ferali?“

„Řekl bych, že asi nemám na výběr, co?“

„Ne.“

„V tom případě, jemináčku, s radostí si s ferali zabojuji, Gare.“

„Gare,“ zopakoval Bohokrál. „Tohle jsem neslyšel dobrých třicet let. Než začneme…“ Otočil se. „Vi, časrozhodnutí. Pokud mi budeš věrně sloužit, odměním tě. Dal bych tomu přednost. Ale sloužit mi budeš takjako tak. Jsi ke mně připoutaná. Kouzlo podřízenosti ti nedovolí ublížit mi. Také ti nedovolí nechatkohokoliv jiného, aby se mě zranit pokusil.“

„Nikdy ti sloužit nebudu!“ vyštěkla.

„No dobrá, ale možná budeš chtít přenechat tu nejhorší část boje chlapům.“

„Vyliž mi.“

„I to je možné, dítě.“

341

Garoth mávl rukou a dveře za ním se rozletěly. „Proč se k nám nepřipojíš, Tattsi?“

Dovnitř se vbelhal ferali. Teď měl podobu obrovského muže, tetování byla na jeho hrbolaté kůži stálepatrná. Kylar si všiml, že navzdory své výšce, nejméně devět stop, a silným údům je ferali menší, nežkdyž ho viděl před hodinou. Netvorova tvář vypadala až příliš lidsky a tvářila se zahanbeně.

„Za chvíli se všechno zlepší, slibuji,“ řekl Bohokrál. Vrazil diamanty do feraliho páteře. Ten zařvalnelidským hlasem a potom se uklidnil. Garoth ho ignoroval. „Víš, proč jsi o ferali nikdy neslyšel? Jsounákladní. V prvé řadě potřebuješ diamanty, abys ty zatracené věci mohl ovládat. Ale na to už jsi přišel,že? Za druhé potřebuješ člověka, kterého budeš mučit tak dlouho, až v něm nezůstane nic než nenávist.Obvykle si to vyžádá stovky pokusů, než někoho takového najdeš. Ale ani to nestačí. Použitá magie je tak silná, že ji bez pomoci nezvládne ani Bohokrál. Vyžaduje přímý zásah Khali. A to něco stojí.“

„Nerozumím,“ řekl Kylar. Studoval ferali. Byl tak obrovský a dokázal velmi rychle měnit tvar. Pokud na tobude neustále myslet, hodně věcí to změní.

„To ani Tenser nebo Moburu. Teď už to chápou. Tentokrát jsem zaplacení ceny nechal na nich. Víš, Khalije živa utrpením, a proto jí zasvěcujeme každou krutost, jakou jsme schopni vymyslet. Na oplátku námdala viry. Ale za větší moc si Khali žádá víc.

Když jsem bojoval se svými bratry, Ona mi navrhla, že mi pomůže vytvořit ferali, když se stanu hostitelem Cizince. Nikdy jsi o nich neslyšel?

Můj první se jmenoval Pýcha. Byl malou cenou, kterou jsem zaplatil za božství. Naneštěstí mi Khalineřekla, že ferali sám sebe stráví, když mu nedám dost jídla. Žádného dalšího jsem nevytvořil, dokud měmůj syn Dorian nezradil. Zjistil jsem, že Chtíč je ještě ohavnější společník, jak Vi brzy pochopí, můj apetit se stal dosti exotickým. Počkej, přední linie si nevedou moc dobře, že?“ Na přízračném bojišti před sebou Logan tlačil Khalidořany, až jejich linie připomínaly půlměsíc.

„Hmm,“ zabručel Bohokrál. „Došlo k tomu rychleji, než jsem čekal.“

Vytáhl hůlku. V ruce mu začala světélkovat. Z okrajů bojiště se k Cenarijcům přibližovaly tisícekhalidorských vojáků. Další oddíly se přesunuly, aby posílily prohýbající se linie.

Garoth se nepokoušel bitvu vyhrát. Jen se pokoušel uzavřít Cenarijce, aby na ně mohl vypustit Moburovaferali. Kylarovi se udělalo zle. Co se stane, až padne bezpočet Cenarijců?

„Chvíli to zabere, než zaujmou pozice,“ vysvětloval Garoth. „Kde jsem to skončil?“

342

„Myslím, že jsme se dostávali k té části, které se říká boj na smrt,“

napověděl mu Kylar.

„Och ne, ne.“ Garoth vystoupal k obsidiánovému trůnu a posadil se na něj. Kylar viděl, jak kolem sebe

vztyčuje magické ochrany. „Víš, ferali je samo o sobě bezduché stvoření, ale, a to je na něm krásné, dá

se ovládat.

Řekni, nebude to zábava?“

„Byla by mnohem větší, kdybych se mohl hýbat,“ řekl Kylar.

„Víš, proč jsem si dal tolik práce, abych tě sem přivedl, Kylare?“

„Kvůli mému výjimečnému ostrovtipu?“

„Tvůj Požírač má i jiné jméno. Říká se mu Podpůrce. Vyléčí i smrtelná zranění, že?“

„Tobě nepomůže,“ ušklíbl se Kylar.

„Ale pomůže. Já vím, jak připoutání zlomit. V mém mozku dochází k nepřirozenému bujení. Zabíjí mě to a

ty jsi mi přinesl jedinou věc, která mě může zachránit.“

„Aha. No, s nádorem by pomohlo,“ řekl Kylar, „ale tvoje arogance bude smrtelná.“

V Bohokrálových očích se zablesklo. „Jaký to žert! Pojď. Tahle záležitost s ‚Nočním andělem‘ právě končí.“

„Končí?“ podivil se Kylar. „Ale já se teprve zahřívám.“

68.

Pouta spadla a Vi začala bojovat. Neustále polohlasně klela, aby mohla využít svůj Talent, ale nezuřila.Vždycky se považovala za chladnou, bezcitnou děvku. Té identity se držela. Pomáhalo jí to odolávatkaždodenní prázdnotě, znesvěcené duši, která ji provázela, co si pamatovala.

Po prohlášení, že za Bohokrále nikdy bojovat nebude, ať už to vyznělo melodramaticky, nebo ne, mělapocit, že do té zničené banky poprvé něco vložila.

Teď za cosi bojovala. Ne, za někoho, a byla to první nesobecká věc, již kdy udělala.

Ferali se nahrbil, pod kůží se mu přesouvaly kosti. V čase, který Vi potřebovala na zaštítění, se stal něčím

podobným kentaurovi, jen místo 343

koňského těla měl tělo pumy. Zmenšil se, na čtyřech nohách byl pohyblivější, ale ponechal si lidské torzo

a paže. Do lidských rukou chytil kopí a vrhl se na Kylara, který skočil za sloup.

Vi běžela po schodech, brala je po třech, chtěla napadnout Bohokrále.

Brzy zjistí, jak moc se ohledně její podřízenosti mýlil. Ať Kylar bojuje s bestií, ona podřízne zdroj její síly.

Napřahovala meč, když narazila na ochranu, která jako bublina o poloměru deset stop obklopovala

Bohokrále. Jako by vběhla do zdi. Zjistila, že leží pod schody, musela se po nich skutálet, aniž by si toho

všimla.

Krvácel jí nos a v hlavě jí zvonilo. Zamrkala na Kylara.

Ten muž byl virtuóz. Když na něj ferali zaútočil s napřaženým kopím, čekal do poslední chvíle a pak sevrhl vpřed. Nože se zableskly, jak přelétl nad bestií, jejíž kopí ho neškodně minulo jen o pár palců. Ale onneskončil.

Natáhl ruku a nějak se mu podařilo zaháknout za mramorový sloup, z rýhy za prsty stoupal kouř. Když seferali otáčel, aby ho chytil, Kylar vyrazil z druhé strany sloupu a přelétl nad jeho zády. Nože se znovu

zableskly.

Kylar dopadl do podřepu, jednu ruku na zemi, druhou na meči v pochvě.

Ferali se zastavil, silně krvácel, zubatá kůže byla rozpáraná na hřbetě jedné paže, jednom rameni a mezilopatkami těla podobného pumě. Krev byla rudá, lidská, ale přímo před Viinýma očima se rány uzavíraly v

jizvy. Ferali po něm hodil kopí. Kylar ho odrazil rukou, ale monstrum už se dalo do pohybu.

Jakmile Kylar vyskočil na zeď, ferali se ohnal jednou rukou, a stačil úder srdce, aby ferali prodloužil paži,kosti zapadly na nové místo a jako ostří kosy dlouhé drápy prosvištěly vzduchem. Kylar se od zdi odrazilpřímo do jejich cesty. Spár ho srazil k zemi.

Vi si myslela, že ho to muselo zabít, ale ještě než Kylar dopadl na podlahu, spár se zlomil a odkutálel sepo podlaze pryč od feraliho. Kylarovi se podařilo tasit meč a seknutí zablokovat. Ferali, z jehož levé pažezbyl pahýl bez kostí, vypadal překvapeně. Zhroutil se do sebe a vytvořil obří kočku.

Než mohla kočka znovu zaútočit, Vi se konečně vzpamatovala a s řevem se na ni vrhla. Otočil se. Tančilamimo dosah jejích drápů, které byly obrněné kostí. Kylar se zvedl na nohy, ale byl odhozen stranou. Ferali

se prosmýkl kolem Vi a břichem se dotkl země v místě, kde ležel jeho odseknutý spár.

Během vteřiny bylo maso znovu součástí feraliho. Kosti se přesunuly a ferali vstal jako vysoký muž skostěnými meči místo rukou. V této podobě vypadal spokojenější, měl ohromné svaly, byl rychlejší nežjakýkoliv člověk a většina jeho kůže byla vyztužena kostěnými pláty.

Vi a Kylar se na něj vrhli společně. Kylar dokázal předvádět skoky, o kterých Vi nemohla ani uvažovat,odrážel se od zdí a sloupů, pokaždé dopadl 344

na nohy jako kočka, pokaždé jeho ocelové drápy zanechávaly krvavé šrámy.

