ZA STÍNY

BRENT WEEKS

1.

ogan Gyre seděl v blátě a krvi bojiště u Pavvilova háje, když za ním Terah Graesinová přišla. Byla to stěžíhodina, co se postavili Khalidořanům a kdy se monstrózní ferali, kterého stvořili, aby pozřel cenarijskouarmádu, obrátil proti svým khalidorským pánům. Logan vydal nejnutnější rozkazy a potom všechny

propustil, aby se připojili k bujarému veselí, které ovládlo cenarijský tábor.

erah Graesinová přišla sama. Seděl na nízkém balvanu, nevšímal si bahna. Jeho drahé oblečení bylo takpokryté krví a špínou, že ho stejně bude muset vyhodit. Naopak šaty Terah byly až na spodní lem čisté.Nosila vysoké boty, ale ani ty ji nemohly zcela ochránit před bahnem. Zastavila se před ním. Nevstal.

ředstírala, že si toho nevšimla. On předstíral, že si nevšiml jejích bodyguardů, neposkvrněných krví bitvy

, kteří se schovávali mezi stromy necelých sto stop daleko. Terah Graesinová mohla mít jediný důvod,proč za ním přijít, zajímalo ji, jestli je stále královnou.

dyby Logan nebyl tak moc unavený, možná by ho to pobavilo. Terah za ním přišla sama, aby ukázalasvou zranitelnost nebo nebojácnost. „Dnes ses stal hrdinou,“ řekla Terah. „Zastavil jsi Bohokrálovu bestii.Říká se, že jsi ji zabil.“

ogan zavrtěl hlavou. Bodl feraliho a Bohokrál ho pak opustil, ale jiní muži mu zasadili mnohem hrozivějšírány než on. Bohokrále nezastavil Logan, ale něco jiného.

Nařídil jsi jí, aby zničila tvé nepřátele, a ta bestie to udělala. Zachránil jsi Cenarii.“

ogan pokrčil rameny. Připadalo mu to tak dávno.

Myslím, že se tu nabízí otázka,“ pokračovala Terah, „jestli jsi zachránil Cenarii pro sebe, nebo pro nás

všechny.“

ogan si odplivl k jejím nohám. „Ušetři mě těch keců, Terah. Myslíš si, že se mnou můžeš manipulovat?Nemáš co nabídnout, nemáš čím pohrozit. Máš na mě otázku? Tak měj sakra trochu úcty a prostě sezeptej.“

eražina záda ztuhla, pozvedla bradu a jedna její ruka se zachvěla, ale pak se zarazila.

yla to třesoucí se ruka, co upoutalo Loganovu pozornost. Pokud ruku zvedne, bude to znamení, aby jejímuži zaútočili? Logan se přes ni podíval na les na okraji pole, ale první věc, již uviděl, nebyli její muži.Spatřil tam své vlastní. Agonovi psi, včetně dvou neuvěřitelně talentovaných lučištníků, které Agonvyzbrojil ymmurijskými luky a udělal z nich lovce čarodějů, nenápadně obklíčili Teražiny bodyguardy.Oba lovci čarodějů měli založené šípy, luky však nenatáhli. Oba se také zjevně záměrně postavili tak, abyje Logan jasně viděl, protože ostatní Psy tak snadno nenašel.

eden lučištník se střídavě díval na Logana a na cíl v lese. Logan sledoval jeho pohled a uviděl ukrytéhostřelce, jak míří na Logana a čeká na znamení od Terah. Druhý lovec čarodějů nespouštěl oči ze zadTerah Graesinové. Čekali na Loganův signál. Logan měl tušit, že ho jeho protřelí společníci nenechají osamotě, když je Terah Graesinová poblíž.

odíval se na Terah. Byla štíhlá, pohledná a s panovačnýma zelenýma očima, které Loganovi připomínaly

jeho matku. Terah si myslela, že Logan o jejích mužích v lese neví. Domnívala se, že Logan netuší, že ho

má teď v hrsti. „Dnes ráno jsi mi slíbil poslušnost za ne zrovna ideálních okolností,“ řekla Terah. „Máš vúmyslu svou přísahu dodržet, nebo se chceš prohlásit králem?“

na se prostě nedokáže zeptat přímo, že ne? Nedokázala to dokonce ani teď, když měla nad Loganem

naprostou kontrolu. Nebude z ní dobrá královna.

ogan si myslel, že už se rozhodl, ale teď zaváhal. Vzpomněl si na ten pocit bezmoci, když byl v Díře, natu beznaděj, když před ním zabili Jenine, jeho novomanželku. Vzpomněl si, jak znepokojivě skvělý to bylpocit, když Kylarovi nařídil zabít Gorkhyho a díval se, jak jeho rozkaz vyplnil. Zajímalo by ho, jestli by cítilstejné potěšení, kdyby viděl umírat Terah Graesinovou. Mohl by to zjistit, stačilo jediné kývnutí k lovcůmčarodějů. Už nikdy se nebude cítit bezmocný.

eho otec říkával, že slib má váhu muže, který ho dal. Logan na vlastní kůži zažil, co se stalo, když udělal,

o čem si myslel, že je správné. Udělal to bez ohledu na to, jak pošetilé se vše v tu chvíli zdálo. Tak kolemsebe shromáždil Díráky. Tak si zachránil život, když ho zachvátila horečka a stěží se držel při vědomí. Takdonutil Lilly, ženu, z níž Khalidořané vytvořili feraliho, aby se obrátila proti khalidorskému vojsku.Nakonec to byl právě Logan, kdo zachránil Cenarii, když udělal, co bylo správné. Ale jeho otec Regnus Gyre svými sliby žil a vyústilo to v nešťastné manželství a mizerný život ve službách malicherného,zkaženého krále. Každý den skřípal zuby, a každou noc klidně spal. Logan netušil, jestli by dokázal být

stejný muž jako otec.

roto váhal. Pokud pozvedne ruku, aby svým mužům nařídila zaútočit, zruší smlouvu mezi pánem a

vazalem. Pokud ji zlomí, bude volný.

Naši vojáci mě prohlásili králem,“ řekl Logan neutrálním tónem. Poddej se svému vzteku, Terah. Nařiďútok. Nařiď svou vlastní smrt.

Teražiných očích se zablesklo, ale hlas měla pevný a její ruce se nepohnuly. „Muži toho v žáru bitvynapovídají. Jsem připravená jim tuto nerozvážnost prominout.“

ak pro tohle mě Kylar zachránil?

e. Ale já už jsem takový. Jsem synem svého otce.

ogan opatrně vstal, aby nevyplašil lučištníky ani jedné strany, pak pomalu poklekl a poníženě se dotkl

nohou Terah Graesinové.

ozději tu noc cenarijský tábor napadla tlupa Khalidořanů, kteří pobili tucty opilých vojáků, než uprchli donoci. Ráno za nimi Terah Graesinová vyslala Logana Gyra a tisíc jeho mužů, aby je dopadli.

2.

lídku držel zkušený sa’ceurai, pán meče, který zabil šestnáct mužů a vpletl si jejich kadeře mezi vlastníohnivě rudé vlasy. Jeho oči neúnavně pátraly ve tmě v místě, kde se dubový háj střetával s lesem, a když

se otočil, zaclonil si oči, aby ochránil noční vidění před tlumenými ohni spolubojovníků. Navzdorychladnému větru, který se proháněl táborem a nutil mohutné duby sténat, nenosil žádnou helmu, kteráby omezovala jeho sluch. Neměl však nejmenší šanci zastavit wetboye.

ývalého wetboye, opravil se v duchu Kylar, když na jedné ruce balancoval na silné dubové větvi. Kdybystále byl nájemným vrahem, zavraždil by hlídku a nic si z toho nedělal. Kylar se stal něčím jiným, Nočnímandělem, nesmrtelným, neviditelným a téměř neporazitelným, a přinášel smrt jen těm, kdo si tozasloužili.

ito bojovníci ze země, jejíž samotné jméno, Ceura, znamenalo meč, byli nejlepší vojáci, jaké kdy Kylarviděl. Tábor postavili s jistotou, která prozrazovala léta vojenských tažení. Vymýtili křoviny, které bymohly zakrýt příchod nepřátel, slabé ohně obklopili zeminou, aby zakryli jejich světlo, a stany rozestavilitak, aby chránily jejich koně a velitele. U každého ohně se hřálo deset mužů a každý si očividně dobřeuvědomoval svou zodpovědnost. Pohybovali se jako lesní mravenci, a když splnili povinnosti, žádný mužse nevzdaloval z dosahu světla ohně. Hráli hazardní hry, ale nepili a mluvili tlumenými hlasy. Jedinýmkazem ceuranské efektivnosti se zdály být zbroje. Do ceuranských zbrojí z bambusu se mohl člověknavléknout sám. Ale při oblékání khalidorských zbrojí, které před týdnem ukradli u Pavvilova háje,potřebovali pomoc. Šupinové zbroje se mísily s řetízkovými, někdy dokonce i s plátovými, a Ceurané senedokázali rozhodnout, jestli bude nutné spát ve zbroji, nebo zda budou muset každému muži přidělitpáže.

dyž bylo každé jednotce povoleno, ať si problém vyřeší po svém, aby vojáci neobtěžovali velitele,uvědomil si Kylar, že je jeho přítel Logan Gyre ztracen. Vojevůdce Lantano Garuwaši skloubil ceuranskoupořádkumilovnost s individuální odpovědností. Bylo navýsost jasné, proč Garuwaši nikdy neprohrál bitvu.Právě proto musel zemřít.

roto se Kylar pohyboval mezi stromy jako dech pomstychtivého boha, větvemi šustil jen v souladu svečerním větrem. Duby rostly v rovných, širokých řadách, které byly narušeny jen v místech, kde semladší stromy prodraly mezi rameny starších bratrů a samy dosáhly požehnaného věku. Kylar ručkoval, dokud to šlo, a skrze pohupující se větve sledoval Lantana Garuwašiho, osvětleného tlumeným světlemohně, jak se dotýká meče položeného ve svém klíně s potěšením, které prozrazovalo nedávno nabytýmajetek. Pokud se Kylar dostane na další dub, bude se moci spustit pár kroků od své mrtvoly.

ůžu svým cílům stále říkat „mrtvoly“, když už nejsem wetboy? Myslet na Garuwašiho jako na „cíl“ bylonepřijatelné. Kylar stále slyšel hlas svého mistra Durzo Blinta. „Asasínové,“ odfrkl si, „mají cíle, protožeasasínové občas minou.“

ylar odhadoval vzdálenost k další větvi, která by unesla jeho váhu. Osm kroků. To nebyl dlouhý skok.Ošemetné bylo dopadnout na větev a v tichosti udržet rovnováhu jen s jednou rukou. Pokud Kylarneskočí, bude se muset proplížit mezi dvěma ohni, mezi kterými neustále v nepravidelných intervalechpřecházeli vojáci. Země tu byla posetá spadaným listím. Rozhodl se skočit, až zafouká příhodný vítr.

Ve tvých očích se zračí zvláštní světlo,“ řekl Lantano Garuwaši. Na Ceurana byl velký, vysoký a štíhlý, alezároveň měl svaly mohutné jako tygr. Jeho vlastní vlasy, planoucí stejnou barvou jako poblikávající oheň,byly stěží viditelné přes šedesát kadeří všech možných barev, které si přivlastnil za každého zabitéhoprotivníka.

Vždy jsem miloval oheň. Chci si ho pamatovat, až budu umírat.“

ylar se posunul, aby viděl na druhého mluvčího. Byl to Feir Cousat, plavovlasý muž velký jako hora astejně široký jako vysoký. Kylar se s ním už jednou setkal. Feir nejenže byl sběhlý v boji s mečem, byl totaké mág. Kylar měl štěstí, že k němu byl obrácený zády.

dyž ho před týdnem zabil khalidorský Bohokrál Garoth Ursuul, uzavřel Kylar dohodu se žlutookou bytostíjménem Vlk. V jeho podivném doupěti v zemi mezi životem a smrtí Vlk slíbil, že Kylarovi vrátí jeho paži arychle ho přivede zpátky k životu, když Kylar ukradne meč Lantana Garuwašiho. To, co na první pohledvypadalo snadné, kdo by mohl zabránit v krádeži neviditelnému muži?, se na druhý pohledzkomplikovalo. Kdo mohl zastavit neviditelného muže? Mág, který neviditelného muže uvidí.

Tak ty vážně věříš, že v tomto lese žije Temný lovec?“ zeptal se Garuwaši.

Povytáhni trochu meč, vojevůdce,“ vyzval ho Feir. Garuwaši tasil meč na šířku dlaně. Z čepele, kterávypadala jako krystal naplněný ohněm, se vyřinulo světlo. „Čepel plane, aby tě varovala před nebezpečímnebo magií. Temný lovec spojuje obojí.“

tejně jako já, pomyslel si Kylar.

Je blízko?“ zeptal se Garuwaši. Vyskočil do podřepu, vypadal jako tygr, co se chystá zaútočit.

Říkal jsem ti, že vylákat sem cenarijskou armádu bude naše smrt, ne jejich,“ připomenul mu Feir. Znovuse zahleděl do ohně.

o celý minulý týden, který uplynul od bitvy u Pavvilova háje, odváděl Garuwaši Logana a jeho muže navýchod. Protože se Ceurané převlékli do zbrojí mrtvých Khalidořanů, Logan si myslel, že pronásledujezbytky poražené khalidorské armády. Kylar stále netušil, proč Lantano Garuwaši odvedl Logana právě sem.

tejně tak ale neměl ani tušení, proč se koule černého kovu nazývaná ka’kari rozhodla sloužit právě jemu,proč ho křísí z mrtvých, proč vidí zkaženost lidských duší, která si žádá smrt, nebo proč třeba sluncevychází a jak může viset na obloze, aniž by spadlo.

Tvrdil jsi, že jsme v bezpečí, dokud nevstoupíme do Lovcova lesa,“ řekl Garuwaši.

Řekl jsem ‚pravděpodobně‘ v bezpečí,“ opravil ho Feir. „Lovec cítí a nenávidí magii. A tenhle meč je velmi

magický.“

aruwaši nad tím mávl rukou, zlehčoval hrozbu. „My do Lovcova lesa nepůjdeme, a pokud s námi budouchtít Cenarijci bojovat, oni jím projít budou muset,“ řekl Garuwaši.

ylar stěží dýchal, když pochopil jeho plán. Les na severu, jihu a západu od hájku byl hustý a zarostlý.

Jediný způsob, jak by mohl Logan využít svoji přesilu, byl přijít z východu a projít pod obrovskými

sekvojemi lesa Temného lovce, který nabízel dostatek prostoru k manévrování. Ale tradovalo se, že

netvor v průběhu let zabil vše, co do lesa vstoupilo. Učenci nad podobnými pověrami ohrnovali nos, jenže

Kylar se setkal s rolníky z Torrasovy Zátočiny. Pokud to měli být pověrčiví lidé, drželi se jediné pověry.Logan napochoduje přímo do pasti.

adul další poryv větru, dubové větve zasténaly. Kylar tiše zavrčel a skočil. S pomocí svého Talentuvzdálenost překonal snadno. Skočil ale příliš daleko, dopadl dost tvrdě a uklouzl na druhé straně větve.Malé černé drápy projely oblečením na jeho kolenou, podél levé paže, a dokonce i ze žeber. Zpočátkubyly spáry z tekutého kovu, jeho oblečení ani tak nepropíchly, spíš ho v malých místech průniku pohltily ateprve potom se zpevnily, a Kylar se s trhnutím zastavil.

dyž se vytáhl zpátky na větev, spáry se rozpustily a vsákly zpátky do kůže. Kylar se třásl a nemohlo za tojen to, jak blízko měl k pádu. Čím jsem se to stal? S každou protrpěnou smrtí se stával silnějším. Příšerněho to děsilo. Co mě to bude stát? Něco zaplatit musím.

ylar zaskřípal zuby a hlavou napřed sešplhal ze stromu, nechával drápy vyrůstat a zase se nořit do kůže,zanechávaly za sebou malé otvory v oblečení a kůře. Když dosáhl země, ka’kari se vyřinulo z každéhopóru a pokrylo ho jako druhá kůže. Zamaskovalo jeho tvář, tělo, šaty a meč a začalo pohlcovat světlo. Dál

pokračoval neviditelný.

Snil jsem o životě v malém městě, jako je Torrasova Zátočina,“ povzdechl si Feir před Kylarem, záda mělširoká jako býk. „Postavil bych si na řece kovárnu a zkonstruoval vodní kolo, které by pumpovalo měchy,než budou mí synové dost staří, aby mi mohli pomáhat. Prorok mi řekl, že by se ten sen mohl splnit.“

Dost bylo tvého snění,“ přerušil ho Garuwaši a vstal. „Má hlavní armáda už skoro překonala hory. Ty a já

odcházíme.“

lavní armáda? Poslední kousek zapadl na své místo. Proto se sa’ceurai přestrojili za Khalidořany.

Garuwaši odlákal to nejlepší z cenarijské armády daleko na východ, zatímco se jeho hlavní armáda

shromažďovala na západě. Po porážce Khalidořanů u Pavvilova háje už asi cenarijští odvedenci spěchalizpátky na své farmy. Za několik dní bude pár set cenarijských hradních stráží čelit celé ceuranské armádě.

Odcházíme? Dnes?“ zeptal se překvapeně Feir.

Teď.“ Garuwaši se ušklíbl na Kylara. Ten ztuhl, ale v mužových zelených očích nezahlédl ani zábleskpoznání. Místo toho uviděl něco horšího.

Garuwašiho očích bylo dvaaosmdesát zabití. Dvaaosmdesát! A ani jedno z nich nebylo vraždou. ZabitíLantana Garuwašiho by tedy nebyla spravedlnost, ale vražda. Kylar hlasitě zaklel.

Garuwaši vyskočil na nohy, pochva sklouzla z meče, který vypadal jako hořící tyč, jeho tělo ihnedzaujalo bojový postoj. Mohutný Feir byl jen o trochu pomalejší. Když se postavil, otočil se s tasenýmmečem rychleji, než by Kylar u tak velkého muže považoval za možné. Jeho oči se rozšířily, když uvidělKylara.

Kylar zklamaně zakřičel a nechal modrý oheň, aby vzplál na kůži z ka’kari a velké zamračené masce,

již nosil. Zaslechl kroky, jak ho z boku napadl jeden z Garuwašiho bodyguardů. Kylarem projel návalTalentu, udělal salto vzad, nohama dopadl na sa’ceuraiho ramena a odstrčil ho od sebe. Sa’ceuraiho tosrazilo do trávy, zatímco Kylar se otáčel ve vzduchu, modré plameny vířily a praskaly kolem jeho těla.

Než se zachytil větve, nechal plameny pohasnout a zneviditelnil se. Jednou rukou se houpal z větvena větev, nesnažil se maskovat. Pokud něco neudělá, dnes v noci, Logan a jeho muži zemřou.

*

„Byl tohle Lovec?“ zeptal se Garuwaši.

„Něco horšího,“ odtušil bledý Feir. „Tohle byl Noční anděl, možná jediný muž na celém světě,kterého by ses měl bát.“

Oči Lantana Garuwašiho zaplály ohněm, který Feirovi prozradil, že místo „muž, kterého by ses měl

bát“ slyšel „úctyhodný protivník“.

„Kudy odešel?“ zeptal se Garuwaši.

3.

Když naprosto vyčerpaná Elene přijížděla k malému hostinci v Torrasově Zátočině, do sedlahřmotného hřebce se právě vyšvihla krásná žena s dlouhými rudými vlasy svázanými do ohonu a sblyštivou náušnicí v uchu. Zamířila na sever a čeledín ze stájí za ní vrhal zamilované pohledy.

Elene do čeledína málem najela, než se konečně otočil. Přihlouple na ni zamrkal. „Hej, vašepřítelkyně právě odjela,“ řekl a ukázal na mizející rusovlásku.

„O čem to mluvíš?“ Elene byla tak unavená, že jí to skoro nemyslelo. Pěšky šla dva dny, než si jinašel jeden z koní. A navíc neměla tušení, co se stalo ostatním zajatcům, Khalidořanům nebo Ymmurimu,který ji zachránil.

„Ještě ji můžete dohnat,“ navrhl jí čeledín.

Elene si mladou ženu prohlédla dost dobře, aby věděla, že se s ní nikdy dřív nepotkala. Zavrtělahlavou. Než vyrazí na sever do Cenarie, bude si muset v Torrasově Zátočině nakoupit zásoby. Navíc už sestmívalo a po několika dnech ploužení se s Khalidořany se Elene chtěla vyspat v posteli a zoufale toužilapo koupeli. „To si nemyslím,“ řekla.

Vešla do hostince a pronajala si u roztržité hostinské pokoj ze štědré sumy stříbrňáků, kterou našlav sedlových brašnách svého koně, umyla se, vyprala si oblečení a okamžitě usnula.

Před úsvitem si znechuceně natáhla stále vlhké šaty a sešla do přízemí.

Hostinský, hubený mladík, právě přinášel bednu plnou umytých džbánů a stavěl je dnem nahoru,aby uschly, než se konečně půjde vyspat. Přátelsky Elene pokynul, skoro se na ni nepodíval. „Žena vámza půl hodiny připraví snídani. A jestli, och, sakra.“ Znovu se na ni podíval, očividně ji viděl poprvé.„Maira mi neřekla…“ Otřel si ruce do zástěry, zjevně šlo o navyklé gesto, protože je neměl vlhké, a sklonilse nad stolem plným tretek, poznámek a účetních knih.

Vytáhl dopis a omluvně ho Elene podal. „Minulou noc jsem vás neviděl, jinak bych vám ho dalrovnou.“ Na vnější straně dopisu bylo napsáno Elenino jméno a popis. Rozbalila ho a vypadl z něj menší,pomačkaný vzkaz. Byl psaný Kylarovým rukopisem. Datoval ho den předtím, než opustil Caernarvon.Stáhlo se jí hrdlo.

„Elene, je mi to líto,“ četla. „Snažil jsem se. Přísahám, že jsem se snažil. Některé věci jsou důležitějšínež moje štěstí. Věci, které mohu vyřídit jen já. Prodej tyhle náušnice mistru Bourarymu a přestěhujrodinu do lepší části města. Vždycky tě budu milovat.“

Kylar ji stále miloval. Miloval ji. Nepřestala tomu věřit, ale teď to bylo jiné, když to viděla napsané

jeho ledabylým rukopisem. Vyhrkly jí slzy. Nevšímala si znepokojeného hostinského, který naprázdno

otvíral a zavíral pusu, nevěděl, co si má počít s plačící ženou ve své hospodě.

Elene se odmítala změnit a přišla úplně o vše, ale Bůh jí teď dával druhou šanci. Ukáže Kylarovi, jak

silná a hluboká dokáže láska ženy být. Nebude to snadné, ale on byl muž, kterého milovala. Byl pro ni tenpravý. Milovala ho, bylo to tak prosté.

Teprve po několika minutách si přečetla i druhý vzkaz, který napsala neznámá žena.

„Jmenuji se Vi,“ stálo tam. „Jsem wetboy, který zabil Jarla a unesl Uly. Kylar od tebe odešel, aby

zachránil Logana a zabil Bohokrále. Muž, kterého miluješ, zachránil Cenarii. Doufám, že jsi na něj pyšná.Pokud půjdeš do Cenarie, nechala jsem ti u Mámy K. přístupová hesla ke svým účtům. Vezmi si, kolikbudeš potřebovat. Jinak Uly je v Kapli, stejně jako budu já, a myslím, že Kylar tam brzy dorazí taky. Jetoho… víc, ale nedokážu to napsat. Musela jsem kvůli našemu vítězství udělat něco strašného. Žádnáslova nemohou odčinit, co jsem ti provedla. Strašně mě to mrzí. Přála bych si to napravit, ale nemůžu. Ažsem přijdeš, můžeš se mi pomstít, jak uznáš za vhodné, dávám ti všanc i vlastní život, Vi Sovari.“

Elene se vzadu na krku naježily vlasy. Jaká žena by se prohlašovala za takového nepřítele a přítelezároveň? Kde byly Eleniny zásnubní náušnice? „Je toho víc.“ Co to znamenalo? Vi udělala něco strašného?

Olověné závaží tušení dopadlo do Elenina žaludku. Žena, kterou včera večer viděla před hostincem,měla náušnici. Asi to nebyla, určitě to nemohla být…

„Och, můj Bože,“ vydechla Elene. Rozběhla se ke svému koni.

*

Sen se každou noc měnil. Logan stál na pódiu a díval se na půvabnou, ale malichernou TerahGraesinovou. Ta buď půjde přes armádu mrtvol, nebo se vdá za muže, kterým opovrhuje, aby ukojilasvé ambice. Ten den Logana zradilo srdce. Jeho otec si vzal ženu, která otrávila jeho štěstí. Logan toudělat nemohl.

Ten den ji Logan požádal, aby mu odpřísáhla věrnost, stál při tom na kruhovém pódiu, jež mupřipomínalo Díru, kde hnil za khalidorské okupace. Terah odmítla. Logan se jí však ve snu nepodřídil, abyv předvečer bitvy nerozdělil armádu, místo toho řekl: „Pak tě tedy odsuzuji k smrti za zradu.“

Promluvil jeho meč. Terah zavrávorala zpátky, byla však příliš pomalá. Čepel se jí zasekla v polovině

krku.

Logan ji zachytil a najednou to byla jiná žena a jiné místo. Z Jeninina hrdla se valila krev na bílou

noční košilku a odhalenou hruď. Khalidořané, kteří vtrhli do jejich svatební komnaty, se smáli.

Logan se zazmítal a probudil. Ležel ve tmě. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval. Jeho Jenine bylamrtvá. Terah Graesinová se stala královnou. Logan jí přísahal věrnost. Logan Gyre jí dal slib poslušnosti,slova, která pro něj nebyla jen pouhým slibem. Proto když mu královna nařídila pronásledovat zbytkyKhalidořanů, poslechl ji. Vždycky bude rád, když dostane příležitost zabíjet Khalidořany.

Seděl v temnotě táborového stanu a spatřil kapitánku svých bodyguardů, Kaldrosu Wynovou. Zaokupace se nevěstince Mámy K. staly nejbezpečnějšími místy pro ženy ve městě. Máma K. přijímala jen tynejhezčí a ty exotické. To ony ve válce prolily první khalidorskou krev, když po celém městě nastražily

léčku, pro kterou se vžilo jméno Nocta Hemata, Noc krve. Logan je veřejně ocenil a získal na svoji stranu.

Ty, které mohly bojovat, bojovaly a umíraly, aby ho zachránily. Po bitvě u Pavvilova háje Logan všechny

členky Podvazkového řádu s výjimkou Kaldrosy Wynové propustil. Její manžel byl jedním z deseti lovcůčarodějů a ti dva by jeden bez druhého nikam nešli, proto si řekla, že tu rovnou může i sloužit.

Kaldrosa podvazek nosila na levé paži. Ušili je z očarovaných khalidorských vlajek, které se leskly ive tmě. Samozřejmě byla pohledná, se sethijskou olivovou kůží, hrdelním smíchem a stovkami historek, oněkterých dokonce prohlašovala, že jsou pravdivé. Přes nepadnoucí kroužkovou zbroj nosila kytlici sbílým rarohem Gyrů, špičky jeho křídel přesahovaly okraje černého kruhu. „Je čas,“ řekla.

Do stanu nakoukl generál Agon Brant a vstoupil. Stále k chůzi potřeboval dvě berly. „Zvědové sevrátili. Naši elitní Khalidořané si myslí, že nastražili past. Pokud k nim zamíříme ze severu, jihu nebozápadu, budeme muset projít hustým lesem. Jediná cesta vede přes Lovcův les. Pokud Lovec opravduexistuje, všechny by nás pobil. A pokud budu čelit čtrnácti stům bojovníků jen se stovkou vojáků,dopadne to stejně.“

Kdyby k tomu došlo před měsícem, Logan by neváhal. Vedl by armádu otevřeným prostoremLovcova lesa, k čertu s legendami. Ale pak u Pavvilova háje jednu viděl, a ta pozřela tisíce mužů. Feraliotřásl Loganovým přesvědčením, že zná rozdíl mezi pověrou a realitou. „Jsou to Khalidořané. Pročnezamířili na sever do Quorigského průsmyku?“

Agon pokrčil rameny. Tohle byl týden starý problém. Tahle četa nebyla ani zdaleka tak nedbalá jako

Khalidořané, které znali. Dokonce uspořádali nájezd i ve chvíli, kdy utíkali před Loganovou armádou.Cenarie ztratila sto mužů. Khalidořané ani jednoho. Nejlepší odhad, který mohl Agon nabídnout, byl, žejde o elitní jednotku z nějakého khalidorského kmene, na který dříve nenarazili. Logan měl pocit, jako byse díval na skládačku. Pokud ji nesloží, jeho muži budou umírat. „Stále na ně chcete udeřit ze všechstran?“ zeptal se Agon.

Ten problém na Logana zíral, vysmíval se mu. Odpověď nepřicházela. „Ano.“

„Pořád trváte na tom, že osobně provedete kavalerii Lovcovým lesem?“

Logan přikývl. Pokud má po svých mužích žádat, aby čelili smrti ze spárů nějakého monstra, půjde

tam s nimi i on.

„To je velmi… odvážné,“ řekl Agon. Sloužil šlechticům dost dlouho, aby dokázal kompliment podat

jako urážku.

„Stačí,“ rozhodl Logan a vzal si od Kaldrosy přilbu. „Pojďme zabít několik Khalidořanů.“

4.

Vürdmeister Neph Dada se otřásal dlouhým, chraplavým, nezdravým kašlem. Hlasitě si pročistil nosa výsledek vyplivl do dlaně. Pak stiskl dlaň v pěst a sledoval hlen, jak kape na zem, než obrátil zrak kostatním vürdmeisterům sedícím kolem slabého ohně. S výjimkou mladého Borsiniho, který neustálepomrkával, nedal nikdo z nich najevo, že by je tím nějak znechutil. Nikdo by se nestal vürdmeisterem aneužíval si dlouhého života, kdyby se spoléhal jen na svou magickou sílu.

Na zemi stály ve vojenských formacích slabě světélkující figurky. „Toto je jen odhad rozmístěníarmád,“ řekl Neph. „Jednotky Logana Gyra jsou červené, hrubý odhad čtrnáct set mužů, západně od lesaTemného lovce, na cenarijském území. Možná dvě stovky Ceuranů předstírajících, že jsou Khalidořané,jsou modré a přímo na okraji Lovcova lesa. Dál na jih, v bílé, je pět tisíc našich milovaných nepřátel zLae’knaughtu. Khalidor s Lae’knaughtem přímo nebojoval od doby, kdy jste vy všichni ještě cucali cecky,proto mě nechte něco připomenout. Oni si myslí, že nenávidí veškerou magii a byli stvořeni, aby zničilinás. Pět tisíc vojáků stačí, aby dokončili práci, kterou Cenarijci započali v bitvě u Pavvilova háje, protomusíme našlapovat velmi opatrně.“

Neph jim stručně přednesl, co ví o rozestavení jednotek všech stran, a vymýšlel si různé detaily, akdyž to považoval za vhodné, mluvil ve vojenském žargonu, jako by očekával, že mu budou rozumět,přestože se ho nikdy nenaučili. Kdykoliv zemřel Bohokrál, začaly masakry. Nejprve se proti sobě obrátilijeho dědicové. Pak kolem sebe přeživší shromáždili meistery a vürdmeistery a začali nanovo, dokudnezůstal jen jeden Ursuul. Pokud nikdo nezíská navrch dostatečně rychle, krveprolití se rozšíří až kmeisterům. Tohle Neph dopustit nemínil.

Proto Neph, jakmile si byl jistý, že je Bohokrál Garoth Ursuul po smrti, vyhledal Tensera Ursuula,jednoho z Bohokrálových princů, a přesvědčil ho, aby přijal Khali. Tenser si myslel, že být schránoubohyně znamená moc. Znamenalo, pro Nepha. Tenserovi to přineslo svalovou strnulost a šílenství. Neph

potom poslal vürdmeisterům ve všech koutech khalidorského impéria jednoduchou zprávu: „Pomozte mipřivést Khali domů.“

Vyslyšením žádosti víry mohl každý vürdmeister, který nechtěl zahodit život při podpoře nějakéhozvráceného dítěte Ursuulů, ospravedlnit svůj útěk. A pokud Neph zkrotí tyhle vürdmeistery, kteří jakoprvní dorazili ze svých postů v nejbližším okolí, než se objeví vürdmeisteři ze zbytku impéria, podřídí semu i ti ostatní. V jedné věci byl Bohokrál dobrý. Vštěpoval lidem poslušnost.

„Les Temného lovce je mezi námi,“ Neph pod to zahrnul vürdmeistery, sebe a bodyguardy Khali,

celkem padesát mužů, „a všemi těmi armádami. Já osobně jsem viděl více než sto mužů, meisterů i obyčejných lidí, kteří byli vysláni do Lovcova lesa. Nikdo z nich nevyšel. Nikdy. Upozorňuji na to jenproto, že jde o záležitost související s bezpečností Khali.“ Neph znovu zakašlal, plíce měl v jednom ohni,ale i tohle zakašlání bylo záměrné. Ti, kteří nepoklekli před mladíkem, by mohli být ochotni sloužit nějakýčas zchátralému starci. Odplivl si. „Ceurané mají meč moci, Curoch. Právě tady.“ Neph ukázal na místo,kam dopadl jeho chrchel, přímo na samý okraj lesa Temného lovce.

„Přijal meč podobu Ceur’caelestu, ceuranského ‚Meče nebes‘?“ zeptal se vürdmeister Borsini. Byl topomrkávající mladík s groteskně obrovským nosem a příhodně velkýma ušima. Zíral do dálky. Nephovi seto nelíbilo. To ho Borsini tajně poslouchal, když se mu hlásili zvědové?

Borsiniho viry, měřítko přízně bohyně a magické moci, pokryly jeho paže jako trnité šlahounyčerných růží. Pouze Nephovy viry zakrývaly víc kůže, vlnily se jako živé tetování lodrikarských spirál, díkynim mohl zčernat od temene hlavy až po konečky prstů na nohou. Ale navzdory inteligenci a síle dosáhlBorsini jen jedenáctého shu’ra. Neph, Tarus, Orad a Raalst měli všichni dvanáct shu’ra, nejvyšší hodnost,které mohl kdokoliv s výjimkou Bohokrále dosáhnout.

„Curoch může přijmout podobu, jaká se mu zlíbí,“ řekl Neph. „Podstatné je, že pokud se Curochdostane do Lovcova lesa, nikdy z něj už nevyjde. Máme vrtkavou šanci získat skvost, po kterém pátrámevěky.“

„Ale jsou tam tři armády,“ připomenul vürdmeister Tarus. „Všechny jsou v přesile a každá by nás s

radostí pobila.“

„Pokus o získání meče pravděpodobně skončí smrtí, ale měl bych vám připomenout, že pokud se oto nepokusíme, poneseme následky,“ varoval je Neph. „Tak jako tak půjdu já. Jsem starý. Zbývá mi jenpár let, takže mou smrtí ztratí impérium nejméně.“ Jistě, pokud by držel Curoch, jeho schopnosti by setisícinásobně zvýšily a všechno by se tím změnilo, to věděli.

První námitka vzešla od vürdmeistera Tara. „Kdo dal vedení zrovna…“

„To Khali,“ přerušil ho mladý Borsini, než mohl Neph něco říct. Zatraceně! „Khali mi seslala vizi,“pokračoval. „Proto jsem se ptal, jak tomu meči říkají Ceurané. Khali mi přikázala, abych jí přineslCeur’caelestos. Jsem z vás nejmladší, nejpostradatelnější a nejrychlejší. Vürdmeistře Dado, řekla mi, že kvám dnes ráno promluví. Máte na její slova počkat u princova lože. Sám.“

Ten kluk byl génius. Borsini chtěl šanci získat meč a právě přede všemi Nepha podplácel. Nephzůstane s Khali a katatonickým princem, a až od nich odejde, bude mít „zprávu od bohyně“. Popravděřečeno, Neph pro meč vůbec jít nechtěl. Ale jediný způsob, jak mohl ostatní přesvědčit, aby ho donutilizůstat, bylo pokoušet se pro něj jít. Borsiniho oči se střetly s Nephovými. „Pokud získám meč,“ říkal tenpohled, „budeš mi sloužit. Rozumíme si?“

„Požehnáno budiž její jméno,“ provolal Neph. Ostatní ho napodobili. Plně nechápali, co se právěstalo. Časem jim to dojde. „Můžeš si vzít mého koně,“ nabídl Borsinimu Neph, „je rychlejší než tvůj.“ A vhřívě má vpletené malé kouzelné vlákno. Až vyjde slunce, tou dobou se jezdec dostane k jižnímu okrajilesa, hříva začne pulzovat magií, která přiláká Temného lovce. Borsini se poledne nedožije.

„Děkuji, ale s neznámými koňmi to moc neumím. Vezmu si svého,“ odmítl nabídku Borsini, opatrněudržoval neutrální tón. Ohromné uši se mu chvěly a nervózně si mnul obrovský nos. Tušil past a věděl,jak se jí vyhnout, snažil se však, aby to Neph považoval za pouhé štěstí.

Neph zamrkal, jako by ho to zklamalo, a pak pokrčil rameny, jako že se nic nestalo.

Nestalo. Vlákno vetkal do hřívy každého koně v táboře.

5.

Kylar nikdy nerozpoutal válku.

Proplížit se do tábora Lae’knaughtu nevyžadovalo takovou obezřetnost jako u Ceuranů. Prostěneviditelný prošel mezi hlídkami v černých kytlicích ozdobených zlatým sluncem, ryzím světlem rozumuporážejícím temnotu pověr. Kylar se zašklebil. Lae’knaughti budou Nočního anděla milovat.

Tábor byl obrovský. Zdržovala se tu celá legie, pět tisíc mužů, včetně tisíce slavnýchlae’knaughtských pikenýrů. Coby čistě ideologické společenství Lae’knaught prohlašoval, že nevlastnížádnou zemi. Prakticky však posledních osmnáct let okupovali východní Cenarii. Kylar je podezříval, žetuhle legii sem poslali jako ukázku síly, aby odradili Khalidor od dalšího tažení na východ. A možná tu bylijen náhodou.

Ve skutečnosti mu na tom nezáleželo. Lae’knaughti byli rváči. Kdyby bylo v jejich chvástání, žebojují s temnou magií, jen zrnko pravdy, přišli by bránit Cenarii před khalidorskou invazí. Místo toho sidávali na čas, upalovali místní „čaroděje“ a verbovali mezi uprchlíky z Cenarie. Pravděpodobně doufali, žekdyž přijdou na pomoc až poté, co bude cenarijský odpor zlomen, získají za odměnu ještě lepší území.

Aniž by kohokoliv vyprovokovala, byla Cenarie napadena z východu Lae’knaughtem, ze severu

Khalidorem a z východu Ceurou. Bylo na čase, aby se hladové meče navzájem střetly.

Z Kylarovy levé paže vyjela černá kouřící čepel. Rozzářil ji a obalil modrými plameny, ale sám zůstalneviditelný. Dva vojáci, kteří se vybavovali, místo aby obcházeli tábor, při tom pohledu ztuhli. První bylrelativně nevinný. V očích druhého Kylar viděl, že voják obvinil mlynáře z čarodějnictví, protože zatoužilpo jeho ženě.

„Vrah,“ odsoudil ho Kylar. Švihl mečem z ka’kari. Čepel ani tak nesekala, ona spíš požírala. Necítilskoro žádný odpor, když projela chráničem nosu, nosem, bradou, kytlicí, prošívanicí a břichem. Muž sepodíval dolů, pak se dotkl rozseknuté tváře, ze které stříkala krev. Zaječel, z břicha se mu vyvalila střeva.

Druhý strážný s křikem utekl.

Kylar běžel, obklopil se iluzí. Jakoby skrz kouřový opar byly vidět odlesky lesknoucí se kůže zčerného kovu, srpky přehnaně velkých svalů a tvář Soudu s výrazným zamračeným obočím, vystouplýmihranatými tvářemi, drobnými ústy a lesklýma černýma očima bez zornic, ze kterých sršely modréplameny. Proběhl kolem chumlu vychrtlých cenarijských rekrutů, kteří na něj vytřeštili oči a úplnězapomněli na zbraně ve svých rukou. V jejich očích nebyl jediný zločin. Tihle muži se k nim přidali,protože neměli jinou možnost, jak se uživit.

Další skupina se podílela na stovce upálení a ještě horších věcech. „Násilník!“ zaječel Kylar. Ka’karimuži rozpáralo rozkrok. Byla to ošklivá smrt. Tři další zemřeli, než na něj někdo zaútočil. Protančil kolemkopí a odsekl mu hlavici, pak pokračoval v běhu k velitelským stanům ve středu tábora.

Konečně zazněla poplašná trouba. Kylar pokračoval kolem řad stanů, sklouzl zpátky k neviditelnosti,ale objevil se pokaždé, když zabíjel. Přesekl provazy několika koní, aby vyvolal ještě větší zmatek, ale bylojich jen pár. Potřeboval, aby armáda dokázala rychle zareagovat.

Během chvilky propuklo v táboře peklo. Skupina koní za sebou táhla sloup, ke kterému je uvázali,ten sebou smýkal ze strany na stranu a zachytával a strhával stany. Muži ječeli, křičeli obscénnosti,blábolili o duchovi, démonovi nebo přízraku. Někteří ve tmě a zmatku zaútočili na své druhy. Stan vzplálplamenem. Kdykoliv dorazil důstojník a křičením rozkazů se pokoušel nastolit pořádek, Kylar zabíjel.Nakonec našel, co hledal.

Z největšího stanu v táboře vyběhl postarší muž. Na hlavu si natáhl velkou přilbu, symbollae’knaughtského generála. „Seřaďte se! Ježek!“ křičel. „Vy hlupáci, nechali jste se oklamat! Ježčíformace, zatraceně!“

Kvůli hrůze a hlasu utlumenému velkou helmou nejprve poslechlo jen pár mužů, ale trubač paksignál několikrát zopakoval. Kylar sledoval vojáky, jak se sdružují do kruhů po desíti, zády k sobě, píkypřipravené.

„Bojujete jen sami mezi sebou. Je to klam. Vzpomeňte si na svou zbroj!“ Generál tím myslel Zbroj skepse. Lae’knaught věřil, že pověry nad nimi budou mít moc, jen pokud v ně budou věřit.

Kylar vyskočil vysoko do vzduchu a zviditelnil se, než se zjevil přímo před generálem. Dopadl najedno koleno, levou rukou se opíral o zem, držel v ní meč, hlavu nechal sklopenou. I když v dálcepokračovala kakofonie výkřiků, muži kolem něj ohromeně ztichli. „Generále,“ řekl Noční anděl, „mám provás zprávu.“ Vstal.

„Není to nic víc než přízrak!“ zvolal generál. „Seřaďte se! Orel tři!“ Trubač zatroubil rozkaz a vojáciběželi zaujmout pozice.

Více než sto mužů obklopilo prostranství před velitelským stanem, utvořili velký kruh a píkami mířilidovnitř. Noční anděl zařval, z úst a očí mu vyšlehly modré plameny. Oheň odkapával i z meče. Zatočil sním nad hlavou tak rychle, až se rozmazal do dlouhé stuhy modrého světla. Pak ho v záblesku světlazarazil zpátky do pochvy, zůstali jen pomrkávající vojáci.

„Vy lae’knaughtští blázni,“ zavrčel Noční anděl. „Tahle země teď patří Khalidoru. Utečte, nebobudete povražděni. Utečte, nebo budete souzeni.“ Kylar doufal, že vydáváním se za Khalidořana přitáhnejejich pomstu na Ceurany, co se za Khalidořany převlékli a pokoušeli se zabít Logana a jeho muže.

Generál zamrkal. Pak vykřikl: „Přeludy nad námi nemají žádnou moc! Muži, vzpomeňte si na svou

Zbroj!“

Kylar nechal plameny pohasnout, jako by Noční anděl nedokázal udržet svou podobu tváří v tvářvíře Lae’knaughtů. Vytrácel se, dokud nezůstal viditelný jen jeho meč, který se pohyboval v pomalýchfintách, Jarní stín Hadenovy slávy, Odkapávající voda Kevanovy chyby.

„Nemůže se nás dotknout!“ provolával generál ke stovkám vojáků, kteří se teď mačkali na okrajiprostranství. „Naše je Světlo! Nebudeme se báti temnoty.“

„Já vás soudím!“ hrozil Noční anděl. „Shledávám vás nehodnými!“ Úplně zmizel a viděl v každémoku úlevu, někteří muži a ženy se neskrývaně usmívali a potřásali hlavami. Užasle, ale vítězně.

Generálův pobočník přivedl koně a podal mu uzdu a píku. Generál se vyšvihl do sedla, vypadal, že si

uvědomuje, že musí začít vydávat rozkazy, získat zpátky kontrolu a donutit muže jednat, než začnoupřemýšlet a panikařit. Kylar čekal, dokud neotevře ústa, a pak zakřičel dost hlasitě, aby přehlušilgenerálův hlas.

„Vrah!“ Objevily se jen srpky bicepsů a ramenních svalů a lesknoucí se oči, následovalo je zasvištěníohně, když se meč při švihnutí rozzářil. Voják padl k zemi. Než se jeho hlava odkutálela od těla, Nočníanděl zmizel.

Nikdo se nepohnul. Tohle nebylo možné. Přízrak byl výsledkem masové hysterie. Neměl žádné tělo.

„Otrokář!“ Tentokrát se zviditelnila jen ta část čepele, která trčela z mužových zad. Voják byl nameči zdvižen a potom odhozen stranou, po hlavě spadl vedle železného kotle. Škubal sebou, jeho masose škvařilo na uhlících, ale stranou se neodvalil.

„Mučitel!“ Břicho legionáře ošetřujícího koně se otevřelo.

„Nečistý! Nečistý!“ ječel Noční anděl, celá jeho postava zářila spalující modří. Zabíjel vpravo i vlevo.

„Zabijte to!“ zařval generál.

Zahalený modrým ohněm, který za ním planul a praskal v dlouhém proudu, vyskočil Kylar z kruhuobklíčení. Zůstal viditelný a v plamenech běžel na sever, jako by mířil přímo do „khalidorského“ tábora.Muži mu uskakovali z cesty. Pak Kylar oheň uhasil, zneviditelnil se a vrátil se zpátky, aby zjistil, jestli pastsklapla.

„Seřaďte se!“ křičel generál, tvář mu zrudla vzteky. „Potáhneme do lesa! Vojáci, nastal čas zabít párčarodějů! Tak jdeme! Hned!“

6.

„Eunuchové doleva,“ rozkázal khalidorský strážný Hrboláč. Byl tak svalnatý, že vypadal jako pytelplný ořechů, ale nejvýraznější byla vyboulenina, která mu groteskně pulzovala na čele. „Hej, Půlchlape!Tím myslím tebe!“

Dorian odtrhl oči od strážného a přešel do řady nalevo. Toho muže znal, byl to bastard, synotrokyně a jednoho z Dorianových starších bratrů. Princové, synové hodní trůnu, Hrboláče krutě mučili.Dorianův vychovatel Neph Dada je v tom podporoval. Bylo jen jediné pravidlo, nesměli žádného otrokazranit tak, aby pak nemohl vykonávat své povinnosti. Hrboláčova boule na hlavě byla tak trochuDorianova práce.

„Zíráš na něco?“ chtěl vědět Hrboláč a dloubl Doriana kopím.

Dorian sklopil zrak k podlaze a zavrtěl hlavou. Než přišel do Citadely žádat o práci, změnil vzhled,jak nejvíce se odvažoval, ale iluzi nemohl nechat zajít příliš daleko. Budou ho pravidelně bít. Strážní,šlechtici nebo princové by si mohli všimnout, že tělo úderu neklade patřičný odpor, a Dorian by sebounemusel správně trhnout. Experimentoval se změnami ve svých hormonech, aby mu přestaly růst vousy,ale výsledky byly příšerné. Stačilo na to jen pomyslet a musel se dotknout své hrudi, která už se naštěstívrátila k mužským proporcím.

Místo toho cvičil, aby dokázal tělo očistit od vousů a chlupů pomocí ohně a vzduchu. S rychlostí,jakou mu dorůstala bradka, bude muset magické vlákno používat dvakrát denně. Život otroka skýtal velmimálo soukromí, proto byla životně důležitá rychlost. Otroků si naštěstí příliš nevšímali, dokud na sebenepřitáhli pozornost zíráním na strážné, jako by to byly nějaké zrůdy.

Skloň hlavu, nebo zemři, Doriane. Hrboláč ho znovu udeřil, ale Dorian se nepohnul, proto strážnýpokračoval dál, aby potrápil někoho dalšího.

Stáli před Mostní tvrzí. U západní brány postávaly dvě stovky mužů a žen. Blížila se zima, a dokoncei ti, co měli dobrou úrodu, byli ožebračeni armádou Bohokrále. Prostému lidu pramálo záleželo na tom,jestli procházející armáda patří nepříteli, nebo spojenci. Jedna drancovala, druhá rekvírovala, ale obě sivzaly, co chtěly, a zabily každého, kdo se jim postavil na odpor. Protože Bohokrál vyprázdnil Citadelu aposlal armádu na jih do Cenarie a na sever do Mrazu, bude nadcházející zima obzvláště krutá. Všichni lidé

ve frontě doufali, že se jim podaří prodat se do otroctví, než přijde zima a fronta se zečtyřnásobí.

Ve městě Khaliras vládlo chladné podzimní ráno, do úsvitu zbývaly dvě hodiny. Dorian už zapomnělna krásu severních hvězd. Ve městě svítilo jen několik lamp, olej byl příliš vzácný, proto se pouze hrstkapozemských ohňů snažila soupeřit s nebeskými plameny, které jako by propalovaly díry do pláště noci.

Dorian si nemohl pomoci a ucítil vzedmutí pýchy při pohledu na město, které mohlo být jeho.

Khaliras jako obrovský prsten objímal propast, která obklopovala Mount Thrall. Následující generace

ursuulských Bohokrálů stavěly kolem města zdi, aby ochránily své řemeslníky, obchodníky a otroky, dokudse všechny vybudované z různého kamene nespojily v jeden kruhový štít chránící celé město.

Byl tu jen jeden kopec, nízký žulový hřeben, a na něj se jako had vinula hlavní cesta s mnohazákruty, které měly ztížit postup obléhacích strojů. Na vrcholku hřebene jako žába na pařezu trůnilaMostní tvrz. Na druhé straně za zrezivělými železnými zuby padací brány se nacházela první Dorianovavýzva.

„Vy čtyři, jděte,“ rozhodl Hrboláč.

Dorian byl třetí ze čtyř vybraných eunuchů, všichni se třásli, když se přibližovali k propasti. Světelnýmost byl jedním z divů světa a Dorian se na žádné ze svých mnoha cest nesetkal s magií, která by s nímmohla soupeřit. Bez oblouků nebo pilířů visel čtyři sta kroků dlouhý most jako pavoučí vlákno mezi Mostní

tvrzí a Citadelou na Mount Thrall.

Jakmile Dorian po Světelném mostě kráčel naposledy, všímal si jen dokonalosti magie, když mumost pod nohama pružil a při každém kroku jiskřil tisíce barvami. Nyní neviděl nic víc než stavebníkameny, ve kterých byla magie zakotvena. Světským stavebním materiálem Světelného mostu nebylkámen, kov nebo dřevo, dláždily ho lidské lebky a vytvářely cestu dost širokou, aby po ní vedle sebeprojeli tři koně. Do každé díry, která za léta vznikla, vložili novou hlavu. Každý vürdmeister, jak se říkalomistru virů, který dosáhl desátého shu’ra, mohl celý most jediným slovem odhmotnit. Dokonce i Dorian to

kouzlo díky minulým zásluhám znal. Žaludek se mu ale svíral z toho, že magie ve Světelném mostě bylanavržena tak, aby automaticky shodila každého mága, který na rozdíl od zhoubných virů meisterů avürdmeisterů používal jen svůj Talent.

Coby pravděpodobně jediný muž v Midcyru, kterého cvičili meisteri i mágové, si Dorian myslel, žejeho šance most překročit jsou mnohem vyšší než u kteréhokoliv jiného mága. Minulou noc si koupil novéboty a do každé podrážky zasunul olověnou destičku. Doufal, že tak odstraní všechny známky jižanskémagie, které na něm mohly ulpět. Naneštěstí byl jen jediný způsob, jak si to ověřit.

S bušícím srdcem následoval Dorian eunuchy na Světelný most. Při prvním kroku most zasvítilpodivnou zelení a Dorian cítil, jak ho brní nohy, když se viry natáhly přes jeho boty. O vteřinu později toustalo a nikdo si toho nevšiml. Dorian to zvládl. Světelný most poznal, že je Talentovaný, ale Dorianovipředci byli dost chytří, aby věděli, že ne každá Talentovaná osoba je mág. Zbytek Dorianových kroků,šoupal nohama jako ostatní nervózní eunuši, vyvolával jiskření magie, díky kterému se zdálo, že zasazené

lebky zívají a otáčejí se, jako by nenávistně sledovaly ty, co po nich přecházeli. Ale nerozestoupily se pod

ním.

Pokud Dorian cítil pýchu nad genialitou Světelného mostu, pohled na Mount Thrall v něm vzbuzovaljen hrůzu. Narodil se v útrobách té zatracené skály, hladověl v jejích žalářích, bojoval v jejích jamách adopouštěl se vražd v jejích ložnicích, kuchyních a chodbách.

Uvnitř té hory Dorian nalezne své vürd, osud, zkázu a konec. Také tu nalezne ženu, která se stanejeho manželkou. A také, obával se, nalezne odpověď, proč odvrhl svůj prorocký dar. Co bylo natolikpříšerné, že se kvůli tomu vzdal i vzpomínky, proč to udělal?

Mount Thrall nebyla přirozená, ohromná černá čtyřstěnná pyramida, dvakrát tak vysoká než široká,která se nořila hluboko do země. Dorian shlédl ze Světelného mostu a spatřil mraky, které zakrývaly, cose skrývá v hlubinách dole. Třicet generací otroků, khalidorských i zajatých ve válce, bylo posláno dolovat,dokud nevydechnou naposledy v páchnoucí páře a nepřidají své kosti k rudě.

Horská pyramida byla na jedné straně seříznutá a zploštěná, před skalnatou trojbokou dýkou vznikla

plošina. Citadela seděla na té plošině. V porovnání s horou vypadala jako trpaslík, ale jakmile jste do nívstoupili, bylo vám jasné, že samotná Citadela je jedno velké město. Nacházela se tu kasárna pro desettisíc vojáků; velká skladiště; ohromné nádrže, cvičiště pro muže, koně a vlky; zbrojnice; tucty kováren,kuchyní, stájí, sýpek, ohrad pro dobytek a pil a prostory pro všechny ty dělníky, náčiní a surové materiály,

které potřebovalo dvacet tisíc lidí, aby přežilo jednoleté obležení. A přes to všechno byla Citadelatrpaslíkem v porovnání s hradem Thrall, protože hora byla protkána chodbami, velkými sály, pokoji, žalářia dávno zapomenutými tajnými průchody, které se provrtaly až k jejím samotným základům.

Citadela ani hora nebyly plně obydlené desítky let, a protože armády byly vyslány na sever a na jih,panovalo tu větší ticho než obvykle. Khaliras teď byl domovem prostého lidu, základní vojenské posádky,méně než poloviny meisterů v říši, dostatku úředníků, aby udrželi království v chodu, Bohokrálových žen a

konkubín a jejich stráží.

V čele strážců stál Nejvyšší eunuch Yorbas Zurgah. Yorbas byl starý zženštilý muž bez jedinéhochloupku, holil si hlavu a vytrhával obočí a řasy. Seděl u vchodu pro služebnictvo, zachumlaný vhermelínovém plášti, aby se ochránil před jarním mrazem. Před ním stál stůl a na něm ležel rozvinutýpergamen. Modrýma očima si Doriana pochybovačně prohlížel.

„Jsi malý,“ řekl komoří Zurgah. On sám měl typickou eunušskou výšku.

A ty jsi tlustý. „Ano, můj lorde.“

„‚Pane‘ postačí.“

„Ano, pane.“

Komoří Zurgah si promnul holou bradu, jako buřty tlusté prsty byly obsypány prsteny. „Vypadášpodivně.“

Za mladých let Dorian Yorbase Zurgaha vídával jen zřídkakdy. Pochyboval, že by si ho stařecpamatoval, ale vše, co by vedlo k podrobnějšímu zkoumání, bylo nebezpečné.

„Víš, jaký muže stihne trest, když se pokusí vstoupit do harému?“ zeptal se Zurgah.

Dorian zavrtěl hlavou a neoblomně zíral do země. Zaťal zuby, a aniž by pozvedl zrak, odhrnul si

vlasy z uší.

Tohle považoval za geniální tah, ve vlasech si pořídil stříbrné pruhy doplněné lehce zašpičatělýmaušima a několik prstů na nohou nechal srůst blánou. Tyto rysy se pohromadě vyskytovaly u jedinéhokhalidorského kmene. Feyuriové měli být potomky kmene Fey, kterým všichni opovrhovali pro jehopacifismus. Dorian právě odhalil, že je poloviční Feyuri, doufal, že se tak stane dostatečně exotickým aopovrhovaným, že se nikdo nepozastaví nad tím, jak je jeho khalidorská polovina podobná GarothuUrsuulovi. Také to vysvětlovalo, proč je tak malý. „Je… ještě jeden důvod, proč mi říkají Půlchlap, pane.“

Yorbas Zurgah mlaskl jazykem. „Chápu. Tady jsou podmínky naší dohody, budeš nám sloužit, vjakoukoliv hodinu se nám zachce. Tvým prvním úkolem bude vynášení a čištění nočníků v pokojíchkonkubín. Tvé jídlo bude studené a nikdy ho nebude tolik, kolik bys chtěl. Máš zakázáno mluvit skonkubínami, a pokud s tím budeš mít problémy, vytrhneme ti jazyk. Rozumíš?“

Dorian přikývl.

„Pak tedy zbývá ještě jedna věc, Půlchlape.“

„Pane?“

„Musíme se ujistit, že jsi opravdu poloviční muž. Stáhni si kalhoty.“

7.

Lantano Garuwaši seděl Kylarovi v cestě, z pochvy vytažený meč mu ležel v klíně. Mohutný FeirCousat stál vedle něj, svalnaté paže založené na hrudi. Blokovali úzkou zvířecí stezku, která vedla kolemjižního okraje Lovcova lesa. Feir zamumlal varování, když se Kylar přiblížil.

Garuwašiho meč byl nezaměnitelný. Jílec dostatečně dlouhý pro jednu i obě ruce, ryzí mitril popsaný

zlatými runami staré ceuranštiny. Lehce zahnutá čepel zdobená dračími hlavami, které směřovaly k hrotu

meče. Když se Kylar podíval lépe, drak vydechl oheň. Plameny putovaly uvnitř čepele a Ceur’caelestospřed nimi zprůhledněl jako sklo. Jak se Kylar přibližoval, vychrlené plameny byly delší a delší. Kylar sipřetáhl ka’kari přes oči a spatřil magické zbarvení Ceur’caelestu.

Tehdy pochopil, že meč je dílem jiného věku. Sama magie byla zpracovaná tak, aby byla krásná, aKylar jí ani trochu nerozuměl. Cítil hravost, velkolepost, povýšenost a lásku. Kylar si uvědomil, že má vezvyku spadnout do věcí, které mu přerostou přes hlavu. A krádež takového meče Lantanu Garuwašimubyla jednou z nich.

„Odlož stíny, Kylare, nebo ti s tím pomohu,“ řekl Feir.

Patnáct stop od nich Kylar rozptýlil své stíny. „Tak mágové mě vidí, i když jsem neviditelný.Zatraceně.“ Už ho to napadlo dřív.

Feir se neradostně usmál. „Jen jeden z deseti mužů a devět z deseti žen. Já tě dokážu zahlédnoutpouze na třicet kroků. Dorian by tě i přes stromy viděl na půl míle. Ale zapomínám na své vychování.Baronete Kylare Sterne z Cenarie, známý též jako Noční anděl, válečný synu wetboye Durzo Blinta, toto je

vojevůdce Lantano Garuwaši Neporažený, Požehnaný Ceur’caelestem, z Aenu na Lantanských výšinách.“

Kylar levou rukou sevřel pahýl pravice a po ceuransku se uklonil. „Vojevůdce, mnoho příběhů mluví

o vašem hrdinství.“

Garuwaši vstal a zasunul Ceur’caelestos do pochvy. Uklonil se. „Stejně tak i pár příběhů o vás, Nočníanděli.“

Obzor se rozjasňoval, ale v lese stále panovala tma. Byl cítit deštěm a přicházející zimou. Kylaranapadlo, jestli to nejsou poslední vůně, které kdy ucítí. Tváří v tvář vzrůstajícímu zoufalství se usmál.„Vypadá to, že máme menší problém,“ řekl Kylar. Vlastně několik.

„A jaký?“ zeptal se Garuwaši.

Nemůžu s tebou bojovat neviditelný, aniž bych nejdřív zabil Feira, a i kdybych to udělal, ani jeden zvás si nezaslouží smrt. „Máš meč, který potřebuji,“ řekl místo toho Kylar.

„To ses dočista…“ vyhrkl Feir, ale Garuwaši ho zarazil zdviženou rukou.

„Odpusťte, Noční anděli,“ řekl Garuwaši, „ale vy nejste levák a podle toho, jak se pohybujete,předpokládám, že jste o pravici přišel nedávno. Pokud opravdu tak moc toužíte po smrti, můžete měvyzvat. Neodmítnu. Ale proč byste to dělal?“

Protože jsem s Vlkem uzavřel dohodu. Jen o pár hodin později našel Durzovu zprávu zakončenouslovy: „NEUZAVÍREJ ŽÁDNÉ DOHODY S VLKEM.“ Možná právě proto ji uzavírat neměl. Nemůžu vyhrát.

~ Ne, pokud ti dám novou ruku, ~ ozvalo se v Kylarově mysli ka’kari. Koule černého kovu, která žilauvnitř Kylara, mluvila jen zřídka, a ne pokaždé mu tím pomohla. Jsi k popukání, pomyslel si Kylar.

Garuwašiho oči přeskočily na pahýl Kylarovy ruky. Feir zalapal po dechu.

Kylar se podíval dolů a uviděl proud černého kovu obtáčející jeho zmrzačenou paži. Pomalu nabylpodoby dlaně. Pokusil se ji sevřít v pěst a ona ho poslechla. Ty si ze mě utahuješ?

~ Tak kruté nejsem. Mimochodem, Jorsinu Alkestovi se příliš nezamlouvala představa, že by se jehonepřátelé vraceli z mrtvých. Pokud tě zabije tenhle meč, budeš doopravdy mrtvý. ~

Legrační, že se o tom Vlk zapomněl zmínit. Kylar si protáhl černé prsty. Dokonce v nich měl trochucitu. Ruka však zároveň byla příliš lehká. Byla dutá, jen kůže tenčí než papír. Hej, když už děláš zázraky…

Ne.

Ani sis mě neposlechlo! ~ Tak sem s tím. ~ Měl z toho pocit, jako by ka’kari obrátilo oči v sloup. Jak to mohlo udělat? Vždyťoči vůbec nemělo. Můžeš upravit její váhu?

Ne.

Proč ne?

Ka’kari si povzdechlo. ~ Mám neměnnou velikost. Už pokrývám celou tvou kůži a vytvořilo jsem tiruku. Neviditelnost, modré plameny a ruka navíc ti nestačí? ~

Takže udělat z tebe dýku a hodit ji by byl špatný nápad?

Ka’kari uraženě zmlklo a Kylar se zašklebil. Pak si uvědomil, že se šklebí na Lantana Garuwašiho,který měl ve vlasech vetkaných třiašedesát smrtí a jemuž se jich v očích zračilo dvaaosmdesát.

„Potřebujete minutku?“ zeptal se Garuwaši a pozvedl obočí.

„Ehm, už jsem připravený,“ řekl Kylar. Tasil meč.

„Kylare, co chceš udělat s tím mečem?“ chtěl vědět Feir.

„Chystám se ho dát na bezpečné místo.“

Feirovi se rozšířily oči. „Ty ho vezmeš do Lovcova lesa?“

„Napadlo mě, že bych ho tam hodil.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Feir.

„Možná je to zajímavý nápad, ale určitě není dobrý,“ vložil se mezi ně Garuwaši. Ve vteřině překonal

vzdálenost mezi sebou a Kylarem. Meče zvonily ve staccatu, které mohlo vyvrcholit smrtí. Kylar serozhodl předstírat, že má tendenci odpovídat na výpady přehnaně silnými údery. Se šermířem takzručným jako Lantano Garuwaši bude moct slabost ukázat jen dvakrát a napotřetí bude muset sklapnoutpast.

Až na to, že když to přehnal poprvé, Garuwašiho meč pronikl mezerou a škrábl Kylara na žebrech.Mohl tou ranou Kylara zabít, ale držel se zpátky, obával se léčky.

Kylar zavrávoral dozadu a Garuwaši ho nechal, ať se znovu vzpamatuje, v očích se mu zračilozklamání. Meče zkřížili stěží před pěti vteřinami. Ten chlap byl příliš rychlý. Absurdně rychlý. Kylar si přesoči přetáhl ka’kari a byl ohromen ještě víc.

„Vždyť ani nejsi Talentovaný,“ divil Kylar.

„Lantano Garuwaši žádnou magii nepotřebuje.“

~ To Kylar Stern určitě ano! ~

Kylar ucítil zvláštně známé zachvění, hlas z minulosti. Byl to strach ze smrti. S alitaeranskýmiširokými meči by Garuwašiho rozdrtil brutální silou svého Talentu. Proti elegantnímu ceuranskému mečivšak Kylarův Talent neposkytoval skoro žádnou výhodu. „Pokračujme,“ vyzval Garuwašiho.

Začali znovu. Garuwaši Kylara zkoumal, dokonce mu ustupoval, aby viděl, co Kylar udělá. Aletentokrát už se zpátky nedržel. Bylo to znát. Kylar se brzy unaví a udělá něco zoufalého. Garuwaši na tomožná čeká, kolik zoufalých mužů už musel vidět v třiašedesáti soubojích? Každý muž, který přečkalprvní zkřížení mečů, měl určitě stejně tísnivý pocit kolem žaludku jako Kylar právě teď. Když zazvoníčepele, nezbude místo pro sebeklamy.

V Garuwašiho tváři se něco změnilo. Nebylo toho dost, aby Kylar odhadl, co udělá, ale napovědělomu to, že Garuwaši si myslí, že už zná Kylarovy silné stránky. Teď to skončí.

Kylar čekal, co Garuwaši udělá, jeho dlouhé paže byly neuvěřitelně rychlé, postoj měnil plynule ajistě.

„Ty to cítíš, že ano?“ zeptal se Garuwaši, oddaloval další útok. „Ten rytmus.“

„Občas,“ zavrčel Kylar a nespouštěl oči ze středu Garuwašiho těla, kde mohl vidět začátek všechjeho pohybů. „Po pravdě řečeno, jednou jsem to cítil jako hudbu.“

„Mnoho jich ten den zemřelo?“ zajímal se Garuwaši.

Kylar pokrčil rameny.

„Třicet horalů, čtyři čarodějové a khalidorský princ,“ odpověděl za něj Feir.

Lantano Garuwaši se usmál, Feirovy vědomosti ho nepřekvapily. „Dnes však bojuješ prkenně. Jsiztuhlý a pomalejší než jindy. Víš proč? Tehdy ses ke smrti nepřiblížil ani zdaleka tak jako dnes.“

Chyba, ale tenkrát jsem to nevěděl.

„Dnes,“ pokračoval Garuwaši, „se bojíš. Zužuje to tvé zorné pole, napíná svaly, zpomaluje tě to.Přivodí to tvou smrt. Bojuj, abys vyhrál, Kylare Sterne, ne abys prohrál.“ Bylo znepokojivé slyšet dobrouradu od někoho, kdo se vás chystá zabít.

„Tady,“ řekl Garuwaši. Pozvedl Ceur’caelestos a Kylar viděl, jak se jeho ostří otupuje. „Poznám, ažbudeš připraven.“

Feir se opřel o strom a tiše si pohvizdoval.

Garuwaši znovu zaútočil a během několika vteřin se tupé ostří otřelo o Kylarova žebra. Pár dalšíchvteřin proběhlo v zuřivém řinčení zbraní a otupělá čepel ho škrábla na předloktí. Pak ho bodla do ramene.

Ale i když na něj pršely údery, začal se Kylar rozpomínat na nelítostné souboje se svým mistrem DurzoBlintem. Strach ustupoval. Tohle bylo stejné, jen Kylar teď měl větší výdrž a sílu, byl rychlejší a měl vícezkušeností než před rokem. A Durza porazil. Jednou. Kylarův pohled se vyjasnil a zuřivé bušení srdce sezpomalilo.

„To je ono!“ zaradoval se Garuwaši. Ceur’caelestos získal zpět své ostří a začal opravdový boj.

Kylar si všiml Feira. Mistr meče druhého stupně teď seděl se zkříženýma nohama na zemi. Sám prosebe si mumlal: „Z Gabelovy hry na Mnoho vod zámků na třech horách, dobré, dobré, Heronův lov na

– byla to Praavelova obrana? Goramondův pád na, co to sakra bylo? Nikdy jsem, Yrmiho hra, dobříbohové, nějaká variace na Dva tygry? Haranští býci na…“

Boj se zrychloval, ale Kylar cítil klid. Uvědomil si, že se usmívá. Šílenství! Ale bylo tomu tak aGaruwašiho rty se také zvedaly v lehkém úsměvu. Byla tu krása, něco vzácného a cenného. Každý muž sipřál, aby uměl bojovat. Pár mohlo, ale jen jednou za sto let někdo bojoval tak dobře. Kylara by nikdynenapadlo, že uvidí jiného mistra na úrovni Durzo Blinta, ale Lantano Garuwaši byl možná dokonce lepší,

o trochu rychlejší a s trochu delším dosahem.

Kylar uskočil za mladý stromek vteřinu předtím, než ho mohl Garuwaši přeseknout vedví. ZatímcoGaruwaši odstrkoval padající strom, Kylar přemýšlel. Měl jen jedinou věc, kterou Lantano Garuwašipostrádal. No, kromě neviditelnosti.

~ Och, tu nepoužívej! To by nebylo fér! ~

To, co Lantano Garuwaši postrádal, byly roky bojů s někým lepším, než byl on. Kylar studovalGaruwašiho styl způsobem, jakým Garuwaši nikdy nikoho nezkoumal. Bylo to tak jasné. Garuwaši se vpodstatě spoléhal na svou neskutečnou rychlost, sílu, dosah, techniku a mrštnost, že mu zajistí vítězství.A, tady!

Kylar začal Záplavu lorda Umbera a v polovině ji upravil, poslední výpad odrazil tak, že muCeur’caelestos jen o vlásek minul tvář. Jeho vlastní meč rozsekl Garuwašiho rameno, ale Ceuranůvprotiútok už přicházel. Kylar pozvedl ruku a instinktivně ji obrnil ka’kari.

Vyšlehlo bílé světlo a odlétlo tisíce jisker, jako by Kylarova paže byla pazourek a Ceur’caelestosocílka. Paže ho pálila jako čert.

Válečníci odvrávorali jeden od druhého a Kylar věděl, že kdyby Garuwaši do úderu vložil víc síly,ka’kari by zničil.

~ Prosím… prosím, tohle už nikdy nedělej. ~

„Kdo tě to naučil?“ chtěl vědět Garuwaši, ve tváři byl úplně rudý.

„Já…“ Kylar se zmateně zarazil. Levá ruka mu pulzovala bolestí a krvácela v místě, kde ji rozsekl

Ceur’caelestos.

„On myslí tu kombinaci, Kylare,“ vysvětloval Feir. „Tomu pohybu se říká Garuwašiho otočka. Nikdo

jiný není dost rychlý, aby ho zvládl.“

Kylar se vrátil do vyčkávacího postoje, necítil strach, zůstal mu jen pocit marnosti. Použil naGaruwašiho to nejlepší, co uměl, a jen ho škrábl. „Nikdo mě to neučil,“ řekl. „Prostě mi to tak připadalosprávné.“

Vztek se z tváře Lantana Garuwašiho okamžitě vytratil. Tohle je muž prudkých vášní, uvědomil siKylar, nevypočitatelných, intenzivních a nebezpečných. Garuwaši vytáhl bílý kapesník a uctivě otřel zCeur’caelestu Kylarovu krev. Zastrčil Meč nebes do pochvy.

„Dnes tě nezabiji, Kylare, nechť tvá čepel spočine v klidu. Za deset let dosáhneš vrcholu svýchschopností. Pak se znovu setkáme v Aenu a utkáme se před královským dvorem. Mistři jako my si zaslouží

boj před minstrely, pannami a nižšími mistry meče. Pokud vyhraješ, získáš vše, co je mé, včetně tétosvaté čepele. A pokud vyhraji já, získáš deset let života a slávy. Podobná událost přichází jen jednou zadesítky let a bude ještě tisíckrát vzpomínána v příbězích.“

Za deset let bude Kylar opravdu na vrcholu, ale Garuwaši neřekl, že on ten svůj už mine.Garuwašimu bude kolik? Pětačtyřicet? Možná se pak jeho rychlost vyrovná s Kylarovou. Stále bude mítsvé schopnosti a oba získají spoustu nových zkušeností, ale pro Kylara to byla opravdu výjimečnánabídka. Bude Vlkovi vadit, když počká deset let? Sakra, když se Kylar nenechá zabít, neuvidí Vlka… no,dalších deset let. A pokud Kylara zabije tenhle meč, neuvidí Vlka už nikdy.

Kylar se zamračil a zeptal se: „Pověz mi, kdybych ti slíbil, že pro tebe něco udělám, čekal bys na to

deset let?“

„Pokud to zkusíš dnes, zemřeš. Za deset let budeš mít šanci.“

Před měsícem měl Kylar jediný cíl, přesvědčit Elene, že prožít osmnáct let jako panna je dost.Potom zavraždili Jarla, když mu přinesl zprávu, že Logan Gyre je uvězněný ve vlastním žaláři. Kylarovaloajalita k živým i mrtvým mu dala dva nové cíle, které ho připravily o ten první. Opustil Elene, přestožepřísahal, že to nikdy neudělá, aby zachránil Logana a pomstil Jarla zabitím Bohokrále. Zaplatil za to rukou,

magickým poutem k překrásné katastrofě jménem Vi Sovari a slibem, že ukradne Garuwašiho meč.

Teď Kylar toužil jen po tom, aby jeho oběť nebyla marná a aby pak mohl jít a vše s Elene urovnat.

Jako by to byl trest za bezbožnost, představil si ji teď, jak mu říká: „Slib, který dodržíš jen tehdy,

když se ti to hodí, není žádný slib.“

„Nemohu to odložit,“ povzdechl si Kylar. „Je mi líto.“

Garuwaši pokrčil rameny. „Jde o věc cti, že ano? Chápu. Je to…“

„Pekelný wyrm!“ vykřikl Feir a vyskočil na nohy.

Kylar se otočil a uviděl díru protrhávající se v prostoru deset stop od něj a v ní peklo a svíjející sekůži popraskanou horkem. V nedalekém lese se nosatý vürdmeister s velkýma ušima rozesmál.

8.

„Chcanky. Jsi jiný, Půlchlape,“ řekl Splachovač. Byl to vysoký hubený eunuch s bílými vlasy, kterýcvičil Doriana, Půlchlapa, připomenul si v duchu. Splachovač mu podal nočník.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Půlchlap.

„Dvě hovna.“ Splachovač Půlchlapovi podal další dva nočníky. Půlchlap do každého odlil polovinumoči, zakroužil s ní a vyprázdnil je do ohromného hliněného džbánu v proutěném rámu. „Jedny chcankyna dvě hovna. Zbytek chcanek jde nakonec. To je snadné. Když tam najdeš zvratky nebo sračku, použiješ

na ně chcanky dvoje. Tohle by nikdo celý den čichat nechtěl.“

Půlchlap si myslel, že mu Splachovač nikdy neodpoví, ale když vyprázdnili nočníky do obrovskéhohliněného džbánu, dnes jich bylo šest, což pro Půlchlapa znamenalo o jednu cestu víc než obvykle –Splachovač se zarazil. „Nevím. Třeba se podívej, jak sedíš rovně.“

Půlchlap v duchu zaklel a nahrbil se. Zapomínal se. Z dvaatřiceti let, kdy seděl zpříma jako králůvsyn, plynulo nebezpečí. Jistě, nikdo jiný s ním tolik času jako Splachovač netrávil, ale pokud si toho všimlstarý eunuch, co by se stalo, kdyby to zaznamenal Zurgah, dozorce, meister nebo některý z princů? Jehovzhled polovičního Feyuriho ho izoloval od ostatních. Pravidelně ho vybírali pro podřadné práce a bili kvůlivymyšleným přestupkům. Noci, kdy do postele neuléhal rozbolavělý, byly velmi vzácné.

„Nesmíš se zapomínat. Zvratky, nechápu, jak ty holky zvládnou vypít tolik vína, ale pokud v tombudeš pokračovat, tak…“ Splachovač po jedné vytáhl nohy ze sandálů a zamával palci. Palce byly tojediné, co mu na nohách zbylo. Přistihli ho, jak učí znuděné ženy v harému tancovat, tvrdil, a tak snadnoz toho vyvázl jen proto, že byl Zurgahův oblíbenec a že se dívek nedotkl a ani s nimi nemluvil. Jinéeunuchy, říkal Splachovač, zabili pro míň. „Dvaadvacet let od mého malého tanečku. Dvaadvacet letvynáším nočníky a budu v tom pokračovat až do smrti. Teď mi pomoz s těmi prázdnými. Pamatuješ siproces?“

„Čistou vodou vypláchnout deset chcanek nebo čtyři hovna.“

„Bystrý hoch. Pomoz mi vypláchnout tady těch čtyřiačtyřicet a pak ty nočníky můžeš odnést.“

Pracovali spolu v tichosti. Půlchlap nijak nepostoupil ve svém hledání ženy, která se měla stát jehomanželkou. V Citadele se nacházely dva oddělené harémy a pár žen drželi odděleně. Půlchlapa přidělili doobyčejného harému.

Žila tam víc než stovka manželek a konkubín Garotha Ursuula, manželky byly ty, co porodily syny,

a konkubíny ty, co porodily dcery nebo neporadily vůbec, což se považovalo za to samé. S ohledem na to,že Garothu Ursuulovi táhlo na šedesát, byly všechny ženy překvapivě mladé. Nikdo nikdy nemluvil o tom,

co se stalo se starými.

Byl to zvláštní pocit procházet se po otcově harému. Viděl odlišnou a podivně osobní stránku muže,který stovkami způsobů formoval jeho osobnost. Jako většina Khalidořanů upřednostňoval Bohokrál silnéženy se širokými boky a velkým zadkem. Existovalo severské úsloví, Volaer ust vassuhr, vola ussvossahr. Doslova to znamenalo, že „mužův kůň a jeho nevěsta by měli být dost velcí, aby se na nich dalojezdit“. Většina obyčejných žen byly Khalidořanky, ale Bohokrálův harém zahrnoval všechny národnosti svýjimkou Feyurijek. Všechny byly překrásné, všechny měly velké oči a plné rty, a Splachovač tvrdil, že sije nejraději bral, jen co dosáhly plodného věku.

Život v harému měl pramálo společného s příběhy, které si o něm vyprávěli jižané. Byl to život vluxusu a nekonečné nudě.

Každý den, když sbíral nočníky v pokojích konkubín, vrhal Půlchlap na ženy kradmé pohledy. Prvnívěc, které si všiml, byla, že jsou všechny úplně oblečené. Nejen kvůli Bohokráli, který se nacházel mimoměsto, ale také kvůli přicházející zimě. Když od nich teď v žádném případě nemohli v nejbližší době žádatslužby, některé ženy se ani neobtěžovaly s česáním nebo výměnou ložního prádla, přestože se zdálo, žetu existuje jakýsi společenský úzus, od kterého se nikdo příliš neodkláněl.

„Sedávaly tam celou zimu, napůl nahé a zmalované jako běhny, mačkaly se kolem ohňů a třáslyjako štěňata ve sněhu,“ vyprávěl Splachovač. „Teď jim dáváme signál, že se Jeho Svatost vrací. Nikdy jsineviděl, aby se někdo pohyboval tak rychle. Když pak nějakou vyvolají jménem, všechny ostatní se k nísletí. Při krvi Khali, někdy ji pak nevidíš celých pět minut, a když z toho kruhu vyjde, přísahal bych, že jivyměnily za bohyni. Přestože se navzájem nesnášejí, intrikují proti sobě a pomlouvají se, pomáhají si,když si některou z nich Bohokrál zavolá. Jedna věc je o jiné ženě šířit pomluvy a klepy,“ Splachovač ztlumil hlas, „ale žádná nechce být příčinou, proč nějakou dívku pošlou k princům.“

orianovi se zvedl žaludek. Takže ony to věděly. Samozřejmě že to věděly. Dorianovu třídu učili naneuctivých konkubínách, jak stahovat z kůže. Dorian, coby nejlepší žák ve třídě, dostal na starost obličej.Vzpomněl si, jak byl pyšný, když ho v jednom kuse ukazoval svému vychovateli Nephu Dadovi, dokoncese mu podařilo neporušit oční víčka. Desetiletý Dorian si obličej vzal k obědu jako masku a utahoval si zesvé třídy, zatímco ho Neph povzbuzoval úsměvy. Bože, pomoz, dělal i horší věci.

o tady vůbec dělám? Tohle místo je odporné. Jak to mohou lidé tolerovat? Jak mohou uctívat bohyni,kterou těší utrpení? Dorian si občas myslel, že země mají vůdce, jaké si zaslouží. Co to vypovídalo oKhalidoru, s jeho kmenovým zřízením a zkorumpovaností, které držel na uzdě jen hluboký strach zmužů, co se stylizovali jako Bohokrálové? Co to vypovídalo o Dorianovi? Tohle byli jeho lidé, jeho země,jeho kultura, a jednou i jeho dědictví. On, Dorian Ursuul, přežíval. Zničil svou třídu, štval bratry protibratrům, dokud nepřežil jen on. Splnil své uurdthan, svou Trýzeň, a dokázal, že je hodný nazývat sesynem Bohokrále a jeho dědicem. Tohle všechno mohlo být jeho, a na to ani na vteřinu nezapomínal.

a Khalidoru miloval spoustu věcí, hudbu, tance, pohostinnost jeho chudých, muže, kteří se svobodněsmáli nebo plakali, a ženy, které kvílely a naříkaly nad svými mrtvými, zatímco ty jižanské jen tiše stály,jako by jim na nich nezáleželo. Dorian miloval khalidorské zoomorfní umění, divoká modrá tetováníkmenů z nížin a dívky s chladně modrýma očima, mléčnou kůží a ohnivou povahou. Na svých lidechmiloval stovku věcí, ale někdy ho napadalo, jestli by svět nebyl lepší, kdyby je zaplavilo moře a všichni sev něm utopili.

olik modrookých žen položilo plačící prvorozené syny na hranici Khali jako oběť za hojnost dobytka? Kolik

temperamentních mužů zavřelo otce do rakví z vrbového proutí a dívalo se, jak se pomalu topí v močálujako oběť za bohatou úrodu? Plakali, jako by se dopouštěli vraždy, a přesto to udělali. Od žen, které sinenárokoval vůdce klanu, se očekávala čestná povinnost vrhnout se na pohřební hranici svého manžela.Dorian viděl čtrnáctiletou dívku, kterou opustila odvaha. Byla vdaná méně než měsíc za starého muže,jehož před svatbou nikdy neviděla. Její otec ji do krve zbil a hodil na hranici, proklínal ji, že ho ponížila.

Hej,“ vytrhl ho Splachovač z chmurných myšlenek, „ty přemýšlíš. Nedělej to. Tady z toho nevzejde nicdobrého. Když pracuješ tvrdě, nemáš čas přemýšlet. Chápeš?“ Půlchlap přikývl. „Tak si tohle nasaď amůžeme pracovat.“

polečně k Půlchlapovým zádům připoutali proutěný koš. Byly na něm popruhy, které se přivazovaly kramenům a bokům, aby mu pomohly unést velkou váhu hliněného džbánu plného splašků. Splachovačslíbil, že další džbán připraví dřív, než se Půlchlap vrátí.

ůlchlap se plahočil chladnými čedičovými chodbami. V chodbách otroků byla neustále tma, hořelo tu jentolik loučí, aby otroci do ničeho nenaráželi.

Už mě unavuje píchat bezzubé otrokyně,“ zaslechl hlas přicházející z příští křižovatky. „Slyšel jsem, že vTygří věži je nová holka. Tvrdí, že je překrásná.“

Tavi! Takhle jí říkat nesmíš.“ Bertold Ursuul byl Dorianův praděd, a když se jednoho dne zbláznil, uvěřil,že dokáže vystoupit na nebesa, pokud postaví dostatečně vysokou věž a ozdobí ji výhradně haranskýmišavlozubými tygry. Jeho šílenství Garotha Ursuula zahanbovalo, proto zakázal věž nazývat jinak nežBertoldova věž.

orian se zastavil. Na křižovatce hořela pochodeň a nebyl způsob, jak projít bez povšimnutí. Princové –nikdo jiný by nemluvil s takovou arogancí, šli směrem k němu. Nebylo úniku.

ak si vzpomněl. Teď byl Půlchlap, otrok, eunuch. Proto se nahrbil a modlil se za neviditelnost.

Já si budu říkat, co chci,“ řekl Tavi a vešel do křižovatky ve stejnou chvíli jako Půlchlap. Půlchlap se

zastavil, ustoupil stranou a odvrátil zrak. Tavi byl klasický princ, pohledný, i když s orlím nosem,

upravený, dobře oblečený, s aurou velitelství a velké moci, přestože mu bylo stěží patnáct let. Půlchlap sinemohl pomoci a hned si ho zařadil, tenhle bude ve své třídě nejvýš. Toho by se měl Dorian pokusitzabít co nejdřív. Byl však příliš arogantní. Tavi byl typ, co se musí holedbat. Své uurdthan nikdynezvládne. „A opíchat taky můžu, koho se mi zachce,“ dodal Tavi a zastavil se. Podíval se do každéchodby, jako by se ztratil. Kvůli jeho nerozhodnosti Půlchlap raději ztuhnul na místě. Nemohl se pohnout,

aniž by riskoval, že princi vstoupí do cesty.

Kromě toho,“ řekl Tavi, „harémy jsou příliš dobře hlídané. Ale v Tygří věži jsou jen dva bubáci dole a jejíhluchoněmí eunuši.“

On tě za to zabije,“ varoval ho druhý princ. Bylo vidět, že ho netěší vést takovou konverzaci předPůlchlapem.

A kdo mu to řekne? Ta holka? Aby ji taky zabil? Kurva! Kde to vůbec jsme? Tímhle směrem jdemedobrých deset minut. Ty chodby vypadají všechny stejně.“

Říkám, že jsme měli jít tou druhou…“ začal druhý princ.

Sklapni, Riviku. Ty,“ obrátil se Tavi na Půlchlapa. Ten sebou trhnul, jak by to udělal správný otrok. „UKhali, ty smrdíš! Kterou cestou se jde do kuchyně?“

ůlchlap váhavě ukázal zpátky do míst, odkud princové přišli.

ivik se zasmál. Tavi zaklel. „Jak daleko?“ zeptal se.

ůlchlap by našel jiný způsob, jak odpovědět, ale Dorian si nedokázal pomoci. „Asi deset minut.“

ivik se znovu, ještě hlasitěji zasmál.

avi Dorianovi vrazil pohlavek. „Jak se jmenuješ, půlchlape?“

Můj pane, tento otrok se jmenuje Půlchlap.“

Ooh hoo!“ zachechtal se Rivik. „Tady máme jednoho opravdového!“

Ne nadlouho,“ zavrčel Tavi.

Pokud ho zabiješ, řeknu to na tebe,“ varoval ho Rivik.

Ty to řekneš?“ Pohrdání a nevěřícnost v Taviho tváři Půlchlapovi napověděly, že Rivikovy dny poskoka

jsou sečteny. Rozesmál mě,“ řekl Rivik. „Pojď. Už teď jdeme na lekci pozdě a ty dobře víš, že Draef se to pokusí použít

proti nám.“

Jasně, dej mi minutku.“ Z Taviho kůže povstaly viry, začal zaklínat.

Tavi…“

To ho nezabije.“

agie narazila do Půlchlapova hrudníku. Odhodilo ho to proti zdi jako hadrovou panenku. Proutípopraskalo a hliněný džbán pukl, Půlchlapa a zeď za ním zaplavil lidský odpad.

ivik se zasmál ještě hlasitěji. „Tohle si musíme zapamatovat, až se zase budeme nudit. U cecků Khali, toje ale puch! Představ si, že bychom jeden rozbili v Draefově pokoji.“

rincové nechali Půlchlapa, ať lapá na podlaze po dechu a otírá si splašky z obličeje. Trvalo pět minut, než

vstal, ale když to udělal, z toho pohybu čišela energie. Kvůli strachu a jeho předstírání to málem propásl.Nejnovější konkubínou mohla být jen jediná žena. Jeho budoucí manželka byla zavřená na vrcholkuBertoldovy věže a hrozilo jí nebezpečí.

9.

ekelný wyrm se prodral dírou v realitě a šel po Kylarovi. Velký wyrm měl válcovité tělo, dobrých desetstop v průměru, kůže byla popraskaná a zčernalá, za trhlinou plál oheň. Jakmile zaútočil, zvedl celou svou

váhu a jeho hlava bez očí se otevřela, když vymrštil trychtýřovitou tlamu. Kylar uskočil před chňapajícímisoustřednými kruhy, každý byl lemován zuby. Třetí kruh zachytil strom a zuby velikosti Kylarova předloktíse zakously do dřeva. Pekelný wyrm cukl tělem zpátky, mihuli podobná tlama se kroutila, jak se kruhy přikaždém otočení zakusovaly do dřeva, ohlodaly deset stop kmene dřív, než Kylar dopadl na zem.

ekelný wyrm okamžitě zaútočil znovu. Nezdálo se, že by měl viditelné problémy pohybovat tak velkoutělesnou masou. Nesvinul se jako had, ale pohyboval se, jako by byl jen hlavou nebo rukou mnohem větší

nestvůry, která se krčila na druhé straně trhliny. Znovu šel po Kylarovi.

Prolétl vzduchem, zatímco wyrmem ohlodaný strom povolil, zřítil se na zem a zvedl do mlžného rána

oblaka prachu. Kylar se stromu zachytil a obtočil se kolem něj, ka’kari pro něj vytvořilo dostatečnědlouhé drápy, aby je zabořil do kůry, a dopadl na wyrmova záda. Jeho meč se zaleskl, když s ním sekl dopekelného wyrma, ale čepel se od obrněné kůže odrazila.

Koutkem oka Kylar zahlédl něco bílého. Seskočil na lesní půdu a uviděl to, drobný bílý homunkuluss vürdmeisterovou tváří, který se na něj zpod velkého nosu výsměšně šklebil. Seknul drápy po Kylarovětváři.

Kylar úder vykryl. Homunkulovy drápy se hladce zabořily do Kylarova meče.

Pekelný wyrm se na něj znovu vrhl, přestože mu Feir bušil do boku, v mlze zvonil jeho meč,nenapáchal však žádnou škodu, bestii ani nezpomalil. Když šel wyrm za svým cílem, nešlo ho rozptýlit anizastavit.

Jeho cílem nebyl Kylar. Byl to homunkulus.

Kylar upustil meč a ještě jednou uskočil. Přistál na kmeni stromu, třicet stop vysoko, prsty na nohou

a na rukou zaťaté do dřeva. Pekelný wyrm udeřil do Kylarova meče na zemi, zubatý kužel sevřelhomunkula a zavrtal se hluboko do půdy, pohltil bílé stvoření i všechno kolem něj. Potom se stáhl aoklepával ze sebe hlínu, kořeny a spadané listí. Spokojený se začal stahovat zpátky do pekla, z něhož hovyvolali.

Pak se zachvěl.

Feir na netvora stále útočil. Z nějakého důvodu nepoužíval magii. Mohutný mág udeřil znovu, mocnékladivo dopadlo, bez účinku.

Po chvíli Kylarovy oči nalezly pravý důvod, proč se wyrm třásl, Lantana Garuwašiho, který už seprosekal polovinou jeho těla. Zaútočil na něj hned u trhliny v realitě. Kdekoliv Garuwaši wyrmaCeur’caelestem sekl, maso pekelného tvora se s kouřem rozpadalo. Pohled na sa’ceuraiho obličej Kylaroviprozradil, že muž je bojem zcela uchvácen, byl nejlepším šermířem na světě, nosil nejlepší meč na světěa bojoval s netvorem z legend. Pro takové chvíle Lantano Garuwaši žil.

Garuwašiho meč se pohyboval neskutečnou rychlostí. Ve dvou vteřinách se prosekal celýmwyrmovým tělem. Třicet stop dlouhý úsek netvorova těla dopadl na lesní zem, jednou se otřásl a pak serozpadl na chvějící se rudé a černé chuchvalce, které se odpařovaly ve štiplavém zeleném kouři, dokudnezbylo vůbec nic. Bezkrevný pahýl se svíjel, dokud ho Garuwaši neodsekl šesti bleskurychlými údery, aať už ho kontrolovalo cokoliv, stáhlo se to zpátky do pekla.

Kylar seskočil ze stromu a přistál deset stop od Lantana Garuwašiho. Protože sa’ceurai nikdy spekelným wyrmem nebojoval, nemohl vědět, že se bestie nemohla jen tak zjevit. Někdo ji musel vyvolat.Garuwaši polevil v ostražitosti.

Nosatý vürdmeister jednal dřív, než mohl Kylar cokoliv udělat. Vystoupil zpoza stromu a vypustil naCeurana kouli zeleného ohně. Garuwaši pozvedl Ceur’caelestos, nebyl však připravený na to, co budenásledovat, až se meč dostane do kontaktu s magií.

Když se Ceur’caelestos střetl s viry, zlaté jehlice modřínů se otřásly. Jarní mlha odvanula stranou,vytvořila se viditelná koule čistého vzduchu, mech na stromech se scvrkával a kouřilo se z něj. Sílavýbuchu srazila Feira, Garuwašiho a vürdmeistera k zemi.

Stát zůstal jen Kylar, ka’kari pokrývající jeho kůži ho před magickou explozí ochránilo. Muži padalivšemi směry, ale Ceur’caelestos setrvával v oku vlastní bouře. Jednou se ve vzduchu otočil a pak sezabodl do lesní půdy.

Kylar sevřel Ceur’caelestos v dlani. Ležící vürdmeister se ani nepokoušel vstát. Sebral svou moc, viryna jeho rukou se pomalu kroutily, v jejich vlnění Kylar poznal pohyb, který z nějakého zvláštního důvodudokázal přečíst, magie se projevila jako proud ohně tři stopy široký a patnáct dlouhý.

Než mohl vürdmeister plamen vypustit, Kylar ho probodl.

Vürdmeister vytřeštil chladné modré oči bolestí a pak je vytřeštil ještě jednou v čiré hrůze, kdyžkaždý inkoustově černý, trnitému šlahounu růže podobný vir v jeho těle naplnilo bílé světlo, kterévybuchlo z jeho kůže. Vürdmeisterovo tělo se napjalo a zazmítalo v křeči, pak ochablo. Viry beze stopyzmizely, zůstala jen obyčejná, pro seveřana typická, jako těsto bílá kůže na těle mrtvého muže. Dokonce i

vzduch byl cítit čistotou.

V dáli na severovýchodě zatroubila trubka Lae’knaughtu rozkaz k útoku. Bylo to daleko, uvnitř lesa

Temného lovce.

„Ubožáci,“ zamumlal Kylar. To on je tam nalákal, ale stále bylo těžké uvěřit, že kvůli tomu všichnipadnou. Podíval se na Curoch. Věci, co jsem udělal pro svého krále.

~ Opravdu se ho nechystáš zahodit, že ne? ~

Dal jsem slovo.

~ Máš Talent a dlouhý život, aby ses stal mistrem meče. ~

Copak můžu chodit na veřejnosti s rukou z černého kovu?

Nos rukavice.

„Musíme odejít, hned,“ řekl Feir. „Použít magii takhle blízko lesa je jako škemrat, aby za námiTemný lovec přišel. A na vürdmeisterově koni je něco jako magický maják. Zahnal jsem ho, ale už je asipozdě.“

Tak proto Feir v souboji s pekelným wyrmem nepoužil magii. Chytré.

„Vzal jsi mi mou ceuros,“ řekl Lantano Garuwaši s pobouřením, které Kylar nechápal. Pak sivzpomněl. Duší sa’ceuraiho byl jeho meč. Oni tomu věřili doslova. Jaká ohavnost to musela být, kdyžukradl duši jiného člověka?

„Nesebral jsi ho také někomu?“ zeptal se Kylar.

„Tu čepel mi dali bohové,“ řekl Garuwaši. Třásl se hněvem a zhnusením, v očích se mu zračilo

nutkání k zoufalému boji. „Tvá krádež není čestná.“

„Ne, to není,“ připustil Kylar. „A obávám se, že já také ne.“

Žalostné vytí nepodobné ničemu, co kdy Kylar slyšel, zaznělo lesem. Bylo to pronikavé a truchlivé.

Nelidské.

„Příliš pozdě,“ řekl staženým hlasem Feir. „Lovec přichází.“

Vlk Kylarovi řekl, ať se drží čtyřicet kroků od Lovcova lesa, proto to Kylar zvýšil na padesát. Podívalse skrz stromy na nepřirozeně vysoké a mohutné sekvoje. Připadal si nepatrný, lapený v událostech, které

zcela přesahují jeho chápání. Slyšel hvízdání, jak se něco velmi rychle přibližovalo. Potěžkal Curoch ahodil ho co nejdál do lesa. Letěl jako šíp. Jakmile překročil hranici lesa, zahořel jako padající hvězda.

Celý les zaplavil zlatý svit.

Hvízdání ustalo.

10.

Tři muži stáli vedle sebe a zírali do lesa. Feira napadlo, že možná on jediný je vyděšený, jak se nadanou situaci patřilo. Kylar odlákal Lovce, když do lesa hodil Curoch, ale nic nemohlo stvůře zabránit, abyse vrátila.

Kylar si klidně sedl na zem. Černá kůže ustoupila pleti mladého muže ve spodním prádle. Prohlížel sipahýl, kde bývala jeho kovová pravice, téměř si nevšiml, že podzimní záře Lovcova lesa ztmavla v krvavěrudou a potom začala svítit zeleně.

Lantano Garuwaši, nyní bez duše, do Lovcova lesa upíral nevěřícný pohled. Neviděl však nic nežzmizení Ceur’caelestu. Muž, který mohl být králem, byl najednou aceuran, bez meče, vyvrženec,vyhnanec, dokonce ani jeho jméno nesmělo být vzpomínáno. Krutá smršť následků zadupávala jehobudoucnost do prachu.

Minulý týden ho Feir viděl veřejně vystupovat, jako by byl Ceur’caelestos určen pro jeho ruce. Ale vsoukromých chvílích mág viděl záblesky mladého nejistého sa’ceurai se železným mečem, který věděl, žeať dosáhne jakékoliv výjimečnosti, nebude nikdy přijat mezi ty, co se narodili s vyššími čepelemi. Byl toohromný zvrat pro muže, který se smířil s tvrdou realitou, a teď se díval do tváře realitě nové a ještětvrdší.

Feira zajímalo, jak dlouho to bude trvat, než se Garuwaši rozhodne zabít. Lantano Garuwaši nebyl

muž, který by se snadno vzdal života. Příliš v sebe věřil. Ale jeho potupa ho jistě přemůže.

Ta myšlenka ve Feirovi zanechala podivnou prázdnotu. Proč by měl truchlit kvůli smrti LantanaGaruwašiho? Vždyť to bude znamenat, že Cenarie bude ušetřena další brutální okupace a Feir budeuvolněn ze služeb tvrdého a komplikovaného muže. Ale Feir nechtěl, aby Garuwaši zemřel. Respektovalho.

Přišel záblesk magie tak silný, až pro Feira celý okolní svět zbělel. Trvalo to jen zlomek vteřiny. Kylar

zalapal po dechu.

Feir zamrkal skrz slzy a podíval se na něj. Kylar vypadal úplně stejně, stále napůl nahý zíral do

lesa. Pomalu vstal a protáhl si ruce.

„Mnohem lepší,“ ušklíbl se Kylar.

Měl obě ruce. Byl úplný. Kylar se otřásl a jeho kůže se znovu zahalila do černě. Tentokrát si všaktvář nezakryl maskou Soudu, ale v ruce držel tenký černý meč.

Lantano Garuwaši padl na kolena a obrátil se na Feira. „‚Leží před tebou cesta. Bojuj s Khalidorem a

staň se velkým králem.‘ To jsi mi řekl a já slyšel jen to, po čem toužilo mé srdce, že ukáži těm sešlýmšlechticům v Aenu, co vzešlo z jejich posměšků, že to já se stanu králem Ceury. Nebojoval jsem protiKhalidoru a teď je má ceuros ztracena. Proto Lantano Garuwaši sklidí smrt za nevíru v bohy.“ Otočil se.„Noční anděli, budeš mým sekundantem?“

Kylar ho počastoval zmateným pohledem, pak se ale v jeho očích objevilo poznání. Až si Garuwaširozřízne vlastní břicho krátkým mečem, jeho sekundant mu srazí hlavu z ramen, aby dokončil jehosebevraždu. Přestože to nahánělo hrůzu, byla to pocta. Feir si nemohl pomoci, cítil se opomenutý.

„Feire, nephilime, posle bohů, kterého jsem neposlouchal, ty mi posloužíš jinak,“ pokračovalGaruwaši. „Prosím, předej můj příběh mým válečníkům a mé rodině.“

Po Feirově páteři se rozlil chlad. Nejenže se každý sa’ceurai na světě dozví, že Lantano Garuwašizemřel tady, budou také vědět, že Ceur’caelestos byl vhozen do Lovcova lesa. Bez ohledu na to, jak hoFeir přednese, bude příběh převyprávěn podle ceuranské víry. Nejlepší šermíř, nejlepší meč anejnebezpečnější místo budou navěky svázány v ceuranském mýtu. Každý novopečený šestnáctiletýsa’ceurai, který se bude považovat za nepřemožitelného, jinými slovy většina z nich, zamíří do lesaTemného lovce, odhodlaný získat Curoch a stát se novým Lantanem Garuwašim.

Bude to znamenat smrt celých generací.

Kylarova tvář se změnila. Začalo to jako černé slzy kanoucí z jeho očí, pak samotné oči zakryl černýolej a najednou se vrátila maska Soudu. Z černých očí šlehaly jasně modré plameny. Prohlížel si LantanaGaruwašiho, hlavu lehce nakloněnou do strany. Feir při pohledu na to zjevení ucítil chlad. Všechny stopydítěte, jež zůstávaly v mladíkovi, kterého Feir potkal před šesti měsíci, byly pryč. Feir netušil, co jenahradilo.

„Ne,“ prohlásil Noční anděl. „V tobě není žádná zkaženost, která by si žádala smrt. Získáš novouceuros, Lantano Garuwaši. Za pět let se setkáme za úsvitu letního slunovratu ve Vysokém sále Aenu.Ukážeme světu duel, jaký do té doby neviděl. To ti přísahám.“

Noční anděl zasunul černou čepel do svých zad, kde se rozplynula v jeho kůži. Uklonil se

Garuwašimu a Feirovi a potom zmizel.

„Nechápeš,“ řekl Lantano Garuwaši, stále klečel, ale Noční anděl už byl pryč. Garuwaši otočilztrápené oči na Feira. „Budeš mým sekundantem?“

„Ne,“ řekl Feir.

„No dobrá, nevěrný služebníku. Nepotřebuji tě.“

Garuwaši vytáhl krátký meč, ale Feir byl jedinkrát v životě rychlejší než sa’ceurai. Mečem vyrazilkrátký meč z Garuwašiho rukou a sebral ho.

„Dej mi pár hodin,“ požádal ho Feir. „Pozornost Lovce je rozptýlena. S pěti tisíci mouchami v jeho

síti by mu mohla jedna uniknout.“

„Co chceš udělat?“ zeptal se Garuwaši.

Chci tě zachránit. Chystám se zachránit všechny tvé zatracené, tvrdohlavé, rozčilující a úžasné lidi.Pravděpodobně se jako pitomý hlupák chystám nechat zabít. „Jdu pro tvůj meč,“ řekl Feir a vstoupil doLovcova lesa.

11.

Pronikavé a zmučené zavytí probudilo Vi Sovari ze snu, kde Kylar bojoval s bohy a netvory.Okamžitě se posadila, ignorovala bolest z další noci strávené na kamenité zemi. Vytí se ozývalo míledaleko. Neměla by ho přes obří sekvoje a hustou mlhu slyšet, ale vytí pokračovalo, bylo plné šílenství avzteku, měnilo intenzitu, jako by neskutečnou rychlostí letělo ze středu Lovcova lesa.

Teprve potom si Vi skrze prastaré náušnice ze zlata a mitrilu připomněla Kylara. Připoutala ho ksobě, když ležel v bezvědomí, vydaný Bohokráli na milost či nemilost. Zachránila tím Cenarii a Kylarůvživot, a teď se Vi a Kylar mohli navzájem vycítit. Kylar byl dvě míle daleko a Vi vnímala, že drží něconeobyčejně mocného. Vnímala, jak došel k rozhodnutí. Moc ho opustila a jeho se zmocnil podivný pocit vítězství.

Najednou jako by na jihu vyšlo slunce. Vi vstala, třásla se jí kolena. Sto kroků daleko, podohromnými sekvojemi lesa Temného lovce, se samotný vzduch změnil v blýskající zlato a zářil magií.Dokonce i netrénovaná Vi měla pocit, jako by její kůži políbil východ letního slunce.

Pak barva potemněla v rudozlatou. Každé zrnko prachu ve vzduchu, každá kapička vody v mlze

planula jako pocta podzimu.

Když bylo Vi patnáct, její mistr, wetboy Hu Gibbet, ji vzal s sebou na zakázku v jedné venkovskéusedlosti. Mrtvola byl levoboček nějakého lorda, který se stal úspěšným obchodníkem s kořením a rozhodl

se, že nevyplatí investory ze Sa’kagé. Panství bylo plné javorů. V podzimním ránu se Vi pohybovalasvětem zlata na koberci z rudozlatých listů, samotný vzduch se utápěl v barvách. Když stála nad mrtvolou,

v duchu se stáhla na místo, kde nádherné karmínové listy nebyly skrápěny pulzující krví z artérie. Hu ji za

to samozřejmě zbil a Vi se výprasku v duchu podřídila. Nepozorný wetboy byl mrtvý wetboy. Wetboynezná krásu.

Vytí znovu prořízlo lesní vzduch, zamrazilo ji až do morku kostí. Pohybovalo se to rychle, příšerněrychle, a měnilo to intenzitu, z vysoké na hlubokou a zpátky na vysokou, všechno v rozmezí dvou vteřin,jako by to poletovalo sem a tam rychleji, než by se mohlo cokoliv hýbat. Ať se to hnulo kamkoliv,následoval to slabý zvuk trhajícího se kovu. Pak se ozval mužský výkřik. Brzy následovaly další.

V lese probíhala bitva. Ne bitva, masakr.

Celou dobu les pulsoval magií. Ohnivě rudá matněla v žlutozelenou a potom v sytou zeleň života,která voněla po čerstvé trávě a květinách.

„Kylar mu vdechl nový život,“ řekla Vi nahlas. Netušila, jak to ví, ale věděla, že Kylar Lovcovu lesuněco dal, a to něco les ozdravilo. Kylar sám vnímal povzbuzení, jaké nezažil celý týden, co s ním sdílelapouto. Cítil se úplný.

Vi za sebou vytušila něco zlého. Ruce jí vystřelily k dýkám na opasku. Pak ležela na zádech. Aninestihla vydechnout vzduch vyražený z plic, když prskající koule modré energie prosyčela místem, kdepřed chvílí stála.

Muž zachumlaný v tmavě hnědé kůži položil před ní nohu na obličej mrtvoly a vypáčil nůž z jejíhooka. Mrtvola na sobě měla róbu khalidorského vürdmeistera a pod povrchem kůže se stále jako živétetování kroutily černé viry. Viin zachránce očistil dýku a otočil se. Jeho chodidla nevydávala žádný zvuk.Muže pokrývalo několik plášťů, vest, košil s kapsami a váčků všech velikostí z koňské kůže, vyčiněné dotmavě hnědé a změkčené dlouhodobým užíváním. Vzadu na opasku měl zastrčený pár zahnutých gurk, na

zádech mu visel krátký luk bez natažené tětivy zdobený mušlemi a Vi si všimla několika dalších rukojetívyčnívajících z jeho oblečení. Hnědou masku, která zakrývala celou tvář s výjimkou očí, si stáhl narameno. Měl přátelskou tvář, šikmé, téměř mandlové hnědé oči, rovné černé vlasy a široké ploché rysy s

vystouplými lícními kostmi. Mohl to být jen ymmurijský stopař.

Stopaři měli pověst nejlepších lovců ze všech ymmurijských pánů koní. Říkalo se, že jsou v lesenebo na travnatých stepích na východě, kde Ymmurijové žili, prakticky neviditelní. Nikdy nestříleli nakořist, která neutíkala nebo neletěla. A všichni byli Talentovaní. Na rozdíl od wetboyů nezabíjeli propeníze, ale pro čest.

Ať mě vojedou, jestli je na těch historkách víc pravdy než na těch, co se tradují o wetboyích.

Stopař sepjal ruce za zády a uklonil se. „Já Dehvirahaman ko Bruhmaeziwakazari,“ představil se spodivnou intonací, za kterou mohl jeho tonální jazyk. „Moci mě… vyzývat?… nazývat, ano, nazývatDehvi.“ Usmál se. „Ty Vi, ano?“

Vi vstala a nervózně polkla. Ten muž se k ní přikradl, k wetboyovi, srazil ji k zemi a teď tu stojí apřátelsky se na ni usmívá. Bylo to stejně znepokojivé, jako když jí kousek od obličeje proletěla koule

smrtícího modrého plamene.

„Jít,“ vyzval ji Dehvi. „Toto místo ne bezpečné víc. Já doprovodit tě.“

„O čem to mluvíš?“ nechápala Vi.

„Magie… volat? žádat? nabízet? démonovi z Lesa.“ Dehvi nakrčil nos. Vi tušila, co tím myslí, ale

nebyla si jistá, jaké slovo hledá.

„Lákat!“ zvolal, když to správné slovo našel. „To lákání znamenat smrt.“

„To volání,“ řekla Vi, pomalu skládala slova dohromady. Magie vábí Lovce. Vürdmeister použil magiia Vi je Talentovaná. Lovec by mohl zamířit k nim.

Stopař se zamračil. „Ta slova dělat mně potíž. Příliš mnoho významů.“

„Kam mě odvedeš?“ chtěla vědět Vi. A mám na výběr? Její tělo se uvolnilo do postoje Alatheinoprobuzení a konečky prstů nenápadně zkontrolovala dýky, když si oprašovala hlínu z kalhot, až na to, žetam dýky nebyly.

Stopař ji počastoval chladným pohledem. Očividně nebyla nenápadná dost. „Do Kaple.“

Otočil se a poklekl vedle mrtvoly, polohlasně mumlal v jazyce, kterému Vi nerozuměla. Třikrát namuže plivl, ale neproklínal ho nadávkami, jak by to udělala Vi, on mužovu duši odesílal do nějakéhoymmurijského pekla.

„Chtít odejít?“ zeptal se Dehvi a nabídl jí dýky.

„Ano,“ řekla Vi a bázlivě zbraně přijala.

„Pak tedy jít. Démon teď lovit. Nejlepší odejít.“

12.

Když Dorian začal studovat na Hoth’salara, Bratra léčení, vytvořil malé kouzlo, které napodobilosymptomy střevní chřipky tím, že zahubilo všechen život v zažívacím ústrojí. Zničující následky potom dodvou dnů odezněly. Dorian ho později několikrát k Feirovu a Solonovu nevýslovnému pobavení použil ijinak než jen pro studijní účely. Nyní se „střevní chřipka“ šířila mezi eunuchy a Půlchlapa nutili dodvojitých směn a mimořádných úkolů. Dokonce mezi prvními nakazil i sám sebe, aby se zbavil podezření.

Dnes onemocněli dva z nejdůvěryhodnějších eunuchů. Půlchlap stoupal po schodišti Tygří věže,nevytápěné čedičové obscénnosti, která vypadala, že se v silnějším větru zhroutí k zemi. Prošel kolemtisíců velkých koček. Vypadaly jako vlci s přehnaně velkými tlamami, tesáky jako šavle a černými pruhy na

oranžové kůži. Ať se podíval kamkoliv, tygři mu pohled opláceli. Byly tu tapiserie, rytiny, malé sošky,prastaré vypelichané vycpaniny, náhrdelníky ze zubů a obrazy tygrů trhajících na kusy děti. Šlo ovšehochuť stylů, jediné, na čem Bertoldu Ursuulovi záleželo, bylo vyobrazení šavlozubých tygrů.

Dorian se zatajeným dechem dosáhl vrcholku věže, třásl se chladem, lítostí, že přinesené jídlocestou vychladlo, a nedočkavostí, kdo nahoře bude. Pokud bude jednou z Talentovaných manželek nebokonkubín, mohla by z něj ucítit zápach magie. Řevnivost Bohokrálových žen byla tak hluboká, že bykaždého objeveného zrádce okamžitě nahlásily.

Dorian zaklepal na dveře. Když se otevřely, ohromeně vydechl.

Měla dlouhé tmavé vlasy, velké hnědé oči a štíhlou, ale pěkně tvarovanou postavu v šatech bez

rukávů. Oči si nelíčila a nepoužívala rtěnku. Nenosila šperky. Usmála se a jeho srdce se zastavilo. Nikdy se

s ní nesetkal, ale úsměv znal. Už viděl důlek na levé tváři, který byl o trochu hlubší než ten pravý. Byla to

ona.

„Má paní,“ řekl Dorian.

Usmála se. Byla to drobná mladá žena se smutnýma, ale laskavýma očima. Tak mladá!

„Umíš mluvit,“ řekla a její hlas byl lehký, čistý a silný, takový hlas doslova žadonil o zpěv. „Předtímmi posílali jen hluchoněmé. Jak se jmenuješ?“

„Za mluvení s vámi mi hrozí smrt, má paní, ale přesto… jak moc se jich bojíte?“ zeptal se Půlchlap.Dát jí své pravé jméno by znamenalo naprosté podřízení. Chtěl se jí vrhnout k nohám a vydat na milost,ale to by bylo šílenství srovnatelné s tím, před kterým unikl, když se vzdal prorockého daru.

Jenine se zarazila a kousla se do rtu. Její rty byly plné a růžové navzdory chladu vysoké věže.Dorian, protože Půlchlap by se nikdy neodvážil, si nemohl pomoci a představoval si, jak ty měkké plnérty líbá. Zamrkal, donutil se smyslné myšlenky vytlačit z hlavy, byl ohromený, že mladá žena nad jehootázkou vážně přemýšlí. V Khalidoru byl strach moudrostí.

„Neustále se tu bojím,“ řekla. „Nevěřím, že bych tě zradila, ale co když mě budou mučit?“ Zamračilase. „To není příliš povzbudivé, že? Budu tvou smělost tajit tak dlouho, jak jen vydržím. Je to ubohý slib, jávím.“ Pak se usmála tím stejným smutným úsměvem.

A on ji miloval. Nechť s ním má Bůh, který ho zachránil, slitování, nemohl uvěřit, že se to stalo takrychle. Nikdy nevěřil na lásku na první pohled. Taková láska byla jistě jen pobláznění nebo chtíč, a onnemohl popřít, že cítí obojí. Ale při pohledu na ni měl pocit, že potkal starého přítele. Jeho modainskýpřítel Antonius Wervel tvrdil, že k něčemu takovému dojde, když se dva lidé znají z minulého života.Dorian tomu nevěřil. Možná za to mohly jeho vize. V Kvílivých větrech strávil v transu týdny. Přestožejeho mysl o většinu vzpomínek přišla, věděl, že jednu životní linii v těchto vizích prožil se ženou. Možná to

stálo na počátku jeho lásky. Proto věřil, že je ta pravá láska, žena, které může bez mrknutí odevzdat svůj

život, mysl, duši, budoucnost a naděje. Buď se ožení s ní, nebo se žádnou jinou. Buď mu syna porodíona, nebo žádná jiná.

Buď se tak stane, nebo ho šílenství, kterého se Dorian tak dlouho obával, nakonec dostihlo.

„Říkají mi Půlchlap,“ řekl. „Jmenuji se však Dorian Ursuul, první uznaný syn a dědic GarothaUrsuula, a je to už dlouho, co mě za zradu Bohokrále a jeho způsobů vymazali ze záznamů Citadely.“

„Nerozumím,“ řekla. Svraštila obočí. Tu vrásku viděl ve svých vizích. Stala se z ní ustaraná linka azůstala nad jejím obočím. Musel se zarazit, aby se nenatáhl a neuhladil ji. Bylo to tak důvěrně známé.Bože, a to si myslel, že veškeré zmatky související s jasnovidectvím nechal za sebou! „Proč jsi tady?“

„Pro tebe, Jeni.“

Ztuhla. „Můžete mě nazývat Vaše Výsosti, nebo, protože kvůli mně značně riskujete, mi můžeteříkat Jenine.“

„Ano, jistě, Vaše Výsosti.“ Dorianovi se točila hlava. Stál tu jako princ a dostal svolení oslovovat

mladou dívku jejím jménem. Zklamalo ho to. Láska na první pohled byla dost špatná, ale zjistit, že to není

oboustranné… no, nepovažoval by ji za přelétavou dívku, kdyby mu hned padla do náruče?

„Myslím, že mi dlužíte vysvětlení,“ řekla.

To byla hloupost, Doriane. Hloupost. Je daleko od domova. Viděla svou zemi zpustošenou tvýmilidmi. Je osamělá. Je vyděšená, a ty v romantice zrovna nevynikáš, že ano?

A sakra, ona si myslí, že jsem eunuch! To bylo zajímavé dilema. Jak se dá do zdvořilostníkonverzace vmáčknout: „A mimochodem, kdyby vás to zajímalo, stále mám penis.“

„Vím, že to zní dost nepravděpodobně, Vaše Výsosti,“ začal, „ale přišel jsem vás zach… pomoci vám

utéct.“

Opřela se rukama o stehna, sakra, byla tak roztomilá!, a řekla: „Och, chápu. Jste princ. Já jsemprincezna uvězněná ve vysoké věži. Přišel jste mě zachránit. Jak zábavné. Můžete odejít a říct Garothu Ursuulovi, že jsem se rozplakala dojetím, a pak oba táhněte do pekel!“

Dorian si promnul čelo. Kdyby mu jen útržky, které si pamatoval ze svých vizí, mohly napovědět, jakzvládnout Jenin, Jeninin, hněv.

„Jediné, co potřebuji vědět, Vaše Výsosti, je, jestli chcete odejít a riskovat smrt, nebo zda radějizůstanete v pohodlné věži, dokud si můj otec, který je dost starý, aby byl vaším dědečkem, nepřijdepro vaši důstojnost, panenství a příčetnost. Na otcův vkus jste trochu stará, ale protože jste princezna,možná vám dá šanci. Porodíte-li Talentovaného syna, dovoli vám žít. Na jeho výchovu se budete mocidívat z povzdálí, aby ho vaše ‚ženská slabost‘ nezmrzačila. Když mu bude třináct, setkáte se a budetespolu moci strávit dva měsíce. Pak vás oba překvapí osobní návštěva mého otce a dotaz, co jste jehosémě za poslední dva měsíce naučila. Nebude to důležité. Důležité bude, že to bude poprvé, kdy si synzíská úplnou otcovu pozornost. Na konci rozhovoru syna požádá, aby vás zabil. Jen málo chlapců v tomtotestu selže.“

Její velké oči se ještě zvětšily. „Vy jste neselhal, že ne?“

„Sever je krutá milenka, Vaše Výsosti. Nikdo nevyvázne bez jizev,“ hlesl Dorian. „Mám plán, alenemůžu ho spustit dříve než za pět dní, a vše závisí na tom, jestli se průsmykem dostaneme do Cenariedřív, než začne padat sníh a průsmyky uzavře. Potřebuji vědět jedno. Až budu riskovat život a znovu sempřijdu, půjdete se mnou?“

Mohl počítat údery srdce, zatímco přemýšlela. Se zaťatými zuby si prohlížela vězení. Odhrnula sivysoký límec a Dorian zahlédl jizvu tak dlouhou, že rána musela být prakticky okamžitě ošetřena magií. Stakto podříznutým hrdlem by zemřela do dvou minut. „Doma v Cenarii jsem měla tajnou lásku. Logan byldobrý muž, opravdový přítel mého bratra, inteligentní, polovina žen ve městě po něm toužila, protože bylvelmi pohledný, a ta druhá proto, že zdědí vévodství. Logan Gyre by byl pro mě a naše rodiny skvělápartie, ale mezi otci byla zlá krev, tak jsem se nikdy neodvážila ani doufat, že by se mé naděje naplnily.Pak nájemný vrah zavraždil mého bratra a zanechal otce bez dědice. Myslel si, že když ustanoví dědicemLogana, předejde tak útoku na vlastní život. Tak jsme se s Loganem vzali. O dvě hodiny později povraždili

Khalidořané celou moji rodinu, aby zemi připravili o následníky trůnu. Jenže čaroděj jménem Neph Dadasi myslel, že jsem příliš pěkná, aby se mě zbavil, a tak mi před manželem prořízl hrdlo a potom měuzdravil magií. Později zabili i Logana a předtím ho podrobili kdovíjakému strašnému mučení. Tihle lidé mi

vzali vše, co jsem milovala.“ Otočila se a její oči byly jako žhnoucí ocel. „Budu připravená.“

Dorian zvedl její nůž na chléb. Dívala se, jak ho Talentem prodloužil a přidal mu druhé ostří. „Je tuprinc jménem Tavi,“ řekl. „Když je teď Bohokrál v Cenarii, ničeho se nebojí. Mohl by vás přijít… zneuctít.Pokud to udělá… radím vám použít tento nůž, jen když se vám naskytne vhodná příležitost. V opačnémpřípadě život zbytečně nezahazujte.“

Pohled jejích očí mu prozradil, že pokud Tavi přijde, Jenine se ho pokusí zabít. A pokud selže, obrátízbraň proti sobě. Přesto jí Dorian nůž dal, věděl, že si zaslouží mít na výběr.

„Teď bychom si mohli promluvit o méně závažných věcech,“ pokusil se obrátit list. „Omlouvám se,že jídlo vychladlo. Výstup do této věže panny v nesnázích je dlouhý.“

Usmála se, nepatrný nesmělý úsměv, který mu připomněl její věk a kvůli němuž si připadal jakozdegenerovaný starý predátor. Přejela prstem po dýce, již pro ni vytvořil. „Vy jste opravdu čaroděj?“

„Už ne. Ta magie je zlá. Dávno jsem se jí vzdal a vyučil se u mágů.“

„Mohl byste použít svoji magii a přinést mi teplé jídlo?“ V očích se jí škodolibě zajiskřilo, a když se

oba rozesmáli, znovu se do ní zamiloval.

„Když se mi podařilo vytvořit převlek, jímž jsem Yorbase Zurgaha přesvědčil o svém eunušství,myslím, že ohřát jídlo ještě svedu. Tady.“ Ohřál jí kaši a doufal, že jeho poznámka o vlastním penisu byladostatečně delikátní.

Povytáhla obočí. „A já už si začínala myslet, že kdybych byla spánkem zakletá princezna a princ měchtěl probudit, jsem bez šance.“

„Ehm, v knihách, co jsem četl, ji probudil polibkem,“ namítl Dorian.

„Četl jste špatné knihy.“

Dorian se zakuckal a zrudl, zatímco se Jenine škodolibě zasmála.

Mluvili spolu hodiny. Příští čtyři dny ohříval Dorian princeznino jídlo a princezna mu teplo oplácela.

Stále byla zničená ztrátou rodiny, království a manžela, ale jeho přítomnost jí dodávala naději. Viděl v nípřekrásnou dívku, jíž bývala, a viděl i náznaky rozhodné, chytré a charismatické ženy, kterou se stane.

Dorianův respekt, touha a láska k ní rostly. Byly to nejšťastnější dny jeho života.

13.

Kylara nová paže stále svědila. Dlaň a předloktí vypadaly úplně stejně jako ty, o které před týdnempřišel, jen na nich nebyly žádné jizvy a měly bledý odstín kůže, jež nikdy neviděla slunce. Vlk mu záměrněponechal šermířské mozoly, ale zbytek paže byl velice citlivý. Nejslabší závan větru vyvolával návalpocitů. Pokožku nepokrývaly žádné chloupky, ale dokonale zarovnané strniště už rostlo. Malíček, který si Kylar zlomil jako gildovní krysa a který se nikdy zcela nenarovnal, byl v perfektním stavu.

Vlk na svoji práci může být hrdý. Ta ruka je lepší než ta, již jsem ztratil.

Svého koně Kylar našel v lesíku, kde ho zanechal. Klikař ho nesl, jako by nic nevážil, a míle polykal k snídani, ale i když to přiznával nerad, kůň ho provokoval. Kylar nebyl žádný jezdec a oba to věděli. Dnesráno mu Klikař nedělal problémy, když se k němu Kylar opatrně blížil, ka’kari vtáhl do kůže dřív, než sedostal na dohled. Jako obvykle pod kůží z ka’kari nosil jen spodní prádlo. Ka’kari se mohlo přetáhnout ipřes oblečení, ale Kylar pak vypadal obtloustle, a to strach zrovna nevzbuzovalo. Klikař na něj zíralpohledem, z něhož byl Kylar nesvůj.