Vi nebyla tak silná, dokonce ani se svým Talentem, ale byla rychlá. Ferali se znovu a znovu přetvářel. Stal

se drobným mužem, který se nad hlavou rozháněl živým řetězem, švihal s ním po sloupech, doufal, žezubaté články někoho z nich zachytí. Jeden článek v letu zasáhl Kylarův rukáv.

Z rovnováhy vyvedený Kylar spadl na podlahu. Ferali si přitahoval řetěz, dokud Viin meč nezasvištěl palecmezi Kylarovou kůží a rukávem a neosvobodil ho. Kylar se ani na vteřinu nezastavil. Hned byl na nohou a

bojoval dál.

Pak se ferali stal obrem s válečným kladivem. Kusy mramoru odletovaly všemi směry, když se rozhánělsvou ohromnou zbraní. Kylar a Vi probíhali skrz iluzi bitvy a bojovali stejně zoufale jako drobné postavymužů a žen pod nimi.

Když se Kylar a Vi bili spolu, nebojovali v souladu, ale jako jedno tělo.

Vi si uvědomovala Kylarovu sílu, mohla se pohybovat a spoléhat se na jeho odpovídající reakce. Bylibojovníci, wetboyové, a rozuměli si. Vi, která vždy měla problémy se slovy, nacházela v bitvě pravdu.

Ona a Kylar skákali, střetávali se ve vzduchu a odstrkovali se, aby rychle změnili směr dřív, než bude moci

ferali zareagovat. Kryli se navzájem, zachraňovali si život. Kylar odrazil hrot kostěného palcátu, kterémuby Vi nikdy nedokázala včas uhnout. Vi vykřikla: „Graakos,“ a čelisti svírající se kolem Kylarovy paže seodrazily.

Pro ni to byla posvátná chvíle. Nikdy se s lidmi nestýkala, nikdy nikomu nevěřila tak bezvýhradně jakoKylarovi. Skrze to ho poznávala způsobem, jakým by ho nemohlo odhalit tisíc slov. Bojovali v dokonaléharmonii a připadalo jí to až zázračně přirozené.

A zároveň s tím v ní vzrůstalo zoufalství. Do feraliho sekli už stokrát.

Útočili na jeho oči i tlamu. Odsekli části jeho těla. Krvácel, jeho tělesná hmota se zmenšila o několik liber,ale to bylo vše. Sekli ho a on se zhojil. Oni však nesměli udělat jedinou chybu. Jakmile se jeho kůžedotkne jejich, zemřou.

*

~I já umím sekat.~

Kylar vyskočil na sloup a zarazil se. Po délce paže mu v černém ka’kari svítily modré runy. Zíral na ně. „Ty

co?“ zeptal se.

„Já nic neříkala,“ ozvala se Vi. Oči nespouštěla z obřího pavouka, který před ní chřestil po podlaze.

345

„Já idiot! To jsem opravdu tak zabedněný?“ zaklel Kylar a seskočil na podlahu.

~To byla řečnická otázka?~

Ka’kari se jako černá tekutina vylilo z jeho dlaně na meč a překrylo ho pevnou skořápkou. Kylar sekl vlevo

a vpravo a pavoučí nohy odlétly pryč.

Nebylo to jako přesekávat kost, spíš jako by krájel máslo.

Uskočil dozadu. Pavouk své nohy vstřebal, ale tentokrát pahýly krvácely dál. Kouřilo se z nich a ferali na

nich nedokázal vytvořit nové údy. Změnil se zpátky do podoby muže s meči místo rukou, ale tentokrát muna hrudi zůstaly otevřené rány, ze kterých se valily krev a kouř. Zařval a vrhl se na Kylara. Kylar sekl vlevo a vpravo a meče-ruce zaduněly na podlaze. Zarazil ka’kari do feraliho hrudi. Prudkým

trhnutím ho rozpáral až k rozkroku.

Vyvalil se kouř, vytryskla krev. Kylar trhl mečem nahoru v dalším dlouhém řezu.

Všiml si toho příliš pozdě. Feraliho kůže se od meče stáhla jako voda v rybníce, do které hodíte kámen,jen aby se hned vyhrnula nahoru. Kůže najednou obalila celý meč.

Pohltila Kylarovu ruku.

Uskočil zpátky, ale ochromeného feraliho strhl s sebou, stále se držel jeho ruky. Kylar trhal rukou zestrany na stranu a z feraliho stoupal dým, jak ho uvnitř kuchal. Sevření však nepolevovalo.

Kylar se natáhl pro dýku, ale všechny už použil v bitvě. „Vi!“ zakřičel.

„Usekni ji!“ Zaváhala. „Usekni mi ruku!“ Nedokázala to.

Kůže se znovu zachvěla a vyhrnula se po předloktí.

Kylar se kroutil a křičel. Na hraně levé ruky se vytvořilo ostří z ka’kari a Kylar si pravačku sám odsekl.Propuštěn ze sevření umírajícího ferali se zhroutil.

Levou rukou si svíral krvácející pahýl. Ve vteřině se ve všech otevřených cévách zaleskl černý kov akrvácení ustalo. Černá hmota pahýl zakryla. Kylar se beze slova podíval na Vi.

Deset stop od něj se roztékala zdechlina ferali. Rozpadal se, magická vlákna z něj unikala. Zubatá kůže setrhala a vypařovala a nakonec zůstaly jen páchnoucí provazce masa, šlach a kostí.

„Tohle,“ zazněl Bohokrálův hlas, „bylo působivé, Kylare. Ukázal jsi mi pár věcí, o kterých jsem ani netušil,že je ka’kari dokáže. Velmi poučné. A Vi, z tebe bude skvělý sluha, a tím nemyslím jen v posteli.“

346 *

Něco ve Vi prasklo. V posledních dvou dnech se od základů změnila.

Nová Vi bojovala za své zrození, a Bohokrál tvrdil, že se nic nestalo. Nová Vi se narodila jako mrtvé dítě.

Znovu se stane děvkou. Znovu se stane chladnou, bezcitnou mrchou.

Myslela si, že jiný život pro ni není, proto snášela nesnesitelné. Ale poté, co viděla způsob, jak se stát

ženou, již by nebylo možné nenávidět, se zpátky vrátit nemohla.

„Zapiš si to do té své tlusté palice, Gare,“ zasyčela, přestože cítila, jak ji a Kylara znovu obtáčejí magická

pouta. „Já ti sloužit nebudu.“

Garoth se usmíval jako nějaký laskavý bůh. „Ty divoké mi to vždycky tak ztěžují.“

„Kylare,“ řekla Vi, „vzpamatuj se. Musíš mi pomoct zabít toho zvráceného hajzla.“

Bohokrál se zasmál. „Kouzlo podřízenosti nelze seslat na každého, Vi.

Magie Nilů by většinu lidí osvobodila. Před asi devatenácti lety tu byla ceuranská coura, kterou jsem svedl

na jedné diplomatické misi. Poslal jsem pro ni muže, když jsem zjistil, že je těhotná, ale ona utekla dřív,

než se k ní dostali. Jakmile jsem zjistil, že porodila dceru, pustil jsem to z hlavy. Své dcery obvykle

nechávám utopit, je to dobré cvičení pro mé chlapce, zatvrzuje je to, ale za tu námahu mi to nestálo.

Podřízenost, Vi, zabírá jen na rodinu, a někdy to nejsou jen chlapci. Ty…“

„Nejsi můj otec!“ okřikla ho Vi. „Jsi jen podělaný ubožák, co za chvíli zhebne. Kylare!“

„No tak, Vi, hlavně ať to neskončí nějakou srdceryvnou scénou, ano?“

šklebil se Garoth Ursuul. „Nejsi pro mě nic víc než pět minut potěšení a lžička semene. No, to není úplně

pravda. Víš, Vi, jsi wetboy, kterému mohu důvěřovat. Nikdy nezpochybníš můj rozkaz, nikdy mě

nezradíš.“

Vi svírala hrůza těsnější než magická pouta kolem jejích končetin.

Všechny možnosti před ní umíraly.

Kylar se pohnul. Oči se mu rozjasnily. Povytáhl obočí a byl při tom okouzlující. Ta neskutečná roztomilost

překonala její ochromení. Jeho světle modré oči k ní promlouvaly: Jsi se mnou?

Její odpověděly s takovou divokou, zoufalou radostí, že ji nemusela vyjadřovat slovy.

„Upoutej jeho pozornost,“ zašeptal Kylar, „a já ho připravím o život.“

Usmál se a zbytky Viina strachu odvanuly pryč. Byl to opravdový úsměv, beze známek zoufalství. V

Kylarových očích neviděla pochyby. Každá 347

překážka, ať už to byla magická pouta nebo chybějící paže, mu vítězství jen osladí. Zabít Bohokrále byl

Kylarův osud.

„Nedáváš mi na výběr,“ povzdechl si Garoth Ursuul. Stiskl rty. „Dcero, zabij Kylara.“

Ka’kari rozbilo a pohltilo pouta, která Vi a Kylara svírala. Vi se pohnula, začala rychlý, dech beroucí výpad.

Pak… se všechno zastavilo.

V její vůli se otevřela trhlina. Ve vlastních představách Vi prolétla vzduchem a skočila po Bohokráli. Jejíčepel klesala, Ursuul zděšeně otevřel ústa, když zjistil, že jsou jeho štíty pryč, a uvědomil si, že kouzlopodřízenosti překonala…

Ale to byla jen její představivost.

Viinou paží projelo zachvění po nárazu. Zápěstí měla otočené, jako by právě dokončila horizontální bodnutí do srdce, ale nic neviděla, vnímala jen prázdné místo ve své paměti.

Mlha se zvedla a Vi si najednou opět uvědomovala sebe samu. Prsty měla obtočené kolem rukojetioblíbeného nože. Kylar, tak pomalu, tak bolestně pomalu, padal. Klesal k podlaze, hlavu zakloněnoudozadu v náhlé křeči, když mu zarazila nůž do zad, tmavé vlasy se mu rozvlnily nárazem zbraně do těla.Teprve až narazil na podlahu, si Vi uvědomila, že je mrtvý. Zabila ho.

„Tohle, má drahá dcero,“ řekl Garoth Ursuul, „je podřízenost.“

69.

Kylar se rychle prodíral mlhou. V té nepřirozené chvíli, čas jako by tu plynul jinak, se vrátil do rozmazané místnosti a znovu čelil vlčímu, šedovlasému muži s úplně bílými vlasy na jednom spánku.

„Dneska to dva dny nevyřeší,“ řekl Kylar. „Musím se vrátit hned.“

„Nestoudnost posledně, netrpělivost dnes,“ povzdechl si muž.

Vlk zvedl hlavu, jako by něčemu naslouchal, a Kylar si znovu uvědomil přítomnost ostatních. Když se na ně podíval přímo, byli neviditelní, ale bezesporu tu byli. Neviděl je tentokrát o trochu zřetelněji? „Ano,

ano,“

odpověděl Vlk hlasu, který Kylar neslyšel. „Co jsou zač?“ zeptal se Kylar.

„Nesmrtelnost je osamělá, Kylare. U šílenství to tak být nemusí.“

„Šílenství?“

„Pozdrav velkolepou společnost mých představ, shromážděných z úžasných duší, které jsem v průběhu let potkal. Žádní duchové, jen kopie.

Bohužel.“ Vlk kývl k jedné postavě a zasmál se.

„Pokud nejsou skuteční, proč mluvíš s nimi, a ne se mnou?“ zeptal se Kylar. Zuřil a tentokrát nemínil jeho výčitky a tajemnost snášet. „Potřebuji tvou moc. Hned.“

„Taková naléhavost ti přijde jako nic, až pomine pár století…“

„To těžko, pokud mi Garoth Ursuul vezme nesmrtelnost.“

Vlk si protáhl prsty. „Ubohý Garoth. Věří, že je bůh. Bude to jeho zhouba, stejně jako byla má.“

„A ještě něco,“ dodal Kylar. „Chci zpátky svoji ruku.“

„Všiml jsem si, že jsi o ni přišel. Ty jsi vlastně vytáhl ka’kari z každé buňky své paže, než jsi ji ztratil. Bylo

to záměrné?“

„Nechtěl jsem, aby ho získal ferali.“ Buňky?

„Moudrá myšlenka, ale ubohé rozhodnutí. Pamatuješ si, jak říkají tvému ka’kari?“

„Požírač,“ řekl Kylar. „No a?“

Vlk našpulil rty. Čekal.

„To nemyslíš vážně,“ vyhrkl Kylar. Udělalo se mu zle.

„Obávám se, že ano. Nemusel jsi bojovat. To, co ka’kari dokázalo, když pokrylo tvůj meč, by svedlo i po

pokrytí celého tvého těla. Mohl jsi skrz feraliho prostě projít.“

„Jen tak?“

„Jen tak. Ale protože sis místo toho ruku usekl, a předtím z ní vytáhl ka’kari, tvá paže ti nedoroste. Je mi líto. Doufám, že umíš bojovat i levou.“

„Táhni do pekel! Pošli mě zpátky, nebo Ursuul vyhraje!“

Muž ho obdaroval zubatým úsměvem, jako by ho to hrozně pobavilo.

„Poslat tě zpátky o dva dny dřív by mě stálo (Vlk zamžikal očima) tři roky a dvacet sedm měsíců života.

Nepřipadá ti to jako hrozné vykořisťování chudých, nesmrtelný?“ Pozvedl ruku s planoucími prsty dřív, než ho mohl Kylar proklít. „Pošlu tě zpátky, když mi něco slíbíš. Je tu jeden meč. Říkají mu Curoch a lhal bych ti, kdybych tvrdil, že po něm netouží spousta mocných. Slyšel jsi o městě Torrasova Zátočina?“

„Torrasova Zátočina?“

„Přesně ta. Získej meč a dones ho tam. Jdi do lesa, projdi dubovým hájem, zastav se čtyřicet až padesát kroků od okraje starého lesa a hoď do něj Curoch.“

„Tam přebýváš?“ zeptal se Kylar.

„Já ne,“ zavrtěl Vlk hlavou, „ale něco jiného ano. Něco, co Curoch ochrání před světem lidí. Když to uděláš, pošlu tě teď zpátky, a pokud doručíš meč, nechám ti narůst ruku.“

„Kdo jsi?“ zeptal se Kylar.

„Jeden z těch dobrých. Jsem alespoň tak dobrý, jak jen můžu být.“ Jeho zlaté oči zamrkaly. „Ale chci, abysis uvědomil něco, co Acaelus nikdy nepochopil. Nejsem muž,“ odmlčel se a usmíval, Kylar opravdupřemýšlel, kolik lidskosti se za vlčíma očima skrývá, „se kterým je radno se pouštět do křížku.“

„To mi došlo.“

„Tak dohodneme se?“

*

„To je zvláštní,“ zabručel Bohokrál a postavil se nad Kylarovu mrtvolu.

„Kde je ka’kari? Já cítím…je v jeho těle?“

„Ano,“ řekla Vi, nedokázala se zastavit.

„Fascinující. Nepředpokládám, že bys věděla, co všechno umí?“

Ke své vlastní hrůze Vi zjistila, že odpovídá. Nebyla to přímá otázka, proto mlžila, jak jen to šlo. „Ne. Vím,

že se umí zneviditelnit.“ Zkusila říct „uměl“, ale nedokázala ve větě použít minulý čas. Doufala, že si toho

nevšiml.

„No, tvůj milenec tak jako tak počká. Musím se zúčastnit jednoho masakru.“ Vi zaječela a chňapla po Kylarově meči. Garoth ji se zájmem sledoval.

Meč zasvištěl v oblouku, a zastavil se. Ona se zastavila. Nedokázala to udělat.

„Úžasné, že?“ řekl. „Legrační na tom je, že jsem se o kouzlu podřízenosti dozvěděl díky jednomujižanskému rituálu, zpečetění, ale vaši lidé vůbec nepochopili jeho pravou sílu. Zatím se klidně dívej nabitvu, a přestaň vrčet, drahá. Ruší mě to.“

Jeho oči byly najednou prázdné. Vi se pokusila pohnout mečem, ale nešlo to. Kouzlo podřízenosti bylonepřekonatelné.

Když čarodějové vypustili feraliho, Vi seděla na schodu pod trůnem a vše sledovala. Ale ani to příšerné divadlo nedokázalo upoutat její pozornost.

Měla se vzdát dávno. Všechen její vzdor byla jen fraška. Udělala vše, co po ní Bohokrál chtěl. Zabila Jarlaa zabila Kylara. V následujících letech nepochybně zabije stovky dalších. Tisíce. Na tom nezáleželo. Nikdose nikdy nedozví, co pro ni Jarl a Kylar znamenali. Jarl, její jediný přítel, zemřel její 350

rukou. Kylar, muž, jenž v ní probudil… co? Vášeň? Možná jen trochu tepla v chladném, mrtvém srdci.Muž, který by mohl být… i něčím víc.

Nenáviděla každého muže, kterého znala. To v mužské povaze bylo zabíjet, ničit a trhat na kusy. Ženydávaly život a pečovaly o něj. A přesto…

Kylar.

Tyčil se nad jejími předsudky jako kolos. Kylar, legendární wetboy, který se mohl stát samou podstatou destrukce, zachránil malou holku, adoptoval ji, zachránil ženu, zachránil šlechtice, co si záchranu nezasloužili, a pokoušel se opustit hořký obchod se smrtí. A mohl ho opustit, kdyby nebylojí.

Nebýt Vi, Kylar by zůstal v Caernarvonu a vedl život, jaký si Vi ani nedokázala představit. A co Elene?Kylar mohl mít každou ženu, které by se mu zachtělo, a on si vybral holku samá jizva. Podle jejíchzkušeností šli muži po nejžhavější děvce, do které mohli strčit ptáka. Pokud byla děvka vášnivá,nezáleželo jim na tom, že je to děvka. Kylar takový nebyl.

Vi najednou pojala nepříjemné podezření. Viděla Elene, ženu, již nikdy nepotkala, jako své dvojče aprotiklad. Elene měla hluboké jizvy, ale pod nimi byla jen samá krása, ctnost a láska. Vi byla ze samýchodporností s výjimkou tenkého závoje své kůže. Kylarova láska už pro ni nebyla záhadou. Muž, kterýdokázal tak snadno odpustit Jarlovu vraždu, určitě mohl přehlédnout pár jizev. Samozřejmě že miluje Elene. Nebo miloval, než ho Vi zabila.

Kylar tvrdil, že se vrátí. Ale on se přece vrátit nemohl. Bohokrál zvítězil.

Vi vytáhla z Kytarových zad nůž a otočila ho. Oči měl otevřené, prázdné, mrtvé. Zatlačila mu je, položila sijeho hlavu do klína a otočila se, aby sledovala Bohokrále, jak masakruje poslední naději Cenarie…

70.

Veškerá učenecká netečnost zmizela. Zpočátku byli mágové napjatí, že uvidí ferali. Do bitvy se zapojil

prakticky nepovšimnut.

Po minutě jeden z mágů řekl: „McHalkin měl pravdu. Byl jsem přesvědčený, že si to všechno vymyslel.“

„My všichni jsme si to mysleli. Co to znamená pro ostatní stvoření, o kterých psal?“

„Bohové, přesně jak tvrdil. Je ovládaný. Posedlý.“

Na bojišti si začínali uvědomovat přítomnost bestie. Stala se velkým býkem, rozrážela cenarijské linie.Každé zranění, které se vojákům podařilo netvorovi způsobit, se rychle zahojilo a stvůra stále rostla.

Od začátku bitvy se k nim na kopec nesly zvuky bitevní vřavy, výkřiky vzteku a bolesti a řinčení oceli. Teďse k nim přidal nový zvuk, vyděšený řev.