„Ach, do pr…“ zaklel Kylar. Ve spodkách zela nad rozkrokem velká díra. Není divu, že mu bylo tak chladno. „Proč to děláš?“

Klikař se na něj podíval, jako by se zbláznil.

~ Dělám co? ~ zeptalo se ka’kari.

„Požíráš moje šaty!“

~ Já jsem Požírač. ~

„Mělo bys moje oblečení nechat na pokoji. A meče taky.“

~ Někteří lidé mají krátké meče rádi. ~

„Lidé mají rádi meče s ostřím!“

~ Dobrá poznámka. ~

„Přestaň okusovat moje vybavení. Rozumíš?“

~ Ne. Zvlášť když ignoruješ moje skvělé slovní hříčky. ~

„To nebyla žádost.“

~ Chápu. A neposlechnu. ~

Kylar mlčel. Ze sedlové brašny vytáhl vlněné kalhoty, tuniku a náhradní spodky a začal se oblékat.Na jak dlouho bude s ka’kari spojený? Jo, jasně. Navěky.

~ Ty to vážně nechápeš? Zrovna ty? ~ zeptalo se ka’kari. ~ Ty, muž z masa, krve a ducha, jsinedokázal zůstat mírumilovným lékárníkem ani dva měsíce. Ale ode mne očekáváš, od směsi kovu amagie uměle vybavené malým množstvím inteligence a osobnosti, že změním svou povahu? A co setupých mečů týče, bylo jsem to snad já, kdo prodal Odplatu? ~

O tom Kylar nepřemýšlel. Čepel Odplaty zůstávala dokonalá, i když ji ka’kari pokrývalo celé roky. Aon ji prodal úplně zbytečně.

Ne, prodal ji, aby Elene ukázal, jak moc pro něj znamená. Myšlenka na ni znovu zabolela. Právěsplnil slib Vlkovi. Nyní se konečně bude moci vrátit k Elene a všechno napravit.

Nebo spíš alespoň trochu napravit. Natáhl ruku a dotkl se bezešvé náušnice ve svém uchu, co hopoutala s Vi Sovari, která se nacházela míle daleko a mířila na severovýchod do Forglinova průsmyku.Proč Vi míří do Kaple? Kylar to pustil z hlavy. Ta děvka byla poslední věcí, na kterou by chtěl myslet.

Kylar se najednou ušklíbl. „Tak malé množství inteligence a osobnosti?“

Ka’kari ho proklelo. Kylar se rozesmál.

„A kromě toho,“ dodal Kylar tiše, „já se změnil.“

„To ti věřím,“ ozval se muž, co stál za ním.

Kylarův meč ve vteřině vyskočil z pochvy. Otočil se a sekl. Muž byl vysoký jako hrdina z legend, vezbroji z bílých plátů a s vyleštěnou řetízkovou čapkou, která mu na ramena spadala jako ocelový vodopád.Helmu měl vraženou v podpaždí, v hubené tváři se blýskaly modré oči. Kylar zastavil čepel pár palců od krku Logana Gyra.

Logan se usmál. Kylar se uvolnil. Rychle zastrčil meč do pochvy a padl na koleno. „Vaše Výsosti,“

pozdravil ho.

„Vstaň a obejmi mě, ty mrňavej zmetku.“

Kylar ho objal a všiml si Loganových bodyguardů, půl tuctu odrbaných Agonových psů vedenýchkrásnou ženou s, kromě jiného, zářícím podvazkem na pravé paži. Všichni si ho podezřívavě prohlíželi.Kylar se v duchu pokáral za to, že dovolil osmi lidem dostat se tak blízko, aniž by si jich všiml. Dělalchyby. Ale pak Kylar sebeobviňování nechal, když ucítil objetí svého přítele. Měsíce, které Logan strávil vDíře, mu zanechaly příliš kostnatý obličej a vychrtlé tělo na to, aby ho stále považoval za pohledného.Když Kylar při objetí ucítil jeho vyhublost, poplašilo ho to, přesto se však kolem něj vznášela aurarozhodnosti a síly. Logan stále měl široká ramena, šlechtické držení těla a podivuhodnou výšku. „Ty mněříkáš mrňavej?“ zeptal se Kylar. „Pravděpodobně teď vážím víc než ty. Jsi ten nejmenší Zlobr, jakého jsem kdy viděl.“

Logan se zasmál a pustil ho. „I ty vypadáš dobře. Až na to…“ otočil se ke Kylarově nové bledé paži, „…že ses asi opaloval jen s jednou nataženou rukavicí?“ Mávl rukou. Bodyguardi se stáhli.

„Starou ruku jsem si usekl,“ řekl Kylar. „Pořídil jsem si novou.“

Logan se zasmál. „Další příběh, který se mi nechystáš říct?“

„Kdybych to udělal, nevěřil bys.“

„Zkus to.“

„Právě se stalo.“

„Co je to mezi tebou a vším tím lhaním?“ zeptal se nedůvěřivě Logan, jako by byl Kylar dítě s drobkya polevou na puse a tvrdil, že žádný koláč nesnědl.

Kylar zvážněl. Když promluvil znovu, jeho hlas byl drsný a odtažitý jako u Durzo Blinta. „Chcešvědět, proč jsem ti celé roky lhal.“

„Nasadili tě na mě jako špiona. Myslel jsem, že jsi můj přítel.“

„Ty rozmazlenej fracku. Když sis dělal starosti, že tě při vstupu na panství zahanbí nahá socha, jájsem spal ve stoce, doslova, protože to byl jediný způsob, jak mohla gildovní krysa v teple přežítmrazivou noc. Když ty sis dělal starosti s akné, já se bál násilníka v čele gildy, který mě chtěl znásilnit azabít. Takže ano, stal jsem se učedníkem u wetboye, abych se z toho dostal. Ano, lhal jsem ti. Ano,kdybys někdy udělal něco špatně, hlásil bych to Sa’kagé. Nelíbilo by se mi to, ale udělal bych to. Ale dovol mi otázku, ty licoměrnej bastarde, když jsi byl v Díře a bylo to zabít, nebo být zabit, co jsi udělal? Já vDíře prožil celý svůj podělaný život. A řekni mi, kdo je víc odpovědný za to, co se z Cenarie stalo, můjotec, který byl příliš velký slaboch, aby vychoval dítě, nebo tvůj, který byl příliš velký slaboch, aby se stalkrálem?“

Z Loganovy tváře se vytratila krev. Kvůli vyhublosti teď jeho obličej vypadal jako šedivá lebka splanoucíma očima. „Můj otec by při převzetí trůnu musel zabít děti ženy, již miloval.“

„A kolik dětí zemřelo, protože to neudělal? To je břímě vládnutí, Logane, rozhodovat se, když anijedna možnost není dobrá. Pokud za to nezaplatíte vy šlechtici, ostatní to udělají za vás, lidé jako já, dětibez ničeho.“

Logan dlouho mlčel. „Tohle není o mém otci, že ne?“

„A kde je sakra tvoje koruna?“ chtěl vědět Kylar. Skrze pouto náušnic Kylar cítil, že si Vi dělá starostise směsicí jeho pocitů. Vnímala ho, zatraceně, i když se před ní Kylar snažil zaštítit a vytlačit její pocity stranou.

Obr před ním vypadal ztrápeně. „Potkal jsi někdy Jenine Gunderovou?“

„Kdy já mohl potkat princeznu?“ Kylarovi chvíli trvalo, než si vzpomněl, že Logan se s Jenine oženil –i když to vydrželo jen pár hodin. Ke khalidorskému puči a k Loganově svatbě došlo ve stejnou noc.Vykrvácela v Loganově náručí.

„Myslel by sis, že to překonám,“ řekl Logan. „Upřímně, vždycky jsem tu dívku považoval za krásnou, šťastnou a hloupou. Jaký já byl idiot. Kylare, podíval ses někdy ženě do očí a zjistil, že v tobě dokáževzbudit touhu být silný a dobrý? Ochranářský, divoký a vznešený? Najít Jenine bylo jako najít něco, v cojsem se ani neodvažoval doufat.“ Tohle Kylar poslouchat nechtěl. Připomínalo mu to Elene. A kdybymyslel na Elene, jeho vztek by mohl odeznít. „Měl jsem snad po tomhle odejít k Terah Graesinové?“zeptal se Logan. „Nemohl jsem. Ani kvůli koruně. Ani kvůli ničemu jinému.“

„Ale já viděl, jak se ti na bojišti všichni klaní.“

„Dal jsem slib věrnosti…“ Loganův hlas se vytratil.

Kylar bezradně rozhodil rukama.

Loganovy oči zakalil smutek. „Udělal jsem, co jsem považoval za správné.“

~ Představ si krále, který tohle dokáže. ~

Kylar si náhle Logana začal vážit ještě víc, než když ho dostal z Díry. Tehdy viděl pouze jeho fyzickázranění. Teď spatřil něco jiného. Hluboko v Loganových očích se skrývala zdrcující bolest. „Můžeš toudělat znovu,“ řekl Kylar.

Logan se donutil ke slabému úsměvu. „No, už o tom začínám trochu pochybovat.“

„Ne, to není pravda.“

Smích se vytratil. „Ano, je,“ hlesl Logan, nespouštěl oči z Kylarových, jeho pohled ani na okamžik nezakolísal. „Ale ano, udělal bych to znovu. Takový prostě jsem.“ Nikdy se králi nepodobal víc.

Nech mě podívat se. Kylar položil ruku na přítelovu paži a uviděl Logana jeho vlastníma očima,méně pohledného, ale divokého, až zvířecího ve špíně Díry, jak zuby odtrhává syrové maso z lidské nohya pláče. Nenáviděl Díráky, zabředával do té špíny a ve vlastních očích se stal Dírákem i on. Potom serozhodl snášet ještě horší hlad, který ho dnem i nocí sžíral, když se raději rozdělil o jídlo, než aby přestalbýt člověkem. Byl tam, rozdával jídlo a nenáviděl ty, co ho přijímali, ale i tak to udělal. To malé jádrovznešenosti se stalo nejdůležitějším majetkem, který Logan měl a za který by zaplatil cokoliv.

Tahle lekce se vázala k Serah Drakeové, která byla Loganovou snoubenkou, než ho král Gunderdonutil oženit se s princeznou Jenine. Logan kdysi Serah miloval, ale láska s lety odumírala, až ji nakonecnahradila falešná náklonnost. Rozhodl se oženit se špatnou ženou, aby nezranil její city. Zrušit zásnubybyla správná věc, ale připadalo mu to příliš kruté. Jenže kdyby nebyli zasnoubení, Serah by se v noc pučenenacházela na hradě. Stále by žila. Podělit se o jídlo v Díře byla správná věc. Vypadalo to hloupě, alenakonec Díráci Loganovi pomohli, protože on jim pomohl jako první. Loganovo selhání i jeho úspěch hodovedly ke stejnému poučení, Dělej, co považuješ za správné, a nakonec dostaneš to nejlepší, cosdostat mohl.

Právě proto, pomyslel si Kylar, by z Logana mohl být velký muž. Dalo se na něj spolehnout. Bylloajální, upřímný a za správnou věc bude bojovat do posledního dechu. Pokaždé.

„Oba jsme ušli pořádný kus cesty,“ řekl Kylar. „Myslíš, že bychom mohli být přátelé?“

„Ne.“ Logan zavrtěl hlavou. „Ne přátelé. Nejlepší přátelé.“ Pak se ušklíbl a poslední rok jako bysklouzl z Kylarových zad. Byli přátelé, kteří se na sebe mohou spolehnout. Kylar, který neustále skrývalšpinavá tajemství, jež mohla všechno ohrozit, ten vzácný pocit nedokázal slovy popsat.

„Co se bude dít dál?“ zeptal se Kylar.

„Ještě jeden úkol a pak, no… chystám se napsat knihu.“

Kylar povytáhl obočí. „Nic ve zlém, Vaše Zlobrovitosti, ale o čem tu knihu chcete psát?“

„Ty víš, jak jsem vždycky miloval slova. Chci napsat knihu o slovech.“

„Žil jsem v přesvědčení, že taková je většina knih.“

„Ne napsanou slovy. Chci napsat knihu, která by definovala všechna slova v našem jazyce. Nazvu jislovník.“

„Budeš ji psát v jaeranštině?“

„Ano.“

„A definovala by jaeranská slova?“

„Správně.“

„Takže budeš muset znát jaeranštinu, aby sis ji mohl přečíst?“

„Když to řekneš takhle, zní to hloupě,“ zamračil se Logan.

„Hmm.“ Kylar pokrčil rameny. Představa, že se Logan stáhne do svíčkami osvětlené studovny abude šilhat nad manuskripty, byla zábavná, až na to, že Logan to myslel vážně. Logan byl učený, alenebyl učenec. Narodil se jako vůdce. Ten nápad s knihou mu měl poskytnout štít, přes který by nevidělTeražiny chyby a který by zabránil jeho nutkání s nimi něco udělat.

Před pár minutami si Kylar myslel, že skončil. Dodržel slib Vlkovi. Myslel si, že je volný a může jít zaElene a všechno napravit. Ale z Terah Graesinové se stala královna. Možná už na Logana uzavřelasmlouvu. Nejlepší způsob, jak ukončit zakázku, byl skončit to se zadavatelem. A Terah Graesinová sikonec zasluhovala. Ještě jedno zabití a změním zemi. Když se Logan stane králem, všechno se změní. Už nebudou gildy nebo gildovní krysy. Elene byla v bezpečí ve Waeddrynu. Do týdne to zvládne a může vyrazit za ní.

„Podívej, určitě si o tom ještě promluvíme,“ řekl Logan. „Ale nejdřív se potřebuji vymočit a potommusím vymyslet, co si počnu s Khalidořany a armádou Lae’knaughtu.“

„Jakou armádou?“ zeptal se Kylar.

„Právě jsem, co myslíš tím ‚jakou armádou‘? Zase máš v očích ten svůj pohled.“

„Khalidořané nejsou Khalidořané, Lae’knaughti byli odstraněni a my se musíme dostat do Cenariedřív, než tam přitáhne armáda Ceuranů.“

„Ceurané, co? Cože?“

Kylar se jen pousmál.

14.

Dorian stál v odpadní místnosti a balancoval s fekáliemi naplněným džbánem přivázaným na zádech

nad jednou ze šachet. Tohle byl poslední džbán dne a Dorian byl rozlámaný, unavený a nevrlý, a to

strávil většinu každého dne v přítomnosti překrásných žen. Otrok zodpovědný za odpadní místnost byl vtéhle nechutné díře každý den, řídil otroky, kteří přinášeli lidský odpad z celé Citadely, udržoval odpadníšachty a byl tím nejšťastnějším otrokem, jakého kdy Dorian viděl. To Dorian si zacpával ústa pokaždé,když otevřel dveře. Jak sakra mohl být Tobby tak spokojený?

Dorian si protahoval bolavá záda, zatímco čekal na Tobbyho, až skončí s otroky z pokojů strážných.Tobby posunul dvě páky, chvíli počkal a pak za vzdáleného klapání zatáhl za řetěz. Otrok potom odvázallano z poklice džbánu, Tobby ho překlopil a vychrstl obsah do šachty. Ke dnu přivázané lano zabránilo,aby odpad do šachty nenásledoval i džbán.

Když skončil, přišel Tobby k Dorianovi. „Tohle je poslední várka?“

Dorian zívl a protáhl se. „Ano, já…“ ztratil rovnováhu a váha džbánu ho strhla dozadu k otevřenémuústí šachty. Vykřikl, a s trhnutím se zastavil, když se Tobby vrhl k Dorianovým kolenům.

Několik příštích minut strávil v agonii, když váha džbánu napínala šlachy jeho nohou a břišní svaly asnažila se ho stáhnout do zapomnění nebo přetrhnout vedví. Když se ale obsah otevřeného džbánu vylil

do šachty, bolest se zmírnila. Jakmile se nádoba vyprázdnila, Tobby mohl Dorianovi pomoci zvednout se od šachty. „Chceš

následovat svého předchůdce?“ zeptal se Tobby.

„Cože?“

Tobby se ušklíbl. „A proč myslíš, že potřebovali nového eunucha? Poslední nosič z harému udělal tosamé co teď ty… jen já jsem ten den nebyl dost rychlý.“

„Do hajzlu,“ hlesl Dorian.

Tobby se hlasitě zachechtal, znělo to jako hýkání osla. Toho muže určitě řeči o hajzlu pobavitnemohly. Dorian se začínal oklepávat ze setkání se smrtí. Dobrý bože, ani ho nenapadlo použít Talent.

„Legrační je,“ řekl Tobby, „že nezemřel kvůli pádu. To oni ho zabili.“

„Co tím myslíš? Kde šachta vůbec končí?“

„Kde tahle hovna vůbec končí?“ zopakoval jako špatná ozvěna Tobby a znovu se zasmál. „Dole vdole. Skoro těm ubožákům padají na hlavu. Jakmile Arry spadl do šachty, přesměroval jsem ho do jedné zbezpečných. Kdyby měl rozum, zachránilo by mu to život.“

„Bezpečných?“ zeptal se Dorian.

„Ty víš velký hovno, co?“ šťouchl Doriana do paže. „Tenhle byl dobrý, ne? Co?“

„Legrační,“ potvrdil Dorian a donutil se k hořkému úsměvu.

„Netušil jsi, že to přijde, viď?“

„Ne, ani mě to nenapadlo.“

„Takových znám miliony,“ nafoukl se Tobby.

„To se vsadím.“ Pokud existoval muž, co si zasloužil otroctví, právě jsem ho našel. „Proč jsouněkteré šachty bezpečné?“ zajímalo Doriana.

„Tyhle šachty tady jsou stovky let. Nejdřív tu byla jedna. Na začátku to byl od šachty na dnopropasti pár stovek stop dlouhý pád, po několika staletích, co tam dolů dělalo dvacet tisíc lidí, už tožádný pád nebyl. Náš starý Bláznivý Bertold začal být vážně nervózní, myslel si, že armáda nebo otroci zjam vylezou až k šachtám a zaútočí na Citadelu zevnitř. Tak postavil tohle. Když teď hovna dosáhnouvýšky padesát stop, přepnu na novou šachtu. V té první to necháme usadit, než se to změní v půdu. Pakto jámoví otroci naloží na vozíky a stráže prodají na hnojivo. Jistě, všechny šachty musím alespoň jednoudenně použít, aby nezarezly, a otroci tak nemůžou odhadnout, kde je půda pod několika palci splaškůpevná, a kde je omáčka dost hluboká, aby se v ní utopili. Když Arry sletěl dolů, přehodil jsem ho našachtu, kde měl šanci přežít.“

„Jak rychle to zvládneš?“ zeptal se Dorian.

Tobby mlaskl jazykem, trhnul za třetí a osmou páku a zatáhl za poslední řetěz. Zabralo to asi třivteřiny.

Dorian hvízdl a zafixoval si tu pozici v paměti. „Co se mu stalo?“

„Pár nevhodnými slovy tam dole nasral meistera. Nemůžu tvrdit, že bych mu to po tom všem, čím siprošel, vyčítal.“

„Vypadá to, že měl pořádně podělaný den.“ Dorian si po tom vtipu připadal špinavě.

„Uh huh,“ zabručel Tobby, nedošlo mu to. „Jámové otroky hlídají dva meisteři. Nepotěšilo je to. Bylojim hovno po tom, co se mu stalo. Obrátili Arryho naruby.“ Zachmuřeně zavrtěl hlavou. O chvíli později

se ušklíbl. „Bylo jim po tom hovno, co? Co?“ praštil Doriana do ruky.

Dorian se povinně zasmál. Dva meistery zvládnu.

Když se Dorian vrátil s prázdným džbánem do harému, konkubíny naříkaly. Dorian nikdy nicpodobného neslyšel. Položil džbán na zem a podíval se na Splachovače.

„To Bohokrál,“ zašeptal stařec, byl vyděšený zvukem přicházejícím z vedlejšího pokoje. „Právě jsme

dostali zprávy. Je mrtvý.“

Dorianovo srdce se zastavilo. Můj otec je mrtvý.

Omámený se vplížil do velkého sálu harému. V chladném mramorovém luxusu tu byly shromážděnytéměř dvě stovky žen. Trhaly si šaty, rvaly si vlasy, bily se do nahých hrudí a do krve si nehty škrábalyalabastrovou kůži. Z nalíčených očí se řinuly černé slzy. Některé se vrhly na zem a nekontrolovatelně

plakaly. Další omdlely.

Ve smutku byli Dorianovi lidé stejně výstřední jako v lásce a pití, ale slzy těchto žen nebyly hrané.Všechny žily ve strachu a v úctě k Bohokráli a několik z nich se ho odvážilo milovat. Nebyla tu žádná zjeho oblíbených konkubín. Nikdo nenahlásí, která z nich plakala, a která ne. Ale Jeho Svatost bylastředobodem jejich životů. Bez tohoto středu se vše zbortilo.

Přinutí je, aby se vrhly na Garothovu pohřební hranici, následovaly ho do posmrtného života anavěky se staly jeho otrokyněmi. A Garoth měl vždycky v oblibě mladé ženy.

Dorian viděl půvabnou dívku jménem Pricia. Bylo jí necelých čtrnáct, seděla sama a zírala do

prázdna. Stále byla panna. Yorbas Zurgah ji chtěl dát Bohokráli jako dárek, až se vrátí domů.

„Ty máš ještě naději,“ řekl jí neohrabaně Dorian. „Nový Bohokrál na tebe možná vznese nárok.“

„Všechny mé přítelkyně zemřou,“ hlesla Pricia, ani se na něj nepodívala.

Její odpověď ho zahanbila. Ona nemyslela na sebe. Tohle místo z něj začínalo dělat cynika, jakým

byl i starý Dorian.

Další následky Garothovy smrti na Doriana dopadly o chvíli později. Bohokrál nezanechal jasnéhodědice a každý princ, který ho bude chtít nahradit, brzy začne zabíjet ostatní. Pokud o Garothově smrtivěděly konkubíny, princové se to brzy dozvědí taky.

Jenine!

Dorian vtrhl do pokoje eunuchů, kde nechal Splachovače.

„Dostaň je odsud,“ nařídil starci. „Začni s pannami.“

„Cože?“

„Schovej je v mém pokoji. Nejméně jeden z princů se pokusí ovládnout Bohokrálův harém, abydokázal, že by mohl být dalším Bohokrálem. Nebo se mohou zbláznit stráže. Nemůžeme je schovatvšechny, ale aspoň pannám můžeme dát šanci, aby si je přivlastnil další Bohokrál. Když je znásilní,zemřou s ostatními.“

Splachovač přikývl. „Udělám to.“

Dorian běžel do Tygří věže. Stráže u paty věže zmizely a jeho srdce pokleslo. Vyběhl po schodech,bral je po třech. Na posledních dvaceti schodech slyšel zvýšené hlasy. „…pojď, nebo ti ublížím, a pakstejně přijdeš.“

„Dobře,“ podvolila se poraženecky Jenine.

Klika na dveřích byla roztavená. Ten hajzl. Byl to Tavi, přišel Jenine znásilnit. Dorian vykopl dveřeprávě ve chvíli, kdy Jenine vytáhla dýku, co jí dal, a zarazila ji do hrudi mladého muže. Ten zaječel a zpovrchu jeho kůže okamžitě povstaly viry. Bílá koule velikosti pěsti narazila Jenine do hrudi a odhodila jiproti zdi.

Při zvuku rozražených dveří se násilník otočil, nestačil se však ani pohnout, než ho zasáhlyDorianovy ohnivé střely. Šest jich prorazilo jeho hruď a vylétlo zády, než padl mrtvý k zemi. Nebyl to Tavi,ale Rivik, Taviho poskok. Dorian zamířil k Jenine.

Třásla se, snažila se nadechnout, na hrudi měla prohlubeň po šesti zlomených žebrech. Dorian jípoložil na hruď dlaň a Podíval se na zranění. Uvolnila se, když zahnal bolest. Dorianovi stačila chvíle akost za kostí zapadly na místo.

Jenine se na něj dívala rozšířenýma očima. „Přišel jsi.“

„Vždycky si pro tebe přijdu.“

Zkusmo se nadechla. „Cítím se… v pořádku.“

Dorian se nesměle usmál a začal sbírat svícny, tygří sošky, prostě cokoliv, co bylo ze zlata.

„Všechno to neuneseme,“ namítla Jenine.

Dorian je na stole naskládal na neforemnou hromadu. Mrknul na ni a na každý předmět položil ruce.Jeden po druhém se roztavily. Zlato se rozteklo do louží, jako rtuť se oddělovalo a spojovalo do hrudek.Tuhly a tenčily se, dokud z každého nebyl plochý disk nesoucí tvář Garotha Ursuula.

„Co… jak…?“ vyhrkla Jenine.

„Mince mají jen zlomek ceny toho umění, ale jsou mnohem směnitelnější.“ Usmál se, když se užasle

zachichotala.

Dovolil si úsměv, ale věci se nevyvíjely podle plánu. Zatraceně, všechno připravil až na zítřek.Nejhorší na tom však nebyly zmařené přípravy, chybějící koně, nepřipravené teplé oblečení pronebezpečný přechod Kvílejících větrů a nedostatek sušeného jídla. Byl to Dorian, jenž musel použítjižanskou magii. Každý meister, který ho ucítí, to pozná. Světelný most by ho mohl shodit do propasti.

Chaos na hradě jim moc nepomůže. Bude tu teď pobíhat mnohem víc vojáků i meisterů, nemluvě oprincích. Znamenalo to, že Dorianovy pečlivě zapamatované trasy obchůzek strážných a jejich osobnízvyky jsou k ničemu.

Byl tady, ale Bohokrálova armáda ne, stejně jako Bohokrálovi starší synové, Jenine byla naživu a vbezpečí a průsmyky na jih zůstávaly průchozí. Kvůli vzteku na Rivika použil příliš mnoho magie, ale stálemu nějaká zůstávala, dost, aby se vypořádal s každým meisterem nebo vürdmeisterem, když je zastihnou

nepřipravené.

„Co to děláš?“ zeptal se, když Jenine obrátila Rivikovo tělo. Nechtěl, aby se na ně dívala.

„Takhle jít nemůžu. Potřebuji jeho šaty,“ vysvětlila mu.

Spolu Rivika svlékli. Vpředu na tunice, kde ho Jenine bodla, zůstala krev spolu se šesti malýmipropálenými otvory v hrudi a zádech, ale jinak vypadala v pořádku. Rivik byl štíhlý mladík, proto jí tunikanebyla příliš velká.

Jenine si stáhla halenku a natáhla si mladíkovu tuniku, nežádala Doriana, ať odvrátí zrak nebo serovnou otočí. Úplně ztuhlý na ni se spadlou bradou zíral, pak zahanbeně uhnul pohledem. Napadlo ho,proč se stydí on, a ne ona, znovu se na ni podíval a opět odvrátil zrak. Byl dvakrát tak starý! Jenine bylapřekrásná. Nestyděla se. Byla velmi důvtipná, protože věděla, že na stud není čas. Její hlava vyklouzla ztuniky, všimla si výrazu v jeho tváři. „Mohl bys mi podat kalhoty?“ zeptala se nonšalantně.

Barva jejích tváří mu prozradila, že to předstírá, proto na nestydatost odpověděl nestydatostí a díval

se, jak si stahuje sukni. Vytrhla mu kalhoty z ruky. „Pokud sis nevšiml, Půlchlape, zjevně je tě teď víc než

jen půl…“ řekla s významným pohledem na jeho kalhoty, ale pak její oči doputovaly k tělu za ním. Jejížertovná nálada zmizela a ruměnec se jí vytratil z tváře. „Vypadneme odsud,“ řekla. „Nenávidím tohlemísto. Nenávidím celou tuhle zemi.“

Dooblékla se v tichosti a nasadila si čepici, kterou Dorian často nosil, aby co nejvíc zakryl svoji tvář,vlasy si na vrcholku hlavy svázala do drdolu. Nakonec to byl dost ubohý převlek, ne kvůli oblečení, alekvůli Jenine, která nechodila jako muž. Neměli dost času, aby ji to Dorian zkusil naučit. Jakkoli všaknevypadala jako muž, nevypadala ani jako princezna. Mohli jen doufat, že jim ostatní nebudou věnovat

pozornost.

15.

Feir už se dvě hodiny ptal sám sebe, jak dostane meč Lantana Garuwašiho ven z Ezrova lesa.Netušil, kolik času uplynulo. Vlastně si ani nepamatoval, jak se sem dostal. Vzhlédl k sekvojím, které setyčily nad ním a zakrývaly oblohu.

No, alespoň věděl, kde je. Bezesporu se nacházel v Ezrově lese. Podíval se na ruce. Obě je mělpoškrábané a bolela ho kolena, jako by nedávno upadl. Dotkl se nosu a poznal, že byl zlomený a následně

narovnaný. Na horním rtu stále cítil popraskanou krustu zaschlé krve.

Dorian mu vyprávěl příběhy o mužích, kteří dostali ránu do hlavy a nepamatovali si to. Nebo ztratilivzpomínky, jež ráně předcházely. Nebo často přišli o schopnost zapamatovat si cokoliv po utržené ráně.Mohli se s někým setkat, osoba pak vyšla z místnosti, vrátila se po pěti minutách a oni ji znovu zdravilijako naprostého cizince. Feira na okamžik zachvátila panika, jen když na to pomyslel, ale kromě nosu semu nezdálo, že by utržil další zranění. Pamatoval si, jak opustil Lantana Garuwašiho a přistoupil kobrovské magické bublině obklopující Ezrův les, a vzpomínal si na vzruchy uvnitř té magie, když, mílevýchodním směrem, do lesa vstoupila armáda Lae’knaughtu a uvízla v něm. Feir toho rozruchu využil,aby zakryl vlastní pokus. Od té chvíle si nepamatoval nic.

Teď čelil bublině, jako by se chystal odejít. Dezorientovaný udělal několik kroků a prošel kolemdalšího kmene vysoké sekvoje. Před ním, ani ne padesát stop daleko, hned za magickou bublinou, sedělLantano Garuwaši a vedle něj, divné, Antonius Wervel.

Možná jsem se zbláznil. Antonius Wervel byl rudý mág, jeden z nejmocnějších a nejinteligentnějšíchmužů, kteří za posledních deset let kráčeli chodbami Sho’cendi. Byl to tlustý Modaini a zhruba čtyřicet letjeho blízký přítel. Na tom vidět ho, jak nervózně sedí vedle Lantana Garuwašiho, který si i takto udržovalmajestátnost, bylo něco zvláštního.

Pak muži zahlédli Feira a oba vstali. Antonius na něj něco volal, ale přestože je dělilo jen čtyřicet

stop, Feir ho neslyšel.

Feir šel přímo proti magické zdi. Ať už ke vstupu do Lovcova lesa použil jakoukoliv magii, zjevněnebyla dost rafinovaná. Byl naživu jen díky shovívavosti stvoření, které tu žilo. Tak Feir prošel přímo skrzkouzelnou zeď. Ta se kolem něj rozevřela a Feir by mohl na okamžik přísahat, že z Lovcova lesa vycítilněčí pobavení.

A byl venku.

„Co tady děláš?“ zeptal se Antonia Wervela.

Antonius se rozesmál. „Právě jsi unikl z Lovcova lesa, což se za sedm století žádnému mágovinepodařilo, a ptáš se, co dělám já?“

„Máš můj meč?“ chtěl vědět Garuwaši.

Feir nesl na zádech batoh, který tam při vstupu do Lovcova lesa neměl. „On první,“ rozhodl.

Antonius pozvedl začerněná obočí, ale odpověděl: „Přišel jsem s výpravou ze Sho’cendi, abychzajistil Curoch. Výprava se po bitvě u Pavvilova háje vrátila zpátky. Byli si jistí, že pokud bude Curoch vtak zoufalé bitvě plné mágů a meisterů přítomný, někdo se ho pokusí použít. Nestalo se tak, proto jsmese rozhodli stáhnout a sledovat další vodítka. Pravdou je, že si nemyslím, že by lord Lucius komukoliv vnaší výpravě věřil. Jemu i mně na ostatních nezáleželo, on ale věděl, ke komu jsem loajální, a proto měnechal jít. Teď je řada na tobě, Feire. Získal jsi Ceur’caelestos?“

Modaini byl zatraceně mazaný. Feir poznal, že si spojil dohromady Feira, který vlastnil téměřmytický meč, s objevením jiného téměř mytického meče a neviděl v tom žádnou náhodu.

Feir otevřel batoh. Uvnitř byl dopis s instrukcemi a návodem psaným nejistou rukou, jako by pisatelpoužil neznámý jazyk. Feir si ho rychle pročetl a vzpomínal na útržky toho, co se stalo v Lovcově lese.Odložil dopis stranou a vytáhl jílec, pouhý jílec, žádný meč. Byla to dokonalá replika Ceur’caelestu adokonale padla do pochvy Lantana Garuwašiho. Dokud sa’ceurai meč nevytáhne, nikdo nic nepozná.

„Co to znamená?“ chtěl vědět Lantano Garuwaši.

„Jsou to tři měsíce,“ řekl Feir.

„Cože?“ nechápal Garuwaši.

„Tolik času potřebuji,“ vysvětloval Feir. „Já jsem Tvůrce, Garuwaši, a v Lovcově lese jsem obdrželinstrukce, proroctví, které tam před stovkami let zanechal samotný Ezra. Dáš-li přednost smrti, budutvým sekundantem, ale chceš-li žít, vezmi si jílec. Antonius a já se vydáme k Černé mohyle a vykonámeněco, k čemu naposledy došlo za Ezrových časů. Do jara pro tebe Ceur’caelestos vykovám.“ Nebopřinejmenším zatraceně dobrý padělek. „Můžeš se stát králem, jak sis vždycky přál.“

Lantano chvíli jen stál, v očích se mu střídal žár s chladem, jak byl lapen mezi touhou a ctí. Polkl.„Přísaháš, že mi přineseš mou ceuros?“

„Přísahám.“

Lantano Garuwaši si od něj jílec vzal.

*

Logan a Kylar jeli v čele Loganových pěti set koní a devíti stovek pěšáků. Loganovi bodyguardi bylideset stop za nimi, dopřávali jim soukromí. Prosťáček Skřípal s upilovanými zuby jel na obvyklém místěvedle Logana, ale nezáleželo mu na tom, co si budou říkat, prostě se rád držel poblíž. Kylar rozbalilzteřelý dopis.

„Co to máš?“ zeptal se Logan.

Kylar mu věnoval nečitelný pohled, pokrčil rameny a dopis mu podal. Drobným písmem tam stálo:„Hej, i já si myslel, že tenhle byl můj poslední. Řekl mi, že dostanu ještě jeden kvůli starým dobrýmčasům. Možná to myslel vážně. Buď opatrný, koho miluješ. Neřiď se proroctvími. Nedovol, aby tě využili k

ustanovení Nejvyššího krále. Tvé tajemství je tvým nejcennějším majetkem. Nikdy dřív jsi tak důležitý

nebyl, hochu. Možná jsem ho celé roky schovával pro tebe. NEUZAVÍREJ ŽÁDNÉ DOHODY S VLKEM.“

„Předpokládám, že tohle všechno pro tebe něco znamená,“ řekl Logan.

„Všechno ne,“ povzdechl si Kylar.

„Kdo je Vlk?“ zeptal se Logan.

„Někdo, s kým jsem uzavřel dohodu chvíli předtím, než jsem tenhle dopis našel.“

„A sakra. A Nejvyšší král?“

Kylar se zamračil. „Doufal jsem, že s touhle částí mi pomůžeš ty.“

Logan se zamyslel. „Kdysi byl jeden Nejvyšší král, který vládl Cenarii a několika dalším královstvím,je to tak čtyři sta let, ale Cenarii v posledním miléniu ovládala spousta zemí. Vypadá to jako nějakáursuulovina. Jedině oni mají v Midcyru dostatečnou moc, aby ovládali jiné krále. Předpokládám, že tohleproroctví šíří, aby sami sebe legitimizovali. A to tajemství, jde o to, co si myslím?“ zeptal se Logan.

„A jsme tady,“ zamluvil to Kylar. Objeli Ezrův les a hledali stopy po Lae’knaughtu. Kylar tvrdil, žetohle musí Logan vidět osobně.

Padesát kroků od nich Logan spatřil stěnu z mrtvých mužů. Stovky se jich tlačily proti neviditelnébariéře, jak se snažili uniknout z lesa. Místy se těla vršila do výšky dvaceti stop, jak se muži škrábali přesmrtvoly v naději, že dosáhnou vrcholku neviditelné zdi. Nic se tam nehýbalo. Neviděli zraněné. Všechnatěla byla zmrzačená, roztrhaná ostrými spáry, které musely mít pekelnou sílu. Ležely tam helmyrozmáčklé na placku. Hlavy prostě chyběly. Meče to zlámalo jako párátka. Dokonce to zabilo i koně, utrhlo

jim to hlavy, vyrvalo šlachy a některé svaly byly úplně odtržené.

am oko dohlédlo, nacházelo mezi sekvojemi jen zkázu, od západu na východ viděli Lae’knaughty namačkané proti neviditelné zdi. Než zemřeli, vyzkoušeli každé možné místo a všude naráželi jen naneproniknutelnou překážku. Z těl stále prýštila krev a stékala po zdi jako po skle. Nebylo tu ale nic cítit.

Magie zadržovala dokonce i vzduch.

ogan zaslechl od bodyguardů zvuky zvracení.

Vesničané z Torrasovy Zátočiny říkají, že každou generaci se někdo pokusí vejít do Lovcova lesa. Stáváse to tak často, že jejich výraz pro sebevraždu je ‚vejít do Lesa‘,“ řekl Kylar. Logan se otočil. Kylarovy očibyly prázdné, sklíčené. „To jsem udělal já,“ přiznal se Kylar. „Nalákal jsem je sem, aby do ceuranské pasti

spadli místo vás. Ty duše jdou na můj účet.“

Naši zvědi slyšeli zvuky boje. Proto jsme se stáhli. To, co jsi udělal, zachránilo čtrnáct set životů…“

„Stálo jich to pět tisíc.“

„…a možná celou Cenarii.“ Logan se zarazil. Tímhle ho neutěší. „Kapitáne,“ zavolal, „přiveďte sempo skupinách naše muže. Chci, aby to každý viděl. Nechci, aby nějaký Cenarijec udělal stejnou chybu,jakou jsme málem udělali my.“

Kaldrosa Wynová zasalutovala, očividně byla ráda, že ji zadaný úkol odvede od masakru.

Logan změnil taktiku. „Kylare, já vím, že se považuješ za špatného člověka, ale neznám nikoho, kdoby zašel tak daleko, aby udělal to, co považoval za správné. Jsi neskutečně morální muž a já ti věřím apovažuji tě za nejlepšího přítele.“ Logan se podíval přímo na Kylara, aby si v jeho očích mohl přečíst, žemluví pravdu.

Kylar nasadil nevěřícný výraz, který pomalu roztál. Jak vstřebával pravdu, napětí se z jeho tvářevytrácelo. Logan myslel vážně každé slovo. Kylar najednou zamrkal. Jednou dvakrát a pak uhnulpohledem.

Och, můj příteli, čím sis musel projít, že tě rozpláče, když tě nazvou morálním mužem? Nebo proto,že jsem ti řekl příteli? pomyslel si Logan. Měsíce byl izolovaný v Díře a připadalo mu to jako peklo. Kylarbyl izolovaný celý život.

„Ale?“ zeptal se Kylar.

Logan si hluboce povzdechl. „A nejsi ani hloupý, co?“ Přes Kylarovu tvář přeletěl starý známýuličnický úsměv. „Ale jsi wetboy, Kylare, a teď i něco mnohem nebezpečnějšího. Nemůžu tvrdit, že bychnevěděl, co bys mohl udělat Terah…“

„Opravdu mi důvěřuješ?“ přerušil ho Kylar.

Logan mlčel možná až příliš dlouho. „Ano,“ řekl nakonec.

„Pak tenhle rozhovor skončil.“

16.

„Doriane,“ upozornila ho Jenine, „myslím, že na tohle by ses měl podívat.“

Přistoupil k oknu a rozhlédl se po Khalirasu. Do města pochodovalo dvacet tisíc vojáků, dva tisícekoní a dvě stovky meisterů. Dorianův mladší bratr Paerik se vracel z Mrazu. Nevolníci se klidili z cestyjezdcům, kteří přijeli před armádou. Dorian se nemusel dívat na standarty, aby věděl, že dorazil sám

Paerik.

Dorian a Jenine seběhli po schodech, brali je po dvou, hnali se do přízemí Tygří věže. Děsivé kočky ho častovaly zubatými úsměvy, vysmívaly se mu. Stále byl čas. Pokud se dostanou k hlavní bráně, můžoupřekročit Světelný most dřív, než Paerik dorazí.

Tunely otroků byly jako obvykle tmavé. V dálce spolu meči a kouzly bojovaly nezřetelné postavy, aleDorian je dokázal provést kolem nejhorších šarvátek. Nevlastní bratry Viděl už zdaleka.

Cesta, kterou je donutili jít, vedla do hrubě otesaných tunelů u Khaliria, kde sídlila bohyně. Samotnýkámen tady dole byl nasáklý viry. Dorian zabočil za roh a zjistil, že se dívá na princova záda. Obvykle bymladíka Viděl, ale blízkost Khaliria ho mátla. Ztuhnul. Jenine ho strhla zpátky do vytesaného tunelu.

„Khali tady není!“ vztekal se princ.

Někdo další zaklel. „Tak Moburu ji opravdu odvezl do Cenarie? Zatracený šmejd. On si vážně myslí,že z něj bude Nejvyšší král.“

„Tolik k získání Khali. Co uděláme teď?“ zeptal se první.

Khali je stále v Cenarii? Není divu, že to tady nepůsobilo tak stísněně, jak si Dorian pamatoval.

„Měli bychom se dát k Draefovi. Když mu na mostě pomůžeme zastavit Paerika, možná nás nechá

naživu. Paerik nebo Tavi nás tak jako tak zabijí.“

Dorian a Jenine spěchali zpátky do tunelu, jak nejrychleji a nejtišeji to šlo, ale k další křižovatce tobylo dobrých padesát kroků. V žádném případě nemohli běžet tak daleko, aniž by je princové zaslechlinebo zahlédli. Jakmile našli větší prohlubeň ve zdi, Dorian tam Jenine zatlačil a co nejvíc se k ní přimáčkl.Jeho tenký rukáv se zachytil o skálu a roztrhl se.

Jeden z princů vešel do tunelu a pozvedl hůl. Ta vzplanula a osvětlila chodbu a jeho tvář. Bylo mumožná čtrnáct stejně jako mladíkovi vedle něj. Oba byli malí, štíhlí a obyčejní, nesli v sobě jen málorobustního vzhledu a moci svého otce.

Zvládnu je. I když Dorian použije jen jižanskou magii, bude silnější než oni. Ale nechtěl, aby to zašlotak daleko. No tak, otočte se. Otočte.

Jestliže se otočí, Dorian bude moci jít zkratkou a dostane se k Světelnému mostu před nimi. Svýhodou překvapení a Khali stovky mil daleko určitě Draefa dostane a Světelný most přejde. Všechno bylotak blízko, skoro to cítil. Copak mu už Bůh neprokázal přízeň, když pozdržel sníh?

Pane, prosím…

„Přísahal bych, že jsem něco slyšel,“ řekl jeden z kluků.

„Na tohle nemáme čas, Viku,“ naléhal druhý.

Ale Vik s vysoko zdviženou holí pokračoval kupředu. Ušel deset kroků a zastavil se. Dorian sepřipravil.

Zadrž, ozval se tichý hlas, který se prodral skrze jeho zmatené myšlenky. Použij šachty.

Dorian na chvíli věřil, že to byl hlas Boží. Potřebnou kombinaci pák si dokonale pamatoval. Sedvěma meistery, kteří ho nebudou čekat, si poradí. Odtamtud budou moci s Jenine vyjít ven, meisteřitam určitě budou mít schodiště. Už ho to samozřejmě napadlo, ale nemyslel při tom na Jenine. Pomyšlenína sjíždění bůhvíjak hluboké šachty, v naprosté tmě a příšerném zápachu, bylo hrozné i pro něj, a topracoval s lidskými výměšky.

Jenine ho bude mít za zbabělce, že utekl před čtrnáctiletými kluky. Možná s ním nakonec vůbecnepůjde. Možná s ním půjde, ale bude jím za to pohrdat. Jaký muž by nutil milovanou ženu válet se vžumpě?

Vik přišel blíž. Dělilo je teď pět kroků. Dorian ztuhl, sledoval ho jedním okem. Vik je určitě uvidí.Musí! A pokud Dorian nevyvolá ochranu, na místě je zavraždí. Když ale ochranu vyvolá, Vik to ucítí. Vyjde

to nastejno.

To nebyl hlas Boží. Byl to hlas strachu. Zvládnu je.

Dorian vystoupil z prohlubně a vypustil na Vika ohnivé střely.

Chybu si uvědomil až ve chvíli, kdy byly střely odkloněny a mířily na Vikova bratra. Chlapci bylidvojčata. Dvojvaječná, protože jinak by to na nich Dorian poznal. Dvojčata dokázala vytvářet vlákna,kterými se navzájem chránila, a vynaložená síla se mezi ně rozdělovala. Jejich plná ochrana byla mnohem

silnější než u samotného meistera.

Protiútok přišel od Vika, mnohem silnější, než jakého by měl být schopný. Byl to úder kladiva,otáčející se modrý kužel, který Vik v mladickém entuziasmu zobrazil jako planoucí pěst. Dorian ji nemohlodklonit, musel ji zcela zastavit, aby si byl jistý, že nezabije za ním stojící Jenine. Další pěst přišla ovteřinu později od Vikova dvojčete, rachotila po nízkém kamenitém stropu. Dorian zablokoval i tu anajednou si uvědomil, kolik magie už dneska použil. Vyčerpával se.

Magickými prsty sáhl pod Vikův štít a obrátil ho na sebe. Chlapce to tak překvapilo, že upustil oddalšího útoku. Jeho dvojče dál v hale ne. Další úder kladiva byl v prudkém oblouku odkloněn štítem, kterýteď chránil Doriana, a místo na něj se stočil na Vika. Rozdrtil jeho tělo o zeď tunelu.

Dorian chodbou vypustil ohnivou střelu. Po Vikově smrti bylo dvojče nechráněné a ohnivá střela muprolétla hrudí. Zachroptělo a padlo.

Dorian zvedl Vikovu hůl, ta zatracená věc byla amplifiae, to ona mohla za to, že princovy útokybyly nepřirozeně silné, a postrčil Jenine chodbou. Stále to mohli k mostu stihnout. Byli tak blízko.Poslední chodba byla prázdná, a přestože obrovská brána byla zavřená, ta výpadová se otevírala zevnitř.

Už tam skoro jsme!

Ozvala se rána a mohutná dvojitá vrata se rozletěla. Přes Doriana a Jenine se převalil štiplavý pachvirů. Před nimi stáli čtyři mladíci, jejich kůži zaplavily zauzlované, černému tetování podobné viry.Připravili se, cítili, že se Dorian blíží.

Dorian rychle zvedl štít, tak silný, jak mu jen zbytek Talentu dovoloval, a obrátil se na útěk. Tazatracená amplifiae mu vůbec nepomáhala, byla naladěna na viry. V rychlém sledu štít pohltil kladivovýúder, osm ohnivých střel, staccato bodnutí jehlou a rozptýlený plamen nazývaný dračí dech, který měl pozhroucení štítu protivníka dorazit. Ale Dorianovy štíty se nezhroutily, dokázaly by přežít i další salvu,pokud se neodváží vyvolat pekelného wyrma.

„Draefe!“ zvolal někdo triumfálně za Dorianem. Byl to Tavi se třemi vlastními princi a blokoval druhývýchod z chodby. První skupina okamžitě přestala s útokem na Doriana.

Dorian se díval z jedné znepřátelené skupiny na druhou a oni se dívali na něj. On i Jenine byli lapenimezi princi. „Zadržte!“ křikl Dorian. „Jsem Dorian Ursuul, Zavržený syn. Vím, že mé jméno ze záznamůvymazali, ale jsem si jistý, že jste o mně slyšeli. Jsem skutečný a vy si útok na mě nemůžete dovolit.“

Tavi si odplivl. „Nejsi ani meister.“

„Proč?“ zeptal se ve stejnou chvíli Draef.

„I když jsem jen magus, nedám se lacino. Když mě jeden z vás napadne, odkryje se tak před

druhou skupinou. A já jsem Ursuul dvanáctého shu’ra.“ Jen se dotknout, jediný dotek. Tohle by mohl

zvládnout, aniž by se virům poddal.

Dorian po nich sáhl a viry se z hlubin vyhrnuly jako leviatan, ve velkých uzlech se vyřinuly z jehokůže a zakryly skoro celou pokožku. Rychle je zatlačil zpátky.

Princové, bylo jim nanejvýš šestnáct nebo sedmnáct, se na něj dívali s úctou. Někteří, co stáli uTaviho, vypadali, že každou chvíli utečou.

„Iluze!“ vykřikl Tavi, do hlasu se mu vplížila hysterie.

„Iluze, která páchne?“ zeptal se pohrdavě Draef. Ano, Draef je ve své třídě nejlepší. Tavi to jenpředstírá. „Co chceš?“ zeptal se Draef.

„Prostě odejít. Půjdu a potom se můžete navzájem vraždit, co hrdlo ráčí.“ Když mluvil k Draefovi,sklouzl pohledem k holi amplifiae, již nesl. Znakovou řeč princů nepoužíval léta, ale zatímco tělemblokoval Tavimu výhled, udělal nad amplifiae gesto, pro tebe.

Draefovy oči se zaleskly. Amplifiae by dokázala zvrátit celou bitvu.

„Doriane,“ zašeptala Jenine. Stále se skromně hrbila po jeho boku, snažila se vypadat jako sluha aDorian k ní nechtěl přitáhnout pozornost.

„To mi stačí, vypadněte,“ rozhodl Draef. Jeho prsty naznačily, Kdy?

Jenine zašeptala skrz zaťaté zuby: „Tavi se na mě legračně dívá.“

Dorian se snažil vzpomenout si na slovník jazyku prstů, který tolik let nepoužíval, aby odpověděl naDraefovu otázku. Pak si vzpomněl. Až se dostaneme k mostu.

Draef vypadal spokojeně, přestože měl v každém rysu vepsané napětí, a Dorian s Jenine šli. Teprveteď Dorian riskoval pohled na Taviho. Obával se, že by jeho vznětlivá povaha mohla vybuchnout, kdybyse mu podíval přímo do očí. Dorian vyhrál, ale kvůli samolibé aroganci, jež byla princi vlastní, bylo lepšíneukazovat radost z vítězství.

Osm princů přeskakovalo očima mezi Dorianem a protivníky na druhé straně chodby. Pro ně bylkaždý pohyb, který Dorian udělá, možným rozptýlením pozornosti jejich nebo soupeřů. A bez ohledu nato, jestli se z chodby dostane živý nebo mrtvý, začne tu boj. Brzy.

Dorian koutkem úst sykl: „Nezapomeň chodit jako…“ pozdě, Jenine učili řádnému držení těla příliš

dlouho.

„Ona zůstává!“ zaječel najednou Tavi a natáhl se po Jenine viry.

Pohyb vyprovokoval jednoho z Draefových hochů. Instinktivně zvedl praskající štít.

Rozpoutala se ohnivá bouře magie. Dorian kolem sebe a Jenine zvedl štít. Ohnivá střela proniklaskrz dřív, než se štít zformoval, a popálila mu žebra. Zavrávoral a málem o štít přišel. Jenine ho chytila apodepřela.

Chodba se naplnila magií, útoky střídaly protiútoky, proudy ohně, kulové blesky, které po odraženíštíty tavily kámen. Samotné kameny pršící ze stropu se měnily ve střely a svištěly chodbou. Většina útokůnebyla namířená na Doriana a Jenine, ale stáli v linii střelby.

Dorianův štít se tenčil, vrstva po vrstvě praskala, tavila se a mizela. Všichni princové byli odpočatí.Tahle bitva bude pokračovat dlouho po tom, co Dorianovy štíty povolí. Zemře, a co bylo horší, necházemřít i Jenine. Zklamal ji.

Ne, dokud dýchám, tak k tomu nedojde. Bože, odpusť mi, co se chystám udělat. Není správnémodlit se za odpuštění, když se chystáte ke hříchu, ale i tak to myslel upřímně.

Dorian sáhl po virech. Ty s radostí přišly.

Někdo zaječel, příšerný řev stokrát zesílený viry otřásl každou chodbou a tunelem v Citadele. Dorian

stál a rozhodil rukama. Když se mihly před ním, viděl, jak jeho kůže zcela zmizela pod vše pohlcujícíkroutící se černotou. Ne že by se viry zastavily na hranici jeho těla. Vytryskly z jeho paží, dál a dál, ažvypadaly jako obrovská křídla, a na každé straně klesly dolů, skoro nevnímal poslední zoufalé útokyprinců.

Cítil, jak mladíci praskají pod jeho mocnými křídly jako brouci pod podrážkou. Jejich štíty pukaly

jako skořápky a měkkost pod nimi byla rozmáčknuta na krvavý flek na kamení.

Viry zpívaly o moci, nenávisti a síle. Je to zlé a já to miluji.

Přestal křičet a trvalo několik dlouhých vteřin, než se zvuk přestal odrážet chodbami Citadely. Dorians obtížemi zklidnil viry na svých pažích. „Jsi v pořádku?“

Jenininy překrásné oči byly rozšířené, nikdy je takové neviděl. Pokusila se promluvit, nedokázala to,místo toho jen přikývla.

„Je mi to líto,“ hlesl Dorian. „Buď tohle, nebo smrt. Už tam skoro jsme.“

Jakmile prošli kouřící branou, Dorian zjistil, že se mýlil. V polovině zářícího Světelného mostu stálmuž v majestátním plášti z bílého hermelínu, stejný nosil i Garoth Ursuul. Na krk si pověsil zlaté řetězyBohokrále a kůže se mu hemžila viry.

Dorianův bratr Paerik Ursuul přišel vznést nárok na trůn a spolu s ním most blokovalo šestplnoprávných vürdmeisterů.

17.

Třetí noc, jakmile prošli Forglinovým průchodem a rozbili tábor, Dehvi na Vi konečně promluvil.„Zacvičit spolu, wetboyi.“

„Já wetboy nejsem,“ řekla rychle Vi.

„Být učednice Hu Gibbeta.“

Vi vyschlo v ústech. „Ano.“ Jen to samotné jméno probouzelo ošklivé vzpomínky.

Dehvi vytáhl pár sai. „Noční anděl ho zabít.“

„Vím. Ale o moc šťastnější stejně nejsem.“ Vi si přála, aby měla žaludek udělat to sama.

Úsměv zvadl v nechápavý výraz. „Ty nehledat pomstu?“

„Spala jsem s chlapy za menší služby. Hua jsem chtěla zabít od třinácti.“

Dehvi se zamračil. „Moc mnoho řečí.“ Sklonil se k Viině pokrývce, kde odložila meč. Zahákl hrotjedné sai pod spoj čepele a jílce a meč jí hodil. Chytila ho a vyzkoušela ostří. Bylo otupené tenkýmmagickým štítem, ale silný úder by stále dokázal ublížit. Dehvi zkontroloval všech šest hrotů svých sai. Sai

vypadaly jako krátké meče s úzkou čepelí, až na jílce, které byly prohnuté do širokého U a zakončenézáchytnými čepelemi. Každá špice byla vybroušená.

Dehvi držel sai v jedné ruce, když si sundal plášť z koňské kůže a přehodil ho přes kámen. Vineochotně následovala jeho příkladu. Dehvi se pak otočil, uklonil, řekl něco nesrozumitelného vymmurštině, zatočil sai v dlaních a zaujal nemožně nízký bojový postoj.

Viiny pochybnosti o tak nízkém postoji se rozplynuly při prvním úderu. Začala výpadem proti jehoobličeji. Dehvi dopředu prakticky skočil, zachytil její meč jednou sai, pak druhou, a zkroutil se jako had.Vytrhl Vi meč z ruky a ona zjistila, že se jedna sai dotýká jejího hrdla a druhá ji píchá do kříže. Dehvi mělve tváři lhostejný výraz. Beze slova poodstoupil a hodil jí meč zpátky.

Podruhé vydržela patnáct vteřin a nepřišla o meč, ale Dehvi jí ho odrazil stranou a druhou sai sedotkl jejích žeber. Po několika minutách mu začínala rozumět. Pak Dehvi postoj změnil. Před prvním

seknutím ustoupil stranou, ani nepoužil sai, a podkopl jí nohy.

Zvedla se z bahna a zjistila, že se začal usmívat. Hu Gibbet se jí často vysmíval a urážel ji, aleDehviho úsměv byl nevinný. Naznačoval, že kdyby se viděla ona sama, smála by se také.

Najednou se rozbrečela, horké slzy jí stékaly po tvářích. Dehvi jí věnoval pohled, jaký si v tu chvílizasloužila, naprostý úžas. Zasmála se nad absurditou situace a otřela si slzy. „Hu na všechno kašlal,Dehvi. Kdykoli mě cvičil, byly to jen samé posměšky, modřiny a ponižování. Do hajzlu, vždyť tohle bylazábava. A naučila jsem se toho od tebe mnohem víc. Jsi lepší, než by kdy dokázal být on. Není divu, že jsi

tak dobrý v nakopávání zadků.“

„Já kopat do zadků,“ uznal Dehvi. „I když považovat je za méně citlivé než místa jinde.“

Vi se rozesmála a zamrkala, aby zastavila bizarní záplavu.

„Ty vdát jako Waeddrynka,“ poznamenal Dehvi. Promnul si ucho, aby poukázal na náušnici. „Alenebýt Waeddrynka. Kdo manžel?“

No tak tohle s pláčem pomůže. Odkašlala si. „Kylar Stern. Svým způsobem.“

Dehvi pozvedl obočí.

„Je to, ehm, komplikované.“

Pokrčil rameny a vytáhl meč. Dotkl se ostří, aby se ujistil o jeho zaštítění, a pokračovali v boji. Vi sedo něj ponořila, nechala plavat obavy ze života, před kterým utíkala, a života, do něhož se hnala.Přestože prohrávala a znovu a znovu cítila tupé bodnutí Dehviho meče, poprvé měla pocit, že je v šermuopravdu dobrá. Když odrazila útok, kterým ji předtím zaskočil, Dehvi lehce pokývl hlavou, ale cenila sitoho stejně jako přehnané chvály.

Dehvi nejméně šestkrát změnil bojový styl a Vi vycítila, že jich ještě několik zná, ten poslední jí alepřipadal povědomý. Vi se tak hluboce ponořila do svého těla, že si stěží uvědomovala, že promluvila,dokud si nevšimla Dehviho vynechaného kroku. Protiútokem mu poškrábala břicho. Řekla tři slova: „Ty jsi

Durzo.“ Oči jí tvrdily, že to není možné. Znalost iluzorních masek jí říkala, že to není možné. Ale věděla to

a jeho reakce to potvrdila. „Co tady děláš?“ zeptala se.

„To ten přízvuk, co? Vždycky mi chvíli trvalo, než jsem se do něj znovu dostal. Máš snad nějakéhoymmurijského strýčka?“ řekl Dehvi dokonalou cenarijštinou.

„Bojuješ jako Kylar. Co tady děláš?“

„Připoutala sis Kylara nejmocnějším dochovaným párem podřizovacích zásnubních náušnic na světě.To byl tvůj nápad?“

„Bohokrál na mě seslal kouzlo podřízenosti. Sestra Ariel mi řekla, že ho můžu zlomit zásnubními

náušnicemi.“

„Myslel jsem, že Kylar miluje jinou dívku, Elene. Proč si vzal tebe?“

Vi polkla. „Tak nějak jsem ho okroužkovala, když byl v bezvědomí.“

V Dehviho tváři se rozhostil prázdný výraz a Vi najednou vytušila, že Durzův prázdný výraz jestejnou předzvěstí násilí jako zuřivost Hu Gibbeta. Dehvi klidným hlasem řekl: „Přišel jsem se rozhodnout,jestli tě mám zabít, abych Kylara od toho pouta osvobodil. A tohle nebyla zrovna nejlepší obhajoba.“

Zarazila meč do bláta a pokrčila rameny. Kašlu na to. Zabij mě.

Dehvi-Durzo se na ni zvláštně podíval, hodnotil ji. „Cítila jsi někdy, že jsi součástí většího plánu, Vi?Že tvůj osud formuje vyšší moc?“

„Ne,“ řekla Vi.

Dehvi se zasmál. „Já taky ne. Sbohem, Vi. Dohlédni na manžela. Změní tě.“ Pak odešel.

*

Solonariwan Tofusin stál na palubě, když se modainská obchodní loď vlekla do přístavu Hokkai.Uplynulo dvanáct let od chvíle, kdy byl v hlavním městě Sethu, jež kdysi nazýval domovem, naposled. Připohledu na dvě řetězové věže strážící vjezd do přístavu, které se bíle leskly v podzimním slunci, mupukalo srdce.

Když mezi útlými věžemi proplouvali, jeho uznání k jejich tvůrcům se změnilo v úctu. Postavené vevrcholném období Sethijského impéria tyčily se bílé věže na úzkých poloostrovech. Každá sousedila přímos oceánem, proto na řetěz nemohl nikdo zaútočit jinak, než že by obsadil věž. Samotné řetězy ležely svýjimkou údržby a války pod vodou. Tehdy velké skupiny královských jaků přes rumpály řetěz natáhly, ažbyl při vysokém přílivu těsně pod hladinou a při nejnižším odlivu osm stop vysoko. Za války jakové řetězyotočili. Ke každému článku byla připevněna žraločímu zubu podobná čepel. Protože každý článek řetězubyl pootočen vůči sousednímu, loď najíždějící na silný řetěz brzy zjistila, že jí polovina zubů rozpáralatrup. Celý řetěz se tak měnil v pilu, která zničila víc než jednu flotilu a spoustu dalších odradila.

Nad jiskřivými modrými vodami, bohové, pomyslel si Solon, barva zátoky by zahanbila i safíry, sena třech pahorcích rozkládal Hokkai. Nad všudypřítomnými doky obsazenými na zimu ukotvenými loděmivyrostlo město tisíce nabílených zdí a střech z rudých tašek. Po odpudivé směsici cenarijské architekturyto byla úleva.

Ale nejkrásnější pohled ze všech, pohled na Běloskalý zámek korunující nejvyšší z kopců,nenaplňoval Solona jen úctou, ale i něčím podobným hrůze. Kaede, má lásko, stále mě nenávidíš?