Ohromný býk posílil khalidorské křídlo. Půl tuctu mužů, někteří byli stále naživu, bylo vtaženo do bestie.Zastavil se, jako by je ochutnával, a začal měnit tvar. Ferali se schoulil do klubíčka a na povrchu jehokůže vyrašily železné pláty. Rozvinul se a postavil.

Ferali teď měl podobu trola. Byl třikrát tak vysoký jako dospělý muž, jeho kůže byla zbrojí ze železa achňapajících malých tlam. Dokonce do sebe pojmul i meče a kopí mrtvých nepřátel, kterými se teď ježila

jeho záda.

První reakce Cenarijců byla překvapivě hrdinská. Vrhli se na bestii.

Bylo to marné. Ferali si probíjel cestu jejich liniemi, nikdy se nepohyboval příliš rychle, aby se za nímkhalidorské linie nestačily uzavřít, a všude, kudy šel a zabíjel, nezapomínal zvednout jednou ze svých čtyřpaží každého muže, kterého zabil nebo zmrzačil, aby ho nacpal do své kůže nebo nabodl na kopí ve svých

zádech. Jednoho pozřel, pak dalšího a dalšího a dalšího.

Mágové nedokázali říct, jestli vojáci bestii dokázali ublížit. Nikdy nezpomalila a prodírala se jednou linií za

druhou.

Tváří v tvář neúprosné smrti zaútočil generál Agon na jednu část khalidorské linie se vším, co měl,pokoušel se uniknout. Ať už za to mohlo štěstí nebo jeho velitelské schopnosti, připojily se k němu stovky

mužů a zoufale spolu zaútočili na jednom místě. Khalidorská linie se vyboulila a byla téměř prolomena,ale kavalerie khalidorského prince Mobura oddíly posílila, dokud se k nim neprodral ferali. Útok seokamžitě zhroutil. Cenarijští generálové se pokoušeli přesunout své muže a zaútočit jinde. Ale bitevnívřava, zmatek, že jsou obklíčeni Khalidořany, a strach ze stále narůstající bestie na ně byl příliš.

Cenarijci bojovali se zoufalou divokostí. Jen krůček je dělil od paniky.

„Musíme jim pomoci,“ řekl Jaedan.

Mágové se na něj podívali, jako by se zbláznil.

„Co? Jsme jedni z nejmocnějších mágů na světě! Když jim nepomůžeme, zemřou. Pokud se Khalidorunepostavíme teď, bude příliš pozdě.“

„Jaedane,“ řekl tiše Wervel, „ferali je k magii téměř imunní, a to mluvíme o magii prastarých. Už je přílišpozdě.“

Lord Lucius nebyl v náladě, aby bral ohled na mládí. „Poslali nás najít velký meč, nebo o něm aspoň něcozjistit. Pokud je Curoch tady, věř mi, Jaedane, že bychom o jeho přítomnosti už věděli. Kdyby ho Cenarijci

měli, použili by ho. Synod…“

„Synod tady není!“ vykřikl Jaedan. „Myslím…“

„Tvé myšlení je irelevantní! My bojovat nebudeme. To je mé poslední slovo. Rozumíš?“

Jaedan zatínal zuby, aby zadržel slova, kterých by mohl litovat. Obrátil zrak zpátky k mužům, kteří umíralikvůli lhostejnosti lorda Lucia.

„Rozumím, pane.“

*

Jednu věc příběhy o bitvách, ty, které Logan jako kluk tolik miloval

nezmiňovaly. Zápach. Myslel si, že po Díře už ho nikdy nic nepřekvapí, ale mýlil se. V Díře viděl zemřítněkolik lidí, kdo ví, kolik jich bylo, dvanáct či patnáct?, ale to nebylo nic ve srovnání se ztrátami zprvního útoku. Cítil tu vzrušení, strach, déšť a bahno, bezvýznamné pachy při pohledu na blyštící se ocel,pyšné koně a divoké tváře žen, které na nich jely.

Khalidořané je obklíčili. Bez praporů a signálů rukou nemohli Cenarijci komunikovat se vzdálenými velitelia utéct. Když se jich k výpadu připojí příliš málo, nikam to nepovede, Pokud příliš mnoho, zezadu je

zmasakrují.

Cenarijská armáda byla paralyzovaná a přicházeli další a další Khalidořané

odkud? Nezvládl Luc Graesin svou úlohu, nebo je zradil? To teď bylo jedno, jediné, na čem záleželo, bylozabránit vraždění. Nos mu zaplnil pach rozkladu.

Muži byli namačkaní jeden na druhého, jejich teplo, pot a strach se mísily s hrůzou panikařících koní. Bylo

to jako stoka, jak mrtví a vyděšení ztráceli kontrolu nad svými útrobami. Byly to trávící šťávy zprobodnutých žaludků, vyhřezlé vnitřnosti a umírající zvířata kopající do země. Krve tu bylo tolik, že se sdešťovou vodou shromaždovala v malých tůňkách. Byl tu sladší pach ženského potu, jejich počty setenčily, ale stále bojovaly stejně neohroženě jako Logan.

Kamkoliv šel, cenarijským liniím se vracela sila. Nebylo to jen jeho přítomností. Byly to ty úžasné ženy,které bojovaly zbrocené krví a klely jako námořníci. Jen pouhý pohled na ně Khalidořany ochromoval.

Kdyby nebylo Řádu, Logan by zemřel už při prvním útoku. Bojovaly s téměř sebevražednou zuřivostí, abyse udržely po jeho boku, a platily za to vysokou cenu. Z třiceti žen, které s ním vyjely, zbylo deset. S takmalou ochranou by Logana určitě brzy přemohli, ale pár minut po prvním útoku se 353

k nim připojila dobrá stovka mužů, Agonovi psi. Dal jim několik slov a oni mu to opláceli svými životy.

Logan nedokázal říct, jak dlouho bitva trvá, když se mezi bojovníky rozšířil nový pach. Bylo to něcoshnilého, co nedávalo smysl. Dnes armády na poli zanechají spoustu jídla, aby tu shnilo, ale teď se tuještě nic rozkládat nemělo. Slyšel a cítil reakce Cenarijců dlouho předtím, než spatřil zdroj jejichnejnovějšího strachu. Ze zad koně viděl, že to vypadá jako býk, býk o velikosti válečného oře, kterýproráží cenarijské oddíly a odvléká muže pryč.

O něco později se vrátila úplně jiná stvůra. Byl to trol se čtyřmi pažemi, čtyřma očima, hrbolatou šedoukůží a čepelemi vyrůstajícími ze zad. Logan věděl, že by se měl bát, a něco v něm se divilo, proč tomu tak

není. Strach prostě nepřicházel.

Bitva byla náhle jednoduchá, pro něj z ní vyplýval jediný fakt, netvor vraždí jeho lidi. Musí ho zastavit.

Generál Agon vedl další útok. Jeho muži narazili do kavalerie jako kladivo do kovadliny. To bylo vše, co

mohl Agon udělat, aby zaměstnal toho zatraceného důstojníka kavalerie s ladešianskou pletí aalitaeranským oblečením.

Logan zaútočil na bestii. Teď vypadala ještě větší. Z jedné paže se stala čepel kosy, trol s ní přejížděl třistopy nad bojištěm a sklízel zralou úrodu.

Nešlo ho zastavit. Někteří muži vyskakovali do výšky, jiní se krčili k zemi, ale většinu přesekl vedví. Trolpostupoval vpřed, paže zvedaly mrtvé a nabodávaly je na kopí a meče pokrývající jeho tělo.

Logan vjel do vzniklého prostoru, jak se Cenarijci snažili před trolem co nejvíc ustoupit. Jeho bílý hřebecnervózně přešlapoval.

Trol se zastavil a podíval na Logana. Vydal nepopsatelný skřek, při kterém se Loganův kůň málem vymklkontrole, a otřásl se. Z trolova břicha vykoukla lidská hlava.

„Logane,“ řekla dokonale lidským hlasem s jen nepatrným náznakem khalidorského přízvuku. Hlava se z trolova břicha natáhla ještě dál k Loganovi.

„Ursuul,“ zavrčel Logan.

„Je tu něco, co bys měl vědět o Jenine.“

Logan nebyl dostatečně silný, když bitva začala. Měsíce strádání ho zanechaly vyčerpaného a oslabeného.

Dnešek přežíval jen díky štěstí a divokosti Podvazkového řádu a Agonových psů, ne díky svým svalům aschopnostem. Když ale netvorův odporný jazyk vyslovil jméno Jenine, Logan v sobě ucítil síluspravedlivého hněvu.

„Tvá milovaná žena je stále na…“

Blýskl se Loganův meč a hlavu odsekl. Odpadla na zem jako hrouda hnijícího masa.

Bestie na okamžik ztuhla. Nepohnula jediným svalem, a jak se chvíle prodlužovala, Cenarijci začali jásat,mysleli si, že ji Logan nějakým způsobem zabil.

Pak trol pozvedl paže k obloze a zařval, až se otřásla samotná země. Dvě z jeho očí se zahleděly naLogana a olbřímí kosa se napřáhla.

71.

Vi jemně hladila Kylarovy vlasy. Před nimi se ferali transformoval v trola a pustošil cenarijské vojsko.Skoro to nevnímala. Dívala se na Kylarovu mrtvou tvář. V tu chvíli si poprvé uvědomila, jak mladě vypadá.

Kylar byl klidný, uvolněný. Vi ho zavraždila. Donesla Bohokráli jeho nesmrtelnost.

Něco se rozplesklo na jeho tváři. Vi zamrkala. Co to sakra? Kapka stekla k jeho uchu. Znovu zamrkala,ještě rychleji, odmítala uvěřit, že pláče. Co to o ní říkala Sestra Ariel? Něco o emocionálním mrzákovi? Vise podívala na svou slzu, jak se třpytí na Kylarově uchu, a utřela ji. Ta děvka říkala, že jsem hloupá.

A také byla. Její prsty ztuhly.

Vi to zasáhlo jako válečný kůň v plném trysku. Ona před Sestrou Ariel vůbec neutekla.

Najednou nemohla dýchat. Teď už viděla Sestřinu past, již před ni Ariel pokládala každým vyřčenýmslovem. Spatřila návnadu a její následky. Nebyl to útěk od ní, ale od Bohokrále.

Od Vi to jenom vyžadovalo udělat Kylarovi něco horšího, než kdy Hu Gibbet udělal jí. Nejistě strčila rukudo váčku a našla šperkovnici, kterou tam dala. Otevřela krabičku a podívala se na waeddrynské zásnubnínáušnice uvnitř.

Pokud to udělá, bude to jako znásilnění, a Vi znásilnění dobře znala.

Přesto to byl jediný způsob. Sestra Ariel nechala Nily, aby jí dali všechny informace, které potřebovala.Řekli jí, že musí ukázat „vnější znamení vnitřní změny“, aby prolomila kouzlo podřízenosti a přenesla svou

loajalitu. Mluvili 355

o mocné magii v prastarých kroužcích, které obsahují podřizovací magii. A čarodějná děvka před ní jakopřed oslem mávala mrkví, rychlý postup, soukromé lekce, být důležitá.

Vi na tom nezáleželo. Nedělá to pro sebe. Udělá to, protože v opačném případě se Bohokrál stanenesmrtelným. Vi se stane jeho zabijáckým mazlíčkem, morem, který zabije vše, co se mu postaví naodpor. Udělá to pro ty ubožáky, které zaživa požírali na bojišti. Udělá to, protože v opačném případě by Kylar zemřel, opravdu zemřel.

Ale on jí to nikdy neodpustí.

Prohrábla prsty Kylarovy vlasy. Jeho tvář vypadala chladně a klidně, odsuzovala ji. Může utéct, může sezměnit, ale zaplatí za to Kylar a Elene.

Náušnice propíchla její levé ucho a kroužek se hladce spojil. Z té bolesti jí zvlhly oči. Slzy jí stékaly potváři, když druhou náušnicí propíchla ucho Kylarovi.

Od hlavy až k patě ji zaplavila vlna horka. Cítila, jak se kouzlo podřízenosti scvrkává a rozpadá. Vporovnání s náhlou touhou, kterou pocítila, to však nebylo nic. Zalapala po dechu. Ve své kůži, útrobách ipáteři cítila Kylara. Uzdravoval se, ale byl tak ošklivě zraněný, až ji to bolelo. Když se dotkla jeho tváře,zabrněly ji prsty. Byl ještě pohlednější než dřív. Přála si, aby ji poznal. Přála se mu svěřit s pravdou osobě, aby jí odpustil a miloval ji.

Přála si, aby ji držel, dotýkal se její tváře, čechral jí prsty vlasy a…

Ta myšlenka zastínila úplně všechno, co kdy znala. Vi hrubě odstrčila Kylara ze svého klína a vrávoravě se

postavila na nohy. Ten nával emocí byl příliš intenzivní, příliš velký, aby se v něm vyznala, a přesto jínepřipadaly cizí. Nepřipadaly jí falešné. Měla pocit, jako by se její láska očistila, byla ohništěmrozdmýchaným v plameny. Vi ztěžka dýchala. Stěží se na Kylara dokázala podívat. Ale byla volná.Podřízenost zmizela.

Volná! Osvobozená od Bohokrále. Na podlaze se osamělý jezdec postavil trolovi. Vi vzala dýku a vrávoralake svému otci. Sevřela jeho tělo a donutila ho postavit se. Zatřásla s ním.

*

„Otče! Otče!“ křičel někdo. Kdo by sakra tohle křičel na bojišti? Po chvíli si Garoth uvědomil, co to musíbýt, a probral se v trůnním sále k vědomí.

Logan může pár vteřin počkat. Jestli nechce vědět, že je Jenine naživu, tak ať táhne do pekel.

„Otče,“ řekla Vi, „mohu se na něco zeptat?“ Určitě si přišla jen promluvit, protože se ho i přes kouzlo

podřízenosti dotýkala.

„‚Otče?‘ Zrovna mám něco na práci, nevšimla sis?“

„Donutil jsi mě zabít Jarla? Mohla za to podřízenost?“

Usmál se. Ta lež přešla přes jeho rty tak snadno. „Ne, moulina. Udělala jsi to sama.“

„Och.“ Ten jediný zvuk jí vyšel ze rtů jako malá bublinka.

Garoth se zazubil a vklouzl zpátky do feraliho. Zařval k nebesům a pozvedl kosu. Logan jel přímo na něj,

dokud se mu nesplašil kůň. Logan ho kopal a trhal uzdou, ale hřebec ho odmítal poslechnout. Otáčel se vzoufalém kruhu a narážel do těl. Když Garoth sekl obří kosou ve výšce, kde by Logana přesekl vedví, přijelk němu jeden z lovců čarodějů, co se ještě udrželi na koních. Vyskočil ze sedla a strhl Logana na zem.Kosa přesekla krky obou koní a zvířata se svalila ve dvou gejzírech krve. Logan se odkulil a postavil na nohy. Lučištník vedle něj už natahoval luk. Vystřelil do jednoho Garothova oka a pak do dalšího. Garoth mrkl a nové oči nahradily staré. Nevšímal si

toho. Logan stál, vzdorný, ale bezbranný.

Garothovo další seknutí rozetne toho malého človíčka na dva…

Cosi horkého proniklo do jeho zad. Jednou, dvakrát, třikrát. Znovu a znovu. Zvedl feraliho ruce a šátral s

nimi na zádech, nechápal, jak mohlo něco prorazit jeho tlustou kůži, ale v zádech žádné kopí nebo šípy

neměl.

Ferali se potácel a Logan se k němu vrhl, aby mu zarazil meč do žaludku.

Garoth si uvědomil, že to není ferali, kdo krvácí.

To on.

Slyšel pláč a najednou byl zpátky v trůnním sále.

Vi ho objímala a znovu a znovu ho bodala do zad, jako by si přála, aby se dýka dostala až k jejímu

vlastnímu srdci.

Garoth poručil rukám a nohám, aby se pohnuly, ale z těch se staly jen prázdné hroudy masa. Jeho těloumíralo (umíralo!), svět kolem něj černal…

Spustil kouzlo smrti. Byl to příšerný risk, když se pokoušel přenést své vědomí do cizího těla. Pokud toKhali dovolí, její cena bude nesmírná, ale on už neměl co ztratit.

Viry se vyřinuly z jeho paží a uzavřely Vi v lese černých prstů. Přitáhly si ji blíž.

Byl tak blízko! Fungovalo to! Cítil to!

A potom byl každý z virových prstů přeseknut blýskavou čepelí, která prolétla mezi Garothem a Vi. Viry,odříznuté od svého zdroje, ztuhly, praskaly a odpařovaly se v černý kouř. Garoth se otočil a spatřil

nemožné.

Kylar byl naživu. Stál tam, rozsudek nad ním vepsaný v každém rysu, a v ruce svíral čepel z černéhoka’kari. Pochopení se Garothem prohnalo jako přílivová vlna.

Požírač pohlcoval samotný život. Podpůrce život udržoval. Nebyl to jen prodloužený život nebo léčba. Bylato opravdová nesmrtelnost. Garoth měl 357

šanci získat opravdové božství a nechal si je proklouznout mezi prsty.

Roztřásl ho vztek plný bezmoci.

Pak Kylar ještě jednou pozvedl nad hlavu svůj meč z ka’kari.

*

Logan zarazil meč do netvorova břicha a trol zavrávoral. Padl na kolena, jako by najednou ztratil kontrolunad svým tělem. Logan uskočil dozadu a jen těsně unikl rozmačkání. Nebyl si jistý, co se stalo, ale trolovareakce byla nepřiměřená zranění. Logan ho viděl, jak utržil mnohem horší rány, aniž by hnul jediným

svalem.

Pohledy obou armád se upřely na Logana a bestii. Logan bodl znovu a pak potřetí, ale rány se zacelilyhned, jak vytáhl meč.

Zatímco trol klečel, většina plátů kryjících břicho bestie se rozjela do stran, bublaly jako přeražený nos,jen stokrát hlasitěji. V mezeře se cosi tlačilo proti kůži, s lupnutím se vyboulila. Ve vteřině získala pevnou

formu.

Z trolova břicha se jako živý basreliéf vyloupla žena. Její tvář se zavlnila, objevila se ústa.

„Nedokážu s tím bojovat, Králi. Takový hlad. Jako v Díře. Nemůžu se zastavit, Králi. Podívej, co ze měudělali. Ani se nejsem schopná nechat zabít, Králi. Tak hladová. Jako hlad po chlebu, Takový hlad.“

„Lilly?“ nechápal Logan. „Myslel jsem, že je to Garoth.“

„On je pryč. Mrtvý. Pověz, co mám udělat, Králi. Nedokážu se zastavit.

Jsem tak hladová, že požírám sebe samu.“

Logan si uvědomil, že i v té krátké chvíli, co se z něj vysunul Garothův obličej, se trol scvrknul. Požíral se.Musel něco udělat, a rychle. Nedokáží ho zabít. Netvor si podvědomě hojil rány a Lillyina postava sezačala ztrácet.

„Lilly!“ křikl na ni Logan. „Lilly, poslouchej mě!“

Vzpamatovala se a znovu se ukázala, i když tentokrát bez úst.

„Lilly, sněz Khalidořany. Sněz je všechny a uteč do hor. Rozumíš?“

Ale ona už byla pryč. Pláty zajely na své místo a trol se zvedl na nohy.

Upřel oči na Logana a pozvedl kosu, veškeré stopy po Lilly zmizely.