Poté co Khali a její Odevzdané duše zmasakrovaly všechny vojáky v Kvílivých větrech, Solonnevěděl, co má dělat. Jeho přítel Feir odešel několik dní předtím, než se o nebezpečí dozvěděli. Kdyžvelitel pevnosti ignoroval Dorianova varování, že přichází Khali, Dorian se vytratil. Solon byl jediný, kdomasakru unikl. Najednou si uvědomil, že ho k tomu místu nic neváže. Bylo to Dorianovo proroctví, kterému před více než deseti lety zabránilo vrátit se domů. Solon sloužil Regnu Gyrovi, jak mu diktovaloproroctví, a selhal. Regnus zemřel. Solon mu sloužil deset let a byl propuštěn den před tím, než Regnazavraždili. Kaede teď byla císařovnou Sethu. Asi ji nepotěší, až Solona znovu uvidí, ale pokud ho zabije,budiž.

Pracoval s námořníky. Mohl za cestu zaplatit, ale žádný Sethi hodný své soli by neseděl v kabině,zatímco ostatní vytahují plachty, a to ani na břichaté obchodní lodi Modainů. Sethijové dávali přednostmalým rychlým lodím. To znamenalo, že jejich obchodníci naplují dvakrát tolik, ale zase to zvládnoudvakrát rychleji. Sethijská loď dokázala ujet i bouři, místo aby se plahočila skrz, ale Sethijové přijímalirozmary oceánu, milovali je a obávali se jich zároveň.

Když loď zakotvila v zátoce, modainský obchodní kapitán vyšel z kajuty, oči a obočí čerstvěnačerněné. Solon si vždycky myslel, že to hnědovlasým Modainům dodává zločinecké vzezření, ale kapitán

byl přátelský muž. Hodil Solonovi jeho mzdu a řekl mu, že je na jeho lodi kdykoliv vítaný. Pak se vydal za

správcem přístavu, který už se hrnul vybrat přístavní daň a zkontrolovat náklad.

Správce přístavu vyšplhal po boční síti s lehkostí muže, který to udělal už tucetkrát. Jako většinaSethijů mimo zimu nenosil žádnou tuniku a slunce zbarvilo jeho kůži do tmavě olivového odstínu. Mělvýrazný nos, hnědé oči, osm kroužků klanu Hobaši a dva stříbrné kroužky na pravé líci a dva stříbrnéřetězy, jež spojovaly stříbrné kroužky s klanovými, takže správcův asistent.

Muž řekl sotva dvě slova, pak zahlédl Solona a zarazil se uprostřed věty. Solon, svlečený do půli těla

stejně jako během celé plavby, nebyl opálený jako většina Sethijů. Ale navzdory světlé pleti a bílýmvlasům, které postupně nahrazovaly černé, byl bezesporu Sethi, a nenosil klanové kroužky. Stačil jedenúder srdce a asistentův dlouhý nůž vyskočil z pochvy. Na Sethu jen dvě skupiny lidí nenosily kroužky.

„Jak se jmenuješ, bezklanný?“

Modainského kapitána to vyděsilo. Nikdy neplul na Seth a neznal jejich způsoby. Právě proto siSolon vybral jeho loď.

„Solon,“ představil se Solon, ale jako vyhnanec nedodal jméno klanu.

Správcův asistent chytil Solona za bradu a blíž se podíval na jeho tváře a uši, nejprve na jednéstraně a potom bezradně i na druhé. Zmateně svraštil obočí. Nejenže nenašel jizvy v místech, kde byklanové kroužky vytrhli, ale nenašel ani takové, které by dokazovaly jejich nasazení.

„Raesh kodir Sethi?“ chtěl vědět. Ty nejsi Sethi?

„Sethi kodi,“ odpověděl Solon s dokonalou výslovností ve staré sethijštině.

Správcův asistent pustil Solonovu tvář, jako by se právě spálil. „Jaké je tvé jméno?“

„Solonariwan Tofusin.“

Jeden z modainských námořníků zaklel. Asistentův opálený obličej zezelenal. Všiml si, že stále držídlouhý nůž, a zarazil ho do pochvy. „Myslím, že byste měl jít se mnou… ehm, Vaše lordstvo.“

„Co se tady děje?“ zeptal se kapitán.

Ani Solon, ani asistent správce mu neodpověděli. Solon s asistentem sešplhali do pramice.Námořník, který zaklel, řekl: „Tofusinové tu vládli pět století.“

Skoro. Bylo to čtyři sta sedmdesát sedm let.

„Vládli? Už nevládnou?“ zeptal se staženým hlasem kapitán. Solon seskočil do bárky, nemohl seubránit úsměvu.

„Ne, kapitáne. Poslední zemřel před deseti lety. Pokud je tenhle opravdu Tofusin, tak se to někomupořádně prodraží.“

Tohle byla na druhou stranu pravda.

18.

„Při krvi Khali,“ zaklel Paerik a sebevědomě šel po Světelném mostě vstříc Dorianovi. „To bylo dostpůsobivé. Kdo jsi?“ Jeho oči sklouzly k Jenine, ale nezůstaly na ní.

„To je v pořádku,“ uklidňoval Dorian Jenine, přestože to nebyla pravda. Zničil pár nedomrlých kluků,co ho podcenili. Paerik Ursuul byl muž na vrcholu sil. A navíc byl odpočatý. Záda mu krylo šest bitvouzocelených vürdmeisterů.

Jeden něco zašeptal Paerikovi do ucha. Paerik se narovnal. „Ne, vážně? Dorian?“ Udělal krok vpředa Dorian následoval jeho příkladu, nemínil dopustit, aby Paerik dosáhl konce Světelného mostu. Paerik seušklíbl. Kvůli tomu úšklebku ho Dorian nenáviděl, opovrhoval jím a toužil ho zničit.

„Jsem Dorian,“ potvrdil vzdorně. Šest vürdmeisterů a Paerik. Zatraceně, a to chtěl jen odejít. Nadhlavou se jim valily temné mraky, netečné k dění pod sebou.

„Dlouho jsme tě považovali za mrtvého, bratře,“ řekl Paerik. „Chyba, kterou brzy napravím.“

Dorian zároveň švihl svými viry i Talentem, rozdělil vlákna, aby smetla vürdmeistery z mostu, azároveň škubl magickou podpěrou, aby most svrhnul do propasti.

Útok odrazili snadno. I s amplifiae nebyl Dorian pro sedm spolupracujících vürdmeisterů soupeřem.

„Bratře, bratře,“ káral ho Paerik. „Tenhle most skutečného potomka Ursuulů neshodí.“ Zasmál se a lebky vložené do Světelného mostu jako by se smály s ním, oční důlky jim plály magickým ohněm. „Popravdě řečeno, pokud je tu někdo z Garothových synů v nebezpečí, jsi to ty. Dorian, kterého cvičili

mágové.“

„A s tím právě počítám,“ odvětil Dorian. Udělal krok vpřed, s pomocí Talentu vytáhl nohu z boty abosou ji položil na Světelný most.

Zablesklo se, když poslední čtvrtina mostu vycítila mága a rozpadla se.

Paerik zaječel a padal v dešti lebek, které už přešel smích. On a jeho vürdmeisteři se řítili do hlubin.Vymrštili viry ke vzdáleným zdem, doufali, že se zachytí, ale i samotné zdi byly očarované, aby sepodobným pokusům ubránily. Vürdmeisteři zmizeli z dohledu v hustých mračnech propasti. Dorian ještěněkolik vteřin cítil jejich magii, jak se zoufale snaží zastavit pád. Pak všechna magie najednou zhasla.

Světelný most se před nimi znovu zformoval do původní podoby. Dorian zasunul nohu zpátky doolovem vyztužené boty a zkusmo šlápl na most. Ten zezelenal a zprůhledněl. Bohužel nedávno použilpříliš mnoho Talentu na to, aby ho ochránil tenký olověný plát, proto se znovu natáhl viry pod most apodepřel ho.

„Musíme ho přejít rychle,“ upozornil Jenine. „Drž se u mě.“

Přikývla, kousala si ret. Bože, byla tak nádherná. Stála za všechny útrapy.

Dorian vstoupil na Světelný most a ten ho udržel. Je to ještě strašidelnější, pomyslel si, když už vněm nejsou lebky. Pohled na neškodné lebky ho děsil méně než dívat se na mraky hluboko pod nohama.

Přejít most trvalo jen chvilku. Strážci stojící u Mostní tvrze zalapali po dechu a padli na kolena.Dorian mezi nimi poznal Hrboláče.

„Mrzí mě to,“ řekl. Hrboláč k němu vzhlédl, byl si jistý, že co nevidět zemře. Dorian jedním dotykemVyléčil vybouleninu na jeho hlavě. Bez odpudivého výrůstku nebyl Hrboláč ani z poloviny tak ošklivý.Hrboláč si nevěřícně přejel dlaní po čele.

Ruku v ruce prošli Dorian a Jenine pod železnou padací branou a z vyvýšeniny shlédli na město.

Paerikova armáda se převalovala mezi městem a planinou. Její čelo právě šplhalo na hřeben, kdestál Dorian s Jenine. Muži a ženy, co je vedli, nebyli prostí vojáci, ale dobré dvě stovky meisterů avürdmeisterů. A byli v půli cesty k Dorianovi. Nešlo to jinak, magické bouře, které se účastnil i on, sinemohli nevšimnout. Každý z nich na něj upíral oči.

„Zemřeme?“ zeptala se Jenine.

„Ne,“ uklidňoval ji Dorian. „Tihle lidé žili pod tyranem tak dlouho, že nemají ani ponětí, co majídělat, když jsem jim zabil vůdce. Ještě jeden bluf a jsme na cestě domů.“ O jakém domově to mluvíš,Doriane?

„Ty si vážně myslíš, že můžeš oblafnout tohle?“ zeptala se nevěřícně Jenine a ukázala na armádu.

Dorian se usmál a uvědomil si, jak dlouho nepomyslel na budoucnost. Už nebyl prorok, ale ano,tímhle si byl jistý. Naposledy se chystal hrát úplně o vše. Pár rozkazů, kleteb, možná i několik mrtvých ajsou s Jenine na cestě do Cenarie. Vyjde to. Mohlo by.

Něco studeného se dotklo jeho tváře. Dorian zamrkal.

„Co se stalo?“ zeptala se Jenine, když viděla, jak se naděje z jeho tváře vytrácí. „Něco je špatně?“

Sledovala jeho pohled.

„Sněží,“ hlesl Dorian. „Průsmyky budou neprůchodné. Jsme v pasti.“

Dorianovi se zdálo, že v dálce, stěží slyšitelnou přes hukot sněhu, slyší smějící se Khali.

*

Sníh byl pro viditelnost nejhorším počasím. V Cenarii obvykle roztál hned, jak se dotkl země, alednes se držel dost dlouho, aby v něm zanechal šlápoty. Déšť se sněhem navíc odhaloval obrys Kylarovatěla, když mu stékal po údech. Kylar se k táboru Ceuranů přibližoval tak pomalu, jako by byl pouhýnájemný vrah. Alespoň si stále pamatoval, jak se má plížit. Měsíc naštěstí zakryly mraky. Pořád však bylazima. A Kylar jako obvykle pod ka’kari nosil jen spodky, a to ani zdaleka nestačilo.

Zatahal se za náušnici a zahnal vzdálené povědomí o Vi. Chvějící se Kylar vyšplhal na kamenitýpahorek, aby měl lepší výhled. Ceurané nechali na návětrné straně kopce utábořit čtyři muže, kteří sechoulili u krytého ohně, nedaleko položili olejem nasáklé pochodně, aby mohli dát signál armádě dole.Kylar seděl pět kroků od unavené hlídky. Ten muž byl spíš rolnický pěšák než sa’ceurai. Jeho zbroj tvořilypláty přišité k látce. Než by zbroj pospojovali kůží, která sice byla odolnější, ale po častém namáčení sesrážela a tvrdla, dávali Ceurané přednost nechutně drahému lodrikarskému hedvábí.

Garuwaši plánoval, že po bitvě u Pavvilova háje odláká cenarijskou armádu na východ„khalidorskými“ nájezdníky, zatímco jeho hlavní armáda se protáhne za Cenarijci a obsadí hlavní město.Vyšlo by to, ale jednu věc Garuwaši nečekal, hradby.

Většina starých cenarijských hradeb byla rozebrána kvůli kamenům. V době, kdy byl Kylar dítě,generace Králíků příliš chudých, aby si zaplatily stavební materiál, nakonec připravily Doupata o poslednízbytek hradeb. Bohatší východní břeh dopadl stejně, jen rozpad tu byl pomalejší. Ale v posledníchměsících, kdy byl Kylar pryč, se kolem města objevily hradby. Bralo to dech. Se všudypřítomnoucenarijskou korupcí by potřebovali pět generací panovníků a miliony korun, aby vyvážili to, co krutostGarotha Ursuula a jeho magie dokázaly za dva měsíce. A navíc měl k dispozici zásoby stavebního kamenez domů, které opustili stoupenci Terah Graesinové. Když došel, prostě zbourali další domy a vzali si, copotřebovali.

Teď se ceuranská armáda roztáhla do půlměsíce objímajícího jih a východ města. Po objeveníhradeb se Garuwašiho generálové rozhodli připravit na obléhání, dokud se k nim nepřipojí vůdce, což seprávě stalo. Západní stranu města obklopoval střídavě bažinatý a skalnatý poloostrov, na kterém seroztahovala Doupata. Dál na západ se rozkládal oceán. Severně od města se tyčily hory a přes Plith vedljediný most. Garuwaši se spokojil se spálením mostu, aby své jednotky mohl soustředit na východ městaa na obě brány, na něž pravděpodobně zaútočí.

Garuwašiho armáda tábořila stejně jako nájezdníci, které Kylar viděl na okraji Ezrova lesa. Stanyvytvářely mřížkový vzor, menší uličky oddělovaly stany a širší ulice čety, velitelské stany byly postavené vpravidelných intervalech vedle stanů kurýrů, a dokonce i latríny a ohně byly rozmístěné s dokonalouprecizností.

Neměli však žádné vozy. Tunel, kterým Ceurané prošli přes hory, byl zřejmě příliš malý, příkrý nebostísněný pro koně. Garuwaši vše obětoval rychlosti. Vojevůdce se k armádě pravděpodobně připojil včas,aby i on sám mohl zažít hrůzu z pohledu na hradby. A teď navíc sněžilo.

Tohle nevypadalo na dlouhé obléhání. Když Terah Graesinová Cenarii opouštěla, její následovnícipodpálili svůj majetek, aby nepadl do rukou Khalidoru. Kolik sýpek skončilo v plamenech? Nebo by možná

bylo lepší ptát se, kolik pekáren, mlýnů a skladišť zůstalo? Lantano Garuwaši měl na své straně volnostpohybu, ale všechno obilí už dávno odvezli do města. Lantanovi muži by mohli podniknout nájezd naněkolik dní vzdálené vesnice, bez koní se ale nebudou moci rychle vrátit a přinesou jen to, co dokážíunést. I kdyby koně ukradli a postavili pár vozů, zabere to čas, a oni museli uživit celou armádu.

Obě strany budou za pár dní naprosto zoufalé.

Loganovy oddíly za hradbami rovnováhu příliš nenaruší, když nedokáží komunikovat s TerahGraesinovou. Kdyby bylo možné královně vzkázat, aby se držela ve městě a neudělala žádnou hloupost,mohl Logan použít kavalerii a překazit Garuwašimu každý pokus o rabování vesnic. Při vyrovnanémrozložení sil mohlo zapojení třinácti set pěšáků a pár stovek koní všechno změnit. Pokud Terah neudělánějakou hloupost.

Což znamenalo, že si s ní někdo musí promluvit.

~ Někdo? Nech mě hádat. ~

Kylar měl šest hodin, než vyjde slunce. Bude to rušná noc. Když odcházel, jen tak pro legraci hlídcesvázal dohromady hedvábné tkaničky bot.

19.

„Mrzí mě to, Jenine,“ řekl Dorian. „Mrzí mě, že jsme neodešli dřív.“ Museli by vyrazit týden předtím,než začalo sněžit, aby průsmyky nalezli schůdné. Před týdnem ale ani nevěděl, kde Jenine je. Nemohludělat nic, čím by to změnil.

„Udělal jsi vše, co bylo v tvých silách. Byl jsi úžasný,“ konejšila ho Jenine. Způsob, jakým to řekla, stakovou odvahou a neskrývaným obdivem, mu prozradil, že se připravuje na smrt. Jistě, co jiného mohladělat. Městem pochodovalo dvacet tisíc důvodů, proč to udělat. Byla tak statečná, až to Doriana bolelo.

„Miluji tě,“ řekl. Vyklouzlo mu to. Otevřel ústa, aby se omluvil, ale ona mu na rty přitiskla prst.

„Děkuji ti,“ řekla a jemně ho políbila.

Od dívky, která měla zemřít, ta slova a polibek příliš neznamenaly, ale do Doriana tím vlila oheň,naději a touhu po životě.

„Máme ještě jednu šanci,“ řekl.

„Opravdu?“

Otřásl se a Půlchlap, tedy jeho feyurijské uši a obočí a méně pohodlné části převleku, se rozplynul

a zmizel.

Hrboláč zalapal po dechu. „Dorian?“ vyhrkl.

Dorian se na něj podíval. Hrboláč padl na zem a zabořil obličej do prachu. „Vaše Svatosti,“ zašeptal.

Bylo to prosté. Garoth Ursuul vládl absolutisticky, a když se odhlédlo od morálky, tak efektivně adobře. Jeho smrt zanechala prázdný prostor a lidé očekávali, že jim bude někdo vládnout, jak byli zvyklí.Byli to lidé vychovaní k tomu, aby okamžitě poslouchali rozkazy. Dorian a Jenine přeběhli most a zamířilido hradu.

Někde z hloubi paměti Dorian vydoloval správnou sekvenci a přesunul chodby, aby hlavní bránavedla do Nižší chodby, která směřovala do Velké haly, z níž se nakonec dostal do trůnního sálu. Kamenyvzdorovaly a třásly se, ale poslechly.

Než vyrazil do trůnního sálu, zaběhl Dorian do svého starého pokoje. Splachovač odmítal otevřítdveře, tak je rozrazil silou. Rychle se omluvil vyděšeným konkubínám, které se na něj dívaly, jako by homěly znát, ale nevěděly odkud. Splachovač ho poznal okamžitě a padl na tvář.

„Sakra, Splachovači, na tohle nemáme čas. Běž do Bohokrálových komnat a co nejrychleji mi přinesjeho nejlepší oblečení. Od vás, děvčata, chci, abyste Jenine řádně oblékly, a pak budu potřebovat dvěnebo tři z vás, aby dělaly ozdoby trůnu, bude to ale nebezpečné. Jen dobrovolnice a ty, co se dokážouobléci do pěti minut.“

„Nechci, abys odešel,“ prosila Jenine, když se chystal k odchodu.

„Musím, pokud to má vyjít,“ řekl Dorian.

Začala protestovat, ale potom přikývla. Vyběhl z pokoje.

Nešel do trůnního sálu. Zamířil do ložnic svých bratrů. Byly plné těl. Princové okamžitě pochopili, copro ně Bohokrálova smrt znamená. Dorian v průběhu pátrání několikrát zahlédl mladší děti, jak seschovávají pod postelí nebo ve skříních. Neublížil jim. Jen hledal amplifiae a v těch několika pokojích jichnašel spoustu. Starší princové sbírali nebo si vytvořili co nejvíc amplifiae, protože věděli, že jednoho dnepro ně budou znamenat rozdíl mezi životem a smrtí. Dorian vzal všechny, co mohl pobrat, a běžel dotrůnního sálu.

Samotný trůnní sál se stal dějištěm jedné z nejhorších bitev. Dvacet mrtvých princů a dvavürdmeisteři tu leželi v krvi a zápachu smrti. Dva mladíci stále žili, byli však příliš těžce zranění, abydokázali použít viry. Dorian jim zastavil srdce a přistoupil k trůnu obklopený zápachem spáleného masa avlasů a měděným pachem krve. Všechny amplifiae, které shromáždil, mu k ničemu nebyly. Trocha mocimu zbyla, ale zabilo by ho použít takové množství, aby se mohl postavit zástupu vürdmeisterůpochodujících k trůnnímu sálu.

Do sálu vběhli Jenine, Splachovač a dvě další konkubíny.

„Vypadáš úžasně,“ řekl Dorian Jenine. Oblékla se do zeleného hedvábí se smaragdy. „Slečny,“ otočilse ke konkubínám, „vaše statečnost nebude zapomenuta.“

„Překročili most,“ informoval ho Splachovač. Přinesl nějaké Garothovo honosné oblečení a ženyDoriana co nejrychleji svlékly a převlékly.

Dorian myslel na meistery, co se k nim hnali. Půjdou tak pomalu, aby si mohli přečíst rezidua bitvy,jež tu proběhla? Co vyvodí z mezery ve Světelném mostě? Přetáhl si přes hlavu těžký zlatý řetěz, odznakúřadu Bohokrále.

„Ty, sem. A ty běž tamhle,“ nakázal konkubínám. „Jenine, na podlahu před trůn. Omlouvám se, žetu není žádné křeslo. Splachovači, ty jdi ke dveřím pro případ, že bych tě potřeboval.“

Posadil se na velký onyxový trůn, a když položil ruce na opěrky, cítil se propojený s celou Citadelou,obzvláště pak s jejím srdcem, nyní prázdným, kde měla sídlit Khali. Dorian děkoval Bohu, že tam není.Netušil, jestli by to s ní přežil. Cítil meistery přicházející k velkým dveřím, proto skrze trůn, který z Citadely

udělal součást jeho těla, dveře rázně otevřel.

Meisteři a vürdmeisteři zaváhali. Byly jich stovky, zároveň si prohlíželi zmasakrované prince amajestátního muže na trůnu. Většina z nich očividně čekala, že tu naleznou Paerika. Spadly jim brady.Ostatní to věděli, dokázali z virů vyčíst, kdo zemřel, jako obvykle se o své znalosti s druhy nepodělili,doufali, že by tím mohli získat výhodu.

„Vstupte,“ rozkázal Dorian, zesílil hlas, aby ho všichni slyšeli, ale zbytečně nehřměl, aby nevypadaljako amatér. Vürdmeisteři se nenechají zastrašit tak jednoduchým kouzlem a přílišné zesílení by v nichmohlo vzbudit podezření.

Nechal ty, co dokázali přečíst bitvu, ať tak učiní. Pak čekal. Rozhlíželi se po sále, zírali na ženy, namagii, dokonce střelili pohledem i po Splachovači. Dovolil jim, aby se dívali i na něj, a nechal ty, co sivzpomněli, ať lapají po dechu a mumlají si o tom, co je zač. Dorian dědic, Dorian zmrtvýchvstalý. Dorianrebel. Dorian vzdorný. Dorian vymazaný. Čekal, a to mu připomnělo, jak ho jednou otec poučoval o

vládnutí. Toho dne se procházeli obilným polem.

„Jak dokážete udržet tak ambiciózní lidi ve svém područí?“ zeptal se tehdy Dorian.

Garoth Ursuul neřekl nic. Prostě ukázal na obilný stvol, který přerostl své druhy, a odsekl mu klas.

Tihle muži a ženy v tomto procesu přežívali generace. Nikdo z nich nepromluvil deset vteřin, dvacetvteřin, minutu. Dorian čekal, dokud si nebyl jistý, že se jeden mladý vürdmeister chystá promluvit. Pak potom muži svými viry hodil hůl.

V trůnním sále se zvedly dvě stovky ochranných štítů. Amplifiae narazila na štít mladého čaroděje aspadla na zem. Dorian je počastoval blahosklonným pohledem a meisteři pomalu spustili štíty. Mladík,který se chystal promluvit, se sklonil a hůl zvedl, vypadal v rozpacích. Pak Dorian hodil amplifiae čarodějce po jeho pravici. Chytila ji. Potom další a další, dokud nerozdal všechny, co měl.

Jistě, na každého meistera se nedostalo, ale bylo jich dost, aby pochopili Dorianův vzkaz. Král bynepřátele neozbrojoval.

Dorian vyvolal své viry na povrch kůže, nepřenesl je jen na ruce, ale i kolem tváře. Dovolil jimproniknout jeho skalpem a vytvořit živou korunu. Bolelo to, když prorážely jeho kůži a prodíraly se kanálymoci, které dávno zahradil. Znovu byl mocný. Mocný a strašlivý.

„Někteří z vás ve mně poznali Doriana, první sémě, prvního prince, prvního, kdo přežil výcvik,

prvního, kdo splnil uurdthan, prvního syna Garotha Ursuula.“

„Ale Dorian je mrtvý,“ namítl hluboko v davu jeden z mladších meisterů.

„Ano, je mrtvý,“ souhlasil Dorian. „Četli jste v kronice. Dorian je mrtvý dvanáct let. A Paerik je teď

mrtvý taky. I Draef je mrtvý. A Tavi. A Jurik. A Rivik. A Dutin a Hesdel a Roqwin a Porrik a Gvessie a

Wherris a Julamon a Vik. Mrtví jsou všichni ti, kdo zpochybňovali můj nárok. Proto teď každý z vás má navýběr. Zpochybníte můj nárok a pokusíte se mě připravit o trůn, nebo shromáždíte mé nepřátele apřivedete mi je?“

Dorianova tvář byla prosta všech emocí. Musela být. Nezůstalo mu dost Talentu nebo virů, abypřežil. Trůn měl pár zajímavých schopností, ale na zničení dvou set meisterů to nestačilo.

Najednou ho napadlo, jestli si někdo z nich uvědomuje, jak křehce vypadá. Nemuseli by ani útočit,aby Doriana zničili. Stačilo by pouhé ušklíbnutí.

Jenže tyhle muže a ženy učili, že autoritě se nepošklebuje, a nezáleželo na tom, jak moc jímopovrhovali. Chvíle se nesnesitelně natahovala a pak jeden mladík před Bohokrálem padl na kolena. A poněm další. A pak už všichni spěchali, aby nebyli poslední.

Alespoň tohle ti dlužím, otče. Byl jsi krutý, nelítostný a úžasný muž. Nazývali tě bohem a ty jsi jepřesvědčil, aby tomu věřili.

Nový Bohokrál nedal najevo překvapení. Začal rozdávat rozkazy a oni ho poslouchali, běželi zajistitbezpečí konkubín, polapit přeživší prince, postarat se o armádu, povolat představitele města a vůdcehoralů a lidí z nížin, shromažďovali meistery, kteří se v průběhu bojů stáhli do úkrytu.

„Co jsem to udělal?“ zeptal se Dorian tiše Jenine, když skončil.

Neodpověděla. V trůnním sále stále zbývalo pár meisterů. Měl by se cítit dobře, že získal takovoumoc, moc, s níž by mohl změnit vše, co na své zemi nenáviděl. Místo toho se cítil v pasti.

„Vaše Svatosti,“ ozval se mladý zrzavý meister, který se mu předtím málem postavil. „Pokud…

pokud je Dorian mrtev, Vaše Svatosti, jak vás máme nazývat?“

Bohokrál Dorian samozřejmě nepřicházelo v úvahu. Nejen kvůli tomu, že ho chtěl otec zabít. Doriansi nepřál, aby se o něm Feir, Solon nebo jiný mág dozvěděli. Ať ho raději mají za mrtvého. Vypadá to, žejsem z jedné žumpy přelezl do druhé, co, Bože? Ale Bůh neodpovídal. Bůh byl příliš daleko a Dorianovavýzva byla tady, neodkladná a smrtící.

„Jsem… Bohokrál Beznaděj.“ Podíval se na Jenine, vypadala vystrašená, ale odhodlaná. Stiskl jíruku. Stojí za to. Zvládneme to. Nějak.

20.

Jak Vi odpoledne sestupovala průsmykem, sníh se začal mísit s deštěm, až nakonec zůstal jen déšť.

Lesy ustoupily farmám, na silnici však nikoho nepotkala. Každý, kdo měl trochu rozumu, zůstal podstřechou. Vi zašla za roh a zjistila, že stojí tváří v tvář sestře Ariel, která tam seděla na kobyle s gráciípytle brambor. Na rozdíl od Vi, která byla příšerně promočená, nebyla Čarodějná děvka ani navlhlá.Kousek nad její kůží a oblečením se déšť odrážel, stékal ve stružkách po neviditelné skořápce a skapávalna zem. Spokojeně se usmála. „Zdravím, Vi. Ráda vidím, že jsi naživu. Dnes ráno jsem obdržela velmipodivnou zprávu, že tě mám očekávat.“

„Od Dehviho?“ zeptala se Vi.

„Koho?“

„Dehvi-něco Bruhmaezi-něco,“ pátrala v paměti Vi.

„Dehvirahaman Bruhmaeziwakazari?“ zeptala se sestra Ariel s dokonalou výslovností a intonací.Mrcha!

„To je on.“

Sestra Ariel se ušklíbla. „Jsi opravdu výjimečná žena, Vi, ale Duch kroků, pokud není pouhoulegendou, zemřel před dvěma sty lety. Někdo si z tebe vystřelil.“

„Cože?“ nechápala Vi.

„Proč jsi tady, Vi?“ zeptala se sestra Ariel.

Vi si najednou znovu připadala lapená mezi vztekem a slzami, vymklo se jí to z rukou. Taková nikdy

nebývala. Od vraždy Jarla to byla jedna velká pohroma. Okroužkování Kylara to jenom zhoršilo. Dokonce i

věci, které to měly napravit, jako zjištění, že je Hu mrtvý, a pomoc při zabití muže, který se prohlašovalza jejího otce, Bohokrále Garotha Ursuula, ji z rovnováhy vyvedly ještě víc. „Přišla jsem, abych se stalatebou, ty mrcho. Abych s lidmi manipulovala, místo aby oni manipulovali se mnou. Abych se stalanejlepší.“ Zatahala se za náušnici. „A abych se zbavila téhle podělané ozdoby.“

Tvář sestry Ariel ztuhla, rty jí zbělely. „Pro tvé vlastní dobro navrhuji, aby sis našla lepší důvody,které předneseš Strážkyni brány. Co kdybys raději držela jazyk za zuby a předstírala, že jsi obyčejnámladá žena, která chce vstoupit do našeho sesterstva?“

Trvalo dlouho, než Viin vztek dostatečně odezněl, aby dokázala přikývnout.

Jely spolu v dešti a sněhu do města, které se před nimi pomalu vynořovalo z nízko ležících mraků.„Říká se mu Jezeří,“ řekla sestra Ariel. „Důvody jsou zřejmé.“

Město a Kaple se rozkládaly na soutoku dvou řek v přehradě, ze které se řeky vlévaly doVestacchiho jezera. Většina městských budov a Kaple stály na ostrůvcích v nádrži, od nejbližšího břehu jedělilo padesát kroků. Každý ostrov se sousedy spojovaly klenuté mosty, pár jich vedlo i k pobřeží, ale ulice

chyběly. Místo nich tu vedly vodní cesty brázděné nízkými pramicemi. Některé před deštěm zakrývalystříšky, jiné zůstaly otevřené. Loďky se pohybovaly neskutečně rychle.

Vi a Ariel vstoupily do té části Jezeří, která vyrostla na pobřeží za mosty, ale zdálo se, že všichniobchodníci se schovávají ve svých domech z omítnutého proutí, z komínů se kouřilo.

„Kvůli nějaké prastaré magii, kterou nedokážeme napodobit, ostrovy plavou na hladině,“vysvětlovala jí sestra Ariel. „Celá přehrada se dá vypustit, aby mohly ostrovy za války odplout na jezero. Ktomu samozřejmě nedošlo celá staletí. Což je dobře, protože si dokážu představit, že odvléct všechny

ostrovy zpátky by vyžadovalo spoustu práce.“

„Je překrásné,“ vydechla Vi. „Voda je tak čistá.“

„Tohle město vystavěli v dobách, kdy se magie využívala ve prospěch farmářů a rybářů. V každémměstě bývaly speciální proudy, které odnášely špínu z tvého oblečení. Byly tu pluhy, jež mohl táhnoutjediný vůl, a ony přesto na jeden zátah vyhloubily šest brázd. Bývaly tu veřejné lázně, které nabízely vodu

tak horkou nebo studenou, jak sis přála. Kouzla, jež bránila zkažení masa. Magie pro lidi představovala nástroj, ne zbraň. V Jezeří se splašky vhazují do těchto trubek, všimla sis, že nepáchnou?, které jeodvedou přímo do přehrady. Jistě, vždycky se najde někdo, kdo neposlouchá ani rozumné názory, jakotřeba neházet výkaly do vody, kterou pije, proto samotné jezero obsahuje kouzla, jež ho čistí.“

Sestra Ariel je zavedla k bílé bárce na vzdálenějším konci doků. Do deště vyběhl chlapec, aby sepostaral o jejich koně, a Vi si vzala sedlové brašny a nastoupila do loďky. Trochu ji potěšila zjevná hrůzasestry Ariel, že se jejich loďka převrhne. Jakmile se usadily na nízká vlhká sedadla, loďka se sama rozjela.

Vi se chytila okrajů bárky, až jí zbělely klouby prstů.

Sestra Ariel se usmála. „Na druhou stranu tuto magii,“ poznamenala, „ovládnout dokážeme.“ Rychle

proplouvaly širokými vodními ulicemi, malá loďka se řídila sama.

„Jsou tu proudy, které se přesouvají se změnou tlaku. Když víš, co děláš, můžeš se po jednomdostat z jednoho konce města na druhý.“

Po pár minutách vjely na rozsáhlou vodní plochu, kde s výjimkou největšího ze všech ostrovů žádnédalší nebyly. „Pohleď na Bílou paní. Alabastrovou Seraf. Kapli. Seraf z Nerevu. A nyní i tvůj domov, Vi.“

Kaple jí připadala velká už dřív, ale teprve teď, když k ní připluly, jí došlo, jak obrovská je. Celábudova byla vytesaná do podoby okřídlené postavy andělského vzezření. Byla příliš pevná, aby ji opravdupostavili z alabastru, příliš dokonale bílá, aby byla z mramoru. Kámen zářil i ve slabém světle zataženéhodne. Vi si představovala, jak oslepující záře to musí být za plné sluneční záře. Když připluly blíž, Vipoznala, že co z dálky považovala za erozi na soše podobné stavbě, jsou ve skutečnosti okna a balkonymyriády pokojů uvnitř, skoro nešla rozeznat, protože okolní kámen byl stejně oslnivě bílý jako ony.

Křídla Seraf byla zpola roztažená, v levé ruce držela meč, hrotem ukazovala k zemi a ve tváři se jízračil chladný výraz. Když loďka obeplula ostrov, Vi spatřila Serafinu pravou ruku, ve které za zády drželaváhy, na jedné misce spočívalo pírko a na druhé srdce.

Na odvrácené straně ostrova se mačkaly stovky přístavišť, a navzdory dešti tucty loděk vykládalynáklad a pasažéry. Jejich bílá loďka zamířila přímo k nejbližší soustavě mol, propluly pod obloukem živévistárie, která byla navzdory ročnímu období stále obsypaná purpurovými květy. Loďka se zastavila a dvěsestry v černém je přišly uvítat.

„Běž s nimi, Vi,“ řekla sestra Ariel. Zarazila se a pak dodala: „Jejich hrozby nejsou nikdy plané. Užjsou to léta, co někdo naposledy v průběhu iniciace zemřel, ale stále je to možné. Ať věříš v jakéhokolivboha, snad na tebe dohlédne. A pokud nevěříš v žádného, přeji ti hodně štěstí.“

Nejhorší na tom nebylo, že poslední bůh, kterého by tu teď Vi chtěla mít, byl Nysos, jemužodevzdala tělo, duši a krev tolika nevinných. Nejhorší bylo, že přání štěstí od sestry Ariel znělo naprostoupřímně.

21.

Prvním krokem bude dostat se do města. Kylar věděl, že tu bude dobrý tucet pašeráckých cest, aleto nebyly informace, které by pašeráci rozdávali na večírcích Sa’kagé. Ale i tak věděl, po čem se má dívat.Budou ukryté do sta kroků od hradeb, ústit někde na kamení, aby tam nezůstávaly stopy kopyt a kolvozů, a budou se nacházet někde poblíž hlavní cesty.

Na nízkých kopcích obklopujících město ještě před měsícem lemovaly každou silnici budovy –taverny, farmy, hostely a bezpočet obchodníků, kteří zásobovali zákazníky, co si nemohli dovolitnakupovat služby a zboží uvnitř města. Teď tam nestála ani jedna.

Ceurané si vzali všechno. Budovy strhli a materiál odnesli do tábora. Kylar si mohl jen představovat,jak příšerně teď Sa’kagé zuří, když se musela rozhodovat, které tunely zavalí a které zachrání, aby si ponechali cestu z města, když vše ostatní selže.

Pomalu procházel ceuranským táborem, přeskakoval ze stínu do stínu. Neviditelnost vyměnil zarozmazanou čerň v naději, že pak bude obtížnější všimnout si, že sníh s deštěm naráží na něco, co tamnení.

Jeho oči mu poskytovaly při hledání vstupu do pašeráckého tunelu významnou výhodu. Konečně našel velký nízký kámen usazený krok od hlavní silnice, po obou stranách rostly stromy. Bylo to dokonalé.

Když se kámen odsune, pašeráci mohou neviděni vjet s vozem na hlavní silnici a nezanechají stopy. Kylarz kamení otřel tající břečku a uviděl výmluvné rýhy, jak železem vyztužená kola vozů obrousila kameny.

Našel to.

Uběhlo deset minut, aniž by nějak pokročil v hledání otevíracího mechanismu. Každé dvě minuty semusel ukrýt, když procházela hlídka, stejně tak i každých pět minut, když se přiblížila hlídka z druhéstrany. Ale vyrušování z toho Kylar vinit nemohl. Nedařilo se mu najít kliku, která by kamenné dveřeotevírala. Možná za to mohla ta břečka, znecitlivěla mu prsty chladem. Nebo možná nebyl tak dobrý, jaksi myslel.

Nesmrtelný, ne nepřemožitelný. Proč musel mít Durzo vždycky pravdu? A když už jsme u toho, kde Durzo sakra je?

Ta myšlenka zasáhla Kylara hlouběji, než čekal. Měsíce žil v domnění, že je jeho mistr mrtvý. Celéměsíce se Durzo neobtěžoval přijít na Kylara podívat. Kylar se považoval za jeho nejlepšího přítele. I kdyžmu Aristarchos ban Ebron vyprávěl o všech hrdinech, kterými jeho mistr byl, Kylar si stále myslel, že jehovztah s Durzem byl výjimečný. Po zjištění, jakými velikány jeho mistr býval, si Kylar svým způsobempřipadal lepší. Ale čas šel dál a Durzo se očividně zachoval stejně. Jakýkoliv prchavý význam Kylar v jehosedm set let dlouhém životě měl, skončilo to.

Kylar se posadil na kámen. Břečka mu okamžitě promáčela spodky. Cítil se proto ještě hůř.

~ Neříkej mi, že budeš brečet. ~

Vadí ti to snad?

~ Mohl bys mě vzbudit, až tě ta sebelítost přejde? ~

Zatraceně, teď mluvíš jako Durzo.

~ Tak jsem s jedním mužem trávilo noci a dny celých sedm století a podepsalo se to na mně. Ty jsi s ním strávil jen deset let a podívej, jak moc jsi mu podobný. ~

To Kylara zastihlo nepřipraveného. Já nejsem jako on.

~ Ne, ty se tady pokoušíš zachránit svět, znovu, jen čirou náhodou. ~

On podobné věci dělal často?

~ Slyšel jsi někdy o Miletianském ústupu? Smrti šesti králů? Vendazianském povstání? Útěku dvojčatGrasqů? ~

Kylar zaváhal. No, vlastně… ne.

Ka’kari si povzdechlo. Kylara zajímalo, jak to udělalo.

„Jsem idiot,“ řekl Kylar. Vstal. Necítil zadek.

~ Jaké to přiznání! A tak dlouho odkládané. Ale už jsem se naučilo, že od tebe se toho moc čekat nedá. ~

Kylar šel k hradbám. Posledních sto kroků žádní Ceurané nebyli, nikdo nebyl tak hloupý, aby sepohyboval v dostřelu luků. Jediné místo, kde se Ceurané přibližovali víc, bylo kolem břehů Plithu, kam přesunuli velké množství kamene, aby částečně zahradili řeku. Po celé délce řeky vybudovali koridor,který dělníky chránil před šípy. Čarodějové zajistili všechny přístupy do města s výjimkou řeky. PodleKylarova odhadu si mysleli, že pár meisterů na každém břehu zastaví jakoukoli loď nebo plavce, kteří byse úzkým korytem pokusili proplavat. Cenarijci takový luxus neměli. Tudy Garuwaši zaútočí. Jakmiledostatečně zahradí jeden břeh, pošle po něm vojáky.

Pokud sa’ceurai projdou a budou s Cenarijci bojovat muž proti muži, Kylar nepochyboval, že do konce dne tu bude pořádná hromada mrtvol.

Kylar přistoupil k hradbě. Kameny byly vyztužené magií a tiskly se k sousedům těsněji, než by dokázala jejich váha a malta. Kylar vyvolal na rukou a nohou ka’kari.

~ Mohlo bych tě donutit plavat. ~

Kylar se ušklíbl a cítil, jak se jeho prsty zarývají do kamene. Začal šplhat.

Veškeré naděje, že se Terah Graesinová nechystá udělat hloupost, vzaly za své, když se vyšplhal navrchol hradeb. Do úsvitu zbývaly čtyři hodiny a muži už se chystali k útoku na sa’ceurai. Většina vojákůstále spala a jejich koně postávali ve stájích, ale velký prostor před jižní branou byl vyklizený. Byly tamzasazené vlajky, aby regimenty našly své místo, a potulovala se tam pážata, která kontrolovalapřipravenost zbrojí a zbraní. Kylar podle velikosti vyklizené plochy odhadoval, že na úsvit připravuje plnýútok, do kterého se zapojí tak patnáct tisíc mužů.

Zamžoural na vlajky, počítal. Nehádal by, že má Terah Graesinová tolik mužů.

Odpověď mu poskytly vlajky nejblíže bráně. Víc než jedna nesla symbol králíka. Královna odvedla Králíky, a postavila muže bez jakéhokoliv výcviku na hrot útoku proti nejlépe trénovaným sa’ceurai na světě? Geniální. Jedna věc byla vrhnout rolníky proti rolníkům druhé strany, aby se vytvořil prostor prokavalerii nebo tak něco, ale jakmile se Cenarijci vyvalí z brány, okamžitě se střetnou s Garuwašihosa’ceurai. Bitva se omezí na jedinou frontu, Králíci zjistí, že jsou v tom sami, vraždění a bez možnostipohnout se vpřed, protože sa’ceurai před nimi nebudou moci ustoupit, když se na ně zezadu bude tlačit zbytek armády ve snaze obsadit jižní bránu.

Pravděpodobně to zabere jen pár minut, než zpanikaří, a pak už bude záležet jen na tom, kolik lidíbude povražděno, dokud Luc Graesin útok neodvolá a nepokusí se zavřít brány, dřív než sa’ceuraiproniknou do města.

Kylar seskočil na nádvoří a spolu s kalhotami a tunikou ukradl z hromady oblečení koženouprošívanici. O minutu později vyšel zpoza kovárny, když se kolem prohnal kluk tlačící káru s levnými meči a píkami.

„Tak Králíci povedou útok? Vytáhnou na ně za úsvitu?“ zeptal se Kylar a mávl k vlajkám. „Jak k tomu došlo?“

Kluk se rozzářil. „Přihlásili jsme se dobrovolně.“

„Znal jsem chlapa, co se dobrovolně rozhodl, že vyšňupe gurijskou pepřovou omáčku. Nebyl to dobrý nápad.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se dotčeně kluk.

„Proč je královna nechá, aby šli první?“

„Ne královna, to její bratr Luc. Teď je z něj lord generál.“

„A?“

Kluk se zamračil. „Říkal, že… ehm… ztráty budou nejvyšší mezi těmi, co ven vyjdou jako první. Víš,než odstraníme jejich lučištníky. Králíci se ničeho nebojí.“

Tak lord generál se chystal přijít o nejstatečnější občany a zajistit si zdrcující porážku, a to vše v jeden den. Dokonalé.

„Máš s tím snad problém? Já mám ještě práci,“ řekl kluk.

Kylar ho nechal běžet a šel si ukrást koně. Neměl čas jít celou cestu k hradu pěšky. Když nasedal,objevil se za ním čeledín. „Hej, co jsi zač? Tenhle kůň patří…“

Kylar si rychle zakryl tvář maskou Soudu a otočil k muži hlavu, zasyčel, modré plameny mu vyšlehlyz očí a úst.

Čeledín zacouval a s jekotem narazil do jiného koně.

Kylar jel, jak nejrychleji to šlo. Než vešel na Východní královský most, nechal šaty a koně v zapadléuličce a zneviditelnil se. Zbytek cesty běžel. Za sebou zanechal strážné, kteří otáčeli hlavy ze strany nastranu a snažili se zjistit, odkud přichází zvuk běžících nohou. Než by běžel nelogicky pokroucenýmichodbami hradu, raději vylezl po zdi. Za pár minut seskočil na královnin balkón, který stále postrádal částzábradlí v místě, kde Kylar uvolnil Mags Drakeovou. Nahlédl dovnitř.

Královna nebyla sama.

22.

„Než jsem tě poslala za sestrou Jessie, říkala jsi, že poslední dva roky něco studuješ,“ nadhodilaIstariel Wyantová, Mluvčí Kaple. Seděly v její kanceláři, vysoko v Seraf, a nad šálkem ootai probíralystrategii. „Co to bylo?“

„Ka’karifer,“ řekla Ariel.

„Co? Má hyrilliština už není, co bývala.“

Přes Arielinu tvář přelétl pochybovačný výraz. „Tvá hyrilliština nikdy nebyla taková, co bývala. Pokudsi pamatuji správně, všechny tvé známky z jazyků…“

„Na něco jsem se ptala, Ariel,“ vyštěkla Istariel prudčeji, než zamýšlela. Možná jen tucet sester vKapli si pamatoval, jak uboze si v několika předmětech vedla, a žádná z nich by se Mluvčí opravovatneodvážila. Žádná kromě Ariel, která ji však neopravovala, protože to jako její sestra považovala za svéprávo, Ariel opravovala každého.

„Nositelé kamenů všech kamenů,“ řekla Ariel. „V běžné řeči se tím myslely kameny velké moci.Původními nositeli byli Jorsinovi Bojovníci světla. Jako Trace Arvagulania, fascinující žena, myslím, že byse ti líbila. Měla jednu z nejpronikavějších myslí ve věku velikých myslitelů. Pravděpodobně bys nenašlapodobné období, a přestože vím o Rossertiho námitkách, že Milovianská perioda byla taktéž velmivýznamná, osobně shledávám toto tvrzení vzhledem k jeho alitaeranskému původu za dosti chabé.Domnívám se, že v průběhu Mezivládí byly miletianské tradice narušeny. Ale tím odbočuji. Trace, úžasná,ale neskutečně ošklivá žena, podle některých zdrojů nejošklivější žena své doby, ale myslím si, že i tytolegendy budou značně přehnané, získala kámen, který jí propůjčil neskutečnou krásu. Básníci se aninedokázali shodnout, jak vypadá. Věřím, s ohledem na Hrambowerův spis Syntentia, zatracení lodrikarští

učenci a ta jejich nepřehledná syntax, ale co s tím naděláš, že zdrojem zmatků byly síly ka’kari, kterénezměnily Tracin vzhled, ale přímo ovlivnily, jak ji svědci vnímali, protože každý z nich viděl to, copovažoval za nejatraktivnější. Představ si, jaké jmění by Ezra vydělal, kdyby se pustil do kosmetiky!“Čekala, až se Istariel zasměje. Marně.

„Fascinující,“ řekla Istariel bezbarvým hlasem.

„Jistě, ale toto ka’kari zmizelo a nikdy se znovu neobjevilo. Myslím, že kdyby bylo víc než legenda,určitě by k tomu došlo. Na podporu existence červeného ka’kari však máme mnohem silnější důkazy.

Původně ho dostal Corvaer Černá tůň, je ironií, že lord Černá tůň byl od té doby znám jen jako CorvaerRudý, a po jeho smrti v bitvě na Jaeranských pláních si ho přivlastnil Malak Mok’mazi, ve vlastním jazyce

Malak Plamenné ruce, i když tento překlad není nejlepší. Zdroje obou stran prohlašují, že do boje vyběhlz požáru, který zachvátil pláň a rozdrtil Gurvaniho armádu. A po jeho smrti, oheň podle všeho nenínejlepší obranou…“ Ariel se štěkavě zasmála, ale Istariel se nepřipojila. „No, ehm, vypadá to, že se pak vprůběhu historie objevuje ve vlastnictví mnoha dalších osob. V některých případech máme důvěryhodnésvědky. Herddios, u kterého věříme, že všechny příběhy ověřoval, prohlašoval, že se osobně…“

„Zjistila jsi něco nového?“ zeptala se Istariel, ze všech sil předstírala zájem. Omezený zájem.

Ariel si olízla rty, a zatímco přemýšlela, zabloudila očima ke stropu. „Vyvodila jsem z toho, že souhrnveškeré dostupné literatury na toto téma stále ponechává většinu významnějších otázek otevřených. Avětšinu těch méně významných také.“

„Takže jsi strávila dva roky zjišťováním, že jsi vůbec nic nezjistila.“ Sdělila jí to dost netaktně, ale u

Ariel se neomalenost vyplácela.

Ariel se zamračila. „Právě proto jsem byla ochotná jít hledat Jessie al’Gwaydin.“

A ne proto, že ji o to požádala její Mluvčí. Istariel na chvíli na nevědomou starší sestru žárlila. Arielbyla jako kámen, kolem kterého zuřivě burácí vlny politiky, aniž by si toho všimla. Byla nudná, aleužitečná. Kdykoliv Istariel potřebovala názor odborníka v magické oblasti, Ariel po tom problému šla jakohonící pes po stopě. A o svá zjištění se dělila jen s knihami, které psala, a s Istariel. Ariel tak mělamnohem větší cenu než potíže, jež způsobovala. Ale musela být tak nudná?

Kdyby Ariel obrátila svou brilantní mysl k politice… No, podobné paranoidní myšlenky Istarielnapadly už dřív. Kdyby měla Ariel k podobným věcem sklony, byla by teď Mluvčí a Istariel by rodila dětinějakému farmáři. Klíčové v jednání s Ariel bylo pochopení, že je věřící, ne věřící v nějakého boha, ale vKapli. Na ženách, které věřily ve všechny ty hlouposti o „služebnicích Serafíných“, bylo něco roztomilenaivního. Ovládaly se mnohem lépe než magae, které věřily jen v sebe samotné. Stačilo ukázat, říct „prodobro Kaple“, a Ariel udělá cokoliv.

„Ariel, mám problém, se kterým potřebuji pomoci. Vím, že bys nikdy nepřijala místo vychovatelky…“

„Udělám to.“

„…ale musíš myslet na dobro… Cože?“

„Chceš, abych učila Viridianu Sovari, abych ji ochránila, než bude moci zničit Eris Buelovou anevolnice. Udělám to.“

Istarielino srdce vyskočilo až do krku. Tak prostě jí vyložila spiknutí, které by ji mohlo stát titulMluvčí. „Už nikdy o tom nemluv!“ zasyčela. „Nikdy. Dokonce ani tady ne.“

Ariel povytáhla obočí.

Istariel si urovnala šaty. „Její zasvěcení je dnes večer?“

„Zatímco spolu mluvíme. Zjevně došlo k nějakým problémům. Trvá to už hodiny.“

Istariel se zamračila. „Jak Talentovaná je ta holka? Vyrovná se Eris Buelové?“

„Ne,“ řekla Ariel. „Ani zdaleka.“

Istariel zaklela.

„Špatně jsi to pochopila. Ve všech směrech Eris Buelovou překonává. Vi Sovari je mnohemTalentovanější než já.“

Istarieliny oči se rozšířily. Jako většina sester odmítala připustit, že je tu někdo silnější. Myslela bysi, že Ariel, která byla považována za nejsilnější, to alespoň trochu vyvede z míry.

„Ulyssandra bude ještě Talentovanější, když jí dáme pět let,“ dodala Ariel.

„To jsou skvělé zprávy. Ale já pět let nemám. Nemám ani rok. Potřebuji, abys z té Vi Sovari udělalado jara někoho výjimečného. To sem dorazí nevolnice, aby ukázaly svou sílu a zdůraznily tak svépožadavky.“ A možná svrhly Mluvčí.

„Můžeš udělat pár ústupků,“ řekla Ariel. Neznělo to jako otázka.

„Přejí si, abychom otevřely mužskou školu. Řekla jsem, že si to přejí? Ony to požadují. Požadujíuznání svého nového ‚řádu‘ a příslušná místa v radě, což z nich udělá nejmocnější řád v Kapli. Získajívětšinu v každém hlasování, k němuž dojde. Požadují odvolání zákazu manželství, aby se mohly vdávat za

mágy. Požadují zrušení alitaeranských smluv. Národy Midcyru mají dobrý důvod obávat se návratualkestiánské magokracie. Všechny země se kvůli nevolnicím spojí proti nám. Jsme baštou světla vtemném světě, Ariel. Ústupky schválit mohu. Zničení ne.“

„Co chceš, abych Vi naučila?“ zeptala se Ariel. A bylo to tady. Dostala ji.

Istariel se odmlčela, lapená mezi diskrétností a touhou ujistit se, že její nechápavá sestra udělá, cose od ní žádá. „Udělej to samé, co děláme s každou novou sestrou. Pomož Vi zjistit, jaké jsou její silnéstránky, a zapracujte na nich.“

Ariel se v jednom úderu srdce rozšířily a zúžily oči. Ta dívka byla prakticky válečná maja a obě tověděly. Z toho, jak Ariel rychle zareagovala, Istariel usoudila, že už musela mít menší podezření. Neboprostě Ariel byla opravdu hodně chytrá.

No, bylo to venku, s takovou diskrétností a jasností, jakou si Istariel mohla dovolit, a přesto stáledoufat, že si udrží křeslo, pokud se to provalí. Istariel si bude muset samozřejmě od Ariel a Vi držetodstup. Když to došlo i Ariel… teď to bude muset trochu uhladit, aby udržela správnou iluzi.

Dostala jsi za úkol přivést do našeho područí někoho velmi Talentovaného, sestro Ariel. Pochybuji, že bydo Kaple za posledních padesát let přišly studentky s větším potenciálem, než mají ony.“ Usmála se. Předpadesáti lety do Kaple přišla ona a Ariel.

Určitě víc než padesát let.“

Zasloužíš si odměnu,“ pokračovala Istariel, úsměv jí zamrzl. „Je něco, čím bych ti mohla ve studiupomoci?“ Ariel samozřejmě řekne, že to není nutné, že ráda posloužila.

Určitě,“ překvapila ji.

následujícím čase ji Ariel donutila, aby jí povolila vše, o co žádala. Ariel dokonce neměla tu slušnost, aby

nadhodila něco, co doopravdy nepotřebovala, aby Istariel mohla říct ne a ukojit svou pýchu alespoňjedním malým vítězstvím.

stariel se v křesle opřela a podívala se do zrcadla na své vlasy, na setkání s alitaeranským velvyslancemchtěla být dokonalá. Alespoň ty světlé vlasy byly stále překrásné. Slyšela ostatní sestry přísahat, že za tím

musí být magie, že jsou stále tak husté, lesklé a dokonalé. Nebyla to pravda, ale pokaždé ji potěšilo,když se o tom obviňování doslechla.

duchu se vracela k Arielinu prohlášení, že by ji mohla zaujmout Trace Arvag-a-ještě-něco-dál. Istariel sezamračila, zrcadlo ukázalo množství neatraktivních vrásek na důstojné, ale jinak nevýrazné tváři. KdybyAriel měla smysl pro humor, Istariel by ji podezřívala, že šlo o zákeřný vtípek.

dfrkla si. Ariel, a smysl pro humor? Tak to by byl teprve vtip.

23.

ylar je sledoval skleněnou tabulkou v balkónových dveřích. Na královnině posteli se ve tmě svíjela dvětěla. Podle frenetického tempa se buď blížili ke konci, nebo měli energie na rozdávání. Kylar ze zvykuzkontroloval panty balkónových dveří, pak si uvědomil, že ti dva kvičí jako stádo prasat a ničeho sinevšímají. Znovu se podíval oknem, najednou se zastyděl. Stále pokračovali.

entleman by počkal. Wetboy by využil rozptýlené pozornosti. Kylar vklouzl dovnitř.

ladý muž zasupěl a ztuhl. Ozvalo se hlasité plácnutí, když ho žena chytila za hýždě a pobízela ho, aťpokračuje. Přirazil ještě dvakrát, pak ochabl.

Kurva!“ zaklela Terah Graesinová a odstrčila ho. „A to jsem si myslela, že se tentokrát udělám.“

Promiň, sestřičko,“ hlesl Luc Graesin.

ylarovi se najednou zamotala hlava. Ka’kari lehce hvízdlo. ~ Královský incest jsem nevidělo pěkných párstoletí, a tenkrát to bylo v Ymmuru, kde se to dá očekávat. ~

uc se schoulil vedle Terah a položil jí hlavu na prsa. Vzhledem k tomu, že byl značně vyšší a mohutnějšínež jeho sestra, to vypadalo velmi submisivně. Kylara zasáhl jejich věkový rozdíl. Lucovi bylo taksedmnáct a zdál se být mladší, zatímco Terah pětadvacet a vypadala starší. Jak dlouho k tomudocházelo?

urzo Kylara naučil, že pokud ho v průběhu plnění zakázky něco překvapí, záleží na jediném, mění to, comusím udělat? Odpověď byla ne, pokud tu Luc nezůstane celou noc. Kylar odsunul spekulace, co ztohohle plyne, stranou a znovu se soustředil. Nemohl dělat nic, jen čekat, proto se Kylar přesunul zasloup v rohu místnosti.

uc se zvedl na lokti. „Sestřičko, chtěl bych si s tebou promluvit o zítřejším ránu. Nebo vlastně dnešním

ránu.“

Povedeš svou první bitvu,“ řekla Terah a odstrčila mu kadeř vlasů z ucha. „Budeš v bezpečí. Dala jsemgardě rozkaz, aby tě držela dál…“

O to právě jde, Ter.“ Luc vstal z postele a začal se oblékat. „U Pavvilova háje jsem nebojoval. Nezúčastniljsem se žádného nájezdu. Nebojoval jsem s horaly v Kvílivých větrech…“

Nevytahuj tady Logana Gyra.“

Jsem lord velitel královské armády Cenarie a veškeré mé bojové zkušenosti se omezují na pěstní souboj spasáčkem vepřů, když mi bylo deset. Jemu bylo osm. Prohrál jsem a ty jsi ho nechala zbít.“

Generálové bojují mozky. Tví zvědi nám u Pavvilova háje velmi pomohli,“ řekla Terah.

Jak to děláš?“ zeptal se Luc a zarazil se při oblékání tuniky. „Do jedné věty nacpeš dvě lži. To nebylonaše vítězství. Vyhrál Logan. Nechápu, proč nás nechali vládnout, místo aby naše hlavy nabodli na kůl. Ařízení zvědů jsem naprosto podělal. Muži se dohadovali, jestli jsem to nepodělal schválně. Bylo to takhrozné, že mě považovali za zrádce.“

Kdo to tvrdí?“ Terah se zablýsklo v očích.

Na tom nezáleží.“

Co chceš, Luku? Dala jsem ti všechno.“

uc rozhodil rukama. „A právě to se ti snažím říct! Dala jsi mi všechno, co by si měl muž celý život

získávat…“

Co chceš?“ přerušila ho.

Myslím, že bychom měli přestat.“

Přestat?“

Ty a já, Ter. My. Tohle.“ Nedokázal se jí podívat do očí.

Pořád mě miluješ?“

Sestřičko…“

Je to jednoduchá otázka.“

K zbláznění,“ povzdechl si Luc. „Ale jestli to lidé zjistí, ve vteřině na tvé místo dosadí Logana.“

Logan nás nebude ohrožovat věčně.“

Sestřičko, je to dobrý člověk. Hrdina. Nezabiješ ho.“

ebezpečně se usmála. „Neříkej mi, jak mám vládnout, Luku.“

Terah,“ naléhal.

Teď poslouchej ty mě. Budeš děvkařit, bědovat a užírat se jako vždycky. A já se o to jako vždyckypostarám. Já riskuji, ty dostáváš odměnu. Tak proč nejdeš se svým svědomím opíchat nějakou služku,zatímco mně říkají běhna.“

Čekáš, že ti uvěří, že jsi se všemi těmi lordy nespala?“ zeptal se Luc. razila mu facku. „Ty bastarde. Nikdy na mě nepoložili ruku.“ Spousta věcí se obejde i bez rukou.“

razila mu další.

Tohle… tohle už nedělej,“ varoval ji Luc.

deřila ho znovu. Neudělal nic.