Logan šel přímo k němu. „Chceš se napravit, Lilly? Vzpomínáš si na mě, Lilly?“ zeptal se Logan, doufal, že

ji dokáže přivést zpět vyslovením jejího jména. „Chceš si zasloužit svou milost, Lilly? Nejsem snad tvůjkrál?“ Ferali zamrkal, zarazil se. Loganův hlas byl plný autority, o které ani netušil, že ji má. Ukázal naKhalidořany a vykřikl: „BĚŽ! POBIJ JE! NAŘIZUJI TI TO!“

Ferali znovu zamrkal. Pak se pohnul rychleji, než by ho kdy dokázal popohnat Garoth, a sekl paží do

Khalidořanů za sebou. Logan se otočil a zjistil, že na něj hledí tisíce nevěřícných pohledů.

Logan Gyre, muž, který nařídil feralimu, aby přestal, a bestie ho poslechla.

Bitva se zastavila. Khalidořané a Cenarijci stáli na dosah a nebojovali.

Ferali, teď dobrých třicet stop vysoký, si získal veškerou pozornost. Neotočil se. Prostě se rozpustil vjakousi želatinu, a když znovu nabyl tvar, čelil Khalidořanům.

Od meistera přilétla ohnivá koule a neškodně se odrazila od jeho kůže.

Následovalo deset dalších a nic se nestalo. O vteřinu později ho zasáhl blesk a nechal po sobě jen lehcezčernalé místo na kůži. Ferali se přikrčil a napjal všechny svaly v těle. Veškeré zbraně a zbroje, kteréGaroth včlenil do jeho těla, vybuchly všemi směry, kyrysy, kusy kroužkových zbrojí, kopí, meče, válečnákladiva, dýky a stovky šípů se ve velkém kruhu zarazily do země.

Zářící bílý homunkulus vylétl z khalidorských linií a narazil do feraliho.

Mezi vürdmeisterem a homunkulem se začal ohýbat vzduch, jako by se odrážel ve vybouleném zrcadle.Bublal směrem k feralimu.

Deset stop před feralim se otevřela trhlina z rudého ohně. Pekelný wyrm zaútočil. Ale jeho mihulipodobná hlava nic nezasáhla. Ferali byl neuvěřitelně rychlý. Pekelný wyrm se kroutil, rudočerná planoucíkůže se prodírala do reality, čtyřicet stop, padesát stop, šedesát, a jeho tělo se stále nezužovalo.

Logan slyšel rachot zbraní, které vyklouzly z ochromených prstů, když se titáni pustili do boje.

Ale bitva se smrskla jen na jeden další úder. Pekelný wyrm minul a ferali ne. Ohromná pěst rozdrtilawyrmovu hlavu, netvor popadl jeho tělo a jako bičem s ním šlehl do khalidorských linií za sebou.Roztrhalo se na bezkrevné rudočerné kusy, které na zemi syčely jako kapky vody na horké pánvi, zeleněse z nich kouřilo a potom zmizely.

Ferali se otočil ke Khalidořanům a z těla mu vyrazil tucet paží. Začal chytat vojáky jako nenasytné dítě

sladkosti.

Pak si muži na obou stranách připomněli bitvu. Cenarijci si vzpomněli na své zbraně a Khalidořané nanohy. Odhazovali zbraně a štíty, aby mohli rychleji utíkat.

Ozval se křik, když se Khalidořané kolem feraliho rozutekli. Logan tomu nemohl uvěřit. Bylo to přílišneskutečné, aby to dokázal přijmout.

„Přeješ si, aby je někdo pronásledoval?“ zeptal se generál Agon. On a zakrvácený vévoda Wesseros seodněkud objevili. „Ne,“ zavrtěl hlavou Logan. „Ona nerozezná přítele od nepřítele. Náš boj skončil.“

„Ona?“ nechápal vévoda Wesseros.

„Neptejte se.“

359

Agon odjel, křičel rozkazy, a Logan se obrátil k muži, který ho strhl z koně. Nepoznával ho. „Zachránil jsi

mi život. Kdo jsi?“ zeptal se.

Sethijka, která se mu celou bitvu držela po boku, Kaldrosa Wynová, předstoupila. „Můj pane, to je můjmanžel Tomman,“ řekla s neskrývanou hrdostí.

„Jsi odvážný muž, Tommane, a to nepřeháním. Jaké odměny si žádáš?“

Tomman vzhlédl a v očích se mu zablýsklo. „Už jste mi dal víc, než si zasloužím. Vrátil jste mi mou lásku,pane. Je snad něco cennějšího?“ Natáhl ruku a jeho žena ho za ni vzala.

Cenarijské oddíly zaujaly čtvercové formace tak těsné, jak jen generálové dokázali zařídit, a přihlíželimasakru Khalidořanů. Tohle nebyl ústup. Tohle byl bezhlavý útěk. Zbytky obklíčení se rozpadaly, mužiutíkali všemi směry.

Ferali se jimi prodíral. Stal se hadem a převalil se přes celý úsek khalidorských linií. Ječící muži uvízli vjeho těle. Pak se stal drakem.

Neustále si ponechával tucty paží. Pořád byl rychlý a hrozivý. Žalostné výkřiky přicházely ze všech stran a

muži se v panice rvali mezi sebou.

Někteří se krčili za ovčími zídkami, další se schovávali za kameny nebo šplhali do korun stromů na okrajipole. Netvor byl ale ve svém běsnění pečlivý. Sbíral muže úplně všude, ať už byli živí, mrtví nebozranění, předstírali smrt, ukrývali se nebo bojovali, a požíral je.

Ne všichni Khalidořané uprchli. Někteří se otočili a bojovali. Někteří shromáždili své druhy a útočili s většíodvahou, než jakou Cenarijci považovali za možnou, nejspíš s ještě větší, než ukázali oni sami. Ale tváří vtvář takové hrůze byla jejich odvaha bezvýznamná. Odvážní i zbabělci, vznešení i prosťáčci, dobří i špatníumírali bez rozdílu. A Cenarijci je sledovali s pusou dokořán a nezapomínali, že v tom masakru mohli hráthlavní rolí oni. Čas od času se někdo z Cenarijců zaradoval, ale k jeho výkřiku se nikdo nepřipojil. Feralipokračoval v krvavé cestě, a přestože nepochytal všechny Khalidořany, vzdaloval se od cenarijských řad,

jako by se bál, že podlehne pokušení.

Nakonec ferali pozřel poslední skupinu dostatečně velkou, aby mu za ten čas stála, a uprchl do hor.Cenarie byla buď požehnaná, nebo šťastná. Nebo měla Lilly nad bestií větší kontrolu, než Logan doufal.Ferali zamířil směrem, kde se stovky mil daleko nenacházely žádné vesnice.

V nastalém tichu někdo radostně vykřikl. V tu chvíli zůstal osamocen.

Logan dostal nového koně, vyšvihl se do sedla a otočil se, znovu si uvědomil tisíce očí, co ho sledovaly.Proč se na něj všichni dívají?

Pak někdo znovu zajásal a úžasná myšlenka se provrtala do Loganova mozku: Vyhráli. Navzdory všempříkořím vyhráli.

360

Poprvé za měsíce Logan cítil, jak se mu koutky úst zvedají do úsměvu. A tím spustil lavinu a najednou senikdo nedokázal přestat usmívat, jásat nebo se poplácávat po ramenou. Už nezáleželo na tom, pod čí

vlajkou bojovali.

Agonovi psi spojili všechny úrovně města Cenarie, bývalí zloději a strážní tu spolu stáli jako přátelé.Polámané pouto, které drželo pohromadě jejich zemi, se zacelovalo, když se Logan díval nashromážděnou armádu. Oni vyhráli. Cena bude nesmírná, ale postavili se síle monstra a magii boha a

vyhráli.

Pokřik se nesl nad zvuky mečů a kopí rytmicky bušících do štítů.

„Co to říkají?“ křikl Logan na Agona, ale už ve chvíli, kdy se ptal, ta slova rozeznal. „KRÁL GYRE! KRÁLGYRE! KRÁL GYRE!“ Bylo to troufalé, byla to zrada, bylo to překrásné. Logan se v tlačenici rozhlížel poTerah Graesinové. Nikde ji neviděl. A pak se rozesmál.

72.

Mrtvý bůh padl jako pytel obilí. Vi se chvěla, ale nezdálo se, že by ji viry, co se kolem ní obtočily, nějakzranily. Kylar nevěřícně zíral na mrtvolu Garotha Ursuula.

Kylarův osud ležel mrtvý na podlaze, a nebyl to Kylar, kdo ho zabil.

Vlk dodržel svoji část dohody, Kylar byl naživu. Ale cítil se jinak. Vi na něj zírala, stále se třásla emocemi,vroucí slzy jí stékaly po tvářích. Podíval se na ni a četl v každé linii jejího těla šok a strach, spolu snáznakem naděje?

Co to sakra je? Odkdy vím, co žena cítí?

Vi byla potřísněná Bohokrálovou krví. Na pozadí jejích temně šedých wetboyských šatů byla krev skoroneviditelná, ale bylo něco příšerného na tom sledovat, jak jí rudé fleky pokryly výstřih.

Když se na ni Kylar podíval, byla tak rozrušená, že by ji nejraději vzal do náruče. Potřebovala, aby jimiloval, aby ji vyvedl z údolí smrti, z její cesty stínů. Teď už věděl, že cesta ven existuje. Byla to láska.Najdou Uly a potom on a Vi společně půjdou po té cestě…

Já a Vi?

Oči měla rozšířené strachem a výčitkami. Plakala. Na zlomek vteřiny to chtěl pochopit, ale pak se jeho

prsty pomalu posunuly k uchu. Byla tam 361

náušnice, dokonalý kruh beze sváru, a proudila jím magie tak silná, že ji cítil až v konečcích prstů. „Je mi to tak líto,“ řekla, ustupovala před ním. „Je mi to tak líto. Byl to jediný způsob.“ Natočila hlavu a on

uviděl svůj poslední dar Elene, slib lásky, pro který prodal dědictví, jak se třpytí ve Viině uchu. „Co jsi to provedla?“ vykřikl a poznal, že náušnice zesiluje jeho hněv. Zasáhlo ji to a on cítil její výčitky, hrůzu, zmatek, zoufalství, sebezhnusení a… zatraceně, její lásku?

Lásku! Jak se ho odvažovala milovat? Vi utekla.

Nepronásledoval ji. Co by udělal, kdyby ji chytil?

Vyběhla z trůnního sálu hlavními dveřmi a strážní se na ni překvapeně dívali.

Pak se otočili a uviděli Kylara, jak stojí nad tělem Bohokrále.

Potom přišlo pískání na poplach, útoky horalů a zaklínání meisterů. Byl rád za bitvu, která mu pomůže na

chvíli zapomenout. Zakryje budoucnost, která nezahrnovala Elene. Vyžadovalo si to jeho veškerou

pozornost.

S jednou rukou bude zabíjení výzva.

*

Lantano Garuwaši si nemohl pomoci a neustále hladil Meč nebes, i když ho samozřejmě nechával vpochvě. Když sa’ceurai tasí meč, nemůže ho vrátit do pochvy, dokud se nenapije krve. Jakmile nastalanoc, jeho muži zakryli ústí jeskyně, aby oslavující Cenarijci neviděli táborové ohně. Po poradě se zvědem,kterého poslal do tábora Cenarijců, se Lantano Garuwaši postavil na kámen.

Ve světle ohně se oči jeho mužů leskly osudem. Viděli zázraky, které byly jejich otcům a praotcůmodepřeny. Meč nebes se vrátil.

Garuwaši se nezdržoval s úvodem, to nebyl jeho styl. „Cenarijci tuhle bitvu nevyhráli. Vyhrál ji pro něnetvor. Dnes budou pít. Zítra budou lovit rozprášené Khalidořany. Chcete vědět, co budeme dělat my,zatímco se ty ropuchy budou honit za mouchami?“ Muži přikývli. Měli v držení Meč nebes. Následovali

Garuwašiho. Byli neporazitelní.

„Dnes sesbíráme uniformy khalidorských mrtvých. Za úsvitu zaútočíme a způsobíme Cenarijcům tak velkéztráty, až je to vyprovokuje k odvetě.

Odvedeme jejich armádu na východ a pokaždé jim proklouzneme mezi prsty.

Za tři dny sem dorazí zbytek naší armády. Za pět dní obsadíme nechráněné město Cenarie. Za měsícbude tahle země naše. Na jaře se vrátíme do Ceury a dáme jí nového krále. Co na to říkáte?“

362

Všichni muži jásali. Až na jednoho. Feir Cousat seděl potichu, klidně. Jeho tvář by mohla být vytesána z kamene.

363 Epilog

Za Dorianem dusala kopyta, když přešel poslední pahorek a spatřil Khaliras. Ustoupil stranou a trpělivěčekal, byl zcela uchvácený výhledem. Město bylo stále vzdálené dva dny cesty, ale planiny meziFaltierskými horami a Mount Thrall byly rovné a široké. Město a hrad se rozkládaly na hoře, osamělém

hrotu v oceánu pastvin. Kdysi to býval jeho domov.

Výprava projela kolem Doriana, jeli na nejlepších koních. Padl na kolena a předvedl rolnickou podřízenost.Nebyla to obyčejná průzkumná výprava.

Také to nebyli obyčejní vojáci, přestože jejich zbroje tvrdily opak. Jejich zbraně a koně je prozrazovali.Šest mohutných vojáků bylo příslušníky Bohokrálovy gardy. A podle pachu, přestože ho skrývali, poznal,že meisteři jsou ve skutečnosti vürdmeisteří. Mohli přicházet jen z Cenarie, pravděpodobně vezli vbednách největší cennosti.

Dorian po nich střelil rychlým pohledem a spatřil opravdový poklad.

S meistery jela žena zahalená do tlusté róby, přes obličej závoj. Na tom, jak se nesla, bylo něco zvláštněpovědomého, a pak zahlédl její oči.

Byla to žena z jeho vidění. Jeho budoucí žena. Celé tělo se mu zachvělo a on si vzpomněl na útržky

starých proroctví, něco o tom, že spálení jeho daru mohlo zablokovat jeho vzpomínky.

Když přišel znovu k sobě, stále klečel. Svaly měl stažené křečí a slunce viselo nízko nad obzorem. Výprava

se nacházela míle daleko v pastvinách.

Byl v bezvědomí půl dne.

Solone, kde jsi? Potřebuji tě tady. Ale Dorian odpověď znal. Pokud Solon přežil Kvílivé větry,pravděpodobně se už plavil domů na Seth, aby se setkal se svou ztracenou láskou. Ta žena, nynícísařovna Kaede Warijamo, bude zuřit. Kvůli Dorianovu proroctví Solon opustil domovinu v hodině, kdy ho

potřebovala. Mohl jen doufat, že Solonova cesta nebude tak osamělá jako jeho.

364

Protože i bez daru jasnozřivosti Dorian věděl, že ať už ho cesta zavede kamkoliv, bude procházet

temnotou, samotou a utrpením tak velkým, že vzdát se vlastních vizí vypadalo jako dobrý nápad.

Roztřesený a ustrašený Dorian vstal. Podíval se na cestu před sebou a na cestu za sebou, na tu doKhalirasu a za budoucí ženou, Jenine, tak se jmenovala!, nebo na tu vedoucí k jeho přátelům. Smrtnebo láska, život nebo osamění. Bůh mu připadal tak vzdálený jako léto v Mrazu.

Dorian narovnal záda a pokračoval v cestě do Khalirasu.

* Ghorran neustále Elene sledoval, jeho pohled byl temný, intenzivní. První den to nebyl problém, protože si

nepotřebovala ulevit. Druhý den ano. Elene ho následovala kousek do lesa a pak kvůli trošce soukromízašla za keř.

Počkal, dokud si nepřidřepne a nezvedne sukni, a pak šel za ní, aby ji zahanbil. Pak už to samozřejmě

nešlo.

Tu noc, jako každou noc a ráno, se Khalidořané modlili. „Khali vas, Khalivos ras en me, Khali mevirtu rap,recu virtum defite.“ Ghorran povalil Elene na zem a rozkročil se nad ní. Když se modlil, přimáčkl jí prsty na

měkká místa za ušima. Zaječela a cítila teplou vlhkost vsakující do šatů, jak ztratila kontrolu nadměchýřem.

Když skončil modlitbu, Ghorran se narovnal, plácl ji přes uši a řekl: „Smrdíš, ty špinavá děvko.“

Ani ji nenechali umýt, když míjeli malý horský potok. Když ji ten večer vzal Ghorran stranou, Elene sizvedla sukně a ulevila si, i když ji sledoval.

Pozorovat ji mu nepřinášelo potěšení, dokud neuhnula pohledem a nezrudla.

„Zítra,“ řekl, „tě donutím pomazat si obličej hovnama. Tvýma nebo někoho jinýho. Tvoje volba.“

„Proč to děláš?“ nechápala Elene. „To v sobě nemáš ani trochu slušnosti?“

Další ráno však vstali brzy. Vyrazili okamžitě. Zajatci šli v řadě, svázaní dohromady, kráčeli za Khalidořany.

Elene byla poslední, šestá, hned za mladým chlapcem, Herraldem. Chvíli trvalo, než jí došlo, proč jsouKhalidořané tak nervózní a udeří zajatce pokaždé, když promluví.

To ráno tu zůstalo jen pět Khalidořanů.

V noci Ghorran na výhrůžku zapomněl. Když vzal Elene stranou, aby si ulevila, držel se na dohled tábora.Elene si přidřepla mezi modříny, které s přicházející zimou shazovaly zlaté jehlice, a předstírala, že jí jehopřítomnost nevadí. „Zítra se s námi asi setkají meisteři,“ řekl Ghorran a nespouštěl oči z tábora. „Všechnyvás pak předáme. Ten bastard Haavin asi utekl, zbabělec jeden.“

365

Elene vstala a necelých deset stop za Ghorranem uviděla muže opírajícího se o strom. Cizinec na soběměl několik plášťů, vest, košil s kapsami, u opasku se mu houpala spousta váčků různých velikostí,všechno bylo z koňské kůže, stejně hnědé a obnošené. Za opaskem měl zastrčené dvě dozadu zahnutégurky, přes rameno přehozený luk v pouzdře zdobeném mušlemi a z oblečení mu vyčnívalo několik jílcůrůzných velikostí. Měl přátelský obličej, šikmé, téměř mandlově hnědé oči a rovné tmavé vlasy

ymmurijský stopař. Přitiskl prst na rty.

„Skončila jsi?“ zeptal se Ghorran a podíval se na ni.

„Ano,“ řekla Elene. Ohlédla se po stopaři, ale ten zmizel.

Když se tu noc utábořili na okraji lesa, aby se ukryli pod stromy, byli tu jen čtyři muži. Khalidořané sehádali, jestli by neměli pokračovat i v noci a jestli Haavin a ten druhý opravdu utekli. Noc byla krátká a

Ghorran vzbudil Elene do temného rána.

V tichosti ji odvedl do lesa. Zvedla si sukni, jako by jí to vůbec nevadilo.

„Jak jsi přišel k tomu zranění na hrudi?“ zeptala se Elene.

„Ta divoká děvka mě bodla vidlemi, když jsem jí zabil manžela a vykuchal její parchanty.“ Pokrčil rameny,jako by pro něj bodnutí nebylo nic víc než chvilková nepozornost, trochu trapná, ale nic vážného.

Pro Ghorrana vykuchání dítěte nic neznamenalo. Zranil Elene a zahanbil ji, ale to by mu dokázalaodpustit. Jenže to neurčité pokrčení rameny rozdmýchalo malou jiskru hněvu v jejím srdci. Poprvé vživotě po Krysovi někoho nenáviděla.

Ghorran si s sebou přinesl luk a teď na něj natahoval tětivu. „Dnes dorazíme do tábora,“ řekl. „NephDada ti udělá příšerné věci.“ Ghorran si olízl vyschlé rty. „Můžu tě zachránit.“

„Zachránit?“

„Nemusí ti udělat to, co zamýšlí. Je to nějaká lodrikarská zkaženost. Když teď utečeš, střelím tě do zad aušetřím tě toho.“

Jeho milosrdenství bylo tak bizarní, že se Elenina nenávist rozptýlila.