Nechávám je, aby mi říkali běhna,“ řekla Terah. „Nechávám tě píchat jiné ženy. Když mě v noci navštívíš,

vstávám dvě hodiny před úsvitem, aby má služebná vyměnila povlečení a pradlena, která vyzvídá proSa’kagé, po nás nenašla žádnou stopu. Proč? Protože tě miluji. A tak si myslím, že si zasloužím trochuvděku.“

uc chvíli vzdoroval jejímu pohledu, pak splasknul. „Omlouvám se, Terah. Mám jen strach.“

Běž se trochu vyspat. A po svém vítězství se za mnou stav.“ Obdarovala ho úsměvem plným příslibů.

ucovy oči zaplály chlapeckým rošťáctvím. „Co kdybych se stavil hned?“

Ne,“ řekla. „Dobrou noc, Luku.“

Prosím?“

Dobrou noc, Luku.“

dyž Luc odešel a Terah už hodinu a půl spala, Kylar vytáhl ledvinovou dýku. Byla poďobaná a ztupenákvůli Požírači. Promiň. ~ atáhl se, aby do Terah strčil. Zarazil se. Existovaly věci hrozivější než tupá dýka.

ylar si prohlížel Terah, jako si dřív prohlížel své mrtvoly. Byla to žena, jejíž postavení a pověst jí dodávaly

na půvabu víc než přirozené vnady. V této nestřežené chvíli bez líčidel vypadala spíš jako hubenávesnická holka než královna. Tenké rty, popraskané, bez barvy. Místo obočí tenké linky. Krátké řasy.Lehce zahnutý nos. Mléčná pleť zničená několika vřídky. Tvář zakrytá prameny vlasů.

hvíli si nemohl pomoci a musel Terah Graesinovou respektovat. Narodila se v jedné z nejmocnějšíchrodin v Cenarii, měla však nespoutaného ducha. Vystoupala nad muže, kteří jí opovrhovali pro mládí,pohlaví a pověst. Terah Graesinová se nestala královnou náhodou. Ale tady byla Terah Graesinová jenosamělá žena, která se probudí do noční můry.

ylar ty chudáky občas musel litovat. Durzo Kylara učil, že wetboy své mrtvole rozumí lépe než mrtvolasama. Kylar tomu věřil, ale pokaždé, když se v někom chystal cíleně vyvolat hrůzu, ho napadalo, jestli setím nevzdává lidskosti. Jedna věc byla děsit hulváty. Ale co mladá žena v soukromí ložnice?

erah Graesinová ale nebyla obyčejná žena. Byla královna. Její hloupost zabije tisíce, a plánovalazavraždit Logana, právoplatného krále. Jednej teď. Pochybuj později.

ylar přešel k druhé straně postele a odstrčil pokrývky, aby se mohl posadit. S trpělivostí wetboyepostupně přenesl váhu na matraci. Když se konečně posadil, složil nohy do tureckého sedu, ruce položilna kolena a nasadil si masku rozzlobeného Soudu.

ladá královna spala na boku, ruce zastrčené pod polštářem, proto bylo snadné stáhnout z ní tlustoupokrývku a odložit ji stranou. Lapený mezi nutnou trpělivostí, rychlá změna by ji mohla probudit, achladem v pokoji, kvůli němuž by se mohla Terah pro pokrývku natáhnout, zakryl její nahotuprostěradlem.

ylar si ji neprohlížel. Když nic jiného, byl znechucen. Chtěl ji vyvedenou z míry, zranitelnou. Pohnula se.Přinutil se ke klidu, znovu se vsedě narovnal a začal světélkovat chladnou modří, která postupně jasněla.

ohle byla ošemetná část, prvotní reakce mrtvol byly mimovolné. Mohly ječet hrůzou a říkat jim, abyneječely, bylo marné. Mohl jí přitisknout ruku na pusu a pak ji vzbudit, ale to by nevyvolalo správnouchuť strachu, kterou hledal.

erah Graesinová se pomalu probudila, přesně jak doufal. Zamžourala, pak otevřela oči. Zamrkala, jednou

dvakrát, jako by se probudila do světla úsvitu pronikajícího oknem. Zaostřila. A pak najednou zahlédlaNočního anděla, oči mu hořely modrým plamenem, při každém dechu mu ze rtů unikaly jazýčky plamenů,tělo střídavě neviditelné a poloprůhledné jako černý kouř a z lesklých svalů z černého kovu. Zatajila dech,uniklo jí vyjeknutí. Díkybohu nebylo hlasité.

kubala a kopala nohama, když chňapla po pokrývce. Převalila se k okraji postele. Kylar seděl nehybnějako bůh a natáhl se jen Talentem. Stále mu to moc nešlo, ale měl štěstí a chytil Terah pod krkem hnedna první pokus. Ruka z Talentu ji přimáčkla k posteli.

ylar zvedl ruku do polohy, které se říkalo bodnutí nožem, a proměnil pojmenování v realitu, když v dlani z

ka’kari zformoval dýku s ostřím ve tvaru listu. „Křik by byla chyba, Terah,“ zašeptal. „Rozumíš?“ Použiljejí jméno, aby to bylo důvěrněj ší a strašidelnější, až si na to vzpomene.

Vytřeštila oči, ale přikývla.

„Zakryj se, běhno. Páchneš bratrovým semenem,“ řekl. Pustil její hrdlo a zatáhl ka’kari zpátky doruky. Prudkým pohybem hmátla po dece a svírala ji, až jí zbělaly klouby na prstech. Přitáhla kolena,chvěla se.

„Pokud máš vládnout mému městu,“ řekl Noční anděl, „vládni mu dobře.“

„Kdo jsi?“ zeptala se staženým hlasem, stále vyvedená z rovnováhy.

„Ten útok odvoláš. Garuwaši nemá jídlo. Tohle obléhání nevydrží dlouho.“

„Přišel jsi mi pomoct zachránit Cenarii?“ zeptala se nevěřícně.

„Zachráním Cenarii s tebou i bez tebe. Dej mi dva dny. Garuwaši netuší, jak moc špatné to ve městě

je. Bude vyjednávat.“

Terah Graesinová už se vzpamatovávala. „Odmítl mě. Prohlásil, že nebude nikdy vyjednávat seženou.“ To byla pro Kylara novinka. Proč Garuwaši nevyjednává?

„Když ne s tebou,“ řekl Kylar, „tak s Gyrem.“

Její oči zaplály hněvem. „S Gyrem? Ty jsi Loganův poskok? To ty jsi nás o převratu zachránil v tézahradě! Tehdy ti záleželo jen na něm. Nezachránil jsi ho snad? Zachránil! A teď chceš, aby získal ivšechnu slávu. Očekáváš, že po tom všem, co jsem udělala, abych se sem dostala, nechám Loganavyhrát? To raději zemřu!“ Povýšeně vstala a strhla ze židle svou róbu. „Teď ti navrhuji…“

Kylar se na ni vrhl. Než ji stačilo napadnout, že vykřikne, srazil ji na postel, rozkročil se nad ní, udeřilji do solaru plexus, aby jí vyrazil dech, a připlácl jí ruku na obličej. Ze stolku vzal sponku a zarazil ji dojejí paže. Povolil sevření, aby se mohla nadechnout, a pak jí zaplnil ústa ka’kari, než stihla vykřiknout.

Když nemohla vypustit výkřik ústy, vzduch z ní vyšel nosem a hlenem mu potřísnila celou ruku.

Zakroutil sponkou a vzal si další.

Zmítala se a kopala, pokoušela se křičet nosem, tak jí ka’kari zakryl i ten.

Vypoulila oči a na krku jí naběhly žíly, jak se snažila nadechnout. Chtěla se bránit rukama, ale Kylarjí je koleny přimáčkl k posteli. Podržel jí sponku před očima a dotkl se jejího čela.

Přestože se její krk stále zmítal prázdným polykáním, Terah Graesinová ztuhla. Kylar jí přejel hrotemsponky po čele a mezi očima, pak po nose sklouzl ke koutku oka.

Chvíli si nemohl pomoci a přemýšlel, co by si asi pomyslela Elene, kdyby ho teď viděla. Z královninastrachu se mu zvedal žaludek, přesto na tváři udržel krutý úsměv. Zvedl sponku z jejího oka, aby semohla podívat na masku Soudu. „Raději zemřeš?“ zeptal se Noční anděl. „Opravdu?“

24.

Pohled na zvětšující se Alabastrovou Seraf, ke které se loďka blížila, Elene neuklidňoval. PokudElene Viin dopis přečetla správně, připadalo jí to tak dávno, Vi Kylara okroužkovala bez jeho svolení atěmi samými zásnubními náušnicemi, jež Kylar koupil pro Elene a sebe. Elene tolik nezuřila už hodnědlouho.

Věděla, že ji to ničí. Věděla, že ji to užírá zaživa. Před pár týdny zabila člověka, a to necítila anizlomek nenávisti, která ji naplňovala teď.

Elene věděla, že je v očích Boha neposlušná, když se drží své zášti, spravedlivého hněvu. Ale cítilase silná, když nenáviděla ženu, která jí tak ublížila. Vi si nenávist zasloužila.

Loďka přistála u malého mola, magicky chráněného před deštěm, a lodník ukázal na frontu. Elenese připojila ke dvěma tuctům lidí, většinou žen, které přišly navštívit Kapli. Když jim o hodinu později dalasvé jméno a požádala, jestli by mohla vidět Vi, sestra ji našla ve svých záznamech a poslala pro niinstruktorku.

Po několika minutách vyšla ven starší maja s povislou kůží a nepadnoucími šaty ženy, která přílišrychle ztratila na váze. „Zdravím, Elene. Jmenuji se sestra Ariel. Pojď se mnou.“

„Kam mě chcete odvést?“

„Podívat se na Uly a Vi. To přeci chceš, ne?“ Sestra Ariel se otočila a šla, na odpověď nečekala.

O mnoho kroků později se zastavily v nemocničním podlaží se stovkou postelí, které lemovaly obvodSeraf. Většina postelí byla prázdná, mezi těmi osazenými se pohybovaly sestry se zelenými šerpami,občas se dotkly zdi, která okamžitě zprůhledněla a pustila dovnitř rozptýlené světlo ranního slunce.

„Uly je nemocná?“ zeptala se Elene.

Sestra Ariel nic neříkala. Vedla Elene mezi tucty postelí. Některé dívky měly ruce a nohy obvázané vgáze, tu a tam spala prastaře vypadající magae, ale většina žen neměla viditelná zranění. Magickázranění, předpokládala Elene, nezanechají vždy stopy i na těle.

Konečně se zastavily u postele, žena na ní však nebyla Uly, ale Vi. Elene zadržela dech. Při letmémpohledu na odjíždějící rusovlásku si myslela, že Vi nikdy dřív neviděla, ale mýlila se. Vi navštívila osudnývečírek na panství Jadwinů. Tu noc přišla jako blondýna, oblékla si skandální rudé šaty. Elene si jasněpamatovala směs emocí, které tu noc cítila, šok, že si někdo oblékne tak odhalující šaty, odsouzení,fascinaci. Elene, a všichni muži i ženy, z té ženy nedokázala spustit oči. Po prvotním návalu emocí, anižby zmírnila pobouření, pocítila žárlivost a závist, nepříjemný pocit v žaludku, že se takové kráse nikdynevyrovná, touhu, aby i ona přitahovala stejné pohledy, a vědomí, že k tomu nikdy nedojde, a že nikdynebude nosit takové šaty, i kdyby k tomu měla příležitost, ale stejně si to přála všechno mít, třeba jenna chvilku. Tou ženou byla Vi, a přestože teď měla místo blond paruky lesklé rudé vlasy, vypadala ještěúžasněji.

Pak, když Elene přistoupila blíž k posteli, uviděla Viino druhé ucho. Nosila jedinou náušnici, šperk zmitrilu a zlata se třpytil v ranním světle, které přicházelo skrze zdi. Byla polovinou toho samého párupřekrásných zásnubních náušnic, na který Elene Kylara upozornila. Do moře emocí, jež Elene cítila, dopadl

velký kámen. Tohle je její sokyně? Tahle… osoba okroužkovala Kylara? Není divu, že si vybral ji. Kterýmuž by to neudělal?

Nevšimla si, že se sestra Ariel postavila vedle ní. Když na Elene promluvila, její hlas byl pouhým

šepotem. „Když spí, vidíš překrásnou ženu, kterou by Viridiana mohla být.“

Elene po sestře střelila pohledem. Mohla by snad být ještě víc krásná?

„Je křehká, nešťastná, zatvrzelá a týraná. Její charakter je ve svém jádru stejně krásný jako ona.Pochopíš, až se probudí. Je to chodící neštěstí. Povolání, jemuž se učila, zničí každého, kdo má duši. Pozkušenostech s Kylarem to víš i ty. Ale Vi nejenže se učila odpornému řemeslu, ona se mu učila poddohledem Hu Gibbeta, a příliš často i přímo pod ním, od doby, kdy byla ještě dítě. Kdykoliv ji já, staráa tlustá, vidím spát, stejně na ni musím žárlit. Stále zapomínám, že Vi krása nikdy nic dobréhonepřinesla.“ Sestra Ariel se odmlčela, jako by ji zaujala nějaká myšlenka. „Vlastně její jediný přítel, mezimuži i ženami, byl Jarl a Bohokrál ji donutil, aby ho zabila.“

Elene to nechtěla poslouchat. „Co to s ní je? Myslím, proč je tady?“

Ariel si povzdechla. „Naše zasvěcení nevyžaduje jen schopnosti, ale i zájem. Viiny schopnosti setéměř vymykají stupnici. Je stejně Talentovaná jako překrásná. Měla jsem a mám obavy, že by ji našeučení mohlo zkazit. Naučit se mu vyžaduje trpělivost a pokoru a ženy s výjimečným Talentem obvykleobojí postrádají. Proto jsem ji na zasvěcení poslala hned. Po tom všem, co udělala a čím si za poslednítýdny prošla, už ji nezajímá skoro nic, téměř ztratila vůli žít. Byl to téměř rozsudek smrti.“ Pokrčilarameny. „Elene, já vím, že ti Vi hrozně ublížila. Tyhle zásnubní kroužky jsou prastaré. Právě teď je studuji,

abych zjistila, jestli je to pouto možné přerušit. Nevzbuzuje to ve mně velké naděje. A vím, protože semi přiznala, že Kylara okroužkovala, když byl v bezvědomí. Ostatní sestry to neví. U nás se to považujeza jeden z nejhorších zločinů. Přestože to udělala, aby zachránila zemi a Kylara, Vi si zaslouží jakýkolivtrest, který na ní chceš vykonat. Pokud tak zvolíš, můžeš ji vzbudit. Budeš-li si přát zůstat v Kapli,připravíme pro tebe pokoj. Jestli si chceš promluvit s Uly, její ranní lekce končí za dvě hodiny. Kdybys měpotřebovala, budu ve svém pokoji. Zeptej se některé vychovatelky, každé mladé ženy oblečené v bílém

– a ona tě odvede, kam si budeš přát.“

S tím Ariel odešla a nechala Elene s Vi samotnou.

Když sestra odešla, Elene se rozhlédla kolem sebe. Najednou v dohledu nikdo nebyl. Dotkla se nože

u opasku. Mohla Vi zabít a prostě odejít. Mohla by ji zabít. Už věděla jak.

Přimhouřila oči na tenké štěrbinky. Bože, já to nedokážu.

Po dlouhé chvíli vydechla, povolila čelist, dovolila si uvolnit se a otevřela oči.

Vi před ní stále ležela, překrásná, klidná, půvabná. Ale místo aby si ji znova vybavila jako ženu zJadwinova panství, která vzbuzuje závist a žárlivost, Elene si ji představila jako dítě. Vi byla krásnouholčičkou v Doupatech, stejně jako byla krásnou holčičkou v Doupatech Elene. Ani jedna z nich z tohonevyšla bez jizev. Elene se podívala na Vi a rozhodla se, že si ji v mysli zafixuje jako dítě, překrásnoubezstarostnou holčičku s ohnivě rudými vlasy, než ji poskvrnila Doupata.

Nikdy neměla přítele. Elene nevěděla, jestli je to její vlastní myšlenka, nebo hlas Jediného Boha, aleokamžitě poznala, čeho si od ní On žádá.

Elene zhluboka dýchala, přimrzlá na jednom místě. Je to příliš těžké, Bože. Nejde to. Ne po tom, coudělala. Chtěla bych ji nenávidět. Chtěla bych být silná. Chci, aby zaplatila. Mluvila, vztekala se a žádalaspravedlnost, aby Vi trpěla, a Bůh nic neříkal. Přesto si byla jistá, že cítí Jeho přítomnost. A když skončila,On tu stále byl a Elene věděla, že před ní leží prostá volba, poslechnout, nebo neposlechnout.

Ještě jednou se zhluboka nadechla, pak se posadila na židli vedle Viiny postele a čekala, až se

probudí.

Ariel, která je na schodišti sledovala škvírkou ve dveřích, si oddechla. Uvolnila svůj Talent a nechaladveře zavřít. Další riskantní hra, další výhra. Doufala, že ji štěstí ještě dlouho neopustí.

25.

Po dvouhodinovém čekání s nervózním správcem doků přišel Solona vyzvednout mikaidon. Mikaidon

byl strážce veřejného pořádku na Hokkai, což byl úřad, který ho stavěl do čela strážců zákona a zároveňmu dodával nemalou politickou moc, protože jen on mohl vyšetřovat a prohledávat šlechtice a jejichnemovitosti. Solon ho poznal. „Ošobi,“ oslovil ho Solon, „vyrazil sis do světa?“

Ošobi Takeda zavrčel. „Ty také.“ Odznaky úřadu nosil, jako jiní nosí zbroj, ne jako ozdoby. Ošobimu

bylo asi třicet, byl svalnatý a budil respekt. Opeřenou helmici nosil samozřejmě otevřenou, aby stavěl naodiv kroužky klanu Takeda, které lemovaly jeho pravé oko, spolu se šesti ocelovými řetízky, jež je zahlavou spojovaly s pravým uchem. Ryby na helmici měl pozlacené, stejně jako galerus, zbroj z kůže aplátů chránící levou paži. Jeho trojzubec byl stejně vysoký jako on. Síť pohupující se na jeho zádech visela

z trnů na chráničích ramen jako plášť, na okrajích bývala obvykle zatížená olovem, aby se po hození lépe

rozvinula. Ošobi síť zatěžoval malými dýkami. Mohla se používat nejen jako síť, ale v rukou zkušenéhoválečníka i jako štít nebo řemdih. Soudě podle množství jizev a vlnících se svalů na Ošobiho nahé hrudiSolon hádal, že právě zkušeným válečníkem se Ošobi Takeda stal. Dorostl do svého jména. Ošobi totižznamenalo velká kočka nebo tygr, ale Solon si pamatoval, že mu říkávali Ošibi, koťátko. Solon sinedokázal představit, že by mu tak někdo řekl i teď.

„Žádám o čest setkat se s císařovnou Wariyamo,“ řekl Solon. Bylo to vykalkulované prohlášení,nezdůrazňoval vlastní postavení a uznával to její.

„Jsi zatčen,“ řekl mu Ošobi. V okamžiku zvedl síť z trnů na svých ramenou. Vypadal, že hledá

záminku pro její použití.

Ten muž byl idiot. Solon byl mág a Ošobi by na to neměl zapomínat. Jistě, Solon máganepřipomínal. Po deseti letech ve službách vévody Regna Gyra sám vypadal jako tvrdý zjizvený válečník,třebaže mu rostly nepřirozeně bílé vlasy. „Jaké je obvinění? Mám jistá práva, mikaidone. Pokud ne jakoprinc,“ pohladil si tvář bez kroužků, „tak určitě jako šlechtic.“ Srdce mu pokleslo. Tak Kaede zuří. Mělo byho to překvapovat?

„Tvůj bratr připravil rod Tofusin o všechna práva. Půjdeš, nebo tě odtáhneme.“

Co můj bratr provedl? Solon bratrovu vládu strávil na různých magických školách a Dorianovoproroctví Solona vyslalo do Cenarie v době, kdy Sijuron Tofusin zemřel. Nebyli si blízcí, Sij byl o deset letstarší, ale Solonovy vzpomínky na něj byly příjemné. Ošobiho zjevně ne.

Solon se pousmál. „To bylo drsné, Ošibi.“

Ošobi se ohnal násadou trojzubce po Solonově hlavě. Solon ji chytil přímo do otevřené dlaně apočastoval Ošobiho pohrdavým pohledem.

„Půjdu,“ řekl Solon. Srdce se mu proměnilo v olovo. V průběhu Sijuronovy vlády Solon s Feirem aDorianem brázdil Midcyru křížem krážem, když hledali Curoch, proto ho nepřekvapovalo, že toho odomově slyšel tak málo. A když zatajil svou identitu a zamířil do Cenarie, aby sloužil jednomu zDorianových proroctví, nikomu doma neřekl, co se chystá udělat. Teď mu to ticho připadalo zlověstné. Vposledních letech se mu navíc neznalost nedařilo rozptýlit. Kvůli nutnosti skrývat totožnost se Solonvyhýbal každému Sethimu, na kterého narazil, a ti, co ho potkali, si hned všimli chybějících kroužků avyhýbali se mu jako vyhnanci. Ale i obvyklých zpráv, jež z ciziny zaslechl, bylo málo, protože Sethijci se scizinci příliš nebavili.

Když však vyjeli k zámku, Solon vnímal pachy a místa starého domova a trocha napětí se vytratila.Tahle země ho uklidňovala. Zapomněl, jak moc mu chybí rudé kopce v Agrigolay. Když mikaidonův těžkýčtyřkolový vůz rachotil po dlážděné cestě k císařskému paláci, Solonovy oči to táhlo k západu. Ve většiněměst se kolem přístupové cesty k paláci namačkalo co nejvíc budov, domovů i obchodů. Ale na Sethubudovy stály jen na východní straně Císařské silnice. Na západě se rozkládaly stovky let staré vinohrady, v

dokonalých řadách se vinuly přes kopce, kam oko dohlédlo. Vinná réva byla obtěžkaná velkými hrozny,vinaři kontrolovali jejich zralost. Ke sklizni dojde každým dnem.

Většina království od lordů požadovala, aby jim každé léto poskytli určitý počet mužů pro válku. NaSethu odvedence potřebovali na podzim, když dozrály hrozny. Solon už zahlédl obrovské široké košenaskládané na konci každé řady. K ochraně vinohradů nebylo zapotřebí žádných zdí. Víno bylo pýchou aživotodárnou krví Sethu. Nikdo ze sethijských občanů by révě neublížil, nestrpěli by to ani u cizince,krádež odřezků z těchto vinohradů už jednou vyvolala válku mezi Sethem a Ladeší. Ztráta půl tuctu lodíbyla považována za nízkou cenu, když potopili loď ladešianského obchodníka i s celou jeho eskortou,který převážel odřezky zpátky do Ladeše, aby založil konkurenční vinohrad. Ladeš měla monopol nahedvábí, ale kdo chtěl skvělé víno, kupoval ho ze Sethu.

Podle Solona, stejně jako podle většiny Sethijců, neobohacovaly vinice Seth jen krásou, ale ivýznamem. Cyklus sázení, roubování, prořezávání, hnojení a čekání, to vše se odráželo v každémobyvateli ostrova.

Přejeli poslední pahorek a Solon poprvé po dvanácti letech spatřil Běloskalý zámek. Postavený zbílého mramoru, svědectví nesmírného bohatství, kterého si impérium na svém vrcholu užívalo. Bílýmramor se nikde na ostrovech netěžil a převážet ho přes oceán bylo tak drahé, že Solon při každémpohledu na zámek cítil úctu a zároveň se trochu styděl za marnotratnost předků. Hospodářské budovy,kovárny, kasárna, domy služebnictva, stodoly, psince, sýpky a skladiště obkroužily za žulovou zdí úpatíkopce, ale korunou byl zámek. Schody dost široké, aby koně mohli vyjet až do vnějšího sálu. Ten mělstřechu, ale žádné zdi, z podivných důvodů ho nechali otevřený vrtochům přírody. Obrovské rýhovanésloupy z mramoru podpíraly majestátní střechu z mramoru, onyxu a barevného skla.

Na úpatí schodů nařídil Ošobi doprovodu zastavit. „Bude to po dobrém, nebo po zlém?“ zeptal se.

„Přišel jsem problémy vyřešit, ne je vyvolávat,“ odvětil Solon.

„Na to je pozdě,“ řekl Ošobi. „V přízemí máš připravený pokoj.“

Solon přikývl. Šlechtickou návštěvu by ubytovali v prvním patře a on by si možná zasloužil i druhé,ale bylo to lepší než žalář a Kaede tak dostane čas rozhodnout se, co s ním udělá.

Spolu vystoupali po schodišti, přitáhli k sobě jen pár pohledů. Ošobiho tu zřejmě vídali často a Solonovo oblečení bylo cenarijské, ne sethijské, proto na dálku nikdo nepřikládal chybějícím kroužkůmvětší význam. Kromě toho se blížil čas sklizně a každý měl spoustu jiné práce.

Při stavbě vnějšího sálu pomáhali astronomové, proto barevné sklo nabízelo v každém ročnímobdobí vhodná umělecká díla. Právě teď zaplavovalo sluneční světlo vnější halu purpurovými scénami zesklizně a mačkání hroznů, ženy tančily v kádích se sukněmi zdviženými nad kotníky víc, než bylo nezbytně

nutné, a muži tleskali a veselili se s nimi. Dále tu byly výjevy z válek, mořeplavby, rybaření, velkolepýchbálů a festivalů na počest Nysa. Některé panely byly světlejší než ostatní a připomínaly Solonovi vzácnékrupobití, které rozbilo tucty panelů, když byl ještě kluk. Vzpomněl si na otce, jak proklíná předky. Kdomohl použít sklo jako střechu? Samozřejmě neměl na výběr a musel rozbité panely vyměnit i přes jejichzničující cenu. Nemohl dovolit, aby se vstupní hala změnila v ruiny.

Ošobi a Solon prošli velkými dveřmi z černého dubu. U každé stěny se tu zvedala bílá schodiště,tlustý rudý koberec se táhl dál do paláce, halu lemovaly sochy ze zlata a mramoru. Když zamířili kpostranním dveřím za jedním schodištěm, k Ošobimu přistoupil nejstarší muž, jakého kdy Solon viděl. Muž

se však zarazil dřív, než mohl něco říct, a s otevřenou pusou zíral na Solona. Byl to starý komorník roduWariyamo, otrok, který se rozhodl natrvalo zůstat v jejich službách, než aby po sedmi letech přijalsvobodu, a Solona nepochybně poznal. Po chvíli se uklidnil a zašeptal něco Ošobimu. Ten okamžitě změnil

směr a naznačil Solonovi, ať ho následuje do dlouhé chodby.

Prošli jí, míjeli dekorativní geometrické vzory a hvězdy, všechny vytvořené z kopí a mečů. Dalšívystavované plýtvání, které mělo poslat jasný vzkaz příchozím velvyslancům, máme tolik zbraní, že znich můžeme dělat ozdoby. Bylo to však, pomyslel si Solon, rozumnější plýtvání než barevná skla. Dlouháchodba byla s výjimkou stráží u vzdálených dveří prázdná a oba strážní byli příliš mladí, aby Solonapoznali. Rychle otevřeli dveře do vnitřního dvora, takže Ošobi nemusel ani zpomalit. Ošobi provedl Solona

kolem velkého trůnu, ze kterého vládl Solonův otec i bratr, a mířil dál do vnitřního dvora.

Dveře se otevíraly na úpatí schodiště podpíraném lvy. Vystoupali po jednadvaceti schodech a Soloncítil, jak se mu stahuje hrdlo. Pak ji uviděl.

Kaede Wariyamo měla černé vlasy a dokonalou olivovou pleť. Hluboké hnědé oči, vznešený nos,široká ústa s plnými rty, štíhlý krk. V souladu s nadcházející sklizní měla vlasy svázané do prostého ohonu

a oblékla se do jednoduché bavlněné nagiky. Nagika byla róba s jediným ramínkem, látka se spojovalana boku a spadala až na podlahu, zcela zakrývala kotníky, jedno ňadro ponechávala odhalené. Nebylo totím, jak Solon při mnoha příležitostech vysvětloval Midcyřanům, že by sethijští muži neshledávali ženskáňadra pěkná a přirozeně ženská. Prostě je nevzrušovala tak moc jako zbytek světa. Na Sethu mužkomentoval ženská prsa stejně otevřeně jako Midcyřan ženské oči. Ale po deseti letech strávených vMidcyru se Solonovi zrychlil tep, když viděl ženu, kterou stále miloval, takto odhalenou. Kaede teď bylodvacet osm let a nevinnost dívky, již znával, se z její tváře už z větší části vytratila. Do popředí se dostalajejí inteligence a ocel, která kdysi ležela pohřbená hluboko v jejím nitru, se nyní nacházela těsně podpovrchem. Otvory po klanových kroužcích na její pravé tváři už se dávno zatáhly, ale dolíčky zůstaly aukazovaly světu, že se nenarodila jako císařovna.

Solona napadlo, že je ještě krásnější než tenkrát. Vzpomněl si na den, kdy se odešel učit k mágům.Líbal ten štíhlý krk, hladil ňadra. Stále si pamatoval vůni jejích vlasů. Bylo to právě v této místnosti,mysleli si, že je tu nikdo nenajde. Musel stále přemýšlet, jestli by ho nakonec zastavila. Ale to nikdy

nezjistili. Její matka, Daune Wariyamo, je našla a zahrnula urážkami, dávala jim tak odporná jména, že

být o trochu starší, vyhodil by ji za to z paláce. Toho plivání jedu neušetřila ani vlastní dceru. Tehdy Solon

Kaede zklamal. Dovolil svému zahanbení, aby mu zabránilo chránit Kaede, která byla mladší a mnohem

zranitelnější než on. Byla to první z mnoha výčitek, které si s ní spojoval.

„Och, Kaede,“ řekl, „tvá krása zahanbuje i samotné hvězdy. Proč jsi mi nikdy nenapsala?“

Náhlá něžnost v jejích očích se zakalila v ocel. Vrazila mu pohlavek.

„Stráže! Hoďte toho bastarda do žaláře!“

26.

Když Kylar dorazil k jižní bráně, muži už se před ní začínali shromažďovat. Královnini posli sodvoláním útoku ještě pár minut nedorazí. Kylar si byl skoro jistý, že tu budou. Durzo ho však učil, žekdyž jedná s lidskými bytostmi, nesmí spoléhat na logiku nebo zásadovost. Tak jako tak, Kylarova práceještě neskončila.

Sa’ceurai stále spali. Kylar neudělal tu chybu, aby si myslel, že je ranní útok zastihne nepřipravené.Klidně si mohli přispat, pozabíjet Cenarijce a ještě v klidu posnídat.

Přestalo sněžit, Kylar se proto dostal ke stanu Lantana Garuwašiho ve skvělém čase. Vojevůdce spalna obyčejné rohoži u stěny stanu.

Kylar se zastavil u stolu plného map. Tak detailní nikdy neviděl. Byly tu mapy města s úseky vetřech různých barvách, které zobrazovaly odlišné cíle. Kylar si ani nebyl jistý, co která barva znázorňuje.Ležely tu i mapy okolí města s vyznačenými vrstevnicemi, poznámkami o stavu cest a pozoruhodněpodrobná námořní mapa Pašeráckého poloostrova. Kostky, ve kterých byly zasazeny vlajky regimentů,reprezentovaly různé oddíly rozmístěné ve městě i mimo ně, dokonce tu našel i nové regimenty Králíků,což znamenalo, že ve městě jsou špioni a dokáží z něj vynášet informace. Viděl tu i větší mapy celé zeměs vyznačenými poznámkami i dohady. Zatím nevěděli, kdo drží Kvílivé větry. Nebyli si jistí silouLae’knaughtu na jihovýchodě. Ale na poslední mapě našel kostky představující smrt Cenarie.

Kostky na větší mapě reprezentovaly Loganovy oddíly, odhady byly o trochu vyšší než skutečný

stav, a za nimi ceuranské posily.

Nejsem generál, jen pouhý zabiják. A hlupák. Kylar to měl přímo před očima a myslel si, že ocelkové situaci ví víc než generálové ve městě. Lantano Garuwaši spěchal k městu bez koní a zásob, aleto neznamenalo, že zbytku mužů neřekl, aby ho následovali.

On to udělal. Byli jen pár dní odsud, za Loganovou armádou, a Logan o nich nevěděl. Garuwaši

zatím vyslal kontingent sa’ceurai, aby obešel Loganovy jednotky a zajistil zásobovací trasu.

Mezi papíry našel plány na najmutí pirátů, kteří by odřízli pašerácké cesty od města, a další navyvolání vzpoury v Doupatech. Už vyjednával se Sa’kagé, o které generálové věděli, že zná všechnypašerácké tunely. Momentálně byly podmínky Sa’kagé nepřijatelné, ale generálové si byli jistí, že nabídkySa’kagé budou mnohem vstřícnější, až dorazí zásobovací konvoj a Cenarijci budou přihlížet jejichhostinám.

Čím víc si toho Kylar přečetl, tím hůře se cítil. Samozřejmě čekal, že bude Sa’kagé jednat s Ceurany.Jedna věc byla nekolaborovat s Khalidořany, kteří chtěli vyhladit celou Cenarii, a něco úplně jiného zraditneoblíbenou královnu kvůli rozumnému muži, který nebude zasahovat do obchodů Sa’kagé. Jakmile dorazí

zásobovací konvoj, Máma K. pochopí, že je konec. Pokusí se minimalizovat krveprolití, ale co bude lepší –

tisíce hladovějících v Doupatech, nebo stovka sražených šlechtických hlav? Pašerácké tunely se budou

brzy hemžit sa’ceurai.

„Noční anděli,“ pozdravil ho Lantano Garuwaši, když vstal z rohože.

Kylar zkontroloval, jestli je stále neviditelný. Podíval se na papíry ve své ruce, které očividně viselyve vzduchu. Zrušil neviditelnost. „Dobré ráno, vojevůdce.“

Lantano Garuwaši byl vzácný případ muže, který vypadá hrozivěji napůl nahý než v plné zbroji. Natěle neměl žádný tuk, a zatímco většina šermířů měla šlachovité postavy jako Kylar, Garuwaši měl hrudníkkováře, každý sval jasně vyrýsovaný, a velký. Na pažích, hrudi a břichu měl síť jizev, ale žádná nebyladost hluboká, aby poškodila sval a zpomalovala jeho pohyb. Byla to zranění muže, jehož chyby byly

vzácné a malé.

Potřásl hlavou, jako by oklepával spánek, ale Kylar si myslel, že jde o vykalkulovaný pohyb, kterýměl zachřestit korálky na koncích šedesáti kadeří, vpletených v jeho vlasech, jako kuličkami v kalíšku.Lantano Garuwaši se na Kylara neradostně usmál. „Čekal jsem tě,“ řekl.

Kylar tomu nevěřil, ale jak jinak mohl spát tak lehce, že ho vzbudilo šustění papírů na pět stopvzdáleném stole? „Kdybys mě očekával, stan by byl obklíčen padesátí sa’ceurai.“

„Vím, že přijdeš, od chvíle, kdy mi hlídka nahlásila, že jí někdo svázal tkaničky.“

Kylarovi spadla brada. „On se sám nahlásil?“

Garuwaši se spokojeně zasmál. Kylar ho chtěl považovat za arogantního, ale smích byl nakažlivý.„Lehce jsem ho potrestal a bohatě odměnil, přesně jak očekával.“

„Ten parch…“ Pokaždé, když Kylar něco udělal jen pro zábavu, omlátili mu to o hlavu.

~ Nevidíš v tom jisté ponaučení? ~

Kylar si ka’kari nevšímal. „No, když jsi mě tedy očekával… tohle všechno je podvrh.“ Upustil papíryna stůl. „Žádný zásobovací konvoj není.“

Garuwašiho úsměv povadl. „Je, a přijíždí,“ řekl. „Pokud mi nevěříš, počkej dva dny. Pověz mi,

opravdu si myslíš, že jsme všechny tyhle zprávy napsali mezi tím, co sis hrál s mou hlídkou, a touto chvílí?

To by byla pořádná námaha, nemyslíš? A ode mne by bylo hloupé, kdybych to pokazil přiznáním, že jsemtě čekal.“

Kylar zamrkal. „Tak o jakou hru tady jde?“

Garuwaši se začal oblékat. „Och, to k sobě budeme oba upřímní?“

„Mohlo by to být rychlejší než lhaní.“

Garuwaši zaváhal. „To mi stačí. Chci se stát králem, Noční anděli.“

„Nejvyšším králem?“ zeptal se Kylar.

Garuwaši se na něj nechápavě podíval. „Říkáš to, jako by to pro tebe něco znamenalo.“

Kylar proklel svou unáhlenost. „Zvěst, kterou jsem zaslechl.“

„Proč bych si měl přát být Nejvyšším králem? Cenarie a Ceura jsou přibližně stejně velké a nedělí je

velká vzdálenost. Jmenováním podřízeného krále bych si jen vytvořil rivala.“ Mávl nad tím rukou a utáhl

opasek kolem tenké hedvábné košile. „Do roka se stanu králem Ceury. Už jsem si vydobyl úctu, což mým

záměrům jen poslouží. Ale v našem hlavním městě, Aenu, mě považují za barbara. ‚Zběhlý ve válce, ano,ale může být řezník králem?‘ Takhle napadají muže, který je příliš úspěšný. Proto bych dal přednostobsazení tohoto města bez zabíjení. Oba víme, že Cenarii dobýt dokáži. Nechal jsem tě číst dost dlouho,

abys to pochopil, že ano?“ „Tak co chceš?“ zeptal se Kylar.

„Kapitulaci, bezpodmínečnou. Dávám ti slovo, že budu milosrdný. Na jaře odejdeme, abych získaltrůn, a jakmile se tak stane, vrátím vládu nad touto říší královně.“

Kylar si nemohl pomoct a znechuceně se otřásl.

Garuwaši si toho všiml. „Dáváš snad přednost tomu, aby se králem stal vévoda Gyre? Dobře.Dokonce vám vrátím polovinu pokladu. Krom toho mí muži stráví zimu potíráním Sa’kagé. Pověz mi, neníto dostačující cena za stravu a ubytování? Nemá to cenu poloviny královského pokladu?“

~ Zvláště když uvážíme, že pokladnice je úplně prázdná? ~

Pak si Kylar uvědomil, že Lantano Garuwaši ví, že Khalidořané si všechno odvezli. Garuwaši prostěnabízel královně vítězství, které by ukojilo její pýchu. Chceš polovinu pokladu? Tady máš polovinu ničeho!A když nechá Ceurany mluvit o tom, jak Garuwaši přislíbil ponechat polovinu pokladu Cenarii, pomůže tojeho pověsti velkorysého muže bez ohledu na to, jak malá ta polovina bude.

„Myslíš, že ti Cenarie uvěří? Řekneš to lidem, kteří nedávno trpěli pod nejhorším tyranem, jakého sidokážeš představit?“

„Bude to obtížné,“ pokrčil Garuwaši rameny. „Můžeme to udělat tak, jak uznáš za vhodné. Ale pokud

budou muset moji muži za toto město zaplatit krví, vezmou si vaši krev na oplátku. Odnes ty papíry svékrálovně. Počkej pár dní, aby sis ověřil, že neblufuji. A jen tak mimochodem, útok, co plánujete na ráno,není dobrý nápad. Pošli Králíky proti pánům meče a obléhání dnes skončí.“

Kylar nad tím mávnul rukou. „Už ho odvolali. Hloupý nápad.“

„Pak tedy máš moc změnit pár věcí. Napadlo mě to.“

Byla to jen mimoděčná poznámka, ale Kylara zasáhla naplno. Jak jsem se sem dostal? Lehkovážnětu vyjednávám o desetitisících životech a osudu celé země.

Jak to přijme Logan? Kylar by mohl do písmene dodržet přísahu a všichni kromě Terah Graesinovévyhrají. Terah nezabije on, Lantano Garuwaši to udělá za něj.

Garuwaši byl čestný muž, ale to neznamenalo, že bude i dobrý muž. Ceuranská kultura po němnepožadovala, aby se omlouval za touhu po moci. Může svým slibům dostát. Bude milosrdný, podlevlastní definice milosrdenství, a Kylar neměl příležitost poznat ho dostatečně dobře, aby věděl, jaká tadefinice bude. Ceuranští šlechtici ho nazývají barbarem? Co když mají pravdu?

Ale na straně Cenarie bylo v sázce životů víc. Kylar se po zabití Bohokrále Ursuula ve městě mocdlouho nezdržel, ale každý překypoval historkami a pýchou na Nocta Hematu.

Cenarii vypálili do základu a z popele se snažilo vyklíčit něco dobrého. Byla Cenarie zemí, kde semalí stanou velkými navzdory nepřízni osudu, jak se stalo za Nocta Hematy a v bitvě u Pavvilova háje?Nebo byli otloukánkem Midcyru, odsouzení k obsazení sousedy, které míjejí útoky agresorů jen proto, že

jim nikdo kvůli hrozbě hluboké korupce nechce vládnout?

V Cenarii žily velké osobnosti. Máma K., Logan, hrabě Drake a Durzo byli velikáni. Nemohli mít

stejné hrdiny jako v ostatních zemích? Nemohl by být Zjizvený Wrable velebeným vojákem místo

nájemným vrahem? Kylar si to myslel, ale v cestě tomu stály dvě věci, invaze tohoto muže a Terah

Graesinová.

„Obávám se, že ti to nemohu dovolit,“ řekl Kylar.

Zcela oblečený Garuwaši zahákl palce za opasek, který by obvykle držel jeho meče. Musel to býtzvyk, znamení každému, kdo by chtěl Garuwašiho vyzvat a zpochybňovat jeho rychlost. Nonšalantněpalce vytáhl. „Chceš mě zabít?“ zeptal se. „Bude obtížné bojovat s neviditelným mužem, ale myslel jsemsi, že tohle už jsme překonali.“

Kylar ho ignoroval. Díval se za Ceurana na jeho spací rohož. Tam v pochvě ležel meč, který vypadalúplně stejně jako Ceur’caelestos. Meč, který si Lantano Garuwaši nepřipnul k opasku. Meč, který Kylar

zahodil do Ezrova lesa.

„Pěkný meč,“ poznamenal Kylar.

Lantano Garuwaši zrudl. Přestože se to hned snažil zakrýt úsměvem, na bledé tváři to skrýt nemohl.

„Co by tvoji muži řekli, kdyby zjistili, že je to padělek? Máš zájem neprolévat krev? Co takhle zájemnetasit meč?“

Vzhledem k okolnostem Kylara napadlo, že Garuwaši vztek zvládá docela dobře. Oči mu ochladly,jeho svaly se uvolnily. To nebylo uvolnění lenocha, ale šermíře. Kylar slyšel, že Garuwaši jednomu muživytrhl ohryzek dřív, než protivník stihl vytáhnout meč. Nevěřil, že by muž bez Talentu něco takovéhozvládl. Teď svůj názor přehodnotil.

Ale Lantano Garuwaši nezaútočil. Místo toho zvedl falešný Ceur’caelestos a připnul si ho k opasku.

Donutil svou tvář k lehce potěšenému výrazu. „Znám tvé tajemství, Noční anděli. Vybudoval sis falešnouidentitu jako Kylar Stern. Nechtěl bys o ni přijít, že ne? Nechtěl bys to přece ztratit? Všechny přátele apřístup k věcem, které bys jako Noční anděl nezjistil.“

„Připomeň mi, ať za to Feirovi poděkuji.“ Kylar se zarazil. To tomu Ceuranovi jeho triky nikdynedojdou? „V mnoha ohledech by mi ublížilo, kdybych o Kylara Sterna přišel. Ale Kylar Stern není vše, comám. Jméno si můžu změnit.“

„Změnit si jméno není nic těžkého,“ připustil Garuwaši. „To v Ceuře víme. Občas to uděláme,abychom připomněli velké události našich životů, ale tvář…“ zadrhl se, když si Kylar přejel dlaní po tváři anasadil Durzovu masku, „…ehm, je něco úplně jiného, že?“

„Ztratit identitu mě bude stát roky námahy,“ uznal Kylar. „Na druhou stranu, ty nemůžeš tasit meč avést muže, vůbec tedy nezáleží na tom, o kolik jsi silnější než my. Ceuru znám dost dobře, abych věděl,že král nemůže vládnout železným mečem a nic není jako aceuran sa’ceurai.“

Lantano Garuwaši pozvedl obočí. Podíval se na meč v pochvě u svého boku. „Pokud si přeješzopakovat náš duel z lesa, prokáži ti tu laskavost. Feir Cousat ten den pro můj meč do Lovcova lesa šel.Přestože se to nikomu před ním nepodařilo, vrátil se, na to ti dávám své slovo jako sa’ceurai. Stále nosímCeur’caelestos. Pokud mě donutíš, abych ho tasil, nasytím jeho ducha tvojí krví.“

Byla to vážná hrozba, ale slova přísahy na Kylara nepůsobila tak, jak Garuwaši chtěl. „Nosíš jenpochvu a jílec. Řekni, že lžu, Garuwaši, a já půjdu před stan a vyzvu tě před celou armádou na souboj.Tví sa’ceurai tě roztrhají holýma rukama na kusy, až zjistí, že jsi ztratil Ceur’caelestos.“

Garuwašimu na čelisti vystoupily svaly. Dlouho nic neříkal. „Proklatě,“ zaklel nakonec. Zdálo se, žese železo v něm taví. „Proklínám tě, že jsi mě připravil o meč, a proklínám Feira, že mě přinutil žít. Vyšel z

Lovcova lesa. Tvrdil, že byl vybrán, aby pro mě vytvořil nový Ceur’caelestos. Věděl, že sa’ceurai by tonikdy nepochopili, proto mi dal jílec a přísahal, že se na jaře vrátí. Věřím mu.“ Garuwaši se zhlubokanadechl. „A teď jsi přišel ty, abys mě znovu zničil. Nevím, jestli tě mám nenávidět, nebo obdivovat, Nočníanděli. Málem jsem tě dostal. Viděl jsem ti to ve tváři. To ti triky nikdy nedojdou?“

Kylar se nenechal ukolébat. „Ty Cenarii vůbec nechceš, viď? Ty sis jen myslel, že to bude dalšírychlé vítězství, které vylepší tvou pověst.“

„Čím je vojevůdce bez války, Noční anděli? Byl jsem neporazitelný, ještě než jsem získalCeur’caelestos, a teď po mně chceš, abych prohrál, s Cenarii? Netušíš, jaké to je vést muže do boje.“

„Vím, jak se zabíjí. Vím, jaké to je, když žádám po ostatních, aby platili za mé chyby.“

„Víš, jaké to je, když se odmítneš spokojit s menší porcí, kterou ti život nabídl? Myslím, že ano.Dokážeš si mě představit, jak se s vyhrnutými kalhotami krčím vedle bývalého poddaného a trhám rýži?Tyhle ruce nebyly stvořeny pro motyku. Přijal jsi jméno Kylar Stern. Proč? Protože i ty ses narodil seželezným mečem.“

„Mí lidé potřebují jídlo, ale vítězství potřebují víc. Zůstanou tu přes zimu, ať už se mnou, nebo bezemě,“ řekl Lantano Garuwaši. „Tunely, které jsme rozšířili, abychom se dostali přes hory, jsou plné řekledu. Když mě odhalíš, mí sa’ceurai mě zabijí, ale co pak? Obrátí svůj vztek proti tvým lidem. Pro dobrovšech, Noční anděli, nech to být. Raději běž a řekni královně, ať se vzdá. Dávám ti slovo, že pokud toudělá, nezemře jediný Cenarijec. Chceme jen jídlo a místo na zimu. Zaručíme jí, že až na jaře odejdeme,vrátí se na trůn.“

A nebudeš žádat víc, až budeš mít Cenarii i Ceur’caelestos?

Kylar zavrtěl hlavou. „Ty se vzdáš.“

„Nemůžu,“ procedil Garuwaši přes zaťaté zuby. „Když se Ceurané vzdávají, položí meče k nohámvítězů.“

Na tohle Kylar nepomyslel. Lantanu Garuwašimu nevadila myšlenka na kapitulaci, ale její fyzicképrovedení.

„Možná,“ zamyslel se Kylar, „existuje i třetí cesta.“

27.

Když Dorianův nevlastní bratr Paerik přivedl armádu do Khalirasu, aby si nárokoval trůn, přerušilživotně důležitou misi. Talwin Naga, generál, který pod ním sloužil, stál před trůnem a vysvětloval, že najaře zaútočí divoké kmeny.

„Šedesát tisíc mužů?“ ujišťoval se Dorian. „Jak jich mohli shromáždit tak mnoho?“

„Vyvolat by možná bylo lepší slovo, Vaše Svatosti,“ poznamenal drobný Lodrikarec, který generálaNagu doprovázel.

„Kdo jsi?“ zeptal se Dorian.

„Tohle je Ashaiah Vul,“ představil ho generál. „Byl Raptus morgi vašeho otce, Strážce mrtvých.Myslím, že byste si měl poslechnout, co vám chce říct.“

„Nikdy jsem o takovém úřadu neslyšel,“ podivil se Dorian. A raptus navíc neznamenalo strážce.Znamenalo to ten, kdo bere. Zloděj. Dorianovi se zvedl žaludek.

„Z rozkazu vašeho otce a před ním i jeho otce, Vaše Svatosti, to byl utajený úřad,“ vysvětlovalAshaiah Vul. Byl úplně plešatý, měl hrbolatou hlavu a bledou tvář s blízko posazenýma očima, přestoževypadal na necelých čtyřicet. „Byl jsem znám jen jako Strážce. Ruce vašeho otce případným otázkámpředcházely.“

Ruce. To byl další problém. Ať už informátorům, mučitelům, špionům a strážným, kteří Bohokrálisloužili jako tisíce dalších rukou, velel kdokoliv, zatím se neodhalil. Bez ohledu na to Dorian pochyboval,že by se mu Ashaiah Vul odvážil lhát.

„Pokračuj,“ vyzval ho Dorian.

„Myslím, že byste možná chtěl jít se mnou, Vaše Svatosti. Stráže bych navrhoval nechat tady.“

Je tohle první pokus o můj život? Pokud ano, byl dost neohrabaný. Proto ho bylo nemožnéodmítnout. Až Dorianovi začnou ukládat o život, musí je nemilosrdně rozdrtit. Pak to skončí. „No dobře.“Dorian naznačil strážím, ať zůstanou, a propustil generála.

Hned na chodbě narazili na Jenine. „Mylorde, jsem tak ráda, že vás vidím,“ řekla a předvedlasměsici khalidorské úklony a cenarijského pukrle, bradu zdviženou, oči zavřené jen na pár okamžiků,pravou rukou mávla jako khalidorská dvořanka, zatímco pravou si povytáhla sukni. Smíšená poklonavypadala půvabně. Očividně to cvičila. Připomnělo mu to, že Khalidořané neznají pozdrav, kdy by ženapozdravila muže jako sobě rovného. Khalidorské ženy, které si byly rovné, se zdravily pokývnutím, alemužům na stejné společenské příčce byly vždy podřízené a pro muže z nižší společnosti neviditelné. Apřed Bohokrálem se ženy ponižovaly všechny. Tohle byla Jeninina nabídka střední cesty. Usmál se, jejířešení ho potěšilo.

Dorian pokývl více než kterýkoliv Bohokrál před ním. „Má paní, potěšení je na mé straně. Jak mohu

posloužit?“

„Doufala jsem, že s vámi strávím den. Nechci vám překážet, jen se chci poučit.“

Dorian se podíval na Ashaiaha Vula. Muž se jeho pohledu samozřejmě vyhnul. Neodvažoval seBohokrálovo rozhodnutí zpochybňovat nebo se podívat na Bohokrálovu ženu. „Obávám se, že se jdemepodívat na něco opravdu nepříjemného. Vy to vidět nechcete. Já to vidět nechci. Raději byste měla počkat v trůnním sále. Brzy se vrátím.“ Dorian se otočil.

„Chci to vidět,“ namítla Jenine. Ashaiah Vul nad její troufalostí zalapal po dechu a potom už jendůkladně studoval podlahu. Když se na něj oba podívali, zrudnul jako rak.

„Tisíceré omluvy, mylorde, vyklouzlo mi to. Omlouvám se za nezdvořilost,“ řekla Jenine. Kousala siret. „Já, můj otec se nikdy nedíval na věci, na které se dívat nechtěl, a to způsobilo smrt jeho i celé mérodiny a zpustošilo moji zemi. Vypořádat se s věcmi, jež nemáme rádi, je součást vládnutí. Můj otec toodmítl dělat, protože byl slabý a zkorumpovaný. Jak jinak se to mám naučit, když ne od vás?“

„To, na co se jdu podívat, překonává vše, s čím se kdy váš otec potýkal, ať už ve skutečnosti, nebove svých představách,“ vymlouval jí to Dorian.

„Přesto to chci vidět.“ Jenine byla neústupná a Dorian si nemohl pomoct a usmál se. Miloval její sílu,přestože ho překvapovala.

„No dobrá,“ podvolil se. „Ashaiahu, ukaž nám, co jsi chtěl ukázat jen mně. Úplně všechno.“

Ashaiah Vul neřekl nic, předstíral, že nemá vlastní názor, a možná ho skutečně neměl. Bohokrálůvnevítaný rozkaz byl jako špatné počasí. Nemuselo se vám líbit, ale nedělali jste si iluze, že ho můžetezměnit. Proto je Ashaiah zavedl hluboko do útrob Citadely a potom do tunelů v samotné skále. Dorian vtom muži cítil viry, ale nebylo jich moc. Byl nanejvýš meisterem třetího shu’ra.

Nakonec se Ashaiah Vul zastavil přede dveřmi, které se v ničem nelišily od stovek dveří hluboko podCitadelou. Vrstva prachu byla v těchto chodbách tak tlustá, že se skoro měnil v zeminu, a bylo zjevné, žemístnost nikdo nenavštěvoval častěji než ostatní. Odemkl dveře a otevřel je.

Dorian se dotkl svých virů, když Lodrikarce následoval do temnoty. Jeho první pocit byl, že místnostje obrovská, podobná jeskyni. Vzduch byl těžký, zatuchlý a páchl plísní.

Ashaiah zamumlal zaklínadlo a Dorian rychle vyvolal kolem sebe a Jenine tři štíty. O chvíli později sepo oblouku, kterého se Ashaiah dotkl, rozlilo světlo. Sířilo se od oblouku k oblouku, napříč pomalovanýmstropem sto stop vysoko. Za pár vteřin se místnost koupala ve světle.

Kdysi to bývala knihovna, místo krásy a světla. Zdi a sloupy měly barvu slonoviny. Nástěnná malbavypadala jako zapomenutá legenda, světlo vycházející z temnoty, okamžik stvoření. Vyzařoval z toho pocitpřítomnosti Boha a osudu. Dlouhé třešňové police kdysi podpíraly knihy a svitky, mezi policemi stálystoly, kde mohli učenci studovat.

Nyní na nich ležely očištěné, vybělené kosti. Místnost byla stovky kroků dlouhá, dvakrát tak dlouhánež široká, odstranili z ní všechny knihy a svitky. Na jejich místě, na každé polici, na každém stole, leželykosti. Na některých policích spočívaly kompletní kostry, ale naaranžované do nelidských forem. Většina

polic však obsahovala kosti stejného typu, na ty malé tam byly krabice. Celá police stehenních kostí.

Krabice prstních kůstek. Naskládané pánve. Celé páteře a krabice s jednotlivými obratli. A lebky v rozsáhlé

centrální oblasti. Hory lebek.

Dorian spustil štíty. Tohle nebyl útok. Alespoň ne na jeho tělo. „Co je to?“

Ashaiah se podíval na Jenine a usoudil, že by měl mluvit pravdu. „Pokud divoké kmeny zaútočí, je

tohle naše spása, Vaše Svatosti. Toto je vaše kostnice. Když generál Naga mluvil o klanech vyvolávajících

armádu, myslel tím toto. Před dvěma lety nalezl barbarský náčelník prastarý masový hrob a odhalil

tajemství, které jsme dlouho považovali jen za naše vlastní.“

„Vyvolávání mrtvých?“

„Svým způsobem, Vaše Svatosti.“

„Svým způsobem?“

„Duše lidí jsou nedotčeny,“ vysvětlil to Ashaiah Vul.

„Dotyky se mi vždycky líbily.“

Ashaiah zamrkal, neodvažoval se usmát. Jenine příliš zaměstnávalo užaslé rozhlížení se kolem.Nemyslel si, že ho slyšela. „Nemáme moc připoutat duše lidí k jejich tělům. Vaši předchůdci se tímtozpůsobem pokoušeli dosáhnout nesmrtelnosti, ale nikdy to nedopadlo příliš dobře. Tohle je jiné. Říkámetomu vyvolávání, protože používáme kosti mrtvých a spojujeme je se zvláštním druhem přízraku, kterýnazýváme Cizinec. Výsledkem je krul. Původně se jim říkalo Padlí, protože ti, co padli v bitvě, mohli býtznovu vzkříšeni přítomným vürdmeisterem.“

„Proveď mě tím krok za krokem,“ nařídil Dorian, jeho znechucení rostlo.

„Začíná to v jamách. Vždycky to tam začínalo. Bohokrálové tvrdili, že ruda pod Khaliras je mocná, aproto jsou otroci, zločinci a zajatí nepřátelé nuceni tam pracovat. Je to lež. My jejich práci nepotřebujeme,ruda nás nezajímá. Od zajatců potřebujeme kosti a utrpení. Jejich kosti nám dají základ. Utrpení přiláká

Cizince.“

„Co jsou ti Cizinci zač?“ chtěl vědět Dorian.

„Netušíme. Někteří z nich jsou tu celá milénia, ale navzdory délce jejich existence jsou pro nászáhadou. Nemají fyzická těla, přestože můj mistr tvrdil, že kdysi chodili po této zemi, milovali se seženami a jejich děti, nephilimové, se staly hrdiny dávných časů. To jméno jim přisoudili jižané, kteří tvrdí,že Cizinci bývali dětmi Jediného Boha, který je svrhl z nebes.“ Lehce se pousmál, očividně litoval, že sezmínil o náboženství jižanů.

„Co se stalo?“

„Nevíme. Ale Cizinci už dlouho mohou nosit nová těla. Proto sbíráme těla našich mrtvých aodevzdáváme je Cizincům, aby je mohli používat. Mimochodem, právě proto se Bohokrálové nechávajíspalovat, chtějí se vyhnout podobnému využití svých kostí.“

„A potom?“

„Opravdové kosti jsou nezbytné, ale nestačí, aby Padlí získali pocit ztělesnění, a právě za ztělesněnínám nabízí své služby. Dáme jim maso. Nemusí vypadat lidsky. Někteří Bohokrálové věří, že je možnépoužívat veškeré myslitelné tvary a skládat lidské kosti do koňských nebo psích figur. Připoutání Padlýchje potom obtížnější, protože oni si přejí být lidmi, ne koňmi, ale stvoříte tak skvělého koně.“

„A svalovinu, kůži a tak dále je nutné vytvořit stejně pečlivě jako kostry?“ zeptal se Dorian.Vystudoval jako Léčitel a nedokázal si představit magii tak složitou, že by stvořila kompletní žijící tělo.

„Dejte jim správnou kostru a dostatek jílu a vody a Cizinci pomohou magií vytvořit svaly, šlachy akůži. Nejsou tak odolní jako lidé. Bohokrál Roygaris dokázal vyrobit krula, který žil deset let, možná i víc,ale on byl výjimečný anatom. Dokázal vytvářet koňské kruly a také vlky, tygry, mamuty a další stvoření,

jejichž jména už dávno neznáme.“

„Fungují jako živé bytosti?“

„Oni jsou živé bytosti, Vaše Svatosti. Dýchají, jedí a…“ znovu se podíval na Jenine, „…kálí. Jen

nemají stejné smysly jako člověk. Bolest, která by každého člověka vyřadila z boje, jim neuškodí.Nestěžují si na hlad. Upozorní na něj jen tehdy, když už to trvá tak dlouho, že to ohrožuje jejich

fungování.“

„Oni mluví?“

„Trochu a špatně. Ale ve tmě vidí mnohem lépe než lidé, i když ne tak daleko. Dobré oči se vytvářejí

velmi obtížně. Jsou to mizerní lukostřelci. Mají emoce, ale jejich rejstřík se od lidí liší. Strach jeneskutečně vzácný. Uvědomují si, že dokud bude přežívat linie Bohokrálů, budou po zničení svých těl svelkou pravděpodobností dřív nebo později vloženi do jiných.“

„Jsou poslušní?“

„Zcela, ve většině případů, ale pociťují neuvěřitelnou nenávist ke všemu živému. Nikdy nepomáhajíněco stavět, dokonce ani válečně stroje ne. Pouze ničí. Proběhly experimenty, kdy zkusili zavřít krula domístnosti s vězněm a řekli mu, že pokud vězně zabije, zemře i on. Krul vězně pokaždé zabil. Zkoušeli to se

ženami, starci i dětmi, nic to nezměnilo, jen děti zabili rychleji. Nemůžete po nich chtít, aby obsadiliměsto a nezabili ty, co se vzdají. Také dychtí po lidském mase. Zdá se, že jeho pojídání je činí silnějšími.Netušíme proč.“

„Můj otec shromažďoval tyto kosti, ale nikdy je nepoužil.“ To bylo divné. Dorian si to převracel vhlavě. Možná měl Garoth Ursuul příliš velké mravní cítění.

„Mýlíte se, Vaše Svatosti. Váš ctěný otec je použil, i když jen jednou. Když se vzbouřil klan Hil.Tehdy zjistil, že klan Hil bojoval do posledního muže, protože věděl, že budou všichni snědeni aznesvěceni. Váš otec řekl, že chce mít živé muže, kterým by vládl. Krulové si přáli jen popel. Schovával sije pro případ velké nouze. K ničemu takovému nikdy nedošlo, proto je jich tady taková zásoba.“

„Kolik jich máme?“

„Okolo pětaosmdesáti tisíc. Když je organizujeme, musíme zachovat jejich hierarchii. Jejich početní

systém se od našeho liší.“

„Co tím myslíš?“

„Dokonce i naše názvy číslovek se odvozují v desítkách, desítky, stovky, tisíce, desetitisíce,statisíce, miliony. Jejich početní systém je založený na třináctkách, můj mistr tvrdil, že právě odsudpramení pověry, které se s číslem třináct pojí. S těmito čísly jsou pevně svázáni. Samotný meister můževést dvanáct krulů, pokud jich ale chce mít třináct nebo víc, musí ovládnout třináctého, který se odostatních liší, to je bílý krul nazývaný daemon. Bílý krul je rychlejší, víc než šest stop vysoký a k jehovyvolání je zapotřebí více magie. Četu tvoří třináct oddílů, sto šedesát devět krulů. Když vyvoláte třináctoddílů, musíte kvůli přidání byť jediného krula vyvolat kostěje. Kostějové mluví dobře, jsou chytřejší,odolnější a dokáží používat magii.“

„Viry?“

„Ne. Buď jde o Talent, nebo o něco velmi podobného. Třináct kostějů vytváří legii. Pokud jinechcete vést vy osobně, legie potřebuje fienda. Třináct fiendů tvoří armádu, dvacet osm tisíc pět setšedesát jeden krulů. Vaše Svatost má dostatek kostí na tři armády, pokud ovládnete dva arkanghúly, kteří

by vedli zbývající dvě. Všeho všudy vám vznikne vojsko o síle větší než pětaosmdesát krulů.“

„Co by se stalo, kdybych měl třináct arkanghúlů? Kolik by to bylo? Kolem čtyř set tisíc krulů?“

„Nevím, Vaše Svatosti.“ Ashaiah však vypadal vyděšeně a Doriana napadlo, že mu lže.

„Zkoušel to někdy někdo? Nemusíš mi lhát.“

Muž divoce zamrkal. „Jediné zvěsti, které jsem o tom zaslechl, jsou samé rouhačství, Vaše Svatosti.“

„Coby Bohokrál ti rouhání odpouštím.“

Strážce znovu zamrkal, ale vypadalo to, že po chvíli strach ovládl. „Můj předchůdce, strážce Yrrgin,tvrdil, že zakladatel vaší linie, Bohokrál Roygaris, se o to pokusil. Na ten pokus potřeboval stovky tisíckoster, proto napadl území, které dnes nazýváme Mrazem. Strážce Yrrgin tvrdil, že se tam kdysirozkládala vyspělá civilizace se spoustou mocných měst. Roygaris ji obsadil bez větších obtíží, protože hopovažovali za spojence. Pustili ho do svých táborů a on je pobil, celou jejich civilizaci. Strážce Yrrgintvrdil, že nad třinácti arkanghúly nalezl Bohokrál Roygaris hodnost, kterou nazval pán noci. S jedinýmpánem noci Roygaris dobyl zbytek Mrazu a jeho armády jen rostly. Ale jeho to neuspokojovalo. Myslel si,že když ovládne třináct pánů noci, ovládne samotného Boha. Nedokáži si představit, že tenkrát na světěvůbec bylo tolik lidí, ale můj mistr tvrdil, že se mu podařilo zajmout a poslat na smrt téměř pět milionů, atam, nad pány noci, nalezl…“ Strážce byl bledý a potil se, chraplavě šeptal. „Tam nalezl Khali. Ta hozničila a stala se naší bohyní. Dala nám viry, skrze které si nás připoutala, a učinila z nás ničitele. Proto jiuctíváme skrze utrpení, protože stejně jako všichni Cizinci i Khali nenávidí veškerý život.“

„Co se stalo, Ashaiahu?“

Strážcův hlas přešel v nejtišší šepot. „Jorsin Alkestes.“

Dorianovo srdce sevřel chlad. Tuhle historii už slyšel, ale jen v jižanském podání. Šílený císař a

Šílený mág. Dobyvatel a jeho pes. A nyní mu Ashaiah tvrdil, že Jorsin a Ezra zastavili bohyni a armádu

pěti milionů krulů.

„Jindy naše armády utrpěly ztráty ve dne a v noci se obnovily. To nás samo o sobě činiloneporazitelnými. Ale Alkestes nějak očaroval celé velké město Trayethell a území kolem něj a krulové tam

nedokázali znovu povstat.“

„Černá mohyla?“ ujišťoval se Dorian. Město se nacházelo v jihovýchodním Khalidoru, ale nikdy tamnikdo nežil. Bylo prokleté. Nikdo nežil míle od toho místa. Vlastně celý východní Khalidor byl osídlený jenvelmi řídce. „Kdo další ví o těch kostech a krulech?“

„Měl jsem spoustu hluchoněmých sluhů, co mi pomáhali. Sbíráme všechny mrtvé z hradu a města.Do větších místností jsem nikdy nikoho nepustil. Paerik a Moburu byli jediní princové, kteří o nich věděli.Generál Naga se to dozvěděl od Paerika. Nikdo další už není.“

Nikdo další už není.

„Paerik tedy nebyl žádný hlupák,“ ozvala se Jenine, promluvila poprvé od chvíle, kdy vstoupili do

ohromné místnosti. „S dvaceti tisíci čelil šedesáti tisícům. Paerik si nepřišel pro trůn, nebo spíš nepřišel sijen pro trůn, on si přišel pro kruly. Co z toho plyne, mylorde?“

Dorianovi se udělalo zle. Jenine dokonale vystihla jádro problému. „Můj otec utrpěl obrovskou

porážku, když se nechal vylákat do Cenarie. Bylo to šílenství, hrozná chyba. Myslel si, že si ji vezme a

pošle domů cennosti a jídlo, ale zásoby, na které pomýšlel, spálili utíkající Cenarijci.“ Dorian si promnultvář. „Proto až barbaři sestoupí z Mrazu, nedokážeme Khaliras ubránit. Naši lidé budou chtít překročitSvětelný most a žít v Citadele. Aby tu přečkali obléhání, budeme je muset živit, a nemáme žádné jídlo.Naši vojáci jsou dobří v poslouchání rozkazů, ale je to bída, když dojde na převzetí iniciativy. Když je vyšlu

do bitvy, kde budou stát proti přesile tři na jednoho, nechají se zmasakrovat. Není způsob, jak vyhrát.“

Jenine chvíli nic neříkala, pak se rozhlédla po naskládaných kostech. „Myslíte, že není způsob, jakvyhrát, kromě…“

Podíval se na lidské kosti a pomyslel na všechny příběhy o krulech, které kdy slyšel. Pomyslel na to,jak hluboko se bude muset ponořit do svých virů. Myslel na muže, kteří budou umírat, ať se rozhodnejakkoliv. „Ano,“ řekl, „není způsob, jak vyhrát, kromě vyvolání těch monster. Budou to orgie smrti.“

„Čí smrti? Nájezdníků, nebo našich nevinných lidí?“

„Nájezdníků,“ řekl Dorian. Pokud se mu bude všechno dařit.

„Pak tedy ta monstra vyvolejme,“ prohlásila Jenine.

28.

Když se řádně oblékl, vešel Kylar do Loganova stanu. Loganovi bodyguardi mu pokývli a zvedlivstupní plachtu. Slunce už se vyšplhalo nad obzor, ale ve stanu stále panovala tma, proto si důstojníci, Agon a Logan museli na mapy svítit lucernami.

Kylar se ke skupině tiše připojil. Mapy byly přesné, chyběl tu jen zásobovací konvoj.

„Mají přesilu šest na jednoho,“ řekl Agon, „ale nemají kavalerii. Proto proti nim vyjedeme, lovci čarodějů dostanou pár důstojníků a stáhneme se zpátky do kopců. Začneme shromažďovat jídlo,abychom zvládli přečkat zimu, a vyšleme ven víc zvědů, aby pátrali po zásobovacích konvojích, které bymohly přijet. To je jediný způsob. Nečekali, že tu narazí na hradby. Začnou hladovět dřív než my.“

„Zásobovací konvoj je přímo tady,“ ozval se Kylar a ukázal na mapu. „Doprovází ho tisíc koní.“

U stolu se rozhostilo ticho.

„Tím směrem jsme ztratili jednoho zvěda,“ poznamenal jeden z důstojníků.

„Jsi si jistý?“ ujišťoval se Agon. „Jak je velký?“

Kylar na stůl upustil štos papírů.

Muži se v tichosti probírali rýžovými papíry a četli. Jediný Logan nečetl, zatímco si důstojníci papíry navzájem vyměňovali. Tázavě se díval na Kylara, očividně přemýšlel, čeho se snaží dosáhnout.

„Kde jsi k tomu přišel, Vlkodave?“ zeptal se důstojník, použil přezdívku, kterou Kylarovi dali vojáci.

„Došel jsem si pro ně,“ zazubil se Kylar.

„To stačí,“ prohlásil Agon a odhodil papíry na stůl. „Je to horší, než jsem se obával.“

„Horší?“ řekl jeden důstojník. „Je to katastrofa.“

„Generále,“ obrátil se Kylar na Logana, „mohl bych si s vámi promluvit? O samotě?“

Logan přikývl a ostatní opustili stan, papíry si odnesli kvůli dalšímu prostudování. „Co to tady hraješ, Kylare?“

„Jen zařizuji, abys vypadal dobře.“

„Hrozba masakru zajistí, abych vypadal dobře?“

„Budeš vypadat dobře, protože odvrátíš katastrofu.“

„A ty máš plán?“

„Garuwaši chce jídlo a vítězství. Navrhuji, že mu to dáme.“

„Proč mě to nenapadlo?“ řekl Logan, ze slov odkapával pro něj netypický sarkasmus. To znamenalo,

že má opravdu vážné obavy. Dobře. „Nemusí to být vítězství nad námi,“ poznamenal Kylar. Pak to vysvětlil. Když skončil, Logan nevypadal překvapeně. Vypadal hluboce zarmoucen. „A tohle má zajistit, abych vypadal dobře, že ano?“

„A zachrání to tisíce životů a město,“ dodal Kylar.

„Kylare, nastal čas dokončit náš rozhovor.“

„Jaký rozhovor?“

„Ten o dosazování králů a sesazování královen.“

„Nemám, co bych k tomu řekl.“

„Dobře, pak tedy můžeš poslouchat,“ začal Logan. Promnul si neoholenou tvář, sklouzl mu při tomrukáv a odhalil slabě světélkující zelené tetování vyvedené na jeho předloktí. „Lidé často chybně citujístarý Sacrinomicon a tvrdí, že peníze jsou kořenem veškerého zla, což je naprostá pitomost, když se nad tím trochu zamyslíš. Správně citát zní, že láska k penězům je zdrojem všech druhů zla. Nezní to takdobře, ale je to mnohem pravdivější. Stejně tak by muž, za jakého jsem se rozhodl Logana Gyra mít,nikdy nedovolil to, čeho je schopen dopustit se při honbě za mocí a sexem. Můj hlad po jídle mě vevlastních očích monstrem nečiní. A to ani tehdy, když jsem jedl lidské maso. Dohnala mě k tomu zoufalánouze, ne zvrácenost. Myslím, že to samé bych mohl tvrdit o tobě a o zabíjení. Viděl jsem ti to ve tváři,když jsi zabil mého žalářníka Gorkhyho. Udělal jsi to, ale neliboval sis v tom. Kdybys to miloval, stal by ses Hu Gibbetem.“

„Je v tom jisté zvrácené potěšení,“ přiznal tiše Kylar.

„Je potěšení mít plný žaludek, ale pro někoho to potěšení může být nebezpečné. Když jsem ti nařídil

Gorkhyho zabít, necítil jsi ho.“ Logan si všiml odhaleného tetování a zakryl ho. „Já ano. Vydal jsem rozkaz a on zemřel. Zabil jsem ho slovem. A líbilo se mi to. A chtěl jsem víc.“

„A teď co? Staneš se poustevníkem a přestěhuješ se do chatrče v lesích?“

„Tak sobecký nejsem.“ Logan si prsty prohrábl vlasy. „Kdybych tě o to požádal, zabil bys Terah Graesinovou?“ „Kdykoliv.“

Logan zavřel oči. Očividně to čekal. „A kdybych tě o to nepožádal, udělal bys to stejně?“

„Ano.“

„Plánoval jsi to?“

„Ano.“

„Zatraceně, Kylare! Teď to vím.“

„Tak proč ses ptal?“ podotkl Kylar.

„Abych se připravil o výmluvu. Můžeš vládnout spravedlivě, když ses trůnu zmocnil neprávem?“

„Dobrá otázka, polož ji ženě, která ti ho ukradla.“

„Jak, Kylare?“

Domluv si s ní schůzku a předtím toho spoustu vypij.“

Sakra, chlape, jak ji chceš zabít?“

Zpackaný potrat. Otrávím lektvar, který k tomu používá. Mnoho z těch lektvarů je nebezpečných. Když se ukáže, že si vzala dvojnásobek doporučené dávky, bude to vypadat jako ostudná tragédie nemravnémladé královny. Pokud se šlechta pokusí detaily zatajit, podpoří to zvěsti o tom, jaká běhna Terah byla,místo domněnek, že by ji mohl někdo zavraždit. A nový ctnostný král pak bude vypadat ještě lépe.“

Bohové,“ vydechl Logan. „Jak dlouho ti trvalo, než jsi na tohle přišel?“

ylar pokrčil rameny. „Pár minut.“

Loganových očích zahlédl bolest, jako by mu řeč činila problémy. „Je to brilantní. Je to brilantní, a já to zakazuji.“

Zakazuješ?“

Ano.“

A jak si představuješ, že bys mi mohl něco zakázat?“ zeptal se Kylar.

ogan vypadal užasle.

Navzdory veškeré mé snaze nejsi můj král. Nemůžeš mi zakázat jedinou podělanou věc.“

oganův obličej potemněl a jeho obvyklá veselost se vytratila. Kylarovi to připomnělo, jak moc vysokýLogan je. Kvůli sedm stop vysoké hubené postavě teď vypadal jako tyčící se nemilosrdný kostlivec. „Věztohle,“ řekl mu Logan. „Pokud budu korunován, protože Terah Graesinovou zavraždili, nechám těpopravit.“

Zabiješ mě kvůli Terah Graesinové?“

Popravím tě za zradu. Útok na cenarijského panovníka je útokem na samotnou Cenarii.“

Ona královnou být neměla.“

Ale je.“

Neměl jsi právo slibovat jí věrnost.“

Udělal jsem, co jsem považoval za vhodné, abych ochránil svůj lid, Kylare. Nyní se tomuto slovu musímpodřídit. Politika je etika ve větším měřítku.“

Politika je umění možností, a ty to víš,“ odporoval mu Kylar. „V předvečer bitvy se vlny změnily tak, že ses nemohl stát králem, a proto jsi změnil kurz. Vlny se změnily znovu.“

ogan založil ruce na hrudi. Hlas měl tvrdý jak žula. „Mé slovo platí.“

Můžeš ideu milovat víc než člověka a nestat se monstrem? Kolik přátel obětuješ na oltář spravedlnosti, Logane?“

Když mě donutíš, nejméně jednoho.“

táli nad propastí. Společensky byl Logan Kylarovi vždy nadřazený. A morálně se mu Kylar vždycky cítilpodřízený. Ale nikdy se nedostali do přímého hierarchického vztahu. A teď mu Logan dal rozkaz.Neustoupí od něj.

ylar ho mohl jen přijmout a spolu s ním všechny následující, nebo je všechny odmítnout. Něco v něm byposlechlo rádo. Byl přesvědčený, že zabití Terah je správná věc, ale Loganův morální kompas bylmnohem přesnější přístroj než Kylarův. Proč bylo podřízení tak obtížné? Nikdo Kylara nežádal o slepouposlušnost. Žádalo se od něj, aby poslechl muže, kterého znal, miloval a respektoval, a který na oplátkurespektoval jeho.

Vlkodava hýčkají u ohně. Vlk loví v chladu.

„Víš, jak moc tě mám rád, Logane?“ zeptal se Kylar. Logan otevřel ústa, ale než mohl něco říct,Kylar ho předběhl. „Takhle.“ A odešel.

29.

Kylar byl na cestě zpátky do města, do jednoho ze svých bezpečných domů, o kterém bylpřesvědčený, že ho za Bohokrálovy vlády nenašli, když na něj promluvilo ka’kari.

~ Nadchnul by tě Logan jako král, který tvrdí, že politikuje umění možností, a požádal tě, abys

povraždil jeho rivaly? ~

Já už zatracený jsem. Z mých zločinů by alespoň vzešlo něco dobrého.

~ Takže budeš servírovat čistou vodu ve špinavém kalichu? Musíš znát lepší triky než já. ~

Bezpečný dům se nacházel na východním břehu, dost daleko od bohatších čtvrtí na samém okrajiměsta. Ale budova zmizela. Samotný vstup, dlaždice zasazená do země, byl deset kroků od Bohokrálovynové hradby. Kdysi ospalé sousedství se hemžilo lidmi. Po Bohokrálově smrti z Doupat uprchly tisíce lidí vnaději, že získají zpátky svůj život, nebo že si přivlastní život někoho jiného. Ohně, které vyhnancizakládali cestou z města, zanechaly dlouhé pásy holé zčernalé země. Zůstalo příliš málo budov, abyposkytovaly přístřeší úplně všem, dokonce i bez těch tisíců lidí, co odešly s Terah Graesinovou. Nyní sevšichni vrátili a marně hledali stavební materiál. S obléhající armádou za hradbami a studenými dešti selidí zmocňovalo zoufalství.

Kylar se posadil, opřel se zády o zeď a naslouchal tónům města. Neexistoval způsob, jak by se dobezpečného domu dostal před soumrakem. Ani neviditelný nemohl zvednout dlaždici uprostřed ulice, kdeby si toho mohly všimnout tucty lidí. Bezpečný dům měl samozřejmě i druhý vchod. Přímo u nějnaneštěstí stála nová hradba.

Okolí bylo plné vzteku. Terah Graesinová dnes ráno zastavila volný pohyb přes Vandenský most amálem vyvolala nepokoje. Kylar naslouchal prohlášení, které slibovalo návrat poměrů z doby před invazí.Samozvaní novousedlíci budou vyhnáni zpátky do Doupat a skuteční obchodníci a nižší šlechta, kteréodsud vyhnali Khalidořané, dostanou zpátky domy a pozemky, jakmile prokáží oprávněný nárok.Vyvolavače přivítalo syčení a posměšky.

„A jak mám při devíti peklech prokázat, že jsem vlastnil kovárnu, když mi ji královna i se smlouvamivypálila do základů?“ ječel jeden muž. V Kylarovi by vzbudil mnohem víc sympatií, kdyby v něm nepoznalžebráka. Ostatní se však připojili chórem souhlasných výkřiků.

„Já se zpátky nevrátím!“ křičel nějaký mladík. „V Doupatech už jsem žil dost dlouho!“

„V průběhu Nocty Hematy jsem zabil šest bledulí!“ křičel další. „Zasloužím si něco lepšího!“

Než mohl hněv davu dosáhnout vrcholu, vyvolavač se dal na rychlý ústup.

Do hodiny písaři otevřeně nabízeli špatně padělané vlastnické listiny. Za další hodinu se ukázalzástupce Sa’kagé. Jeho smlouvy byly mnohem kvalitnější a dražší, ale navíc se kupujícím dostalo ujištění,že nebudou padělány žádné kopie. Mohl prodávat smlouvy jen pro tohle sousedství a měl přidělenýseznam obchodů, jaké byl schopen nabízet. Tyto listiny od Sa’kagé, pokud u sebe vlastník neměl originál,měly stejnou cenu jako zlato. Během několika minut byli padělatelé mimo Sa’kagé vyhnáni nebo donuceni

ke spolupráci.

Ceny potravin zatím stoupaly do nebes. Tvrdé bochníky chleba, které by se ráno neprodaly ani zašest měďáků, se po celém dni na slunci prodávaly za deset. Se západem slunce lidé u zdí vztyčovalidřevěné rámy pokryté plášti a pokrývkami jako improvizované přístřešky. Jiní se co nejtěsněji omotalipokrývkami, váčky s penězi si schovali hluboko do tuniky a spali, kde si lehli, někdy sami, jindy veskupinkách kvůli teplu.

Jistě, úplně všichni nespali. Tma vylákala gildovní krysy hledající snadné pytle. Jedna se dokoncenaklonila nad Kylarem, který se nepohnul tak dlouho, až to vypadalo, že spí. Kylar čekal, dokud uličnice –pod špínou ani nedokázal říct, jestli je to kluk nebo holka, ale sázel by spíš na holku, nepoloží ruku najeho měšec. Pak zaútočil, chytil ji za obě ruce a zkroutil jí je za záda, kde je jednou rukou podržel,

zatímco holku druhou chytil pod krkem.

„Prosím, pane, byla jsem se vychcat a teď nemůžu najít tátu.“

„Děti, které mají rodiče, neříkají ‚vychcat se‘, když mluví s dospělými. Ke které gildě patříš?“

„Gildě, pane?“

Kylar jí zakroutil uchem, ale ne tak silně, jak by to udělal Durzo.

„Černý drak.“

„Černý drak?“ Kylar se tiše zasmál. „To byla má stará gilda. Kolik jsou dnešní poplatky?“

„Dva měďáky.“

„Dva? My jsme museli platit čtyři.“ Kylar si připadal jako starý dědek, když vyprávěl, o kolik to zajeho dětství bylo horší. Pustil ji. „Jak se jmenuješ, prcku?“

„Modřinka.“

„Dobrá, Modřinko, řekni tomu vysokému klukovi, ať nezkouší ukrást měšec tamtomu tlusťochovi.Nespí. Když se odsud všichni na hodinu vypaříte, dám vám dost, abyste zaplatili poplatky na celý týden.Když ne, začnu ječet, že jsem chytil zloděje, a řeknu všem, aby si dali pozor na gildovní krysy, a vy seodsud budete muset spakovat tak jako tak, a budete mít štěstí, když utečete bez výprasku.“

Nechal ji jít, a zatímco shromažďovala kumpány, zneviditelnil se a nadzvedl dlaždici. Do zemězasazené tajné dveře nikdy nebudou tak bezpečné jako ty ve zdech. Bez ohledu na to, jak dobře jste jepostavili, se z nich po otevření sesune hlína, která se navíc nevyhnutelně dostane i do spár. Tenhlebezpečný dům dnes Kylar použil naposled. Bezpečný dům, který máte strach navštívit, už dávnobezpečným domem není, ale Kylar potřeboval šlechtické oblečení, zlato a, díky ka’kari, nové zbraně.

Místo aby sešplhal po žebříku, rovnou dolů seskočil a dlaždici za sebou zasunul na místo.Zkontroloval pasti, jednu na žebříku, další dvě na dveřích. Byly nedotčené. Pak dveře pomalu otevřel.Panty zaprotestovaly a Kylar si v duchu udělal poznámku, že je musí naolejovat.

Stísněný bezpečný dům byl starý a páchl zatuchlinou. Kylar zkontroloval víko jedné z menšíchtruhel. Přes západku byl natažený jeho vlastní vlas. Vlas samozřejmě nebyl nejspolehlivější ukazatel, že se

s truhlicí nemanipulovalo. I v zapečetěném bezpečném domě mohl váš příchod dostatečně zvířit vzduch,aby to vlas odvanulo, ale pokud zůstal na místě, bylo nepravděpodobné, že by sem před vámi vstoupilněkdo jiný.

Kylar zavrtěl hlavou. Neplánoval se tu zdržet déle než pár minut, ale Durzův zvyk zkontrolovat pastia prozkoumat každý roh kvůli skrytým hrozbám v něm hluboce zakořenil.

A kde byl Durzo? Co dělá? To se prostě přesunul do dalšího života? Bylo tak snadné spálit za sebouvšechny mosty? Ta představa Kylarovi zkazila náladu. Durzo byl ústřední postavou jeho života a opustilho. Durzo dal Kylarovi ka’kari, poklad nevýslovné ceny, ale nevěnoval mu svou důvěru, nebo čas.

Vedle zaprášeného stolu stála zaprášená vitrína. Kylar ji otevřel. Uvnitř, popsané Durzovou pečlivourukou, se nacházely tucty sklenic s bylinami, léky, lektvary a tinkturami. Durzo Kylarovi řekl, že někteříwetboyové byliny záměrně označují špatně, aby zmátli nebo zabili každého, kdo se je pokusí ukrást.Durzo tvrdil, že každý, kdo má zdroje a žaludek okrást ho, by dokázal rostliny identifikovat sám, nebo bysi na to někoho najal. Kylar Durza podezříval, že skutečným důvodem byla jeho nechuť cokoliv popisovatchybně.

Ale skutečnost, že své zásoby nepopisoval špatně, neznamenala, že je popisoval všechny. Durzověřil, že každý bezpečný dům má šanci jedna ku čtyřem, že ho někdo objeví, proto mezi ně nejcennějšíkousky sbírky rozdělil, aby minimalizoval ztráty. Správa takového inventáře byla pravděpodobně polovinou

důvodu, proč byl Kylarův mistr tak paranoidní. V tomto nyní bezcenném bezpečném domě se skrývalflakón velký jako Kylarův palec, který obsahoval kapalinu podobnou tekutému zlatu. Durza stála půl rokua panství na Sidlinské cestě. Její správné označení znělo philodunamos, ale Durzo jí říkával tekutý oheň.

Zatímco všechny ostatní prostředky používané v jejich řemesle byly přirozené, přestože zřídkakdyznámé, tekutý oheň byl magický. Jediní lidé, kteří ho dokázali připravit, byli haranští domorodci, jejichžmagie se vázala na emoce a zpěv. Když je před dvěma sty lety vyhnali z domovské nížiny, ztratili přístup k

materiálům, ze kterých se philodunamos vyráběl. Jak Durzo zjistil, které to jsou, jak je získal a jakpřesvědčil haranského mága, aby ho to naučil, zůstávalo pro Kylara záhadou.

Kylar se posadil ke stolu a našel zlatem potaženou pinzetu, chomáč vlny a svíčku. Nepodařilo se muvšak nalézt křesadlo. Protože viděl ve tmě, žádné s sebou nenosil. Bez křesadla nezapálí svíčku. Bezsvíčky neočistí pinzetu. Bez čisté pinzety nevytáhne vlákno vlny, které namočí do tekutého ohně. Bez vlny nebude moci ověřit, jak malé množství tekutého ohně bude potřebovat. Polohlasně zaklel.

~ Proč všechno děláš tak složitě? Použij mě. Jsem sterilní. ~

Chceš říct, že tam venku nejsou žádná malá ka’karíčka?

Pauza a potom lhostejné: ~ A já si myslelo, že Durzův humor je ubohý. ~

Ale i tak se ka’kari vysráželo v Kylarově dlani a vytvořilo nástroj s pružnou baňkou na jednom konci,který se na druhém zužoval, až vytvářel jehle podobný hrot. Kylar nikdy nic podobného neviděl.

~ Zmáčkni mě a ponoř do philodunama. ~

„Jsi úžasné,“ vydechl Kylar.

~ Já vím. ~

„A také skromné.“

Kylar odzátkoval flakónek a nasál jedinou kapku. Ukápl na hadr, flakónek zavřel a odstrčil židli.Ka’kari se vsáklo zpátky do jeho kůže. Kylar odnesl flakón s tekutým ohněm na druhou stranu místnosti azavřel vitrínu s bylinami, venku ponechal jen lahvičku s vodou. Zlatá kapka philodunama rychle zaschla,změnila se v pevné šupinky. Kylar položil hadr na zem a ukápl na něj vodu. Ta vsakovala do látky, dokudse nesetkala s philodunamem.

Do výše Kylarových kolen vyšlehl plamen. Oheň okamžitě strávil celý hadr a hořel dalších desetvteřin, než uhasl.

„Je to zrádná látka,“ varoval Kylara Durzo. „Voda, víno, krev nebo pot, jakákoliv vlhkost to můžeodpálit. Proto ten flakón při Andělech noci ani neotvírej, když je mlhavo.“

Kylar se usmál, když flakón zastrčil do kapsy. Pot. Vylil by flakón na incestní postel TerahGraesinové, kdyby ta smrt nemusela být ještě o trochu veřejnější. Sbalil šaty a zlato a otočil se, aby ze zdisundal meč, když ho něco zastavilo.

„Ten parchant,“ ulevil si.

Bylo to nemožné, protože Kylar ho prodal za menší jmění ve městě vzdáleném dva týdny jízdy, ale itak na zdi visel překrásný velký meč se slovem MILOSRDENSTVÍ vyvedeným na čepeli. Žádné vysvětlení,žádná zpráva, jen škodolibé popíchnutí, když znovu nastavil Kylarovy pasti a vrátil na místo jeho vlas.Durzo odkoupil Kylarovo dědictví. Durzo mu už podruhé daroval Odplatu.

30.

Kylar stál naproti dveřím v mlhavé chodbě vyzdobené jasně barevnými zvířaty. Nic nemělo pevnéhrany. Jako by se na svět díval ospalýma očima. Dveře se otevřely, aniž by se jich dotkl, a jakmile jiuviděl, sevřelo se mu srdce. Vi ležela na úzké posteli, plakala. Na celém světě byla jen ona jasná, ostrá apřítomná.

Prosebně zvedla ruku, přistoupil k ní. Vypadala, že ji jeho přítomnost ani zdaleka nepřekvapuje tak

jako jeho. Kde to jsem? Jak jsem se sem dostal?

Myšlenky se rozutekly ve chvíli, kdy se dotkl její ruky. Byla skutečná. Její ruka v jeho dlani vypadalamalá a jemná, prsty mozolnaté jako ty jeho. Na rozdíl od Elenina byl Viin prostředníček o trochu delší nežukazováček. Nikdy si toho nevšiml.

Byla to ta nejpřirozenější věc sedět na její posteli a přitáhnout si ji do objetí. Ležela v jeho klíně atiskla se k němu, najednou plakala ještě víc a nekontrolovatelně vzlykala. Pevně ji objal, věnoval jí svousílu. Cítil, že to potřebuje. Byla zmatená a ztracená, vyděšená novým životem, tím, že ji ostatní znají, ikdyž ji dřív nikdo neznal. Nemusel to číst v její tváři, cítil to ve svém nitru.

Obrátila k němu uplakané oči a on se podíval do těch hlubokých zelených studní. Byl pro ni

zrcadlem a odrážel pravdu, které se bála.

Proud slz zpomalil, povolila sevření. Zavřela oči, jako by ta intimnost na ni byla příliš. Složila muhlavu do klína, povzdechla si, její tělo se konečně uvolnilo. Dlouhé, ohnivě rudé vlasy měla rozpuštěné.Přestože byly zcuchané a zašmodrchané od svazování do koňského ohonu, okouzlily ho. Byly lesklé ajemné jako hedvábí, měly uhrančivou barvu, které se dostane jen jedné z tisíce žen. Jeho oči putovaly odpramene vlasů k uplakaným očím, přes pár pih na nose, kterých si předtím nevšiml, až k štíhlému krku.

Vi nosila nepadnoucí noční košili. Byla pro ni příliš krátká a tkanice se jí rozvázaly, výstřih zůstalotevřený. Měla tmavě růžové bradavky, drobné na plných prsou, lehce svraštělé od chladu v pokoji. KdyžKylar poprvé viděl Viina ňadra, svlékla se, aby ho šokovala. Tentokrát měl pocit, že si to neuvědomuje.

Neočekávaná nevinnost Viina odhalení v Kylarovi probudila jisté ochranářství. Polkl a zakryl jelátkou. Přestože ho Vi musela cítit stejně jasně jako on ji, nevšimla si toho. Byla tak vyčerpaná nebo takodtržená od svého těla, že nevnímala rozdíl, když jí prsa zakryl? Kylar to nevěděl, ale i tak cítil, jak hozaplavuje vlna soucitu, která přemohla jeho touhu. Skoro se nepodíval na její krásně tvarované nohy,nahé do půli stehen, než je zakryl pokrývkou.

Zavrtala se do něj, tak zranitelná a krásná, že mu to nemyslelo jasně.

Počechral jí prsty vlasy, aby přivolal další ochranářské pocity. Místo toho Vi okamžitě roztála, zcelase mu odevzdala, a on se zachvěl od hlavy až po slabiny. Bušilo mu srdce. Něco podobného cítil jentehdy, když hodinu a půl líbal Elene a pak se k ní zezadu přitiskl, putoval polibky mezi ušima a krkem,přejel konečky prstů po jejích ňadrech, a tady ho vždycky zastavila, bála se, že nad sebou ztratíkontrolu. Vi tu hranici dávno přeplula. Byla jeho, úplně celá.

Byl opilý její extází. Pouto mezi nimi pálilo jako oheň. Nedokázal se zastavit. Pomalu jí prsty prohráblvlasy, hladil ji po hlavě a pak to zopakoval. Pohnula boky, vydávala tiché zvuky. Převalila se v jeho klíně,tváří proti jeho břichu, jen píď od nepopiratelného důkazu jeho vzrušení.

Ztuhl. Všimla si toho a prudce otevřela oči. Její zornice byly jako studnice plné touhy. „Prosím,nepřestávej,“ řekla. „Postarám se o tebe. Slibuji.“ Políbila vybouleninu na jeho kalhotách.

Její nenucenost Kylara zaskočila. Byli rozdělení tam, kde by měli být spojení. Nebylo to sdílejme, alevyměňme. Nebyla to láska, ale obchod.

„Omlouvám se,“ řekla, všimla si jeho zmatenosti. „Byla jsem sobecká.“ Vrhla se zpátky na postel adíky snové logice její ošklivá noční košile zmizela. Nahradila ji přiléhavá rudá košilka, zvýrazňovala jejíkřivky. Protáhla se jako kočka, předváděla své úžasné přednosti. „Ty první. Všechno je tvé.“

„Všechno je tvé.“ Ne: „Jsem jen tvá.“ Nabízela se jako cukroví. Pro ni to nic neznamenalo.

Náhle se otevřely dveře a stála v nich Elene. Její oči se zaměřily na Vi, polonahou, obtočenou kolemKylara, jednu ruku v jeho rozkroku, a Kylara, který si to s přihlouplým výrazem užíval.

Kylar vyskočil z postele. „Ne!“ vykřikl.

„Co?“ nechápala Elene. „Co jsi viděl?“

„Elene! Počkej!“

Kylar se probudil a zjistil, že leží sám v bezpečném domě.

*

Dorian byl s Jenine ve svých komnatách, hrbil se nad mapami Mrazu a odhady vürdmeisterů o sílejednotlivých klanů, když vstoupil Strážce mrtvých. Dorian a Jenine ho následovali do jedné zeslunečnějších místností, kde leželo tělo zabalené do látky. Dva mohutní horalé v nevýrazném jižanskémoblečení vstali, aby Dorianovi vzdali úctu.

Ashaiah Vul odmotal látku kolem hlavy mrtvého. Zápach se zdesetinásobil. Holá hlava byla rozťatá

vedví, ale nepraskla. Byl tu rovný sek od koruny až po krk.

Dorian okamžitě poznal nejen oběť, ale i vraha. Takový řez by zvládlo jen černé ka’kari. Zahnívajícípytel masa byl Dorianův otec Garoth. Najednou se mu podlamovala kolena. Jenine se postavila vedle něj,ale nedotkla se ho, nechytila ho za ruku. Každý náznak utěšování by způsobil, že by v očích svých mužůvypadal jako slaboch.

„Jak jste to dokázali?“ zeptal se Dorian.

„Vaše Svatosti,“ promluvil horal s mateřským znaménkem přes levou polovinu tváře, „mysleli jsmesi, že byste chtěl tělo Jeho Svatosti spálit na pohřební hranici. Do hradu pronikl démon. Poručík si vzaldeset nejlepších mužů a šel ho zabít. Nám nakázal, ať odneseme tělo. Měli se s námi setkat, ale nikdonepřišel.“

„Jak zlá byla cesta? Pravdu.“

Horal sklopil oči k podlaze. „Byla hodně zlá, Vaše Svatosti. Třikrát nás přepadli. Dvakrát Sa’kagé ajednou zrádci u Quorigského průsmyku, kteří se po porážce u Pavvilova háje dali k banditům. Mysleli si,že vezeme poklad. Zrzek špatně dýchá, co jsem z něj vytáhl šípy.“ Kývnul k druhému horalovi. Nebylzrzavý. „Doufali jsme, že by se na něj mohl podívat vürdmeister, až s námi skončíte, pane.“

„To nebyli bandité, ale rebelové.“ Dorian k nim přistoupil a položil horalovi dlaň na hlavu. Zrzek senejistě napjal. Měl plíce plné krevních sraženin a infekce. Zázrak, že přežil tak dlouho. „Tohle je nad sílyvürdmeisterů,“ řekl Dorian. „A co ty?“

„Jsem v pořádku, Vaše Svatosti.“

„Co se ti stalo s kolenem?“

Horal zbledl. „Zabili mi koně. Spadl na mě.“

„Pojďte sem. Poklekněte.“ Muži poklekli a Dorian zuřil nad tím plýtváním statečnými muži. Kdybynebyl tak schopný Léčitel, jeden by zemřel a z druhého by se stal mrzák, a proč? Kvůli doručení kostí.Tihle hrdinové učinili obrovskou oběť pro nic. „Sloužili jste se ctí a odvahou,“ řekl jim Dorian. „Vnadcházejících dnech vás řádně odměním.“ Oba je Vyléčil, přestože bylo podivně obtížné používat Talent.

Od mužů se ozval příval bázlivých kleteb, když uzdravil jejich těla. Zrzek jednou zakašlal a pak se

zhluboka nadechl. Podívali se na Doriana, v jejich pohledech se mísila úcta, strach a zmatek, jak nemohli

uvěřit, že jejich životy stály za námahu samotnému Bohokráli.

Dorian je propustil a obrátil se zpátky k otci. „Ty hnusnej parchante, pro tebe je pohřební hraniceškoda. Měl bych tě…“ Dorian se zarazil, zamračil se. „Strážce, Bohokrálové vždy vydávají rozkazy, aby sejejich těla spálila a nemohla být použita na vyvolání krulů, je to tak?“

„Ano, Vaše Svatosti,“ potvrdil Ashaiah, celý zesinal.

„Kolikrát bylo těchto rozkazů uposlechnuto?“

„Dvakrát,“ zašeptal Ashaiah.

„Máte kosti každého Bohokrále za posledních sedm století, a chybí vám jen dva?“ zeptal se

nevěřícně Dorian.

„Šestnáct z vaší krve bylo použito k vyvolání arkanghúlů a následně zničeno. Zbytek máme. Přejetesi, abych na Garothovu mohylu připravil náhradní tělo, Vaše Svatosti?“

Garoth Ursuul by si za všechno zlo, kterého se dopustil, nic lepšího nezasloužil, ale odmítnout otci

řádný pohřeb by vypovídalo víc o Dorianovi než o tom mrtvém. „Můj otec byl monstrum už za života,“ řeklDorian. „Neučiním ho z něj i po smrti.“

Teprve když malý muž odešel, Jenine ho chytila za ruku.

31.

„My se nevrátíme, že ne?“ zeptala se Jenine, když přišla k Bohokrálovu trůnu. Dorian mávnutím rukyposlal strážné pryč. Vstal a šel jí naproti, vzal ji za ruce.

„Průsmyky jsou teď zasněžené,“ řekl jemně.

„Myslím tím, že my už se nevrátíme nikdy.“

Řekla my. Při tom mimoděčném přiznání vztahu se zachvěl. Dorian ukázal rukou na zlaté řetězy,které nosil. „Zabijí mě za zločiny mého otce.“

„Dovolíš odejít mně?“

„Dovolit?“ To bolelo. „Nejsi můj vězeň, Jenine. Můžeš jít, kam se ti zlíbí.“ Jenine. Ne Jeni. Taformálnost ho ničila. Možná se jen bála, že vyměnila jednoho žalářníka za druhého. „Musím ti ale říct ozprávách, které se mi donesly. Cenarie je v obležení. Poslední válečníci, kteří se dostali do Kvílivých větrů,

viděli armádu obkličující město.“

„Jaká je to armáda?“

„Nějaký ceuranský generál jménem Garuwaši a tisíce sa’ceurai. Možná až nadejde jaro…“

„Musíme jim pomoct!“ vyhrkla Jenine.

Zarazil se, nechal ji přemýšlet. Někdy se chovala jako šestnáctiletá. „Mohu nařídit armádě, abyzkusila průsmyky,“ řekl Dorian. „Když budeme mít štěstí, počasí nám vyjde vstříc a vzbouřené kmenynezaútočí, jakmile budeme rozptýlení, možná ztratíme jen pár tisíc vojáků. Ale než se tam dostaneme,obléhání bude pravděpodobně u konce. A pokud dorazíme včas a oblehneme město sami, myslíš, že násCenarie přivítá? Khalidorské zachránce? Nezapomněli, co jim moji muži před pár měsíci provedli. A mojivojáci, kteří ztratili bratry, otce a syny v průsmyku a při Nocta Hemata, budou chtít začít novou válku.

Když zakážu znásilňování a vraždění, možná mě poslechnou, ale vyvolá to pochyby o mé osobě. Dvě

stovky mých vürdmeisterů, to je více než polovina, beze stopy zmizely. Stále nekontroluji BohokrálovyRuce, což jsou jediní lidé, kteří by mi mohli říct, kam vürdmeisteři odešli nebo kdo je vede. Garoth Ursuulměl další potomky, se kterými jsem se ještě nevypořádal. Na jaře budu možná čelit občanské válce. Apokud k tomu dojde, koho myslíš, že budou vürdmeisteři následovat? Khali, která jim dává moc, neboprince, který už jednou zradil?“ Vráska mezi jejími obočími se teď prohloubila bolestným poznáním abezmocností, ale Dorian ještě neskončil. „A pokud půjdou za mnou a my uspějeme, co na to řeknou tví

lidé? Už ustanovili novou královnu. Terah Graesinovou.“

„Terah?“ zeptala se nevěřícně Jenine.

„Přivítají lidé návrat mladé Jenine s khalidorskou armádou? Nebo řeknou, že jsi příliš mladá, loutka,

jíž manipuluji a ty o tom možná ani nevíš? Vzdá se Terah Graesinová vlády?“

Jenine vypadala sklesle. „Myslela… myslela jsem si, že až vyhrajeme, bude všechno snadné. Myslímtím, vyhráli jsme, že ano?“

To byla dobrá otázka. Možná jediná, na které záleželo.

„Vyhráli jsme,“ řekl Dorian po dlouhé odmlce. „Ale to vítězství nás stálo opravdu hodně. Já už se najih nikdy nevrátím. Kromě tebe tam žijí všichni mí přátelé. Mou vládu pochopí jako zradu.“ Při tom sivzpomněl na Solona. Dostal se Solon z Kvílivých větrů živý? Ta myšlenka ho trápila. „Pokud si budeš přátvznést nárok na svůj trůn, přednesu jí ho, ale i tebe to bude něco stát.

Cenou bude, že si každý bude myslet, že tě na trůn dosadil Bohokrál. Myslíš si, že jsi připravenávládnout? Bez pomoci? Je ti šestnáct, víš, jak si vybrat rádce, co říct, když tvůj správce královskéhopokladu zpronevěří peníze, a jak jednat s generály, co v tobě uvidí malou holku? Máš plán, jak sevypořádat se Sa’kagé? Víš, proč skončily dvě poslední ceuranské války a jaké závazky máš k sousedům? A

co plán, jak vyřešit problémy s Lae’knaughtem, který okupuje východ tvé země? Pokud jsi tohle všechnouž nevymyslela, budeš potřebovat pomoc. Když přijmeš pomoc, roznese se, že potřebuješ pomáhat. Kdyžji nepřijmeš, budeš dělat chyby. Vlož důvěru ve špatné lidi, a oni tě zradí. Když neuvěříš správným lidem,nebudeš mít nikoho, kdo by tě ochránil před nepřáteli. Nájemné vraždy mají ve tvé zemi stejně dlouhouhistorii jako v té mé vraždění. Napadá tě, za koho by ses mohla provdat a kdy? Máš v úmyslu předatvládu choti, sdílet ji, nebo si ji ponechat?“

„Na některé otázky odpověď mám a znám pár lidí, kterým mohu důvěřovat…“

„…o tom nepochybuji…“

„…ale úplně nad vším jsem se ještě nezamýšlela.“ Mluvila velmi tiše. „Nejsem připravená.“

„Mohu nabídnout… alternativu,“ řekl pomalu Dorian. Srdce mu bušilo jako zvon. Měl nutkání použítviry. Ve svém starém životě, než poznal Jediného Boha, se naučil milostná kouzla určená ke svádění žen.Teď by je mohl použít, jen trochu, aby Jenine pomohl překonat její strach a obavy a umožnil vidět vDorianovi muže. Nebude ji nutit do ničeho, co by sama nechtěla.

Potlačil nutkání. Takhle ne. Pokud si ho Jenine nevybere ze svobodné vůle, bude všechno k ničemu.

„Zůstaň,“ požádal ji Dorian. „Buď mou královnou. Miluji tě, Jenine. Ty jsi důvod, proč jsem přišel doKhalidoru. Ten trůn pro mě nic neznamená, když ho nebudu sdílet s tebou. Udělám to a budu tě navěkymilovat. Jsi zrozena stát se královnou a tady najdeš spoustu práce, kterou je nutno udělat. Můj oteckrálovny neměl, měl otrokyně, harém, hračky. Khalidorští lidé nejsou o nic horší než ostatní, to jejichkultura je zvrácená. Kdysi jsem si myslel, že před ní mohu utéct. Teď chápu, že to nestačí. Našel jsemsvůj životní úkol, změnit úctu k moci na úctu k životu. Nemáš ani tušení, čeho všeho dosáhneš pouhousvou přítomností. Naše manželství změní pojetí manželství v celé zemi. Nebude to jen pouhé gesto apřinese to nemalé štěstí ženám i mužům, co tady žijí.“

„Chceš, abych si tě vzala, protože ti to pomůže ve tvé práci?“

„Jenine,“ řekl tiše. „Milenci si vždy chtějí vytvořit svět jen sami pro sebe. Jen ty a já a na ničemjiném nezáleží. Pravdou ale je, že záleží úplně na všem. Tvá rodina, má rodina, naše rozdílná výchova,naše závazky, práce, kterou odvedeme, na tom všem záleží. Manželství by mi mohlo poskytnoutútočiště, ale já nejsem hlupák, který by ignoroval, co a kdo je a kdo jsi ty. Jenže odpověď zní ne, nechcisi tě vzít, protože bych potřeboval tvoji pomoc. Já potřebuji tebe. Jsi pro mě cennější než všechno ostatnídohromady. Budu raději sluhou žijícím v chatrči, než bych vládl celému světu bez tebe.“

Odvrátila zrak. „Jsem poctěna, mylorde.“

„Miluji tě.“

Podívala se mu do očí, ale ve tváři měla stále vepsanou nejistotu. „Jsi dobrý člověk, Doriane

Ursuule, a velký muž. Mohu dostat pár dní na rozmyšlenou?“

„Samozřejmě,“ řekl. Tlukot jeho srdce se trochu zpomalil. „Rozmyslím si to,“ to nejsou slova, kteráby chtěl muž po nabídce sňatku slyšet. Jistě, většina mužů by před tou žádostí zařídila alespoň trochu

romantiky.

Na jednu stranu se sám v sobě příšerně zklamal. Na druhou stranu byl spokojený. Chtěl, aby ten

souhlas podpořila i Jeninina mysl, nejen srdce. Romantické pocity přijdou a odejdou. Nechtěl, aby zbrklesouhlasila a později toho litovala.

Omluvila se a stráže dovnitř pustily Dorianův další úkol. Byl to Splachovač. Rychle se přibelhal a padltváří k zemi. Jenine v půli cesty ke dveřím zaváhala. Řekla Dorianovi, že jí na Splachovači něco nesedí, achtěla to s ním probrat, ale nepřišla na to řeč.

„Vaše Svatosti, ženy se začínají bouřit,“ hlásil Splachovač. „Poprosily mě, abych se vás zeptal, jestliněkteré z nich přijmete do svého harému.“

Jenine se otočila, jako by ji odposlouchávání hovoru zahanbilo, ale s odchodem nijak nepospíchala.

„Samozřejmě že ne,“ řekl Dorian. „Ani jednu z nich.“

32.

Terah Graesinová uspíšila korunovaci. Nezáleželo na tom, že se kolem města utábořila armáda abylo dosti nevhodné plýtvat tenčícími se zásobami na uspořádání hostiny. Terah usoudila, že dva měsícečekat nemůže. Její korunovace proběhne za tři dny. Proto Máma K. zavítala do hradu, aby se setkala snovým dvorním bardem. Zaklepala na jeho dveře.

Otevřel, zamžoural a vypadal tak potěšeně, jak Máma K. čekala. Při jejich posledním setkání si u něj

objednala jeden kousek, na královniny narozeniny. Nezmínila se, že ve stejný den dojde i kekorunovaci. V reakci na to se nechal najmout jako dvorní bard, domníval se, že mu platí za kus, který bysložil tak jako tak.

„Víte, kdo jsem, Quoglee Marte?“ zeptala se Máma K. Když za ním vstoupila do jeho malého pokoje,

začichal, aby nasál její parfém. Quogleeho čich byl tak dobrý, jak byl jeho zrak špatný. Její špioni tvrdili,že dokonce strávil nějaký čas u alitaerských královských parfumérii.

Zaváhal. Pak řekl: „Jste madam Kirena, žena velké moci a bohatství.“ Quogleeho tenor byl tak čistý,že bylo potěšení ho poslouchat.

Bylo politováníhodné, že nic jiného na něm krásné nebylo. Quoglee Mars se nejvíce podobal zakrsléžábě. Měl široká, masitá ústa s koutky staženými dolů, žádný krk, neustále mžoural a malé břicho mělkulaté jako míč. Spíš než kalhoty nosil na hubených nohou žluté pytle a hlavu mu zakrýval malý třírohýklobouk s perem. Byl jedním z nejošklivějších mužů, jaké kdy Máma K. viděla, zachraňovalo ho jen pármalomocných v pokročilém stádiu. „Slyšela jsem váš nejnovější příběh, ‚Pád rodu Gunderů‘. Smělé dílo.Překrásné. Měl byste napsat další,“ lichotila mu Máma K.

Quoglee se uklonil, přijímat lichotky byla jeho povinnost. „Obvykle dávám přednost upřímnostihudebních nástrojů. Píšťala a lyra nikdy nelžou, i když při jejich tónech umírají dobří lidé.“

„Zvláštní, sentimentalita u minstrela, kterého vyhnali z poloviny hlavních měst Midcyru, protože sinemohl pomoci a mluvil pravdu.“ Právě proto se ho ptala, jestli ví, kdo je. Přinejmenším dokázal býtdiskrétní. Usmála se.

„Mohu se zeptat, čemu vděčím za vaši návštěvu?“ zeptal se Quoglee a dál na ni mžoural.

Zatracení umělci. Své úplatky si vybírali v podobě představení významným lidem, darovanéhooblečení a nástrojů nebo uspořádání zvláštních koncertů a zajištění dobré návštěvnosti. A jistě, bard mělzřídkakdy námitky, když překrásná a mladá obdivovatelka hudby nabídla přeleštění flétny. Ale vše museloproběhnout diskrétně. Jediný trest, kterému mohl ze strany Mámy K. čelit, byl nedostatek zájmu. Předlety Máma K. poslala jedno takové smyslné pouzdro na flétnu nové vycházející hvězdě, bardu jménemČervený Rowan. Dívka mu složila neotesaný kompliment, ke kterému by se nikdy neuchýlila, kdyby bylavzdělanou mladou šlechtičnou, za niž se vydávala. Místo aby ji odvedl do pokoje a dal jí příležitost, aby svou pusou předvedla něco lepšího, Rowan dívku začal zpovídat a veřejně ji zostudil. Netrvalo mu dlouho,

než uhodl, kdo dívku poslal. Když o pár hodin později dorazil Durzo Blint, nejtalentovanější wetboy veslužbách Mámy K., bard už na ni psal posměšnou píseň plnou divokých obvinění, některá byla dokoncepravdivá. Chytlavou píseň nikdy nikdo neslyšel, stejně jako už nikdo neslyšel o Červeném Rowanovi, alestačilo málo a Máma K. se od té doby bardům vyhýbala, jak jen to šlo.

Jenže bardi byli příliš dobré zdroje, aby se jich vzdala. Seznamovali Mámu K. s každým drbem, který

zaslechli, a bez váhání skočili po každém soustu, jež jim předhodila. Často jí poskytli nové informace,protože bardi byli přítomní na všech večírcích, zatímco její špioni se dostali jen na některé. Ale Quogleebyl jiný. Quogleeho příběhy byly mimořádné a šlechtici je považovali za nespornou pravdu, jiní bardi ječasto opakovali. Bylo těžké ho zaujmout, ale jakmile jste si získali jeho zájem, šel po stopě jako buldok.

„Víte, kdo jsem, Quoglee Marte?“ zeptala se znovu.

A on znovu zaváhal. „Jste majitelka poloviny nevěstinců ve městě. Jste žena, která se vyškrábala zeškarpy a vystoupala výš, než by kohokoliv napadlo. Přepokládám, že v Sa’kagé zastáváte post Panípotěšení.“

„Jedna z mých dívek má slabý jasnozřivý Talent,“ řekla Máma K. „Nesní moc často, ale když k tomudojde, nikdy se nemýlí. Před dvěma lety snila o vás, maestro, přestože vás nikdy neviděla, dokonce o vásnikdy ani neslyšela, a opravdu, dodneška jste do Cenarie nikdy nezavítal. Dokonale vás popsala. Říkala,že se píseň z vašich rtů řine jako řeka s tou nejčistší vodou. Říkala, že se ji pokusím zastavit, podlehnu jí a

utopím se v ní. Druhou noc snila znovu, ale tentokrát jsem se vás pokusila zabít dřív, než budete mocizazpívat, ale píseň nešlo zastavit a já znovu utonula. Třetí noc jsem v ní plavala. Myslím si, že jméno téřeky je Pravda, Quoglee Marte, proto se vás ptám znovu. Víte, kdo jsem?“

„Jste Shinga Sa’kagé,“ hlesl tiše.

Přestože na to byla připravená, slyšet nahlas vyřčenou pravdu ji vyděsilo. Ale na druhou stranuprávě proto Quogleeho Marta najala. Zaplatila mu za skladbu pro flétnu a pak poslala informátory, abykolem něj začali trousit poznámky o mnohem významnějším příběhu. Příběhu, jakému Quoglee Marsnedokázal odolat. Jenže ten muž byl neskutečně důvtipný, a to ho činilo nebezpečným. „Jak jste tozjistil?“ zeptala se.

„Každý ví, že jste byla Jarlovou pravou rukou. Když zmizel, všechny operace Sa’kagé běžely dál.Agonovi psi pokračovali ve výcviku, proběhla Nocta Hemata a v Plithu neplavalo zvýšené množstvímrtvých hrdlořezů. Sa’kagé není organizace, která by odložila boj o moc jen proto, že je ve válce. Bylajste Shingou déle než měsíc, že ano?“

Máma K. si dlouze, pomalu oddechla. „Patnáct let,“ přiznala. „Vždy jsem používala loutkové Shingy.Shingové nemají ve zvyku umírat přirozenou smrtí.“

„Tak co si chcete koupit? Předpokládám, že chcete víc než skladbu pro flétnu.“

„Chci, abyste zazpíval píseň o tajemstvích Terah Graesinové.“

„Víte, jaká tajemství to jsou?“

„Ano.“

„A povíte mi to?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože si vydělávám na živobytí lhaním, a vy to víte. Protože pravda bude zničující i tak. Protožejste známý tím, že si pravdu zjišťujete sám.“

„Když nejde řeka přehradit, chcete změnit její tok. Co mi nabízíte na oplátku?“

„Peníze vám nestačí?“ zeptala se, přestože odpověď znala.

„Přesně tak.“

„Pak vám dám, oč si požádáte.“

„Chci váš příběh. Zodpovíte každou otázku, kterou vám položím, a pokud mi jedinkrát zalžete,použiji váš příběh a ukážu vás v tom nejhorším světle.“

„Teď mě pokoušíte, abych zkusila své šance s proroctvím a dala signál wetboyovi, který čeká zazávěsem, aby vás zabil. Pravda o děvce má příliš mnoho ostrých hran. Povím vám svůj příběh a nebuduse šetřit, ale nepodělím se s vámi o tajemství, jež by mohla zničit nejednoho muže. Byla by to má smrt aněkteří z nich si to nezaslouží. Povím vám o sobě a o Sa’kagé víc, než byste kdy zjistil sám, ale to je vše.A ten příběh nepřednesete dříve než za rok. Nejprve musím něco zařídit.“

Quogleeho kůže zezelenala, podoba se žábou byla kompletní. „Za tím závěsem ve skutečnosti žádný

wetboy není, že ne?“ zeptal se.

„Jistěže ne.“ Quoglee byl zbabělec? Zvláštní. „Máme dohodu?“

Zhluboka se nadechl, jako by se snažil ucítit wetboye, pomalu se mu vracela vyrovnanost. „Když mi

řeknete, proč to děláte. Nevěřím, že jde jen o sen nějaké štětky.“ Přikývla. „Pokud se králem stane Logan Gyre, Jarlův sen o nové Cenarii se možná naplní. Poměry sezmění a nikdo nebude muset žít jako já a moje sestra, jako všechny ty gildovní krysy.“ „To zní hrozně… nesobecky,“ poznamenal Quoglee.

Máma K. se jeho tónem nenechala vyprovokovat. „Mám dceru.“

„Tak tohle jsem nevěděl.“

„Jsem nejbohatší a nejmocnější osoba v celé zemi, maestro. Ale moc Shingy zemře s ním a mébohatství získá ten, kdo mě nakonec zavraždí. Když jsem si nechala dceru, stálo mě to muže, kteréhojsem milovala, a málem i život. Ale stejně tak, jak ona ohrožuje mě, já ohrožuji i ji. Potřebuji, aby seLogan Gyre stal králem, protože to je jediný způsob, jak získat legální titul, a legální titul je jediný způsob,

jak mohu dceři přinést víc než jen smrt.“

Quogleeho oči se rozšířily. „Vy nechcete být pouhou obchodnicí nebo královnou obchodnic, že ne?Chcete založit nový šlechtický rod. Jak si něco takového koupíte?“

„Tenhle příběh vám budu vyprávět až po korunovaci. Máme dohodu?“

„Chcete, abych zjistil královnina nejtemnější tajemství a napsal píseň… za tři dny? To je směšné.Nemožné. V Midcyru není bard, který by něco takového dokázal. Ale…“ teatrálně se odmlčel a Máma K. sedržela, aby neobrátila oči v sloup. „Ale já nejsem obyčejný bard. Jsem génius. Udělám to.“

„Nechť vaše píseň nezná strachu, maestro. Postarám se, aby ji nikdo nepřerušil.“

Quoglee rychle zamrkal a znovu začenichal. „Mám to. Vysoké tóny bergamota a galbanum, třetísložku nepoznávám. Střední tóny jsou jasmín a narcis. Nízké tóny vanilka, kosatec, ambra a lesní vůně.Nuec vin Broemar, sám alitaerský královský parfumér, mi k tomuto parfému dovolil jednou přičichnout.Tvrdil, že to byl parfém jeho královny. Nikdo jiný ho nikdy…“ zarazil se a vytřeštil oči.

Máma K. se usmála, spokojená, že to gesto nezůstalo promarněno.

Malý jazyk olízl široké zarudlé rty. „Mohu říct, madam Kireno, že mě stejnou mírou děsíte i

fascinujete.“ Zasmála se. „Mohu vám potvrdit, maestro, že ten pocit je oboustranný.“

*

Zjizvený Wrable přišel včas. Vždycky tak chodil. Tentokrát se jejich setkání odehrálo v hradnízahradě plné soch. Zjizvený Wrable se oblékl do pestrobarevného hávu hekatonarcha, dlouhé rukávyzakrývaly rituálně zjizvené paže, ornát zamaskoval mřížku jizev na hrudi a krku. Ušklíbl se na ni. „Ano, mé

dítě? Máte hříchy, ze kterých se chcete vyzpovídat, nebo hříchy, které si přejete dohodnout?“

Terah Graesinová ho obdarovala pohrdavým pohledem. „Ty rouhači, přijít oblečený jako kněz.“

„Mezi tisíci bohy musí být alespoň jeden, co rozumí legraci. O co kráčí, Vaše Výsosti? Když násněkdo zmerčí, jak spolu mluvíme moc dlouho, možná by to považovali za opravdovou zpověď. Mohlo byjim vrtat hlavou z čeho.“

„Chci, abys zabil Logana Gyra. Čím dřív, tím lépe.“ Obvázaná paže ji bolela. Místo, kam ji ten

proklatý stín v noci bodl, se hojilo, ale pomalu.

Zjizvený Wrable si odplivl na zarovnaný bílý štěrk, zapomněl, že předstírá kněze. „Jo, jasně.“

„Zaplatím dvojnásobek toho, co jsi dostal za zabití Durzo Blinta.“

„Sranda, že jste se mi tenkrát zapomněla zmínit, že půjde o Blinta.“

„Dopadlo to dobře, ne?“

„Jen proto, že jsem ho načapal na švestkách,“ poznamenal Wrable.

„Myslela jsem, že jste se spolu utkali muž proti muži,“ připomněla mu chladně.

Zrudl. „Já… utkali jsme se, ale bylo to těsný. A nezaplatila jste mi ani polovinu toho, co bych si

zasloužil.“

„Och, tak o tohle jde. Smlouvání. Jak únavné. Řekni cenu, asasíne.“

„Jsem wetboy, to moc dobře víte. Zabil jsem Durzo Blinta. A co se smlouvání týče…“ Wrable zavrtěl

hlavou. „Tohle žádné smlouvání není.“

„Kolik?“ Zatraceně, nosila dlouhé tlusté rukávy, aby zakryla obvazy, ale bolelo to a ona se tohoneodvažovala dotknout, ne před Wrablem, který by to hned hlásil Sa’kagé.

„To bude pekelně těžká fuška, co? Říká se, že vévoda Gyre zabil u Pavvilova háje padesát stopvysokého obra. Říká se, že mu slouží šílenec s opilovanými zuby, co chlapa roztrhne jako hada, dvounohývlkodav a tisíc děvek s meči. Dokonce jsem slyšel o démonovi, který při převratu zavítal na hrad, abyLogana zachránil. To je děsná spousta děsných kámošů a děsná spousta děsných nepřátel, které by siwetboy jeho zabitím nadělal.“

„Dám ti desetinásobek obvyklé ceny, udělám z tebe baroneta a přidám k tomu pozemky.“ Byla tokrálovská odměna a poznala, že to na Zjizveného Wrabla zapůsobilo.

„Lákavé. Ale ne. Je jen jeden wetboy, co by do toho šel. Hu Gibbet.“

„Pak ho za mnou pošli!“ zavrčela Terah.

„Nemůžu. Je z něj žrádlo pro ryby, protože bral zakázky, které Matka Sa’kagé neschválila. A Matka

Sa’kagé všem malým kuřátkům nakázala, že na Logana Gyra se objednávky neberou.“

„Cože?“ nechápala Terah. „Tobě asi nedochází, kdo já jsem?“

„Při bradce Nejvyššího krále, ženská!“ vyštěkl na ni Zjizvený Wrable. „Řekli jsme ne jedné zakázce.

Je velký rozdíl mezi odmítnutím zakázky a nepřátelstvím s vámi.“ „Uděláte to, nebo vás zadupu do země,“ vyhrožovala Terah.

„Je to pořádný bláznovství říkat něco takového wetboyovi. Ale vy jste pořádně bláznivá ženská, co?Máte vůbec ponětí, co se Logan dnes ráno chystá udělat? Ne? Zatímco vy se snažíte domluvit vraždusvého spojence, Logan vám zachraňuje kejhák.“

„O čem to mluvíš?“

„Devítka vzkazuje, že máte týden, abyste vzala výhrůžky zpět, a abychom vám naznačili, jakouválku byste s námi mohla rozpoutat, připravili jsme pro vás na dnešní ráno menší diplomatickoukatastrofu. Žádají vás, abyste nezapomněla, že příští katastrofy už nemusí být tak malé, nebo jendiplomatické.“

Po Teražině páteři se rozlil chlad. Oni už připravili nějakou katastrofu? Ještě než jim začala hrozit?„Jak jste věděli?“ zeptala se.

„My víme o všem,“ řekl Zjizvený Wrable.

„Vaše Výsosti!“ Do zahrady vběhl udýchaný sluha. „Velvyslanci Kaple a Lae’knaughtu se dostavili nasnídani s vámi, jak jste přikázala. Číšníci se je oba pokusili posadit na čestné místo. Zuří.“

„Já nepozvala…“ Terah se otočila k Zjizvenému Wrablovi, ale ten už byl pryč.

33.

„Solone,“ zeptala se Kaede, stála ve tmě před jeho celou, „proč tě má matka nenávidí?“

Solon se posadil, vytřásl si z vlasů špinavou slámu. „Co udělala?“ Bylo brzké chladné ráno a Kaede sipřes ramena přehodila purpurový sametový plášť. Solon si oddechl, že nestráví jejich rozhovor zíránímna její hruď jako Midcyřan, byla to úleva, ale zároveň zklamání.

„Tak víš to, nebo ne?“ chtěla vědět Kaede. Ocel v jejím hlase mu připomněla jeho vize, když doKvílivých větrů přišla Khali a snažila se ho svést, aby se zabil. Poznal, že jsou ty vize falešné, protožeKaede v nich nezuřila. Mít pravdu mu nikdy nepřipadalo horší.

Solon vstal a přistoupil k mřížím. „Nebude snadné to říct ani slyšet.“

„Pobav mě.“

Solon zavřel oči. „Když jsem před dvanácti lety ukončil studium u modrých mágů, vrátil jsem sedomů, vzpomínáš? Bylo mi devatenáct. Požádal jsem otce o svolení, abych se mohl ucházet o tvou ruku.Řekl mi, že to tvá rodina nikdy nedovolí.“

„Má matka by se nezastavila před ničím, co by posílilo náš rod. Proto jsem nikdy nepochopila jejínenávist k tobě. Ona by mě do svatby s princem naopak nutila.“

Solon ztišil hlas. „Tvá matka se bála, že jsi moje sestra.“

Kaedinou tváří rychle přelétlo několik emocí, úžas, nedůvěra, pochopení, překvapení, odpor aznovu nedůvěra.