V táboře padesát stop za nimi se zablesklo, na stromy dopadly dlouhé stíny. Následoval křik. Pak zvuk

pádících koní.

Elene se otočila a uviděla tucet neznámých Khalidořanů vjíždět do tábora ze severu. Přišli si otroky

vyzvednout dřív.

„Utíkej!“ zazněl výkřik, hlasitěji, než by muž dokázal zaječet.

Skrze stromy uviděla ymmurijského stopaře, jak bojuje s Khalidořany.

Jediným pohybem podřízl dva z nich. Z rukou jezdce vylétl oheň, ale on mu uhnul.

Ghorran založil šíp a natáhl luk, ale mezi ním a Ymmurim bylo příliš mnoho stromů a Khalidořanů. Pak jendeset stop od nich vyběhl z lesa Herrald a utíkal pryč.

Ghorran se otočil a zamířil na nový cíl.

Všechny Eleniny myšlenky se upnuly k jedinému: Ne.

Vytrhla Ghorranovi dýku z opasku, přejela mu s ní po paži a zabořila mu ji do hrdla. Škubl sebou avypustil šíp, který neškodně proletěl nad Herraldovou hlavou.

Luk vypadl z Ghorranových rukou, počastovali se s Elene pohledem vytřeštěných, šokovaných očí. Dýkabyla naplocho zabodnutá doprostřed jeho krku, blokovala průdušnici. Vydechl, hruď se napnula, vzduchzahvízdal. Položil si dlaň na krk, dotkl se dýky, stále tomu nevěřil.

Pak se pokusil nadechnout. Jeho bránice pumpovala jako kovářský měch, ale žádný vzduch nepřicházel.

Padl na kolena. Elene se nedokázala pohnout.

Ghorran si vytrhl dýku z krku a zalapal po dechu, ale to se brzy změnilo v bublání. Zakašlal a potřísnil

Elene krví.

Stále se snažil nadechnout, zatímco se jeho plíce plnily krví. Po chvíli se zhroutil na zem.

Navzdory krvi na tváři, oblečení a rukou, navzdory žalostnému výrazu Ghorranovy tváře a hrůze, že hoviděla umírat, Elene necítila žádnou lítost.

Ještě před chvílí Ghorrana nenáviděla, ale z nenávisti ho nezabila. Prostě ho musela zastavit. Kdyby tomohla vrátit, udělala by to znovu. A v tu chvíli pochopila.

„Můj Bože, jaký já jsem byla blázen,“ posteskla si nahlas. „Odpusť mi, Kylare.“

Ve světle magie, která se uvolňovala za ní a osvětlovala les, se Elene dala na útěk.

*

Kylar stál v šeru deštivého podzimního dne na severním břehu ostrova Vos a zíral na neoznačenoumohylu. Durzův hrob.

Kylar byl zbrocený krví, wetboyské šaty ožehlé magií. Ve vzteku, který ho ovládl na celé hodiny, zabilkaždého khalidorského vojáka a meistera, kterého zahlédl. V pomalu se vytrácející magii na podlaze

trůnního sálu viděl stojícího Logana, otáčejícího se feraliho a zničení khalidorské armády. Viděl, jak lidé kLoganovi vzhlíží. Přestože jejich postavy byly titěrné, měli to muži vepsáno v každém svalu.

Logan odvede armádu domů a za dva dny dorazí do města, aby našel zámek uklizený a očištěný odkhalidorské přítomnosti, až na Khali, ale to 367

byla stvůra, které se měl Kylar v úmyslu vyhnout. Ať král Logan povolá mágy, aby se s ní vypořádali.

„Předpokládám, že jsme vyhráli,“ řekl Durzovu hrobu. Kylar věděl, že už mu nic nebrání žít. Byl Nočníanděl, nepotřeboval slavit. Jak mu kdysi dávno řekl Durzo, bude vždycky sám, odtržený od světa.

~Je tak těžké být nesmrtelný,~ řeklo ka’kari.

Kylar byl příliš unavený, aby ho to překvapilo nebo urazilo. Ka’kari mluvilo už dřív, teď si to uvědomoval,snažilo se mu zachránit život. „Tak ty umíš mluvit,“ řekl.

Ka’kari se mu vyřinulo do dlaně a vytvořilo tvář. Usmálo se a mrklo na něj. Kylar si povzdechl a vtáhl hozpátky do kůže.

Zíral na pahýl své paže. Ztratil ruku úplně zbytečně a úplně zbytečně dal slib Vlkovi. Vše, co se Kylarnaučil, vše, co si kdy protrpěl, směřovalo k jediné věci, zabití Garotha Ursuula byl Kylarův osud. Garothbyl zdroj zla, z něhož plynulo Kylarovo, Jarlovo a Elenino utrpení. Bylo by příhodné, kdyby muž, kvůli

kterému se stal Kylar wetboyem, byl i jeho poslední mrtvola. Bez Garotha by nebyl Roth. Bez Rotha by

Elene neměla jizvy, Jarl by zůstal naživu a Kylar by byl, co?, no, nebyl by wetboy.

Hrabě Drake jednou Kylarovi řekl: „Je to božská moc, co tvaruje krásu v našich nahrubo vytesanýchživotech.“ Byla to lež, stejně jako Kylarův osud. Možná právě proto to bylo tak těžké, začínal věřit vEleninu božskou ekonomiku. A tak teď ztratil Elene, která byla jeho součástí od samého počátku a přiměla

Kylara, aby v sobě našel dobro a spolu s ním i svůj osud.

Pokud měl osud, měl i účel, perlu vytvořenou kolem zla, jež vytrpěl a způsobil. Pokud ho stvořili pronějaký účel, pak tu byl i Stvořitel. Pokud tu byl Stvořitel, možná to byl Jediný Bůh. A možná byl Jediný Bůh mostem přes propast mezi zabijákem a světicí, mezi Kylarem a Elene. Ale tady nebyl žádný most,Bůh či Stvořitel, žádný účel, osud ani krása. Nic se nedalo vzít zpátky. Najednou ho podvodem připravili o

spravedlnost, pomstu, lásku i smysl života.

Myslel si, že se může změnit, že si koupí mír za cenu starého meče. Ale Odplata byla jen nástrojspravedlnosti. Byl to Kylar, kdo žíznil po jejím vykonání. Zabil dnes tolik lidí, a přesto se nedokázalpřinutit, aby toho litoval. V tomhle spočívalo být Nočním andělem. Lepší muž by možná meč odložil. Kylar

nemohl, i když ho to stálo Elene.

Pokaždé, když na Elene pomyslel, se její tvář měnila ve Vi. Pokaždé, když pomyslel na Vi, se jehopředstavy o vykonání trestu měnily ve fantazie úplně jiného druhu.

„Mistře,“ řekl mohyle, „nevím, co mám dělat.“

368

Dokonči práci. Dokonale si vybavoval Durzovu intonaci, když mu tohle řekl, hlas měl rozhořčený, ale

pevný.

Byla to pravda. Vlk splnil svou část dohody, Kylar se z říše mrtvých vrátil okamžitě. Ukázalo se to jakomizerná dohoda, ale dohoda je dohoda, a proto Kylar ukradne Curoch, odnese ho do Torrasovy Zátočinya dostane zpátky svou ruku. Vypadalo to jednoduše. Koneckonců krádež není nic těžkého, když jsteneviditelný. Nepromarní ani vteřinu, aby dostal ruku zpátky. Pahýl bolel a nikdy by ho to nenapadlo, ale ta

ztráta ho vyváděla z rovnováhy. Nejsi tady, protože bys nevěděl, co dělat, chlapče. Vždycky jsi to věděl. I to byla pravda. Kylar měl udělat svou práci a pak jít po Vi a zabít ji. ~Ty ji nezabiješ,~ řeklo ka’kari. „Najednou jsi dost upovídané, co?“ zabručel Kylar. Ka’kari neodpovědělo. Přesto to byla pravda. Kylar sem ve skutečnosti nepřišel pro radu. Prostě mu

scházel mistr. Dnes to bylo poprvé, co od Durzovy smrti navštívil jeho hrob.

Z očí mu vyhrkly slzy a Kylar věděl, že jsou to slzy zármutku. Ztratil mistra, ztratil dívku, kterou jeho mistrzachránil a on ji pak zradil, ztratil mistrovu dceru. Ztratil šanci na klidný život. Mírumilovný bylinkář!Možná to byl sladký sebeklam, ale sladký opravdu byl. Kylar zůstal osamělý a osamělost ho unavovala.

Vodní krysa si vyhrabala díru u paty Durzovy mohyly. Durza by určitě štvalo, kdyby měl strávit věčnost skrysou přehrabávající se v jeho ostatcích.

Kylar se podrážděně podíval do díry. Pro obyčejné oči byla hluboká, ale Kylar viděl na jejím konci vzdálený

odlesk kovu.

Klesl na kolena a pahýl, au!, přesunul váhu na loket, lepší, a natáhl se dovnitř. Vstal s malou kovovoukrabičkou opatřenou pečetí. Bylo na ní jediné slovo, Azoth. Při pohledu na ně se zachvěl. Kolik lidí tojméno znalo? Kylar ji nešikovně otevřel jedinou rukou a pahýlem. Uvnitř byl dopis.

„Věř mi,“ stálo tam Durzovým těsným rukopisem, „i já si myslel, že tenhle byl můj poslední. Řekl mi, žedostanu ještě jeden kvůli starým dobrým časům…“ Kylarovi se zamlžily oči. Nemohl tomu uvěřit. Dopispokračoval, ale jeho pohled přitáhla poslední slova: „NEUZAVÍREJ ŽÁDNÉ DOHODY

S VLKEM.“ Dopis byl datovaný měsíc poté, co Kylar mistra zabil. Durzo byl naživu.