„Kaede, nechci pomlouvat ani jednoho z našich rodičů. Nevěra trvala krátce, až do matčinanešťastného těhotenství. Když ona a dítě zemřely, otec to přijal jako trest bohů. Pak tvá matka zjistila, žeje těhotná. V pozdějších letech, když si otec všiml mého zájmu o tebe, pověřil zeleného mága, aby zjistil,jestli jsi jeho dcera. Na oplátku za určení otcovství a slib mlčenlivosti jsem měl studovat u zelených mágů.

Oni ani můj otec nečekali, že se u mě projeví Talent. Prostě doufali, že si spřátelí sethijského prince.Ukázalo se však, že můj Talent se netýká Léčení.“ Ale potkal tam Doriana, což mu zcela změnilo život, a nejen v dobrém. „I tak mému otci řekli, že jsou si naprosto jistí, že nejsi má sestra, ale tvá matka mágůmnikdy neuvěřila. Její strach ji přesvědčil, že jsi víc podobná mému otci než svému.“

Kaediny oči ochladly. „Jak si můžu být jistá, že je to pravda?“

„O svém otci bych nelhal. Byl to velký muž. Ranilo mě, když mi řekl, že byl matce nevěrný. I jeho toranilo. Po její smrti se změnil. Napadá tě snad něco jiného, co by vysvětlovalo jednání tvé matky? Proč se jí nezeptáš sama?“

„Proč ses nevrátil?“

Solonův obličej posmutněl. „Bylo mi devatenáct, když jsem to zjistil. Tobě stěží šestnáct. Opakovaně jsem se tvou matku pokoušel ujistit, že mágové mluví pravdu. Myslela si, že jí vyhrožuji. Byla jsi mladá ajá tě proti ní nechtěl poštvat tím, že ti o všem řeknu. Dostal jsem nabídku na další výcvik v Sho’cendi, takjsem ji přijal. Psal jsem ti každý týden, a protože jsi nikdy neodpověděla, poslal jsem přítele, aby dopisdoručil osobně. Z panství tvé rodiny ho vyhodili a řekli mu, že jsi zasnoubená a už nikdy o mně nechcešslyšet.“

„Nikdy jsem se nezasnoubila,“ namítla Kaede.

„O čemž jsem se dozvěděl až mnohem později. Chystal jsem se vrátit domů, ale prorok mi řekl, žepřede mnou leží dvě cesty: ‚Bouřný jezdče, bouře se blíží, tvým mečem, nebo mlčením, bratr král mrtvý leží.‘ Návratem domů bych zabil svého bratra, ale na druhou stranu, když zamířím do Cenarie, mohl bych zachránit jih před Khalidorem.“

„Dokázal jsi to?“ zeptala se Kaede.

„Co?“

„Zachránil jsi svět?“ V jejím hlase se ukrývalo ostří hlubokého hněvu.

„Ne,“ přiznal Solon. Polkl. „Zatajil jsem muži, kterého jsem měl rád jako bratra, že jsem mág. Zatajiljsem to muži, který se měl stát králem. Když to zjistil, propustil mě. Následujícího dne ho zabil nájemný vrah, kterého bych dokázal zastavit, kdybych tam byl.“

„A proto ses vrátil domů jako zpráskaný pes, co hledá něco k jídlu.“

Solon Kaede věnoval laskavý pohled, viděl bolest ukrytou pod jejím vztekem. „Přišel jsem domůvšechno napravit. Nemám tušení, co se tady stalo. Žádný Sethi na pevnině o tom nemluvil.“

„Vybral sis špatnou cestu proroctví,“ řekla Kaede. „Měl jsi ho zabít.“

„Cože?“

Přitáhla si sametový plášť a vyhlédla ven oknem za Solonem. „Tvůj bratr byl noční můra. Za rokzničil veškerou dobrou pověst, kterou tvá rodina u lidí měla. Jeho invaze do Ladeše nás stála tři ze čtyřflotil a ladešianský protiúder nás připravil o poslední kolonie. Donutil mého bratra Jarrise, aby vedlbeznadějný útok, a když selhal, uvrhl ho do žaláře, kde ho uškrtili. Sijuron tvrdil, že se oběsil sám. Donutil velké rodiny, aby sponzorovaly týden dlouhé večírky, které si nemohl dovolit. Zvedl daně bohatým ichudým, ale přátelům je prominul. Postavil zvěřinec, který se stal domovem tisíců zvířat. Zatímco mu ubran žebrali lidé, on objednával hedvábná lůžka pro své lvy a brzy těm bestiím začal předhazovat ty, co se mu znelíbili. Rád cvičil s vojáky, ale odsuzoval k smrti ty, co se při souboji s ním opravdu nesnažili, nebo se odvážili udělat modřinu na jeho císařské kůži, když se snažili příliš. Nosil s sebou kostky a každéhonutil, ať si s ním zahraje, sázky se pohybovaly mezi měšcem zlata a smrtí.

Jednoho dne jsem na něj narazila a on mě donutil hodit kostkami, přestože u vznešených rodůobvykle dělal výjimku. Vyhrála jsem. Donutil mě znovu. Vyhrála jsem čtyřikrát, než mu došly peníze. Zuřil, proto nařídil sluhům, aby mě vyplatili. Uvědomila jsem si, že budu muset házet, dokud mi nepadne smrt.Tak jsem ho vyzvala k poslednímu hodu, řekla jsem, že tři čísla znamenají smrt a zbylá tři manželství. Máodvaha na něj zapůsobila. Řekl, že když už jsem ho ožebračila, klidně se mohu stát i jeho ženou.“ Její očiochladly záští. „Sijuron byl mazaný. Dal mi jen dvě ze šesti čísel.

Vyhrála jsem. Dodržel slovo a uspořádal na účet mé rodiny velkolepou svatbu. Když usnul, podřízlajsem mu krk. Bosa jsem se vrátila zpátky do hodovní síně, ruce až po lokty pokryté krví. Oslava stálepokračovala. Byla stěží půlnoc a tyhle oslavy v lidech vždycky vzbuzovaly podivnou horečnatost, každývěděl, že stačí jedno královo slovo a zemřou.

Když jsem vešla dovnitř, všichni se zastavili. Posadila jsem se na královo místo a řekla jim, co jsemudělala. Radovali se, Solone. Někdo do velkého sálu přitáhl jeho tělo a šlechtici ho holýma rukamaroztrhali na kusy. Od té doby napravuji škody, které způsobil. Za devět let jsem nedokázala spravit anipolovinu toho, co on zničil za tři.“

Solon žasl. „A nikdy ses neprovdala.“

„Znovu neprovdala.“

„Och.“

„Měla jsem příliš práce. Navíc mi ti, co mě nenávidí, říkají Černá vdova. Nevadí mi to. Je dobře, žese mě bojí. Protože i když jsem stokrát lepší vladař než tvůj bratr, ze začátku jsem dělala chyby a odcizilase těm, co mohli být mými přáteli. Od té doby vím, že někteří muži nikdy neodpustí přehlížení. Udrženítrůnu je každodenní boj, a ty si ho snadno můžeš nárokovat zpátky.“

„Já po koruně netoužím. Klidně to odpřísáhnu před celým dvorem.“

„Tak co chceš, Solone?“

Jeho oči se ani na okamžik nezachvěly. „Jen tebe,“ řekl.

„Není žádné jen já,“ odsekla. „Jsem královna, ale podívej se na mou tvář a uvidíš díry, kde bývalymé klanové kroužky. Tvoji tvář nikdy nepropíchli. Myslíš, že na tom nezáleží? Pokud jsem já královna, co bude z tebe?“ „Není snad i královna žena?“

„Na prvním místě ne.“

„Je pod tou korunou místo pro lásku?“

Pod vyrovnaností panovníka zahlédl mrazivý smutek, který hned zmizel. „Kdysi jsem tě milovala,Solone. Když jsi mě znovu opustil, zničilo mě to. Lidé se modlili za tvůj návrat, doufali, že zkrotíš bratra, a později se modlili, abys ho nahradil. I já se modlila za tvůj návrat, ale z úplně jiných důvodů. Ale ty jsinikdy nepřišel. Modlila jsem se i o zásnubní noci, aby ses vrátil a dal všechno do pořádku. Když mě tvůjbratr odtáhl do postele, modlila jsem se, abys rozrazil dveře. Neudělal jsi to.“ Její hlas byl tichý, alechladný. „Kromě toho,“ dodala, „jsem se provdala za tvého bratra.“

„Ale říkala jsi, že…“ zarazil se, proklínal svou zpropadenou indiskrétnost.

Zavřela oči. „Až potom,“ hlesla. „Chtěla jsem ho opít, aby odpadl, ale tenkrát neměl na pití náladu ajá, já se tak bála. Čekala jsem, dokud neskončí a neusne. I po tom všem, co mi udělal, jsem mu ten krkmálem podříznout nedokázala. Ve spánku ti byl tak strašně podobný.“

„Mrzí mě to,“ řekl Solon.

Vrazila mu facku. Silnou. „Neopovažuj se mě litovat. Neopovažuj.“

„Tohle není lítost. Tohle je láska, Kaede. Ublížil jsem ti a dovolil jsem, aby ti ublížili, a hrozně mě to mrzí.“

„Za dva dny se provdám za Ošobiho Takedu.“

„Nemiluješ ho.“

„Nebuď hlupák.“ Jistěže ho nemilovala.

„Kaede, dej mi ještě šanci. Udělám cokoliv.“

„Slavnost můžeš sledovat ze své cely. Sbohem, Solone.“

*

Terah netrpělivě poposedávala na černé odpornosti, kterou si Garoth Ursuul postavil jako trůn.Uklidňování velvyslanců Lae’knaughtu a Kaple jí zabralo půl rána. Její pokusy zjistit, kdo politickoukatastrofu vyvolal, vyzněly do prázdna. Prsty ukazovaly všemi směry a nešlo odhadnout, kdo z nich lže.

Konečně dorazil Luc, celý zářil ve zlatém plášti lorda generála, botách z teletiny, upravené bílétunice a jezdeckých kalhotách. „Ty zvěsti jsou pravdivé,“ informoval ji, když poklekl na nejvyšším schodupod trůnem. „Logan dorazil se čtrnácti sty muži.“

„To při proražení ceuranských linií nepřišli ani o jednoho?“ nevěřila Terah. V první zprávě stálo jento, že se Logan dostal k hlavní bráně. Její rozkazy neotevírat bránu se ztratily nebo byly ignorovány.Doufala, že ho Ceurané zabijí dřív než ona.

Luc vypadal zmateně. „Oni neprorazili. Uzavřeli dohodu.“ Když Luc uviděl výraz v sestřině tváři,rychle pokračoval. „Když jsem chtěl vědět, kdo mu dal právo vyjednávat, tvrdili, že ty. Překvapilo je, že to nevím.“

Terah se na trůnu jakoby zmenšila. V tomhle musí mít ty své špinavé prsty Sa’kagé. „A podrobnosti té dohody?“

„Neptal jsem se.“

„Idiote!“

Polkl. „Do každého koutu města se rozjíždí ceuranské vozy s rýží a obilím. Rozdávají ceuranské jídlo našim lidem.“ „Oni pustili ceuranskou armádu za hradby?“

„Jen Lantana Garuwašiho a vozy. Ale brány jsou stále otevřené. Lidé jimi odchází do ceuranského tábora a oslavují spolu.“

V minutě stála Terah na balkóně a rozhlížela se po městě. Byl chladný podzimní den, slunce svítilo,ale stěží hřálo. Vandenský most zářil, jak se sluneční paprsky odrážely od zbrojí stovek mužů. „Loganpořádá přehlídku v Doupatech?“ nechápala Terah. Proč by to dělal? Kdo by se tam cítil bezpečně?

„Králíci ho mají ve velké úctě,“ vysvětlil Luc.

Procesí se přelilo na východní břeh a stočilo k hradu. Když tudy procházela Teražina armáda, ulicebyly plné lidí, ale při Loganově příchodu se zdálo, že se ven vyhrnulo celé město. I jásot zněl jinak. Ksmrti ji to děsilo.

„Zavolej moje poradce,“ rozkázala. „Potřebuji o té dohodě vědět úplně všechno, dřív než Garuwašidorazí do hradu. Je to můj spojenec, vazal nebo vládce? Bohové chraňte, je to můj manžel? Běž, Luku,běž!“

34.

Po nanesení vhodného make-upu na tvář si Kylar připevnil Odplatu k zádům, oblékl si tynejšpinavější a nejvíce zapáchající hadry, do jakých se odvážil navléct, a přes rameno si přehodil pytelplný šlechtického oblečení. Napustil pasti na dveřích novým jeden, který ochromoval, ale nezabíjel, avyšplhal se na žebřík. Bylo časné ráno a na východ z bezpečného domu bylo vidět. Čekal tři čtvrtě hodiny,

naslouchal zvukům ulice.

Zaslechl hlasitý klapot koňských kopyt, jak udeřila na jeho dlaždici. To je ono. Čekal jen vteřinu, pak

si přes oblečení přetáhl ka’kari a zneviditelnil se. Odklopil dlaždici, když nad ní projížděl vůz, vyplížil seven, otočil se na břiše, zavřel padací dveře a poprášil čistou dlaždici. Zadní náprava vozu zachytilaOdplatu. Vůz Kylara táhl několik stop, než se kroucením osvobodil. Kočí zaklel a ohlédl se, ale nic neviděl.

Kylar vstal, neviditelný, a zašel do uličky. Spustil stíny a prohlédl si hadry, aby zjistil, jakou škodu na

nich za tu dobu ka’kari napáchalo. Nebylo to zlé, s výjimkou nových děr na zádech, skrz které by mohlabýt vidět Odplata. Přehodil pytel, aby mu ležel na zádech, předstíral kulhání a zamířil k Heronovuodpočinku. Ten stál na křižovatce Sidlinské a Vandenské ulice a byl jednou z mála hospod, kam jste mohli

vejít v hadrech a vyjít v drahém oblečení, aniž byste vzbudili podezření.

Neušel ani dva bloky, když zahlédl léčku. Kluci z gildy se schovávali za hromadami popela a trosekna okrajích uličky. Většina jich držela kameny, ale zahlédl odlesky jednoho nebo dvou khalidorskýchmečů, nepochybně pozůstatky po Nocta Hemata. Měl čas odbočit jinam, ale Kylar měl důvod, proč toneudělat, zahlédl Modřinku. Zapomněl jí dát peníze, které jí slíbil, zatímco ona možná splnila svou částdohody a přesunula se s kumpány jinam. I když, kdo ví.

Největší kluk v gildě byl první, kdo vstal. Na šestnáctiletého byl malý a vychrtlý jako všichni ostatní, ikdyž neměl břicho nafouklé hladověním jako některá mrňata. V ruce držel khalidorský meč a povzbuzovaločima ostatní, aby ho podpořili. „Naval prachy a pytel a můžeš jít,“ vyzval Kylara a olízl si rty.

Kylar se rozhlédl po kroužku dětí. Bylo jich sedmnáct, všichni k smrti vyděšení, většinou mrňata.Modřinka si ho podezřívavě prohlížela přimhouřenýma očima. Zazubil se na ni. „Tohle jsem ti zapomněldát,“ řekl a vylovil z kapsy zlatou minci. To bylo mnohem víc, než jí slíbil, ale těm dětem přijde vhod.Hodil minci Modřince.

Jeden z výrostků si pohyb špatně vyložil a hodil kamenem Kylarovi po hlavě. Kylar uhnul a kámenmálem omráčil jiného výrostka na druhé straně. Ten taky hodil kamenem a kruh okamžitě vybuchllétajícím kamením a svištící ocelí.

S pomocí Talentu Kylar vyskočil deset stop do vzduchu, v letu tasil Odplatu a přetáhl přes ni ka’kari.Když přistál, otočil se v kruhu, Vodopády stříbrného medvěda přešly v Garranův zefýr, třem mečůmodsekl čepel od jílce. Ka’kari na Odplatě uvolnilo magický výboj, který se přehnal přes Kylarovu kůži.

Co to bylo?

~ Něco pro efekt. Podívej. ~

Gilda ztuhla na svých místech, a dokonce i výrostci, kteří najednou drželi přeražené meče, zírali naKylara místo na své zbraně. Podíval se na sebe a zjistil, že nějak ztratil tuniku a jeho kůže září, jako byzpod ní vycházelo světlo, jako by z něj unikala nezadržitelná energie. Neřekl jsem ti, abys to udělalo.

~ Chtěl jsi je zastavit a nezabít, ne? ~

„Říkala jsem, že je to on!“ vykřikla Modřinka.

Kylar měl najednou příšerný pocit déja vu. Považovali ho za Durza. Nasadilo mu ka’kari jeho obličej?Stál stejně jako Durzo před deseti lety, když se ho Azothova gilda pokusila přepadnout. Jenže teď byl naDurzově místě on. Odsud to vypadalo úplně jinak.

„Je to Kylar,“ zašeptala Modřinka.

„Kylar,“ zopakovala další dvě děcka. Z bázně v jejich hlasech bylo jasné, že si myslí, že okrádajílegendu. Kameny popadaly na zem. Kruh se odtáhl, gilda byla lapená mezi nutkáním utéct a zvědavostí.Teprve teď výrostci obrátili vytřeštěné oči ke svým lehce kouřícím mečům, další si mimoděk škrábali ruce

a žebra, kde je zasáhly kameny.

„Odkud znáš mé jméno?“ chtěl vědět Kylar, najednou se ho zmocnil strach.

„Jednou jsem ho u Mámy K. slyšela od Jarla,“ řekla Modřinka. „Říkal, že jste byli nejlepší přátelé aže jsi byl v Černém drakovi. A Máma K. nám pověděla, že nejlepší Černý drak všech dob se stalučedníkem Durzo Blinta. Dala jsem si to dohromady.“

Kylar se nedokázal pohnout. Durzo mu kdysi dávno řekl, že pravda vždycky vyplave na povrch.Pokud tahle děcka ví, že je wetboy a Durzův učedník, nedalo se odhadnout, za jak dlouho se to dozví ijeho nepřátelé. Už se to možná rozšířilo, nebo jeho nepřátelé prostě nevěnovali pozornost řečemgildovních krys. Nemohl si to nijak ověřit.

Nebyla to Kylarova chyba, ale „Kylar“ bude muset zmizet. Jeho čas skončil. Pokud se někdy vrátí doCenarie, tak jako jiný muž s jiným jménem a jinými přáteli, nebo vůbec. Kylar se bude muset všehovzdát, tak jako Durzo musel všechno opustit každých deset dvacet let. Taková byla cena za nesmrtelnost.

„Prosím, pane,“ ozval se zjizvený výrostek, který se mu postavil jako první, znovu si olízl rty. „Vemte

Modřinku do učení. Je z nás nejchytřejší. Zaslouží si dostat se vodsud.“

„Vy si myslíte, že tohle je cesta ven?“ zavrčel Kylar. „Do týdne je po mně!“ Potáhl si kůži ka’kari avyslal z ní záblesk modrého ohně. Děcka zvedla ruce, aby si chránila oči, a než je spustila, Kylar zmizel.

35.

Následováni generály, bodyguardy, lordem Agonem a hrůzu budícím Ceuranem jménem OtaruTomaki, Logan a Lantano Garuwaši vtrhli do trůnního sálu. Logan poklekl před trůnem, stejně tak ostatníCenarijci. Ceurané se hluboce uklonili a Lantano Garuwaši sklonil hlavu, kroužky v jeho dlouhých rudýchvlasech zazvonily.

„Vstaňte,“ vyzvala je královna Graesinová. Vypadala majestátně v lehké červené róbě lemovanésmaragdy, stejně zdobené šperky měla i na krku a v uších. Sešla sedm schodů k místu, kde stáli Logan aGaruwaši. „Vévodo Gyre,“ usmála se, „sloužil jste nám skvěle. Po zásluze vás bohatě odměníme.“ Obrátila

se ke Garuwašimu. „Vaše Veličenstvo, je nám ctí. Vítám vás na našem dvoře.“

Logan si málem oddechl úlevou. Tak ona nakonec jeho dopisy dostala. Na jejích odpovědích byloněco divného, postrádaly očekávané posměšky. Možná usoudila, že když si zajistila vládu, může sekonečně chovat jako královna.

„Prosím, říkejte mi Garuwaši. Králem zatím nejsem,“ řekl Lantano Garuwaši s lehkým úsměvem, zakterým se toho skrývalo trochu víc. Tradiční ceuranské roucho z hedvábí a volné kalhoty měly mužskoupostavu zakrývat, ale Garuwaši by se mohl obléct do hromady starých prostěradel a stejně by překypovalmužností. Jeho vlasy se leskly jako rudé zlato, stáhl si je do koňského ohonu, protkané tuctyrůznobarevných kadeří vypadaly jako tygří pruhy. Měl výraznou bradu a hubený, hladce oholený obličej.

Široká ramena, úzký pas, rukávy o trochu kratší, než bylo obvyklé, aby ho neomezovaly v pohybu, nebomožná dával na odiv své svalnaté paže. Terah Graesinová, všiml si Logan, to ocenila a Garuwaši jí

pohledy neohroženě oplácel.

„Ani já nejsem královna. Zatím,“ řekla. „Velmi mě však potěší, když budete hostem na mé

korunovaci.“

„Budu poctěn. A příští rok touhle dobou budete možná hostem na té mé.“

„Mohu vás provést po hradě?“ navrhla Terah, natáhla ke Garuwašimu ruku a ostatní propustila.

Podle pohledu v jejích očích Logan očekával, že její hradby Garuwaši zteče jako nic.

36.

Jmenovala se Pricia. Byla to ta čtrnáctiletá konkubína, která plakala za své přítelkyně a ne za sebe,když Garoth zemřel. Oběsila se na hedvábném pásku. Byla nahá, oblečení poskládala na úhlednouhromádku na li, veškerá její krása zmizela. Bezbarvá tvář, oči otevřené a vypoulené, vyplazený jazyk, poštíhlých nohách jí stékaly výkaly. Dorian se jí dotkl a zjistil, že tělo teprve chladne. Mrtvola se po jehodotyku rozhoupala. Bylo to obscénní. Dorian si promnul tvář.

Měl to předpokládat. Konkubíny se o přivezení Garothova těla pravděpodobně dozvěděly dřív nežDorian. Pro Bohokrálovy bodyguardy zajištění těla znamenalo, že získali zpět trochu ztracené cti. Prokonkubíny to znamenalo smrt.

Od žen bývalého Bohokrále se očekávalo, že se k němu připojí na hranici. Jen panny a konkubíny,které si nárokoval nový Bohokrál, toho budou ušetřeny. Dorian však řekl, že nestojí ani o jednu. Ženy topochopily tak, že je všechny upálí.

„Kdy jsi to zjistil, Splachovači?“

„Vaše Svatosti?“ nechápal Splachovač. „Nejsem si jistý, jestli té otázce správně rozumím.“

„Zkus to znovu.“

Splachovač si poplašeně odkašlal. „Byl jsem s ostatními konkubínami. Pricia řekla, že si tady něcozapomněla. Netušil jsem…“

„Zkus. To. Znovu,“ zopakoval chladně Dorian.

Splachovač si prohlížel Dorianovu tvář, oči se mu rozšířily panikou. Musel však najít něco, co houspokojilo, protože si úlevně povzdechl: „Aha.“ Maska strachu se rozpustila a Splachovač se uklonil.„Ursuula jsem ve vás poznal poté, co jsem vás upozornil na vaši odlišnost. Výstřední otrok by v tompokračoval. Falešný otrok by zdvojnásobil úsilí vypadat pokorně.“

„Jaká je tvá pozice u Bohokrálových Rukou?“ zeptal se Dorian.

„Stojím v jejich čele,“ přiznal Splachovač a sklonil hlavu.

Potvrzovalo to Jeninino podezření. Kdo mohl lépe dohlédnout na Bohokrálovy lidi a jeho tajemstvínež eunuch, který kvůli kolébavé chůzi vypadal jako klaun? Splachovač stál na soutoku Bohokrálovýcheunuchů, konkubín i manželek a služebníků. Skrze ně dohlížel na každého důležitého vürdmeistera, prince

a generála v říši. „Jak jsi o své prsty na nohou přišel ve skutečnosti?“ zeptal se Dorian.

„Když mi otec Vaší Svatosti nabídl tuto pozici, řekl, že to bude součást ceny. Takovou oběť jsempřivítal.“ Hořce se usmál. „Kastrace na druhou stranu až tak vítaná nebyla.“

„On ti to nabídl? Mohl jsi odmítnout?“

„Ano. Jeho Svatost s námi vždy jednala fér.“

Tohle byla nová tvář Garotha Ursuula, laskavější, než by kdy Doriana napadlo. Zneklidnilo ho to.„Proč jsi mě neodhalil?“

„Protože nebylo komu vás nahlásit a protože jsem nevěděl, jakého cíle se snažíte dosáhnout. A než

jsem to zjistil, už jste ho dosáhl. To bylo, omluvíte-li mou troufalost, jedno z mála selhání, jakého jsem se

ve svém úřadu Velitele Rukou dopustil.“

Není divu, že nevěděl, co zamýšlím. Nezamýšlel jsem to.

Splachovač polkl. „Vaše Svatosti, mám podezření, že několik princů a vürdmeisterů ví, kdo jsem.Světskému sledování se ubráním, ale proti virům žádnou ochranu nemám.“

Bylo ohromující, že Dorian vůbec doklopýtal k úspěchu. Ten den, kdy uchvátil moc, ponechalSplachovače v trůnním sále. Vürdmeisteři vtrhli dovnitř a neviděli jen nebojácného Doriana, ale i

Splachovače, jak ho mlčky podporuje. Jak moc to tehdy jeho slovům dodalo na váze?

Dorianovi se najednou udělalo zle od žaludku. Zmocňovalo se ho podezření, že hodně.

Znovu se podíval na pohupující se Priciino tělo. Smrt se v jeho životě vyskytovala tak často, že

vůbec neuvažoval o posvátnosti života. Nebo šlo jen o příčinu a následek?

„Jaké je tvé jméno, Splachovači? Tvé pravé jméno.“

„Bylo mi nařízeno zapomenout, omlouvám se, pane, jmenoval jsem se Vondeas Hil.“

„Myslel jsem si, že klan Hil byl vyhlazen.“ Garoth k jeho vyvraždění použil kruly.

„Bohokrál mě zachránil před…“ zaváhal. „Před kotli na maso. Myslel si, že mám potenciál. Ze všech

sil jsem se ho v tom snažil utvrdit.“ Kotle na maso. Takže krulové a jejich stravovací návyky nebyly až tak velké tajemství.

„Vondee Hile, budu si pamatovat tvé jméno a oběť, kterou jsi učinil. Budeš mi sloužit jako Velitel

Bohokrálových Rukou?“ Vondeas se hluboce uklonil.

„Mám na tebe otázky. Kde je mých dvě stě pohřešovaných vürdmeisterů?“

„Když otec Vaší Svatosti zemřel, vürdmeister Neph Dada vyslal žádost víry. Povolal všechnyvürdmeistery, aby mu pomohli odvést Khali domů. Vaše Ruce momentálně věří, že se zdržují vevýchodních oblastech.“

Východní Khalidor byl obydlen řídce. Nebyla tam žádná významná města od doby, co Jorsin Alkesteszměnil Trayethell na Černou mohylu. „Jsou na Černé mohyle?“ zeptal se.

„Přinejmenším v její blízkosti. Přesnou oblast neznáme. Zvědové, kteří se pokusili infiltrovat tábor,

se nevrátili.“

No, alespoň jeden problém, který může počkat. Meisteři i mágové, vürdmeisteři i arcimágové semarně dobývali na Černou mohylu celá staletí. Neph Dada v čele dvou set vürdmeisterů byl vážnýproblém, ale Dorian bude mít aspoň čas upevnit do jara svou moc, a Neph se s budováním armádyobtěžovat nebude. Vše, co Dorianova bývalého vychovatele zajímalo, byla magie. Přesto šlo o problém,který si zasloužil bližší prozkoumání.

Zdvojnásobte úsilí. Chci vědět, o co se pokouší a čeho, pokud vůbec něčeho, dosáhl.“

Ano, Vaše Svatosti.“

Kolik princů plní své uurdthan?“

Sedmnáct, o kterých vím.“

Kolik z nich se nachází v pozici, v níž by pro mě v příštích šesti měsících mohli představovat hrozbu?“

zeptal se Dorian.

Vaše Výsosti, musíte pochopit, že váš otec měl tajemství i přede mnou, proto to, co vám teď řeknu, je

vše, co vím. Je to víc, než si váš otec myslel, že vím, ale nemohu si být jistý, že vím o všech princích.

Moburu Ander žije a pokouší se rozeštvat divoké kmeny. Mám zprávy, podle nichž si myslí, že je

předpovězený Nejvyšší král. Vašeho otce to příliš nezajímalo. Více se zajímal o důkazy, které naznačovalytajnou dohodu mezi Nephem Dadou a Moburem, přestože jsme on i já věřili, že jejich vztah jepřinejmenším napjatý.“

Pravda, nedokážu si představit, že by Neph Dada nechal někoho žít, poté co posloužil svému účelu. Anikdyby šlo o jednoho z mých bratrů.“

Pak už vím jen o jediném princi, o kterém jsem vědět neměl, ale nikdy se mi nepodařilo zjistit jehojméno. Byl součástí delegace válečných mágů, které vyslali ze Sho’cendi zajistit Curoch. Mágové dorazilido Cenarie a sledovali bitvu u Pavvilova háje, pak se vrátili do Sho’cendi smíření s tím, že se tam Curochneobjevil.“

orian se zamračil. Byl si jistý, že se jeden z jeho bratrů pokusí infiltrovat školu ohně, když jeho poslali doškoly léčení, ale zjištění, že dotyčný uspěl, mu v puse zanechalo pachuť zrady. Většinu mágů, které by na

podobnou misi vyslali, znal. Přátelil se s jedním ze svých zrádných bratrů? Potřásl hlavou. Tohle bylozbytečné rozptylování. Moburu a Neph představovali opravdové problémy, dokud proti nim neshromáždímuže.

Velmi dobře, Splachovači. Děkuji ti.“

plachovač se ještě jednou uklonil, a když se narovnal, znovu měl ve tváři svůj starý, lehce zmatený

výraz.

Doriane? Doriane, všude jsem tě hledala,“ zavolala na něj Jenine, než vešla do pokoje.

oriana šokovalo vědomí, že stále stojí v místnosti s oběšeným dítětem. Pochyboval, že by mezi všemidovednostmi, které se naučil, byla schopnost ignorovat mrtvolu mladé dívky. Bože, bylo to strašlivé a ontady klidně stál a probíral politiku. Co se to z něj stalo? Žaludek mu vyhrožoval vzpourou.

enine se nesměle usmívala. Z místa, kde stála, na tělo oběšené Pricie neviděla. Oblékla si prosté šaty zezeleného hedvábí, pod ňadry byly nařasené. „Rozhodla jsem se,“ řekla a udělala krok vpřed. „Vezmu si tě,

Doriane, a naučím se tě milovat tak, jako ty miluješ mě.“

Jenine, neměla bys…“ příliš pozdě. Jenine zahlédla nahé oběšené tělo a první výraz ve tváři ženy, jižmiloval a která právě potvrdila zasnoubení, byla hrůza.

Och, bohové!“ vyjekla Jenine a zakryla si rukou ústa.

Zabil jsem ji,“ hlesl Dorian a pozvracel se.

Cože?“ nechápala Jenine. Nešla k němu.

Raději se zabila, než aby se nechala upálit na Garothově hranici,“ vysvětlil tiše Splachovač.

orian klečel. Zamrkal a zvedl ze země hadr, aby si z úst otřel zvratky. Teprve po očištění bradky sepodíval na látku ve své ruce. Byla to Priciina spodnička. Stále voněla jejím parfémem.

novu se pozvracel a vrávoravě se postavil na nohy. Tentokrát si pusu otřel pláštěm a otočil se, aby senemusel dívat na Priciino tělo. „Splachovači,“ řekl, „postarej se prosím o její tělo. A zdvojnásob dohlednad konkubínami. Jenine, potřebuji, abys mi pomohla s jedním těžkým rozhodnutím. Možná bude mít…

vliv na naše zasnoubení.“

37.

i do umyvadla nalila studenou vodu z měděného džbánu a opláchla si v ní obličej. Na úzkém stolku u

dveří zahlédla dopis adresovaný „Viridianě“. Vi se ho ani nedotkla. Bude připravená, až se dá do pořádku.Pokoj byl příšerný. Spíš se podobal komoře na smetáky. Neomítnuté kamenné zdi od sebe dělilo tak máloprostoru, že se tam úzká postel se slaměnou matrací skoro nevešla. U nohou postele stála truhla na jejívěci a umyvadlo. Truhla byla prázdná. Vi nenechali ani stuhu do vlasů. Novicky směly vlastnit jen věci,které dostaly od Kaple. Ve Viině případě to znamenalo jedny nepadnoucí bílé šaty novicky. Nejvíc ji natom rozčilovalo, že věděla, že mají oblečení, které by jí padlo tak dokonale, jako by ho ušil mistr Piccun,kdyby se geniální krejčí zajímal o něco tak příšerně nudného jako vlnu a podařilo se mu na látcevybojovat róbu, ve které by Vi vypadala překrásně.

o však zamýšlený efekt očividně nebyl. Tenhle bílý pytel postrádal ducha. Ani se pro ni šaty neobtěžovaly

přešít. Ty, ve kterých se probudila, byly na první pohled víckrát nošené, ale, doufala, čisté, a jejichpředchozí majitelka byla asi o tolik tlustší, o kolik byla Vi vyšší. Sukně jí nedosahovala ani ke kolenům.

i si podrážděně rozčesala vlasy. Sebraly jí zatracenou stuhu do vlasů. Na své lekce nepůjde. Neopustípokoj. Vzaly jí toho příliš. Rozhlédla se po pokoji, hledala něco, co by mohla použít. Oči zabloudily kměděnému džbánu. „Do pekel s nimi,“ řekla, aby probudila svůj Talent, když mu utrhla držadlo. Stačilaminuta, aby si svázala vlasy do těsného copu. „Do pekel s nimi,“ zaklela znovu a zmačkala měděné uchodo těsného kroužku, kterým si cop stáhla.

ebrala dopis a otevřela ho. „Viridiano, až skončíš s ranními lekcemi, přijď prosím do soukromé jídelny.

Elene by se s tebou ráda setkala, sestra Ariel.“

i se nedostávalo dechu. Elene? A do prdele. Věděla, že sem Elene časem přijde, ale takhle brzy?

veře se rozletěly a dovnitř vpochodovala jako hastroš oblečená holka, vytřeštěnýma očima sepodezřívavě rozhlížela po pokoji, ruce zdvižené, jako by vyvolávala nějaké mocné síly. „Co se to tadyděje?“ dožadovala se holka odpovědi. „Ty jsi použila magii! Dvakrát! Nezkoušej to popřít!“

i se zasmála, nejprve nervózně a pak neskrývaně, byla za to rozptýlení vděčná. Holka sípala, zadýchalase při běhu. Tváře měla rudé, po bledém čele se pod tmavými vlasy řinul pot. Byla dost tlustá a malá, aby

Vi napadlo, jestli tahle bečka sádla nebyla předchozí majitelkou jejího oblečení. Mohlo jí být tak patnáct,oblečení z bílé vlny mělo modré lemování a honosila se broží se zlatým symbolem vah. „Dostala jsi mě,“uznala Vi.

Ty to připouštíš!“

i pozvedla obočí. „Samozřejmě. Teď vypadni. A příště klepej.“

To je zakázané!“

Klepání je zakázané?“ podivila se Vi.

Ne.“

„Tak to zkus znova, Špekoune.“

Jmenuji se Xandra a jsem Dozor patra. Použila jsi magii, dvakrát. To jsou dva dny umývání nádobí za

první prohřešek. A neprojevuješ mi úctu. To je týden!“

Ty malá svině.“

Klení! Další den! Řekli mi, že s tebou budou potíže.“ Xandra se třásla. Klepaly se jí špeky.

To si, kurva, děláš srandu,“ řekla nevěřícně Vi.

Neúcta a další klení! A máš to! Nahlásím tě paní Jonisseh, ať tě hned přeloží.“

Tomuhle říkáš neúcta, ty ukníkaná mrcho?“ Vi udělala krok vpřed. Xandra otevřela ústa a znovu pozvedlaruce. „Graakos,“ řekla Vi.

kamžitě se před ní zformoval štít. Ať už na ni Xandra seslala cokoliv, sklouzlo to po štítu. Vi holku chytila,

zkroutila jí ruku a vyhodila ji z pokoje. Xandra jela po vyleštěné podlaze chodby dobrých deset kroků.Jakmile Vi vyšla na chodbu, uviděla nejméně třicet malých holek, jak na ni třeští oči, většině nebylo anidvanáct.

Příště klepat, prosím,“ řekla Vi. Otočila se na patě a zabouchla za sebou dveře.

chodby zaslechla Xandřin roztřesený hlas: „Bouchnutí dveří, to je…“

i otevřela a probodla pohledem holku, která stále ležela u zdi jako hromádka neštěstí. Další slova Xandřevyschla v ústech. Vi znovu bouchla dveřmi a posadila se na postel, zvedla dopis, pokoušela se nebrečet –a nepodařilo se.

38.

a celý svůj život Kylar neviděl lidi v Doupatech tak šťastné. Agonovi psi stáli u vozů plných obilí a rýže astarali se o rozdělování potravin. Všichni Psi byli členové Sa’kagé a vzali si do hlavy, že zásoby rozdělíspravedlivě. „I na nás dojde,“ zaslechl Kylar jednoho Psa mluvit se zamračeným ranařem Sa’kagé. „Slyšeljsem to z vyšších míst. Teď se ale musíme ujistit, že si to gildovní krysy rozdělí!“

rálíci se stavěli do dlouhých front, které se pomalu, ale vytrvale pohybovaly vpřed. Jeden drsně vyhlížející

postarší vazoun vytáhl malou píšťalu, sedl si na nenačatý pytel rýže a začal hrát. Za chvíli už Králícitancovali. Brzy tu nějaká žena postavila na oheň kotle a každý, kdo do nich hodil porci rýže nebo obilí, simohl hned nabrat z dalšího kotle hotové jídlo. Servírovala chléb, rýži a mošt. Někdo nabídl bylinky, jinýmáslo, další maso. Za pár chvil tu byla hostina.

přestávce mezi písněmi jeden Agonův pes vstal a zakřičel: „Možná mě znáte. Jsem Hák Conner a vyrostljsem tady. Vidím vás a znám vás, tak jestli někdo zkusí projít frontu dvakrát, vyvolám ho jménem a jehoprdel pak nacpeme do kotle s masem. Je vám to jasný?“

dpovědělo mu rozjařené volání, a fronta znatelně prořídla. Pro Králíky, pro které byla korupce dennímchlebem, to byl dar stejně nečekaný jako samotné jídlo. Kylar slyšel přípitky na Logana Gyra, mnohovariací příběhu, jak zabil zlobra, uplakané opilecké opakování jeho proslovu, v němž ustanovil Podvazkový

řád, a tucetkrát zamumlané slovo „král“. Ponuře se usmál, pak ztuhl.

a druhé straně náměstí zahlédl štíhlou ženu s dlouhými světlými vlasy. Na rozdíl do ostatních Králíků bylatak upravená, že skoro zářila, a zachytil odlesk bílých zubů, když se zasmála. Srdce se mu zastavilo.

„Elene?“ zašeptal.

ena zmizela za rohem. Kylar šel za ní, tlačil se roztančeným davem veselících se lidí. Když se dostal zaroh, byla už padesát kroků daleko v kroutící se uličce a zatáčela do další. Běžel za ní, zrychlil své tělo

Talentem.

Elene!“ Chytil ji za rameno, vystrašeně uskočila.

Ahoj… Kylar, správně?“ ujišťovala se Daydra, jedna z dívek Mámy K. Její specialitou bylo hrát si na

pannu. Z dálky vypadala jako Elene.

ylarovi poskočilo srdce a nebyl si jistý, jestli zklamáním nebo úlevou. Elene tady nechtěl. Nechtěl ji vidětv téhle městské žumpě nebo kdekoliv poblíž, až zabije královnu, ale i tak ji toužil spatřit tak moc, až to

bolelo.

ejistě se na něj usmála. „Ehm, já už v prostěradlech nepracuji, Kylare.“

rudl. „Ne, já nechtě… omlouvám se. Já…“ Otočil se a pokračoval k hradu.

39.

Feir Cousat a Antonius Wervel opustili Quorigský průsmyk v pravé poledne. Jak se blížili k Černémohyle, věčně zelený les, který se rozkládal na úpatí hor, postupně mizel. Feir se před podzimnímchladem zachumlal do pláště a vystoupal na nízký kopec. Výhled bral dech. Na Černé mohyle nikdo nežiluž sedm století. Země měla dávno zarůst travou, křovinami a stromy. Nestalo se tak. Tráva by měla spřicházejícím podzimem zhnědnout. Nestalo se tak. Rozhodující bitva Války stínů se tu před sedmi sty lety

odehrála na počátku léta a tráva u Feirových nohou byl stále krátká a zelená. Viděl čerstvé prohlubně vmístech, kde ze země vytáhli farmářské kamenné ploty, které odnesli do města, aby je nepřítel nemohlpoužít jako munici do obléhacích strojů. V holých prohlubních, které označovaly bývalou pozici plotů, nicnerostlo, jako by uplynulo jen pár dní. Čas se tu zastavil.

Feir zvedl oči a uviděl víc, vyjeté koleje vozů, trávu ušlapanou pochodujícíma nohama, díry poohništích a latrínách v opuštěných táborech armády. Ale žádné stany nebo nástroje. Cokoliv, co se daloodnést, ukradli před lety, ale vše, co tu nechali, zůstalo nezměněno.

Nevztahovalo se to jen na zemi. Po dvou stech krocích uviděl mrtvá těla. Nejprve pár mrtvol, kteréupozorňovaly na okraj bitvy, potom jich byly stovky, tisíce a nakonec se do dálky táhla země pokrytáčernými těly. Epicentrem smrti byl dokonale kruhový dóm z černého kamene, velký jako malá hora, namístě, kde se kdysi nacházelo město a kopec s hradem. U paty dómu stály obléhací stroje s polámanýmikoly, napůl strávené plameny. Byly nahnuté, ale navzdory staletím stále nespadly.

Dóm obklopoval větší magický kruh v samotné zemi, táhl se míle daleko a nazýval se Mrtvá zóna.Mimo kruh čas plynul, foukal vítr, padal déšť. Uvnitř Mrtvé zóny… ne.

Feir zakroužil mohutnými rameny, připravoval se. Udělal z dlaní před tváří misku a vyvolal v níTalentem oheň. Přešel hranici kruhu smrti. Nic se nestalo. Nechal oheň zhasnout.

„To je divné,“ řekl nahlas. Antonius souhlasně zabručel.

Mrtvá zóna, stejně jako samotná Černá mohyla, byla dílem císaře Jorsina Alkesta. Postaral se, abykaždé použití virů v kruhu skončilo smrtí, ale protože se viry podobaly Talentu, jeho použití v kruhuvyvolalo určitou nelibost okolí. Byly to maličkosti, jako třeba rudý oheň místo oranžového. Ale Alkestovo

kouzlo zmizelo.

Feir se podrbal ve strništi na bradě. Hrálo mu to do karet. Nebude na to muset brát ohled, až sepustí do práce. Ale někdo prolomil kouzlo, které Jorsin stvořil. To už tak dobré nebylo.

Prozkoumal vzduch nad kruhem, stejně jako to udělal u kruhu kolem Ezrova lesa, studoval jeho

magii. Mezi vlákny cítil prázdné místo, velkolepé kouzlo, které Jorsin ze zaklínadel spletl, nešlo prolomit,

aniž by po něm zůstaly stopy. Naneštěstí z toho nedokázal vyčíst víc, než že ho prolomili nedávno. Aleprolomit kouzlo, které za pomoci Curochu vytvořil Jorsin Alkestes, by vyžadovalo někoho neskutečněmocného a vyzbrojeného artefaktem, nebo pár set spolupracujících mágů či vürdmeisterů, Feir sinedokázal představit, že by se někdo se špetkou rozumu nebo slušnosti na něčem takovém podílel. Což

znamenalo vürdmeistery.

Jorsinova další vlákna, která zapečetila zemi a mrtvé, byla nedotčená. A Feir si nemyslel, že by jedokázali zlomit tak snadno. Alespoň v to doufal.

Feir zkoumal vzdálené stromy, najednou se ho zmocnila nervozita, že by ho z nich mohly sledovatnepřátelské oči. Rychle přešel pláň, ve vzduchu se nevznášel jediný pach, přestože právě překročil prvnítělo.

Netvor vypadal jako černá nafouklá mrtvola lidských tvarů, ale pokroucených proporcí. Jeho pažebyly příliš dlouhé, protažený obličej, spodní čelist vystrčená dopředu a do vzduchu z ní trčely jako hákzahnuté zuby, zíraly na něj černomodré oči. Byl neskutečně svalnatý. Kůži mu pokrývaly chlupy, skoropřecházely v kožešinu, a neměl žádné šaty ani zbraně. Byl to krul. Meisteři nedokázali vytvořit život, mohli ho jen napodobit a zprznit. Krulové byli, řekl mu jednou Dorian, temná zrcadla každého živého stvoření vpřírodě.

Feir a Antonius šli dál. Zhoršovalo se to. Hodně.

Brzy mrtví krulové leželi úplně všude. Desetitisíce jich bez kapky prolité krve zabila Jorsinova magie,ale na dalších tisících byli patrné stopy po jejich smrti. Odporné obličeje rozdrcené válečnými kladivynebo kopyty. Proražené hrudníky po ušlapání. Podříznutá hrdla, trupy zbavené údů, oči visící na optickýchnervech z rozbitých očnic, lesknoucí se čerstvá krev, která se nesrážela a nikdy nezaschne.

Mezi těly byly vyčištěné cesty a oni beze slova pokračovali po nich. Netrvalo dlouho, než Feir zahlédl

mezi kruly lidskou paži, potom i zpola ohlodanou nohu. Okraje cesty lemovala jednolitá hromada krulůvysoká po kolena. Potom začali míjet kruly zabité magií. Na bojišti zely velké krátery, prázdné až naseškvařené maso. Další krulové byli roztrženi vedví nebo spáleni ohněm a blesky. Jiní si spáry rozedralivlastní tvář na cáry.

A krulové se také začínali měnit. Každou dvanáctičlennou jednotku vedl bílý krul se zahnutýmiberaními rohy a vzácněji naráželi i na jejich větší, sedm stop vysoké verze. Minuli celou četu čtyřnohýchkočkovitých krulů velkých jako koně a černých jako uhel, pokrytých drsnou srstí podobnou krysí a spřehnaně velkými tlamami připomínajícími vlky. Jen pár jich vypadalo jako dobrých dvanáct stop vysocímedvědi se srstí barvy čerstvě prolité krve. Jak putovali po rozlehlém bojišti, zdálo se, že každé zvíře tunašlo temnou napodobeninu. Netopýři, havrani, orli, zubatí i rohatí koně, dokonce i tmaví sloni s rudýmaočima, kteří na hřbetech nosili lučištníky, tu nalezli smrt.

„Netvoři,“ poznamenal tiše Antonius. „To jim nebylo nic svaté?“

Feir sledoval Antoniův pohled a spatřil dětské kruly. Ze všech krulů byly děti nejkrásnější, mělysymetrické rysy, velké oči a bledou kůži skoro lidského odstínu, jen místo prstů měly drápy. Tihle krulovéstále nosili lidské oblečení. Dokonce ani okrádači mrtvol se jich nedotkli. Feir se málem pozvracel.Pokračovali dál, neustále se přibližovali k obrovskému černému dómu.

Feir si na okolní hrůzu po chvíli zvykl. Viděl tu smrt v tisíci obměnách, kruly všech tvarů a velikostí,občas muže a častěji ženy, ale jejich magické zakonzervování, chybějící zápach a nehybný vzduch tomupropůjčovaly pocit jisté nereálnosti, jako by mrtví byli jen sochy vyřezané z vosku.

Pokud by věřil Jorsinovi, leželo tu jeden milion sto třináct tisíc osm set devětasedmdesát mrtvýchkrulů. Různí vzdělanci mezi mágy odhadovali, že tu proti nim stálo pět set tisíc až jeden milion krulů. Protipadesáti tisícům mužů. Zbytek Jorsinovy armády odvedli jeho vlastní zrádní generálové.

Tohle všechno dokázal Jorsin s pomocí Curochu, toho samého meče, pro který se Feir vydal doLovcova lesa. Získal však jen pokyny. Curoch byl v Ezrově lese navěky v bezpečí, bohům za to dík.

„No a jsme tady,“ řekl Antonius, když konečně dorazili k dómu nad Černou mohylou. „Teď můžemevykovat náš falešný Ceur’caelestos a zachránit Lantana Garuwašiho a jeho muže. Vlastně možná i celýjih.“

„Vše, co musíme udělat, je najít Ezrův tajný vchod do Černé mohyly, pak Ezrovu dílnu, jeho zlaténástroje a sedm zlomených mečů z mitrilu, znovuobjevit kovářskou techniku, kterou všichni dnešní Tvůrcipovažují za mýtus, najít obří rubín a vyhnout se odhalení ze strany několika set vürdmeisterů, kteří tu kují

bůhvíjaké pikle,“ připomněl mu Feir.

„Och,“ zarazil se Antonius a promnul si dlouhé začerněné obočí, „a já si myslel, že nám to zabere

celou zimu.“

40.

Po několika hodinách na Viiny dveře někdo zaklepal. „Tady sestra Ariel. Mohu dál?“

„Nemůžu tě zastavit. Na dveřích není zámek,“ řekla Vi.

Sestra Ariel vešla dovnitř. Chvíli nic neříkala, jen se se zjevnou nostalgií rozhlížela po holém pokoji.

„Co chceš?“ zeptala se Vi.

„Jsi trochu nervózní z výuky, co? Nebo snad za to může setkání s Elene, že se chováš spíš jako tyran

než jako pokorná novicka?“ zeptala se Ariel.

„Podělala jsem to,“ přiznala Vi, rozčílilo ji to, pak si to uvědomila, vyčetla si to a stejně byla rozčilenádál. „Teď mě nenávidí stejně jako vždycky.“

„Je jim dvanáct. Neodváží se tě nenávidět.“

„A po tomhle se mám cítit lépe?“

„Mě tvoje pocity až tak nezajímají, Vi. Vzhledem k problematičnosti tvého případu a hlavně proto, žejsem včas nedokázala přijít s výmluvou, dostala jsem tě na starost.“ Vi zaúpěla. „Přesně tak se cítím. Začneme s tvým pokojem. Vůbec se pro tebe nehodí.“

„Dostanu lepší pokoj?“

„Budeš sdílet něčí pokoj. S ohledem na tvůj věk ti přidělili samostatný pokoj. To byla chyba.Izolovaná už jsi byla dost dlouho. Od dnešního odpoledne dostaneš spolubydlící. A pro případ, že by tě tozajímalo, pokoj bude jen o trochu větší než tenhle.“ Vi padla zpátky na postel. „A teď, protože jsem zatebe přijala zodpovědnost, půjdeš na výuku. Hned. Elene počká.“

Vi se nehýbala.

„Musíme si zopakovat pár lekcí, které jsem ti dala cestou sem?“ zeptala se Ariel.

Vi rychle vstala.

„A mimochodem, aby tvé přeložení do mé péče nebylo vnímáno jako odměna, podřídíš se všemtrestům, které ti udělila ta nešťastná dozorkyně, a navíc jich pár dostaneš i ode mne. Následuj mě.“ Arielodešla a Vi neměla jinou možnost než ji následovat jako zpráskaný pes.

Při stavbě Kaple se v prvé řadě hledělo na její krásu a praktičnost. Na náklady očividně ne. Dokonce

i tady, na patře novicek, byla oblouková klenba deset stop vysoká a v každé čtvrtině zdobená různýmifreskami. Novicky obývaly nejnižší patro Kaple, přestože skladiště, archivy a podobně byly až pod úrovníhladiny jezera. Protože se vše nacházelo uvnitř obří sochy Seraf, vnitřek Kaple byl uspořádán v kruzích –pokoje se soustředily u středu kolem čtyř chodeb a učebny se nacházely u vnější stěny, aby se využilavýhoda slunečního světla nezbytného pro provozování magie.

Přestože převládal bílý mramor, podlaží novicek nepůsobilo pochmurně. Hrad z takové spoustykamene by byl chladný a temný, ale podlahy tady byly vyhřáté na teplotu příjemnou pro bosé nohy asamotný strop světélkoval. Stěny byly pomalované jasnými veselými scénami, které měly uklidnit dívky při

jejich prvním pobytu mimo domov, hráli si na nich králíci, jednorožci, kočky, psy, koně a zvířata, kteráVi nikdy neviděla. Byly to fantaskní obrázky, ale překrásně vyvedené.

Vi se dotkla spícího štěněte schouleného vedle nemožně přátelského lva. Otevřelo oči a olízlo jíprsty, tlačilo jazykem proti stěně, jako by se nacházelo na druhé straně skla. Vi vyjekla a uskočila, ruka jísjela k opasku pro dýku, kterou neměla.

„Jmenuje se Paet,“ poznamenala sestra Ariel. „Byl to jeden z mých oblíbenců. Před polednem se

neprobudí.“

„Cože?“

„Je jako hodinky. Podívej se na tohle,“ upozornila ji sestra Ariel a stoupla si před jednu třídu.

Strop jemně zapulzoval fialovou, červenou, žlutou, zelenou a modrou, každou změnu doprovázelozazvonění zvonku. O pár vteřin později se na chodbu v záplavě různých zvuků vyhrnulo několik set dívekmezi deseti a čtrnácti lety. Vi viděla víc zvědavých obličejů než vystrašených. Zvěsti se očividně ještěnerozšířily po celé škole. Založila ruce a zamračila se.

„Vyučování začíná za pět minut. Umíš číst a psát?“

„Samozřejmě,“ odsekla Vi. Alespoň tohle ji její neschopná matka naučila.

„Dobře. V poledne tě vyzvednu. Och, a Vi? Pokud budeš mít v průběhu vyučování nějaký dotaz,zvedni ruku. Sestra Gizadin je pedant. Když tě vyvolá, vstaň s rukama za zády. Pokud to neuděláš, bude

to považovat za neuctivé. Och, a žádnou magii. A všechno si pamatuj. Lekce jsou koncipovány v triádách,aby ti s tím pomohly.“

„Koncipovány v triádách?“ nechápala Vi, ale sestra Ariel už byla pryč.

O pět minut později Vi seděla na příliš malé židli za příliš malým stolkem v přední řadě výukové

místnosti. Tri stěny byly z nezdobeného bílého kamene, zatímco čtvrtá byla průsvitná jako sklo. Proudilo jí

světlo pozdního ranního slunce, které zalévalo Vestacchiho jezero a zasněžené vrcholky hor. Jezero zářilo

nejhlubší modří, jakou kdy Vi viděla, zahlédla na něm tečky tuctů rybářských lodí.

Vi si málem nevšimla, že šepot ve třídě náhle utichl. Zavalitá sestra tleskla a stěna zajiskřila azmarněla, ve vteřině byla stejně bílá jako ostatní. Sestra okamžitě začala s výkladem: „Jsou tři důvody,proč by se magie okouzlení měla užívat jen zřídka. Ví někdo jaké?“ Žádná z dívek se nepohnula. „Za prvé

– magie okouzlení je nevypočitatelná. Za druhé, magie okouzlení je nepřirozená. Za třetí, magie

okouzlení je nevítaná.

Nevypočitatelná. Za prvé, magie okouzlení může zapůsobit na muže, ženy i děti. Za druhé, magieokouzlení může některé lidi zasáhnout výrazně silněji než jiné. Za třetí, magie okouzlení upoutá lidi sohledem na jejich vlastní vkus. Může to v nich vzbudit, obzvláště v mužích, nepřekonatelnou sexuálnítouhu po sesilatelce. Nebo může vyvolat otrockou poslušnost, kdy ve vás oběť najde všechny dobrévlastnosti, které si dokáže představit. Nebo to může vyvolat obyčejnou přitažlivost a atraktivitu.

Nepřirozená. Za prvé, magie okouzlení se může projevit posílením kvalit, které už máte. Můžezvýšit vaši skrytou atraktivitu; zveličit, jak lidé vnímají vaši odvahu, čest nebo sílu; nebo posílit přátelskývztah, který s cílem okouzlení máte. Za druhé, magie okouzlení může předstírat rys, který jiné osoběpřipadá atraktivní. Za třetí, magie okouzlení může proniknout do mysli cíle a zjistit, co mu připadáatraktivní. Jeden muž řekne, že sesilatelka je modrooká blondýnka, zatímco druhý bude přísahat, že je tozelenooká baculka. Ale tento druh magie okouzlení je neobvyklý a velmi obtížný. A navíc je jasné, že když

si ti dva muži po odchodu maji spolu promluví, uvědomí si nesrovnalosti ve svém vnímání.

To nás vede k třetímu důvodu, proč byste se k magii okouzlení měly uchylovat jen zřídka, magieokouzlení je nevítaná. Za prvé…“ podrážděně se zarazila. „Viridiano, přestaň se vrtět. Máš otázku?“

„Co když tohle všechno ovládnete?“ zeptala se Vi. Když vstala a spojila ruce za zády, připadala sijako malé děcko. „Není to nic těžkého.“

Všechna děvčata ve třídě se podívala na Vi, jako by nevěřila, že se odvážila promluvit.

„Vážně chceš, abych uvěřila, že jsi přirozeně dosáhla mistrovství v jednom z nejobtížnějšíchrelačních kouzel?“

„Já o nějakém mistrovství nic neříkala,“ bránila se Vi. Popravdě byla stále trochu vykolejená, protožejí pomyšlení na nadcházející setkání s Elene připadalo jako rozsudek smrti, a k tomu, uvědomila si, dojítklidně může.

„Pokud jsi už takové kouzlo dříve neseslala, sedni si a mlč.“

Vi se zarazila, pak se zamračila. „Seslala.“

„Och? To si ráda poslechnu.“ Sestra Gizadin se povýšeně ušklíbla.

Tak dobře, ty mrcho. „Šoustala jsem s jedním chlápkem, kterému se moc nedařilo probudit jehomalého hádka,“ začala Vi. Sestra Gizadin vyvalila oči. „Tak jsem ho popostrčila magií okouzlení. Na to miobvykle stačí pět vteřin. Chci říct, že je to trapné. Když toho použijete moc, udělají se dřív, než sesvléknou. Ale s tímhle okouzlení nedělalo nic. Váš termín by asi zněl, že jsem posilovala svoji přirozenouatraktivitu. Tak jsem si s ním pohrála, dokud jsem nenašla něco, co jsem mohla použít. Oči mu najednouzaplály a on začal mluvit o mojí chlapecké figuře, zatímco mi oběma rukama ochmatával kozy.“

Sestra Gizadin měla otevřená ústa, ale nevycházela z nich žádná slova.

„Tak jako tak,“ pokračovala Vi, „to není nic těžkého. Chci tím říct, že nejvíc zkušeností mám s magiíokouzlení kvůli sexu, ale hodně mi pomohla jedna dvě rady od kurtizány, takže jak těžké může být naučitse magii okouzlení, když mi s tím pomáhají samy sestry?“

Dlouho nikdo nic neřekl. Vi si příliš pozdě všimla, že na ni všechny zírají s otevřenou pusou. SestraGizadin pusu zavřela. Začala mluvit a pak se zarazila. Nakonec se podívala za Vi na chudozuboudvanáctiletou holku, která zvedla ruku. „Ano, Hano?“ zeptala se sestra Gizadin.

Hana vstala s rukama za zády. „Prosím, sestro, jaký druh mága je kurtizána?“

Vi se rozesmála.

Pak se na ně sestra Gizadin obořila: „Obě si sedněte!“

Sedly si.

„Nevítaná,“ pokračovala sestra Gizadin. „I v případech, kdy nedošlo k ovlivnění vnímání sesilatelkyostatními lidmi, přetrvává po použití magie okouzlení pocit něčeho špatného. V průběhu kouzla sinevšimnou, že je jimi manipulováno, ale poté, zvláště když jimi bylo manipulováno příliš silně, si uvědomínepřiměřenost svých reakcí. Nezodpovědné užívání magie okouzlení je jedním z důvodů, proč se mágůmdlouhodobě nevěří. Nikdo nechce, aby se jím manipulovalo, a magie okouzlení není v podstatě nic jinéhonež manipulace. To je vše. Hodina skončila.“

Jako by Vi nikdy nepromluvila. Sestra Gizadin nezodpověděla otázku Vi ani Haně. Vlastně senezdálo, že by to na ni mělo nějaký vliv, dokud si Vi později neuvědomila, že poslední část lekcenekoncipovala v triádě.

*

Máma K. si urovnávala topazy zavěšeně v dlouhých vlasech, kriticky se prohlížela v zrcadle mistraPiccuna. Když se probudila, našla na stolku vedle postele zprávu. Byla napsaná Durzovým těsnýmrukopisem. „Jsem naživu. Přijdu si pro tebe.“ To bylo vše. Příšerný chlap. Pak vstala a naposledy siobarvila vlasy, na přírodní šeď. Ne, na stříbrnou šeď, rozhodla se nakonec.

Pak zašla sem. Nebylo snadné nařídit mistru Piccunovi, aby její modré šaty na korunovaci ušilupjatější a s vyšším výstřihem, než jaký celý život nosila. Alespoň že ji rukama při braní míry ohmatával –tak jako vždy. Až po ní jeho ruce přestanou bloudit, pozná, že je příliš stará.

„Jste výjimečná,“ řekl Piccun. „Podobnou schůzku mám s každou ze svých krásných klientek.Obyčejné ženy se svým věkem uzavírají nové kompromisy každý den, proto je to tolik nešokuje. U krásekk tomu dochází najednou a náhle a děje se to právě tady. Ignorují mé rady, objednají si šaty podleposlední módy a pak se v nich uvidí. Některé mě obviní, že jsem se schválně postaral o to, aby vypadalyšpatně. Další šokovaně zírají na starou cizinku v zrcadle. Vždy dojde na slzy.“

„Mě na pláč moc neužije.“

„Vy poznáte, kdy jen lichotím, Gwinvere. Tělo je mým plátnem a musím říct, že to vaše oduplakaného dne dělí celá léta. Máte v sobě cosi nepopsatelného. Procházíte životem jako tanečnice, se vší

tou silou, krásou a důstojností. Mám klientku, úžasnou dívku, i když je trochu příliš svalnatá, řekl jsemjí, že by měla začít sedět na zadku a jíst čokoládu, ale díky těm bokům a ňadrům, kvůli kterým bybohyně zezelenaly závistí, naštěstí nevypadá jako kluk. U Priapa, to děvče si může obléci cokoliv, a takéto dělá. Ušil jsem jí jedny šaty zdarma, jen abych viděl, jak je nosí.“

„Chcete, abych začala žárlit?“ usmála se Gwinvere. Věděla, že žertuje, i když jedna její malá část si

tím nebyla jistá. Aemil Piccun mluvil o Vi Sovari.

„Chtěl jsem tím říct, že kdybych vedle sebe postavil portrét její a váš v jejím věku, byla by volbamezi vámi pro muže velmi obtížná, ale ve skutečnosti bych neváhal. Ona je úplně odtržená od svého těla,nezná potěšení. Vy, na druhou stranu, si muže dokážete užít stejně jako on vás. Kdybych dokázaloblečení prodchnout vaší esencí, nebyl bych krejčí. Byl bych bůh. Ze všech mých klientek jste vy mounejoblíbenější, Gwinvere.“

Usmála se, podivně ji to dojalo. U mistra Piccuna jste vždy očekávali oplzlé řeči, ale nikdy jstenečekali, že to bude myslet vážně. Nyní si stál za každým slovem, které pronesl. „Děkuji, Aemile. Zahřáljste mě u srdce.“

Zazubil se. „Nepředpokládám, že by se ten žár rozšířil i do jiných partií, hmm?“

Zasmála se. „Jsem v pokušení, ale je tu příliš mnoho žen, které budou chtít získat slevu na své šatyna korunovaci. Velice by je zklamalo, kdybych vás příliš vyčerpala.“

„Je kruté ničit muže předváděním, jakého umění jste v ložnici schopná, a rovných čtrnáct let mu ho

odpírat.“

„Čtrnáct?“ zeptala se.

„Čtrnáct dlouhých, předlouhých let.“

„Hmm,“ zavrněla a nepatrně se uvolnila. „To je dlouhá doba.“

Přistoupil blíž.

Máma K. před ním uhnula, otevřela dveře a pokynula křehce vyhlížející ženě, která čekala vpředpokoji. „Opatrně, zlatíčko, obávám se, že bude chtít začít se slevou.“

Šlechtična zalapala po dechu. Mistr Piccun si odkašlal. „Kruté, Gwinvere. Kruté.“

41.

Jenine trávila dny rozhodováním, jestli mají ženy a konkubíny Garotha Ursuula zemřít. Dorian na ničekal v tmavé kamenné chodbě, kterou by obvykle prozářila svou přítomností. Ale dnes, stejně jako vednech, které následovaly od položení té otázky, její slunce zakrývaly mraky.

„Má lásko,“ řekl tiše, „dnes se musíme rozhodnout.“

„Jedna moje část vás nenávidí za to, že se musím rozhodnout, ale tohle obnáší být královnou, žeano? Jste moudrý, mylorde. Kdybyste rozhodl za mě, začala bych o vás pochybovat.“

Nadechl se. Když mluvila o „části, která ho nenávidí“, zastavilo se mu srdce. Celá staletí byli všichniBohokrálové zpopelňováni na hranici se svými ženami a konkubínami, zachránilo se jen pár konkubín,které si přál ponechat nový Bohokrál. Kdyby Dorian dodržel původní slib Jenine, každou ženu v harému by

donutili vrhnout se, nebo ji hodili, na pohřební hranici Garotha Ursuula kvůli pochybné odměně, že budou moci strávit věčnost jako jeho otrokyně. Druhá možnost spočívala v nárokování všech žen, cožbudou Khalidořané považovat za sobecké a ponižující vůči mrtvému, ale od Bohokrále nesobeckost nikdoneočekával.

Byla tu samozřejmě i třetí možnost. Dorian by mohl vydat zákon zakazující házení živých lidí napohřební hranice. Přesně tohle za pár let plánoval. Ale už teď ho vykreslovali jako změkčilého jižana.Vürdmeisteři byli žraloci a milosrdenství by zrodilo desítky spiknutí namířených proti němu. Co by mu asiporadil Solon? Dorian tu otázku odsunul stranou, Solon by mu řekl, ať sakra vypadne z Khalidoru.

„V některých ohledech,“ řekl, „pokud chceme změnit způsob, jakým v tomto kraji vnímajímanželství, by dávalo smysl všechny je zabít. Začínali bychom s čistým účtem.“

„Takže zmaříme život osmašedesáti žen, abychom prokázali hodnotu ženy?“

Dorian neodpověděl. Nabídl jí ruku a ona ji přijala. Zamířili k jeho pokojům. „Nedaří se mi naléztzpůsob, jak z toho rozhodování vyloučit krutost.“

„Nevím, zda-li je to vůbec možné, mylorde.“ Jenine mu stále říkala mylorde. Samozřejmě munemohla říkat Doriane. „Vaše Výsosti“ znělo příliš odtažitě. „Vaše Svatosti“ nepřipadalo v úvahu. Anazývat snoubence Beznadějem odmítala. „S těmi ženami je něco špatně. Věděl jste, že je vzali z jejichrodin, když jim bylo devět? Jsou cvičené, aby naplňovaly Bohokrálovy požadavky. Jediné, o co usilují, jeBohokrálova přízeň. Není jim dovoleno naučit se číst. Nikdy nikam nevychází. Nikdy nepotkaly nikohojiného než ostatní ženy v harému a eunuchy. Zdeformovalo je to. A přesto nejsou bez viny. Pomlouvají se

a navzájem bodají do zad jako kdokoliv jiný. Možná více než ostatní, protože nic jiného na práci nemají.U všech je to stejné, ale stále to nejsou pouhá zvířata, přestože je tak cvičili. A většina z nich jsou teprvemladé dívky. Nemohu žádat, aby kvůli mně všechny zemřely. Budete to muset vyhlásit vy, mylorde, aležádám od vás toto, dejte každé na výběr. Tyhle ženy neměly nikdy na výběr. Dopřejme jim to teď.“

„Ty… myslíš, že si některé vyberou smrt?“

„Slyšela jsem ženy popisovat noci strávené s Garothem Ursuulem, po kterých jim doslova zůstalyjizvy, a byly na to pyšné. Ony vážně věří, že váš otec byl Bůh. Některé si přejí sloužit mu věčně.“

Dorian si připadal jako cizinec ve vlastní zemi. Neřekl ani slovo, když prošli kolem hloučku princů,kteří se zastavili v chodbě a tiskli se tváří k zemi, dokud neprošel. U dveří svých komnat se zastavil a řekl:„Jenine, přísahám ti, že ty ženy budou mými konkubínami jen podle jména. Nikdy se mnou nebudou

sdílet lože.“

Položila mu prst na rty. „Pšš, má lásko. Neslibujte, co nemůžete dodržet.“ Najednou měl pocit, žetohle už jednou udělala. Minulou noc se mu o tom zdálo a do této chvíle si na sen nevzpomněl. Ale v tomsnu něco cítil, pronikavý zápach… čeho? „Když nic jiného, sebe ovládnout dokáži, má královno.“

Věnovala mu smutný úsměv, příliš moudrý na její mládí. „Děkuji, ale já vás do toho nutit nebudu.“

„Přinutím se sám.“

Stiskla mu ruku a pak mu nos naplnil ostrý pach virů. Ke klečícím princům se otočil příliš pozdě. Dvaz nich, ještě jim ani nerostly vousy, stáli, dvojice koulí zeleného plamene se řítila na Doriana a Jenine.Byli stěží pět kroků od nich.

Dorian koule sledoval, čekal, až zelený plamen spálí jeho maso. Natáhl se po virech, na vztyčeníštítu už bylo příliš pozdě, ale viry už tu byly, formovaly se a jednaly, aby ho ochránily, prudce se vyřinulyna povrch a čekaly na jeho souhlas.

Ano.

Zelené střely od něj byly necelou délku dlaně, když se jim viry vymrštily do cesty. Zelené střelyuhnuly stranou, a když Dorian rozmáchl rukama, za zády se mu otočily a letěly zpátky k mladíkům. Ozvalse zvuk, jako když praskne vejce a škvaří se maso, jakmile střely zasáhly oba prince do čela, prorazilyjejich lebky a usmažily jim mozky. Z dokonale kruhových otvorů se vyvalil dým, když padli mrtví k zemi.

Teprve potom Doriana a Jenine obklopil jeho štít, přestože ho vyvolal, jak nejrychleji mohl. Nachodbě se neozval jediný zvuk.

Mrtvé děti na něj zíraly, z mozků se jim kouřilo. Ty živé se neodvažovaly vzhlédnout. Doriana se

zmocnil vztek. Oni se nesnažili zabít jen jeho, oni se pokoušeli zabít i Jenine. Podíval se na vürdmeistera,

který měl prince na starosti. Ten se krčil přitisknutý tváří k zemi za princi. Dorian nepřemýšlel. Viry muvystřelily z rukou, chytily muže za hrdlo a zvedly ze země. Přidušeně vyjekl a zamával rukama, než hopěst z Dorianových virů zasáhla do hrudi a odhodila proti kamenné zdi.

Krev pokropila kamennou zeď i prince v poslední řadě, ale nikdo z nich se nepohnul. Dorian spustilštíty a s obtížemi zatlačil viry zpět. V hlavě mu hučelo.

Princové se mu postavili. Byl to hloupý, dětinský pokus, ale téměř uspěl, protože ho nenapadlo mítse na pozoru před osmiletými kluky. Nikdo je nenásledoval, aby je využil jako odvedení pozornosti, protoDorian netušil, jestli to nebyla vürdmeisterova práce, aby otestoval jeho sílu nebo si ověřil, že ho virybudou chránit. Ale na tom nezáleželo.

Důležité bylo, že se teď bude muset vypořádat s princi. Byli jako zmije. Pokud dokázali jednat vosmi devíti letech, tak ti starší už nepochybně kují pikle a svatba by jim poskytla spoustu příležitostí.Odložení by vypadalo jako slabost a slabost by neuvrhla v nebezpečí jen jeho, ale i Jenine. To nemohldopustit.

Jenine se rozplakala. Dorian zahnal prince a utěšoval ji, ale v myšlenkách se nacházel daleko od ní akaždá z těch myšlenek byla plná krve.

42.

Kylar byl oblečený ve stejnokroji služebnictva, a protože na hradě byla spousta nových sluhů, jak seTeražin doprovod smísil s těmi, co zůstali po Garothovi, promíchanými s těmi, co zůstali po králiGunderovi IX., projít vchodem pro služebnictvo nebyl žádný problém. Jakmile se dostal dovnitř, zamířil do

kuchyně, popadl tác s čerstvě vyleštěnými stříbrnými poháry, vybalancoval ho na jedné ruce a odešel doVelkého sálu. Ve všem tom shonu, štěkání rozkazů a vrčení podrážděných mužů a žen, kteří spolu poprvéspolupracovali, mu nikdo nevěnoval pozornost. Nebyl neviditelný díky ka’kari, ale praktické anonymitě,kterou ho Durzo celé hodiny učil.

V tuto chvíli byly všechny stoly uskladněny v pokojích služebnictva, které přiléhaly k Velkému sálu.Po korunovaci je sem přinesou plně prostřené. Číše patřily na jeden z vysokých stolů, které přistaví kekrálovninu. Její stůl byl naneštěstí stále prázdný, na něm prostřou těsně před hostinou a pouze podbedlivým dohledem Královniny gardy, kdy její číšník vlastnoručně připraví nejdražší zlaté nádobí, jaké nahradě bylo.

To nebyly žádné nepřekonatelné překážky. Ale Terah Graesinová neměla pověst velkého pijáka, akdyby Kylar použil dostatečně mírný jed, aby neotrávil číšníka ochutnávajícího víno, nemusela by vypítsmrtelnou dávku. S talíři to bylo úplně stejné. Terah jedla velmi střídmě.

Proto po rozestavění číší Kylar popadl špinavé hadry, kterými otřeli stoly, a zamířil do zadní chodby.Šel cílevědomě, přestože netušil, kde se hradní prádelna nachází. Prohlížel si strop a stěny, hledal tajnéprůzory a tajné chodby. Když jeden vchod zahlédl, vyskočil, zachytil se prsty okraje a vytáhl se k němu.

Pár palců od jeho tváře vstup zakrývala rozkládající se pavučina virů. Kylar se jí prsty málem dotkl.Visel na jedné ruce a prostrčil pavučinou ka’kari. Pavučina praskla jako mýdlová bublina.

Když vlezl do tajné chodby, zbývalo jen najít cestu k cíli. Kylar se plazil nebo šel podle výšky tajných

chodeb a ka’kari si držel před očima, aby viděl případné magické pasti. Do hodiny našel královskoupokladnici. Vchod zakrývaly pevné železné mříže.

Ka’kari s nimi udělalo krátký proces.

Víš, než jsem tě potkal, královna by se vraždila docela těžko.

~ Stěžuješ si snad? ~

Když Kylar vytahoval přeříznuté mříže, zarazil se. Jsem jako bůh. Ta myšlenka jím otřásla. Znějakého důvodu za to mohl výraz na tváři Modřinky. Jakmile si ale vzpomněl na bázlivou úctu ve tváříchgildovních krys, vytanuly mu na mysl i jiné obličeje, caernarvonský Shinga, Hu Gibbet, dokonce i ve tváři

Bohokrále viděl náznak úcty. Pro gildovní krysy to byl sen, pro ostatní noční můra. Ale nevíra v nich bylstejná. Předváděl nemožné věci.

Z nějakého důvodu to nikdy zcela nevstřebal. Byl stále Kylar a pod tím i trochu Azoth. Ale teď… bylo

to příliš snadné. Kylar toužil být něco víc než jen gildovní krysa. Chtěl být víc než wetboy. A teď byl vícnež člověk. Pravidla se na něj nevztahovala. Byl silnější než obyčejný člověk, rychlejší a stokrát mocnější.Nesmrtelný. Smrt byla jen dočasná. Pokud se nejzákladnější lidská vlastnost, umírání, na nějnevztahovala, čemu všemu se ještě vymykal?

Byla to opojná myšlenka, ale osamělá. Pokud byl víc než člověk, jaké vztahy by mohl mít s lidmi? Seženami? Ta myšlenka mu okamžitě připomenula Elene. V hrudi cítil prázdné místo. Vzdal by se znovu

paže, jen aby s ní byl, složil jí hlavu do klína a nechal její prsty bloudit ve svých vlasech.

Zvláštní. Mohl na Elene myslet s láskou, ale jakmile jeho myšlenky zabloudily na tenkou hranicismyslnosti, byla tam Vi s vlasy tak rudými, že skoro zářily, křivka krku žadonící o políbení, vyzývavé oči avyzrálá postava, která ho pokoušela. Cítil ji, byla někde daleko na východě. Spala. Spala? Když byl teprve

čas večeře? Život v Kapli nemohl být až tak zlý.

Představil si, jak k ní vklouzl do postele. Vlasy měla rozpuštěné, rozlily se po polštáři jako bronzovývodopád. Její vlasy byly úchvatné, jako by nějaký bůh lapil paprsky umírajícího slunce a daroval jí je.Kylar se naklonil blíž a zhluboka se nadechl. Vi vzdychla ze spaní. Přitulila se k němu, její tělo sepřizpůsobilo jeho. Zatajil dech.

Na chvíli by přísahal, že na sobě nemá žádné šaty. Pak se vrátily. Vi nespokojeně vzdychla. Co tosakra dělám? Když se ujistil, že je oblečený, Kylar se trochu uvolnil. Vi dýchala pomalu a klidně. Kylar jíodhrnul kadeř vlasů za ucho, aby viděl její tvář. Vypadala tak nějak menší, křehčí, ale na kráse jí toneubíralo. Bez obvyklého napětí působila její tvář mladší. Vypadala na svůj věk. Na rozdíl od TerahGraesinové, která spala jako bledule, Viiným rysům spánek přidával na půvabu.

Terah Graesinová. Hrad. Kde to sakra jsem?

Když si Kylar všiml husí kůže na Viině paži, přetáhl přes ně oba přikrývku. Jemně jí sjel rukou odramene po celé paži. Ruka pokračovala dolů po jejím boku na stehno. Nosila volnou, krátkou sukni a onse zastavil, když se jeho ruka dotkla teplé, hebké kůže. Pak se rukou vrátil nahoru, zajel s ní pod košilku.Ztrácel nad sebou kontrolu, krev mu tepala v uších, pokoj se mu vzdaloval, myšlení se mu vzdalovalo, jen

jeho smysly zůstaly.

Její noha byla štíhlá a pevná i ve spánku. Přejížděl rukou po jejím boku. Konečky prstů sklouzl doprohlubně mezi kyčlí a pupíkem, pokračoval přes břicho tanečnice, dokonalou směsici měkkého tepla apevných svalů. Sledoval její nejnižší žebra, když se nadechla, stále klidně, i když ne tak hluboce jakopředtím, obdivoval ji. Kylar nebyl vysoký nebo mohutně stavěný, ale Viina štíhlá postava mu dodávalapocit síly, ochranářství a mužnosti.

Naklonil se ještě blíž, dýchl na ni a pak ji políbil na krk. Naskočila tam husí kůže a tentokrát věděl,že za to nemohl chlad. Políbil ji znovu, kopíroval linii jejích vlasů. Prsty jí přejel po ňadrech. Prohnula se vzádech, přitiskla se pevným zadečkem k jeho rozkroku. Znovu byl nahý a její košilka se vyhrnula. Cítil nasobě její horkou kůži. „Ano,“ šeptalo celé její tělo. „Ano.“

V zámku zarachotil klíč. Ten zvuk sem nepatřil. Pak zarachotil další, zámek se s cvaknutím otevřel.

Kylare! Jsem zpátky. Omlouvám se. Byl jsem… jinde.

~ Jsem uvnitř tvého těla, Kylare. Některé věci přede mnou neschováš. Ztopoření je jednou z nich. ~

Ztopoření? Cože? Ach bože. Tohle jsem vědět nemusel.

Dole za stěnou viděl Kylar otevírající se dveře pokladnice. Vážně vyhlížející mužík mlaskl jazykem arozhlédl se po prázdné místnosti. Stály tu jen tři truhlice. Otevřel tu nejmenší a Kylar zahlédl lesknoucí sekorunu, ale muž si povzdechl. „Kde je sakra polštář?“ zamumlal. Vyšel ven, zavřel za sebou dveře a začalzamykat zámky.

Kylar znovu odstrčil falešnou stěnu a seskočil dolů, v tichosti dopadl vedle truhel. Vytáhl z flakónuzátku, z ka’kari vytvořil nástroj s pružnou baňkou a natáhl pořádnou dávku philodunama. Zazátkovalflakón, zastrčil ho zpátky do opasku a zvedl korunu. Byla jednoduchá a elegantní, osadili ji jen pársmaragdy a diamanty. Soudě podle malého množství drahokamů a zlata v ostatních truhlách Kylarusoudil, že si její tvůrce jednoduchost nevybral. Změnil ka’kari už ve chvíli, kdy stiskl pružnou baňku, avytvořil na jejím konci drobný štěteček o velikosti jehly. Tak rychle, jak jen se odvažoval, s ním objelvnitřní obroučku koruny a vzadu zanechal větší kapku. Jakmile se Terah Graesinové začne pod zlatoukorunou potit čelo, tekutý oheň jí zahalí hlavu plameny a kapka vzadu na hlavě vyvolá menší explozi.Nechtěl Terah Graesinovou veřejně upálit, chtěl ji mrtvou. Kdyby to přežila, lítost jejího lidu by na nějakýčas zastínila negativní pohled na ni. Pokud přežije, obviní ze zločinu Logana a popraví ho.

Philodunamos klidně natekl na korunu a rychle zaschnul. Kylar ho nanesl na tlustý zlatý proužek naspodní hraně, jeho barva se blížila barvě koruny, i když se Kylarovi zdálo, že na něm vidí hrbolky. Doufal,že se ta zatracená věc neodlepí. Nečekal, že by si korunu nasadil někdo jiný. Bude to v pořádku.

Klíč v zámku zaslechl zrovna ve chvíli, kdy si všiml, že kapka vzadu na obroučce je ještě vlhká. Kylar

na ni bez přemýšlení zafoukal. Okamžitě zadržel dech, ale i tak viděl, jak se v kapce otevřela rudá trhlina.

Na okamžik to zažhnulo jako uhlík a pohaslo, zatímco v zámku štrachal klíč. Kylar opatrně položil korunuzpátky do truhly a rozšířil ka’kari na vějíř. Zuřivě nad korunou mával, zatímco klíč odemykal třetí zámek.Přetáhl přes sebe ka’kari, zmizel a pokoušel se nedýchat.

Vážný mužík si přinesl purpurový sametový polštář, ze kterého v rozích visely dlouhé zlaté tkanice.Zavřel a zamkl zbylé dvě truhly, pak uctivě oběma rukama zvedl korunu, díkybohu, prsty ji držel zvenčí –a položil ji na polštář.

Odešel z místnosti. Kylar vyskočil, odsunul kryt ve stěně a vsoukal se do těsného prostoru, zamířilhledat místo, kde by se převlékl do šlechtických šatů.

Terah Graesinová byla mrtvá. Jen o tom ještě nevěděla.

43.

Vi se ve tmě vzbudila zbrocená studeným potem. Sestra Ariel pochmurně brblala o nějaképošetilosti, která zabránila okamžitému přestěhování ke spolubydlící, ale po snu, který právě prožila, bylaVi za samotu vděčná.

Vstala z postele, a jakmile se nohama dotkla vyhřáté podlahy, strop rozkvetl tlumeným světlem. Visi toho stěží všimla. Navlékla si nevkusné roucho novicky a vyšla ven ze dveří. Žaludek měla sevřený arozbolavělý. Když vyšla na chodbu, vykvetla na zdi svítící hvězda. Jako by tu jistými tahy kreslilaneviditelná ruka, hvězda se brzy vznášela zachycená v pavučině natažené mezi losími parohy. Zvíře se naVi unaveně podívalo, ale postavilo se, aby ji doprovodilo, hvězda zaplavovala její úsek chodby příjemnýmsvětlem.

Vi to zaujalo. Dotkla se zvířete. Světlo zůstalo, ale vše ostatní vybledlo. Pavučinu kolem hvězdynahradila železná lucerna. Los zmizel a na jeho místě se objevil rychlými tahy nakreslený dřevorubec s plnovousem a laskavým výrazem. Kývnul na Vi a zvedl lucernu. Dotkla se postavičky a ta znovu vybledla,nahradil ji šklebící se pes, který balancoval s hvězdou na nose. Dala se do kroku a pes ji následoval. Byloto úžasné. Celé patro navrhli tak, aby v dětech vzbuzovalo pocit bezpečí.

V náhlém návalu hněvu udeřila do zdi. Pes se vytratil a vyklidil pozice šaškovi. Vi zadržela vzlyky aspěchala k centrálnímu schodišti. Když dorazila k pokoji sestry Ariel, dveře se otevřely dřív, než na něstačila zaklepat. „Pojď dál,“ přivítala ji sestra Ariel a nabídla jí kouřící šálek ootai. Měla ospalé oči.

Vi nenacházela slov. Vešla dovnitř a levou rukou si vzala šálek.

„Sedni si,“ řekla sestra Ariel. Její pokoj nebyl velký a většinu prostoru zabíraly knihy a svitky, alestály tam dvě židle.

Vi se posadila.

„Dávej pozor a zůstaň v klidu,“ nakázala sestra Ariel. Vzala Viinu nateklou pravou ruku do dlaní asykla. „Salvatus.“ Viinou paží projela bolest, brzy však polevila a modřiny vybledly. „Máš nešťastný zlozvykbušit do věcí tvrdších než tvoje pěst. Až se znovu rozhodneš manifestovat svůj temperament skrzesebepoškozování, s další léčbou nepočítej.“

Vi netušila, co slovo manifestovat znamená, ale měla dobrý tip. „Chci, abys to zastavila,“ řekla Vi.

„Prosím?“

„Navedla jsi mě, abych okroužkovala Kylara. Chci se té zatracené věci zbavit.“

Sestra Ariel naklonila hlavu na stranu, vypadala jako naslouchající pes. Oči se jí zaleskly. „Měla jsi

lucidní sen, že ano?“

„Kurva! Přestaň používat slova, kterým nerozumím!“

Něco Vi švihlo přes zadek tak silně, až vyjekla. „Jazyk je jako plamen, dítě,“ kárala ji sestra Ariel aměřila si ji chladnýma očima. „My, které musíme při používání magie mluvit, se ho musíme naučitovládnout, jinak nás spálí. Víš, co jsem dělala, zatímco jsi dneska studovala?“

„Vím leda tak velký hovno.“

Sestra Ariel zavrtěla hlavou. „Nemám žádné morální výčitky z toho, že kleješ, ty omezenásprosťačko. Když lůza kleje, svět si toho ani nevšimne, Vi. Když zakleje maja, svět se začne třást. Protojsem vymyslela pár trestů. Předpokládám, že tě usměrní dřív, než já usměrním tvůj vzdor. Ten tu cestujen prodlužuje. Sa troca excepio dazii.“

Přestože si všimla, že sestru Ariel na okamžik obklopila aura magie, Vi nic necítila. „Co jsi toudělala?“ zeptala se a podezřívavě přimhouřila oči.

„Tohle je, má drahá, jen polovina zábavy. Můžeš se jen dohadovat, v čem bude spočívat další trest.A teď k tomu, proč jsi přišla. Ty jsi měla živý sen, že ano?“

Vi zírala na dno šálku. Proč se najednou tak upejpala, když se mělo mluvit o sexu? „Byl to on. Přišeldo mé postele. Bylo to skutečné.“

„A?“

Vi vzhlédla. „Co myslíš tím a?“

„Zdálo se ti, že sdílíš postel s mužem. A co? Bojíš se, že otěhotníš?“

Viiny oči se znovu upřely na ootai. „My vlastně ne, ehm… ty víš co.“

„Tak proč jsi tady?“

„Můžou za to náušnice?“

„Za tvůj sen? Nepochybně. Umožňují neustálou komunikaci manželům, kteří nemohou být spolu.

Nebo by se to také dalo nazvat citové spojení. Mimochodem, tohle zvládne jen pár nejstarších náušnic.

Pokud si vybavuji správně, nemálo sester strávilo desítky let studiem, jak skrze ně na velké vzdálenostiposílat zprávy. Nikdy to nefungovalo. Nepamatuji si proč. Ale po Třetí alitaeranské dohodě, která

zakazovala, aby se magae vdávaly za Talentované muže, už to nikdo nezkoumal.“

„Takže to, co se zdá mně, se zdá i Kylarovi?“ Vi zbledla.

Sestra Ariel se na ni tázavě podívala. „Neřekla jsem to snad právě?“ Vi si zase připadala jako hlupák.„Tak tohle tě děsí?“

„Ne tak docela,“ připustila Vi.

„Někdy je rozhovor s tebou obtížnější než snažit se ovládnout Vengarizianské zaklínadlo.“

„Všechno je to na hovno,“ povzdechla si Vi. Najednou měla pocit, jako by měla pusu v jednom ohni.Vyskočila ze židle, ale sestra Ariel promluvila a něco jí zezadu narazilo do kolen a donutilo znovu se

posadit. „Co to kurva…“

Ústa jí znovu naplnil oheň, a když Vi zahlédla špatně skrývaný úšklebek na tváři sestry Ariel,pochopila. Po dalších pěti vteřinách pálení ustoupilo. Vi lapala po dechu, otřásala se bolestí a vzteky.Dotkla se jazyka, čekala, že bude popálený, ale připadal jí normální.

„Má matka používala mýdlo,“ řekla sestra Ariel, „mně se však zatím nepodařilo vymyslet vhodnévlákno, které by to dokázalo. Ale zpátky k tobě. Vzbudila jsi mě z určitého důvodu. Řekni mi, o co šlo, apak se můžeš vrátit do postele.“

Po třiceti vteřinách si Vi uvědomila, že to sestra Ariel myslí vážně. „Šuk… ehm… provozovala jsiněkdy sex?“ zeptala se Vi.

„O své panenství jsem vlastně přišla při jízdě na koni,“ řekla sestra Ariel.

„Netušila jsem, že máš tak dobrou koordinaci pohybů.“ Vi to jednou zkusila. Nedopadlo to dobře.

Sestra Ariel vyprskla smíchy. „Takový ostrovtip bych u tebe nečekala. Líbíš se mi čím dál víc, Vi.“

Aha, ona myslela od jízdy na koni, ne za jízdy na koni. Vi se zasmála. Nemohla si pomoci. To dřívzemře, než by promarnila i tak malý kousek Arieliny pozornosti. Také se elegantně vyhnula Viině otázce.Sakra, stejně by to k ničemu nevedlo. Vi byla unavená a žaludek se jí houpal, jako by měla každou chvílizvracet. „Já… já sdílela lože s tucty mužů,“ přiznala.

„Dobrá práce,“ řekla sestra Ariel. „Tím myslím to, jak ses opravila, ne tvoji promiskuitu.“

„Nikdy jsem nic necítila, ani s jedním z nich, už když jsem byla dítě. Ale s Kylarem…“

„Nejsem sice žádný odborník, ale myslím si, že by to mělo být jiné s někým, koho miluješ.“

Při tom slovu se Vi naježila. „Nemyslím tím, že bych necítila něco k nim! Necítila jsem je! Tam dolejsem úplně mrtvá. Ale dnes v noci…“ Vi rychle zmlkla. Od dětství pro ni šoustání bylo něco, co sledovala,když jí to muži dělali. Postupně se její neschopnost stala její silou. Muži se stali otroky jejího těla. Viinotělo bylo její hotovost, a navíc mělo tu výhodu, že ho mohla utrácet znovu a znovu.

Když ji poprvé napadlo vyspat se s Kylarem, myslela to jako oplátku za to, co všechno Kylaroviprovedla. Dnes to bylo příšerně jiné. Jiné než předchozí sny o Kylarovi. Chtěla Kylara tak moc, že si to aninedokázala představit. Její tělo po něm toužilo. Jako kdyby v ní něco spalo tak tvrdě, že to považovala zamrtvé, a najednou se to vzbudilo. Šoustat s Kylarem by nebyl jen obvyklý dar jejího těla. Bylo by to

naprosté odevzdání.

„Musíš mě té náušnice zbavit,“ řekla Vi. Třásla se, po čele jí stékal studený pot. „Prosím, udělej to,

než se setkám s Elene. Ona tady pořád je, že ano?“

„Je mi líto, dítě. Ano, pořád je tady. Zítra si s ní promluvíš.“ Sestra Ariel si povzdechla. „Viridiano,přečetla jsem si o těch náušnicích vše, co se dalo. To pouto se zlomit nedá. Předpokládám, že to při jejich

výrobě považovali za dobrý nápad. V prvé řadě je vytvořili pro mága a maju, kteří věděli, do čeho jdou.Další pak začali využívat kroužky v politických manželstvích. Králové i královny se začali dožadovat, abyšperkaři kouzlo podřízenosti na jedné straně posílili, stejně jako ti to tvé dává ve vztahu větší kontrolu.Netuším, jestli ti dochází hloubka lidského neštěstí, které ti mágové vykovali. Když ale viděli, co způsobili,Vy’sana, Tvůrci, složili slib, že už nikdy podobné náušnice nevytvoří. Ty, které se jim podařilo najít,shromáždili a zničili a spolu s nimi i všechny záznamy o jejich výrobě. Kroužek ve tvém uchu je minimálně

čtyři sta let starý. Je zázrak, že přežil až do dnešních časů.“

„Zázrak? Tomuhle říkáš zázrak?“

Sestra Ariel bezradně rozhodila rukama.

*

Kočár už na ni čekal, ale když do něj Máma K. nastoupila, nebyla tam sama. Temná hrouda naprotilehlém sedadle se zformovala v postavu Zjizveného Wrabla, hned jak se posadila. „Dobrý večer,Mámo K.,“ pozdravil. „Jedete na korunovaci?“

„Vlastně ano. Chceš svézt?“

„To ani ne. Vypadá to, že jsem u královny upadl v nemilost.“

„Opravdu?“

„Zrovna jsem vstával po pořádný chlastačce, abych si sehnal pár psích chlupů, když mě pět chlapůpřekvapilo historkou o tom, co jsem měl navykládat královně. A navíc byl špatný den. Byl jsem siceožralý, ale den a půl bych neprochrápal!“

Durzo. Sevřel se jí žaludek.

Tvář Bena Wrabla byla stejně bledá jako jeho jizvy. „To byl Durzo, že jo?“

„Nebuď směšný. Durzo je mrtvý.“

„Já vím. Zabil jsem ho, vzpomínáte?“ Och, ano. Wrable zabil Kylara, když se maskoval za Durza.

„Slíbil mi, že mě nebude strašit, ale teď mě moje nejlepší klientka chce vidět pod drnem.“

„Zabil jsi ho. To ho muselo rozčílit.“

„Nehrajete na mě nic, že ne? Neposlala jste jiného wetboye, aby si promluvil s královnou

Graesinovou?“

„Nikoho jsem neposlala. Nezařídila jsem urážku velvyslanců. Nic jsem proti Terah Graesinovénepodnikla.“ Zatím. „Na chvíli se ztrať z města, Bene. Durzo se možná chce ujistit, že nevezmeš dalšípráci od ženy, která nařídila jeho smrt.“

Ben nevědomky přikývl a to mimoděčné přikývnutí Mámě K. potvrdilo její podezření, skutečně tobyla Terah Graesinová, kdo nařídil Durzovu smrt. Ta děvka. No, dostane, co si zaslouží. Brzy.

44.

Velký sál naplnila smetánka říše, i když s ohledem na útrapy minulého roku šlo spíše o zředěné

mléko. Nejeden lord nebo lady nosili šaty, které by před rokem neoblékli ani svým sluhům. Počet šlechticů

se také znatelně zmenšil. Některé zabili při převratu nebo v bitvě u Pavvilova háje. Jiní se hned nazačátku postavili na stranu Bohokrále a později uprchli. Komorník dělal, co mohl, aby dostál povinnostema vyzdobil Velkou síň, ale všechna ta okázalost působila chatrně. Ale pro jednou ji nikdo nekritizoval. Byloobtížné kritizovat ošuntělé uniformy královských stráží, na které narychlo přišili barvy Graesinů, když onisami nosili špinavé šaty a vypůjčené šperky.

Kylar vešel vchodem pro služebnictvo. Nepřál si, aby ho někdo ohlašoval, jen se chtěl podívat na

výsledek své práce. U vchodu pro služebnictvo však narazil na jeden problém, byl plný služebnictva.

„Mylorde? Mylorde?“ oslovil ho srdečný muž.

„Ehm, to bude všechno,“ předstíral Kylar, že mluví s některým ze sluhů. Když tebou zakryji tyhle

šaty, vyhlodáš mi díru v rozkroku?

~ Těžko říct. ~ Znělo to, jako by se ka’kari dobře bavilo.

„Ach, mylorde? Ztratil jste se?“ Ochotný sluha nečekal na odpověď. „Mylorde, následujte mne.“Otočil se a odešel, Kylar neměl jinou možnost než jít za ním. Někteří sluhové, pomyslel si, jsou pro svojedobro až příliš chytří.

Sluha ho odvedl k hlavnímu vchodu a předal ho komorníkovi, vážně vyhlížejícímu muži, který si hoprohlédl od hlavy až k patě, nakláněl při tom hlavu jako pták. „Přišel jste mimo pořadí, markýzi, měl jstevstoupit za svým lordem.“

Kylar polkl. „Omlouvám se, ale musel jste si mě s někým splést. Jsem baronet Stern. Není třeba mě

ohlašovat…“

Komorník znovu zkontroloval seznam. „Vévoda Gyre mě výslovně upozornil, abych vás uvedl.“Komorník se promptně otočil a udeřil holí o podlahu. „Markýz Kylar Drake, lord z Havermere, Lockley,Vennasu a Procinu.“

Kylar vešel do sálu, měl pocit, jako by ztratil kontrolu nad vlastním tělem. Otáčely se k němu mnohéoči a víc než jednou zaslechl: „Vlkodav.“ Logan nejenže Kylara legitimizoval udělením titulu, který byl na

rozdíl od baroneta zemí pod nadvládou Lae’knaughtu pravý, on ho povýšil do závratných výšin. Markýz

byl jen stupínek pod cenarijským vévodou. Kylarovi se sevřela hruď. Byl to opravdový titul, se skutečnými

statky a odpovědností. Horší bylo, že Logan musel spolupracovat s hrabětem Drakem, který ho formálněadoptoval. Kylarův falešný rodokmen byl očištěn. Logan se za něj zaručil bezúhonností. Byl to jehoposlední pokus, jak Kylara zachránit před ním samotným.

Kylar se posadil po Loganově levici v přední řadě. Logan se usmál a ten bastard byl takcharismatický, že se Kylar usmál taky, byl příliš ohromený, aby se dokázal naštvat.

„Skvělé, že jsi přišel, můj příteli,“ řekl Logan. „Napůl jsem čekal, že se tu budeš plížit po trámech.Velmi mě těší, že ses rozhodl připojit k nám smrtelníkům na zemi.“

„Ehm, trámy, jasně. Ty se přeceňují.“ Kylar si odkašlal. „Vyvolal jsi docela velký skandál.“

Logan se stále díval před sebe, když řekl: „Nevzdám se nejlepšího přítele bez boje.“

Ticho. „Je to pro mě pocta,“ hlesl Kylar.

„Ano, to je.“ Logan se usmál, očividně byl na sebe pyšný, ale stále zůstával okouzlující.

„To Máma K…?“

„S tím jsem přišel já sám, díky, i když hrabě Drake to vylepšil.“

„Adopce?“

„Adopce,“ potvrdil Logan. „Šest řad vzadu. Nalevo.“

Kylar se ohlédl a z tváře se mu vytratila krev. V části sálu vymezené pro nejchudší barony stáli podstandartou Sternů lord a lady středního věku, oba oblečení ještě střídměji než většina ostatních. Vedlenich stál mladík stejně snědý, jako byli oni bledí, jejich syn, baronet Stern.

„To by mohlo být… nepříjemné,“ uznal Kylar.

„My všichni potřebujeme přátele, Kylare,“ poznamenal Logan. „Já ze všech nejvíc. Přišel jsem skoro

o všechny, kterým jsem důvěřoval. Potřebuji tě.“

Kylar neříkal nic. Poprvé si všiml Loganova oblečení. Vévoda si oblékl tmavou tuniku a kalhotykvalitního střihu, obojí mělo výrazně černou barvu. Tohle byly smuteční šaty. Logan stále truchlil zaJenine, celou svou rodinu, mnoho jejích vazalů a možná i za Serah Drakeovou. Kylar v žaludku znovuucítil starý známý nepříjemný pocit. Logan a hrabě Drake vsadili svou čest, kterou považovali zanejposvátnější majetek, na Kylara. Zavraždění Terah Graesinové teď nebude jen výsledkem tragickéneshody v názorech. Pro Logana to bude zrada.

Už se nedalo nic dělat. Markýz Kylar Drake seděl v přední řadě, neustále ho sledovaly nějaké oči.Noční anděl by možná mohl neviditelný seskočit z trámoví a sebrat smrtící korunu, ale markýz Drake mohl

jen sedět a sledovat následky svých rozhodnutí. Kylar vstal, když oznámili příchod Terah Graesinové,která elegantně prošla sálem, zatímco páter a kněz provolávali modlitby a žehnali její korunovaci.Nakonec oba svatí mužové a vévoda Wesseros společně zvedli korunu z purpurového polštáře.

Ještě ne. Drahý Bože, ještě ne. Kylara ani nenapadlo, co by se mohlo stát, kdyby Terah korunovali aona už se potila. Coby symboly bohů a samotné říše položili tři muži korunu na hlavu královny

Graesinové.

Nic se nestalo. Přijala žezlo od vévody Wesserose a meč od lorda generála Graesina, obojí dlouho

držela v ruce, než jim je vrátila. Muži se hluboce uklonili. Pobídla je, aby vstali, zatímco ona sama se

posadila. Muži se stáhli a Kylarovo srdce vyskočilo až do krku. Zazněly fanfáry a Kylar vyskočil. Všichni

vstali a Velkým sálem zaburácel potlesk.

Královna se všeobecnému veselí usmála. Vstala a velkoryse pokynula rukama. Na každé straně sáluse otevřely dveře, jimiž dovnitř začali proudit služebníci se stoly a jídlem. Davem služebnictva, kterépřipravovalo sál na hostinu, se proplétali hudebníci a žongléři. Kylar je skoro nevnímal. Oči měl přilepenék Terah Graesinové.

Logan ho poklepal po rameni. „No a je to, co?“ Kylar se neotočil. „Pojď, markýzi Drakeu, dnesbudeš sedět u vysokého stolu.“

45.

Kylar dovolil Loganovi, aby ho posadil mezi upovídanou čtyřicátnici, Gunderovu sestřenici z třetíhokolene, která vkládala naděje ve vznesení nároku na vévodský titul, a Mámu K., již usadili po Loganověpravici. Ta se pousmála nad Kylarovým neskrývaným úžasem.

„Netvrďte mi, že i vy jste dostala titul,“ okomentoval to Kylar.

„Zapomínáš, Kylare, že jsem byla na více hostinách u dvora než ty, i když připouštím, že vposledních deseti letech jich moc nebylo. Přestože tím neskonale pobouřil všechny počestné ženy v tomtosále, vévoda Gyre si mě na dnešní večer vybral jako doprovod.“

„Vážně?“ zeptal se nevěřícně Kylar. Pozdě si uvědomil, že Gwinvere Kirena byla nejslavnějšíkurtizána své doby, přestože na odpočinek odešla dřív, než ji Kylar poznal. Nepochybně do tohoto sálu připodobných příležitostech doprovázela mnoho lordů. Věděl, že v začátcích kariéry Gwinvere šířila zvěsti,že je alitaeranská kněžna na návštěvě Cenarie, ale po čase už to nebylo nutné. Gwinvere Kirena byla

půvabná a okouzlující žena, elegantní tanečnice, vyučená zpěvačka, zběhlá v konverzaci a natolikdiskrétní společnice, že se pro ni našla výjimka v nejednom pravidle.

Máma K. pozvedla obočí.

„Ehm, omlouvám se. Nemyslel jsem…“

Logan mu přišel na pomoc. „Požádal jsem ji o to dřív, než to mohl udělat někdo jiný. Zjistil jsem, žev této říši je jen málo krásných žen dostatečně inteligentních, aby dokázaly zformulovat rozumnou větu.“

„Jo-jó,“ řekla Máma K. dokonalým nářečím jižní Ceury. „Kde tu máte flusmisku?“

Kylar se hlasitě zasmál. Pravdou bylo, že ukázat se ve smutečním oblečení a po boku starší ženy bylnejlepší způsob, jak se Logan mohl vyhnout nevítaným nabídkám. Kdyby Logan přišel v doprovodu mladéženy, nebo vůbec s nikým, sesypali by se na něj dohazovači, ať už bude mít smuteční oblečení, nebone. Kylar se stále smál, když jen kousek za Loganem zahlédl Terah Graesinovou a smích ho rychle přešel.

„Kylare?“ všimla si toho Máma K. „Je něco špatně?“

Otřásl se. „Jen čekám, až jí vybuchne hlava.“ Brebentící žena napravo od něj zalapala po dechu.Ignoroval ji. Nedokázal od královny odtrhnout oči. Pila. Naklonila se k Lantanu Garuwašimu, který sedělpo její pravici, a podělila se s ním o soukromé postřehy. Žertovala o jednom lordovi u nižšího stolu, kterýrozlitým vínem polil svou ženu. Povídala si s bratrem, který seděl nalevo od ní. A její smrt si stále dávalana čas.

Kylar předpokládal, že k výbuchu dojde krátce poté, co jí položí korunu na hlavu a ona bude stálestát před všemi lordy. Ale teď, pokud na korunu použil příliš mnoho philodunama, by mohl zabít i další.Luc Graesin, přestože byl relativně nevinný, by nebyl velká ztráta. Ale Lantano Garuwaši? Zabitílegendárního Ceurana by způsobilo katastrofu.

„Nechápu však,“ říkal Logan Mámě K., „proč se ze všech lidí právě vy pokoušíte prosadit Jarlovy

návrhy.“ To jméno upoutalo Kylarovu pozornost.

„Když řeknu, že mi tím Jarl dal naději, budete mi věřit?“ zeptala se Máma K.

Loganovou tváří přelétl ztrápený výraz a Kylar viděl, jak se starý naivní Logan krátce utkal sLoganem, který strávil měsíce v Díře. „Věřil bych, že je to jen část pravdy,“ řekl.

Usmála se. „Pravdou je, že Jarlovy plány nejsou výhodné jen pro Králíky, jsou výhodné prokaždého. Víte, kolik průměrný Králík utratí při návštěvě nevěstince?“ Při pohledu na výraz Loganovy tvářese rozesmála. „To byla řečnická otázka, Vaše Jasnosti. Tři stříbrňáky. Jeden za pití a dva za dívku. Můjpodíl je jeden stříbrný. Průměrný obchodník koupí víno, jídlo, občas tabák nebo konopí a pak dívku. Můjzisk bývá víc než jedna koruna. A když nás navštíví šlechtic? Dezerty, tanečnice, bardi, žongléři, aperitivy,drahá vína a pár služeb, jejichž popis slyšet nechcete. Vydělám sedm korun. Kdybyste byl krvežíznivákrálovna obchodníků, koho z nich byste si vybral?“

Loganovy tváře zrůžověly, ale přikývl. „Došlo mi to.“ Kylar málem nevěřil svým očím. Logan klidně

debatuje o ekonomických stránkách prostituce?

„Problém je, jak se lidé na Králíky dívají, jako by byli špinaví, nevzdělaní a nebezpeční. Já v nich

vidím potenciální zákazníky.“

„Ale vám o peníze nejde. Vlastníte, kolik?, polovinu, ehm, domů potěšení ve městě?“ zeptal seLogan. Máma K. se lstivě usmála a Kylar si uvědomil, že jich nevlastní polovinu. Vlastnila je všechny. „A já

slyšel, že jste nikdy neplatila daně. I kdyby se mi podařilo zjistit, který úředník ve městě bere úplatky akterý ne,“, když to Logan řekl, Kylarovi došlo, že Logan mluví s jedinou osobou ve městě, jež mu to říctmohla, „po jejich odstranění by vás čekalo moře výdajů, o kterých se vám dřív ani nezdálo. Nenapadámě, jaký byste z toho mohla mít prospěch. Pokud jste nejmazanější obchodník ve městě, vyberete si

placení daní, nebo jejich neplacení?“

Za posledních dvacet let si nejméně patnáctkrát šlechta přivlastnila celé nevěstince. Banky, ve kterých jsem měla podíl, si přivlastnili desetkrát. Přišla jsem o šedesát vyhazovačů kvůli šlechticům, kteří sevzpouzeli vyvedení z podniku. V jednom obzvláště špatném roce našel jistý vysoký šlechtic zálibu vzabíjení děvek a já ztratila třiačtyřicet dívek. Když ho někdo konečně zabil, jeho otec se pomstil tím, že do

základů vypálil šest mých nevěstinců a v jednom z nich předtím zamkl všechny zaměstnance.“ Chlad vočích Mámy K. budil hrůzu. „Když se tedy bavíme o tom, kolik měsíců bez daní by vynahradilo zabavenítěch nevěstinců, v žádné účetní knize nenajdete, jaké to je zjistit, že jednu z vašich chráněnek unesli.Neřeknou vám, jaké to je čekat, kdy toho zvrhlíka omrzí a jestli ji pak zabije, nebo nechá jít. VašeJasnosti, naučila jsem se využívat zkorumpovanost tohoto města, ale neuroním jedinou slzu, když budupřihlížet jejímu konci.“

vář Mámy K. byla otočená k Loganovi, Kylar v ní proto nemohl číst, ale v jejím hlase vnímal pravdu a znal

temné příběhy, o kterých Logan nikdy neslyšel. V průběhu všech těch krutostí byla Máma K. Shingou. Sezdroji Sa’kagé mohla s využitím mužů jako Durzo Blint zjednat v každém z těchto případu vlastníspravedlnost. Ale u každé mrtvé nebo týrané prostitutky se musela rozhodovat, jestli spravedlnost obstojív porovnání s možnou odplatou. Když jí ten šlechtic vypálil nevěstince, mohla za ním Máma K. poslatwetboye, ale riskovala by tak ve městě vypuknutí občanské války. Není divu, že se z ní stala tak tvrdážena.

Vůbec jsem netušil, že k takovým věcem dochází,“ přiznal Logan.

a ním královna Graesinová položila ruku na korunu a posunula si ji. Kylarem jako by projel blesk, ale nic

se nestalo. Uvolnil svaly a bodl do nedotčeného filetu na talíři.

Otázka zní, je to vůbec možné?“ zeptal se Logan. „Tím chci říct, že postavit pár mostů přes Plith nicnezmění. Budeme bojovat proti zavedenému pořádku.“

Zrušili jsme otroctví a zvládli to bez války. Doba uzrála. V posledním roce toho zažili tolik, že stačí jednajiskra, která jim dodá naději, aby se všechno změnilo. Nocta Hemata ukázal městu, že Králíci dokážoubýt stateční. Pavvilův háj ukázal, že jsou ochotní za svou zemi krvácet. Můžeme začít znovu.“

no, jen co královně vybuchne hlava.

ón, jakým řekla „zrušili jsme otroctví“, mu prozradil, že tím „my“ nemyslí Cenarii. Pokud se stala Shingouv době, kdy hrabě Drake opustil Sa’kagé, musela být součástí hnutí za osvobození otroků nebo serozhodla, že se hnutí nepostaví, přestože tak připraví Sa’kagé o tučné zisky. Musela být jedním z důvodů,proč hraběte Drakea jeho nepřátelé nezabili. Kylar žasnul nad ženou, která ho naučila číst, zastávala seho před Durzem, pomohla ukončit otroctví a poskytovala gildovním krysám přístřeší na zimu. Ve stejnoudobu nařizovala desítky, ne-li stovky smrtí. Podplácela úředníky, zřizovala hráčská doupata, řídilanevěstince a obchod s konopím, vydírala počestné obchodníky, zachraňovala zločince před šibenicí, všemi

prostředky ničila soupeře a při každém tom kroku víc a víc bohatla. Byla to vážně hrozivá žena. Kylar byl

rád, že si ho oblíbila.

Ale žádný z těch nápadů neopustí tento sál, pokud se vlády ujme Terah Graesinová. Včera uzavřelaDoupata a zítra by měla začít stavět nové mosty?

Logan a Máma K. pokračovali v rozhovoru, ale Kylar přestal poslouchat a jen se díval. Loganzasvěceně pokládal otázky o obchodech ve městě a jeho ekonomice, kdo s čím obchoduje, kde obchodníci

nakupují zboží, jaká jsou v různých zemích cla a jak se obchodníci vyhýbají nejhorším poplatkům. Pak sepřesunuli do historie a potom hladce přešli k úvahám o současném stavu země, koho válka zasáhlanejhůře, kdo spolupracoval s Khalidorem a nakolik účinně to proti němu mohou použít, a které statkypřišly o své pány a kdo na ně vznesl nárok. Jak je Kylar sledoval, uvědomil si, že takhle se musí cítitnovopečený voják, když sleduje opravdový boj. Logan a Máma K. splétali jména, historii a vztahy mezišlechtici, obchodní vztahy a zvěsti jako mistři tkalci. Přestože měl Logan očividně méně zkušeností apřístup jen k oficiálním informacím ve městě, analýzami Mámu K. čas od času překvapil. A přestože bylzcela ponořený do jejich hovoru, našel si Logan čas na výměnu zdvořilostí s Lantanem Garuwašim po svélevici, který se jinak soustředil na královnu, na občasný oční kontakt se šlechtici u nižších stolů apoděkování číšníkům. Dokonce zatleskal i novému dvornímu bardovi, který byl neskutečně talentovaný,přestože vypadal jako žába.

Za Loganem se Terah Graesinová soustředila na svůj triumf a užívala si ho, přijímala gratulace,popíjela, sakra, s jedem by mu to vyšlo, a neskrývaně flirtovala s Lantanem Garuwašim i vlastním bratrem. Tehdy Kylar spatřil mikrokosmos dvou říší. Loganovi záleželo na zlepšení situace v zemi, Terah

myslela jen na sebe.

A jak večer pokračoval, uvědomil si, že někdo korunu omyl dřív, než ji dali královně. To ho přivedlo

k rozhodování, o kterém si Kylar myslel, že už dávno nechal za sebou.

Bylo příjemné být s přáteli. Tady u vysokého stolu byl Kylar najednou legitimní osobou a nebyl užsám. Mohl by zůstat s lidmi, kteří ho obdivují a milují. Máma K., hrabě Drake a Logan by mohli být jehospolečníky po zbytek života. Mohl by najít Elene, přivést ji zpátky a tenhle život jí nabídnout. Život zastíny. Možná by nemusel zůstat vlkem samotářem.

Bohové! Byl nesmrtelný! Bylo by tak špatné ponechat si jeden život plný štěstí? Drake a Máma K.zrušili otroctví, zatímco zemi vládl zkorumpovaný král. S Loganem, hrabětem Drakem a Mámou K. by jistěmohli zmírnit škody, které bláhová královna udělá.

Uprostřed stolu sedící královna si všimla, že na ni Kylar zírá. Mrkla na něj.

Když hostina skončila, královna Graesinová vstala a zamířila do jednoho z přilehlých pokojů,zavěšená do Lantana Garuwašiho. Lantano Garuwaši v širokých volných kalhotách nařasených jako sukně

a hedvábné košili s naškrobenými výložkami na širokých ramenou, která ponechávala svalnaté pažeodhalené, budil úctu i strach. Ostatní u vysokého stolu vstali také a Kylar se je chystal následovat. Loganho chytil za ruku a navlékl mu na prst tlustý prsten ozdobený koňmi. „Tohle je symbol tvého novéhoúřadu, markýzi.“ Z kapsy vytáhl menší pečetní prsten se symbolem malého draka. Kylar ho poznal. „Tohle

je pečetní prsten rodu Drakeů. Vezmi si ho. Za stíny tě čeká lepší život.“

Kylar už několikrát život dostal. Zemřel, aby zachránil ženu, již miloval. Zemřel, aby získal peníze aodvedl ji z Cenarie. Zemřel, protože odmítl zakázku Terah Graesinové na zabití Logana. Zemřel, protožese postavil Bohokráli. Nikdy to nebyla zábava, ale začínal věřit, že se pokaždé vrátí zpět. Každá smrt hostála jen bolest při umírání. Tohle zabití ho ale bude stát život. Bude muset odejít. Začne úplně znovu vevzdálené zemi. Bude to stejné, jako by všichni jeho přátelé najednou zemřeli.

„Byl by z tebe skvělý král,“ řekl Kylar.

„Kolik lidí bys kvůli téhle představě byl ochotný zabít?“

„Tohle není pouhá představa. Je to sen. Teď mě omluvte, Vaše Jasnosti, ale čím déle nás spolu lidéuvidí mluvit, tím horší bude vaše reputace.“ Kylar se otočil a následoval Terah Graesinovou do vedlejšíhopokoje.

„Vaše Jasnosti.“ Máma K. vyklouzla z houfu šlechticů. „Myslím, že byste měl zůstat. Slyšela jsem, ženový bard složil úžasnou píseň.“

46.

Quoglee Mars nejedl. Nají se později, pokud vůbec, se služebnictvem. Ale tím se dnes nezatěžoval.Procházel mezi stoly a hrál každou odrhovačku, jakou si ošuntělí šlechtici poručili. Přijal jejich potlesk apohnul se dál, aby ochotně potěšil další houf ignorantských plebejců.

Po večeři otevřeli hrad a odnesli schody, aby se šlechtici mohli rozdělit do skupinek a získalipříležitost projevit úctu nové královně a prohodit s ní pár slov. Baviči se rozptýlili mezi mnoha pokoji sdezerty a likéry. Quoglee počkal, dokud se večírek trochu nerozproudí, pak začal na místě, kde stávalvysoký stůl, stavět pódium. Strážní, kteří tu v průběhu hostiny obcházeli, už odešli, většinanejdůležitějších šlechticů v říši se nacházela v sále, a co bylo nejdůležitější, královna Graesinová ne.

Sklonil hlavu, jako by nikoho z nich nevnímal, a začal hrát tak, jak to uměl jen Quoglee Mars. Věděl,že celé roky se mu studenti hudby snaží vyrovnat. Dokáží tuhle předehru zahrát tak rychle, jak ji podle jejich učitelů hrál Quoglee Mars? A někteří z nich se nepochybně prohnali předehrou Quogleeho sdostatečným tempem, jen aby jim jejich učitelé řekli, že je velký rozdíl mezi zvýrazněním jednotlivých nota jejich rozmělněním.

Quoglee hrál dravě a mladistvě, samá horlivost a vášeň, aby v tom najednou zaplál hněv, byl jakobouře, nikdy nezpomalil. A dynamické jádro postupně obaloval líbezností, láskou a smutkem, pýcha sestavěla proti lásce, tóny stoupaly výš a výš a v jejich stopách šla tragédie.

A pak před vyvrcholením náhle přestal.

Na okamžik se rozhostilo ticho. Všichni ti burani se na něj dívali, ztichli a plní očekávání, nevěděli,

jestli už mají tleskat. Sklopil hlavu, ani tohle ho nemohlo vyvést z klidu.

Potlesk byl bouřlivý, ale Quoglee ho rychle utišil zdviženou rukou. V místnosti se nacházely tak dvěstovky šlechticů, nejméně dvě stě členů jejich doprovodu a tucty sluhů. Jako zázrakem tu stále nebylistrážní, což Quogleeho ujistilo, že to, co se chystá udělat, udělá bez jejich vměšování. „Dnes,“ zvolal napódiu hlasem, který se nesl lépe než křik, „bych rád zahrál něco nového, co jsem napsal pro vás, a žádám

jen, abyste mi to umožnili dokončit. Tato píseň byla objednána někým, koho všichni znáte, ale ten někdo

je mnohem výjimečnější, než jste si mysleli. Vlastně si ji objednal Shinga vaší Sa’kagé. Přísahám, žekaždé slovo této písně je pravda. Nazval jsem ji Píseň tajemství a váš Shinga si přál, abych ji věnovalkrálovně Graesinové.“

*

„To by stačilo, seržante Gamble,“ řekl Zjizvený Wrable a vyšel ze stínů v jedné chodbě, kteráspojovala přilehlé místnosti s Velkým sálem. Zkušenou rukou zajel mezi seržantův zdobný plášť a jehozáda, prořízl koženou zbroj a opřel hrot dýky o jeho páteř. „Tam není nic, co by vás mohlo zajímat.“

„Co bastard jako ty pohledává ve Velkém sále?“

„Nekradu ani nemorduju, a to je vše, co potřebujete vědět, seržante.“

„Teď už velitel Gamble.“

„A budete bývalý velitel Gamble, jestli tou rukou hnete ještě o další píď.“

„Ach. Pochopil jsem.“

„A pokud by vás napadlo vyhlásit poplach, možná byste mohl hodit očkem po sále a povědět mi, co

vidíte.“

Velitel Gamble se rozhlédl. V místnosti se nacházelo osm členů královniny gardy. Šest z nich narůzných místech hovořilo s mladými šlechtici, které Gamble nepoznával. Další dva stáli vedle královnyGraesinové a nebavili se s nikým, protože dostali na starost hlídání královny. Když se však velitel Gamblepozorněji zaměřil na skupinku tří šlechticů poblíž, uvědomil si, že se chovají nezvykle ostražitě. Hlasitězaklel. Ani netušil, že má Sa’kagé tolik wetboyů. „Nech mě hádat. Když někdo vyhlásí poplach, máte svérozkazy.“

„Spolupracujte a přežijete nejen vy, ale i všichni ti muži, a nakonec vás ani nikdo neobviní. Možná sii udržíte svůj flek.“

„Proč bych ti měl věřit?“ zeptal se velitel Gamble.

„Protože nemám zapotřebí lhát. Mám tu dva tucty kámošů a nůž na vašich zádech.“

Dva tucty? Velitel Gamble se nad tím na chvíli zamyslel. „Proč se raději nejdeme trochu napít? Mám

jednu speciální láhev, dole v kuchyni.“

*

Přestali jíst, zapomenutá sousta se zastavila kousek od otevřených úst. Sluhové, kteří sbírali sklenice, ztuhli. Pár vteřin nikdo nedýchal.

Ve světě smrtících tajemství Quoglee Mars před všemi prohlásil, že zná to největší ze všech. Pokudtím pouze uváděl svou píseň, co bude obsahovat její text?

Quoglee dirigoval ticho jako správný maestro, na rtech se mu usadil samolibý úšklebek. Hodnotilticho, jako by to byla hudba, každá odmlka měla přesné místo. A pak chvíli předtím, než mohlo jehoodhalení zažehnout bouři komentářů, zvedl jediný prst.

Z davu zazněl ženský hlas, neskutečně dlouho držel jediný tón a poté, aniž by se zpěvačkanadechla, to přešlo v nářek a nakonec ve slova, která odsuzovala samotu. Všechny oči se otočily kmezzosopranistce s mohutným hrudníkem v bílých šatech, kterou nikdo nepoznával. Zatímco zpívala,procházela davem, až se připojila ke Quogleemu na pódiu. Jeho hlas se přidal k jejímu, přidával a vplétaldo něj nové melodie, slova se občas dokonce srážela, jako když dva milenci zpívají o lásce a jejímodmítání.

V rozích místnosti zazněly nástroje, violoncello, mohutný kontrabas a harfa, soupeřily s hlasy, aledíky magii hudby zůstával každý nástroj i hlas jasně slyšitelný. Opakované vokály a vměšující se nástrojeumožňovaly uchu sledovat všechno najednou. Kdyby to byl proslov, nedával by smysl. Ale v hudbě bylakaždá linie jasná a nezaměnitelná. Sestřina vášeň, bratrův zmatek, bouřlivé mládí, morální odsouzeníspolečnosti, tajemství zrozená v ložnicích vysoce postavených rodů. Provokativní a vášnivá žena, která senenechá nikým omezovat.

Přestože je nejmenoval, Quoglee se nijak nesnažil zatajovat totožnost aktérů své písně, a jakopokaždé to některým šlechticům došlo dřív než ostatním. Ti, kdo pochopili, nevěřili tomu, co slyší. Pátraliv sále po strážích, byli si jistí, že tohle překrásné pozdvižení musí někdo zastavit. Ale žádný strážný nebylna svém místě. Sa’kagé si vybrala dnešní noc, aby ukázala svou moc. To nemohla být náhoda. Sál, kde se

nacházely dvě stovky představitelů elity království, které teď na místě uhranula zvědavost, by obyčejněchránilo tucet vojáků z Královniny gardy. Quoglee zpíval zrádnou píseň a nikdo ho nezastavil. Krása písněa svůdnost zvěstí v ní šlechtice učarovaly. Bylo to Quogleeho mistrovské dílo. Nikdo takovou hudbu dřívneslyšel. Struny spolu soupeřily a zakázaná láska bojovala sama se sebou, hudba prohlašovala, že izvrácená láska zůstává láskou, přestože chlapce pronásledovaly výčitky svědomí a žena se dožadovalamileneckých práv.

Akdyž se jejich zpěv konečně spojil v harmonii, uzavřeli příměří a poddali se zakázané lásce, kterámusela zůstat tajemstvím, do souboje hlasů se zapojil nový hlas. Mladá štíhlá sopranistka v prostýchbílých šatech se připojila ke Quogleemu a mezzosopranistce, pěla tak čisté tóny, až to rvalo srdce. Ve svénevinnosti narazila na tajemství, které by mohlo zničit královský rod.

Bratr to nikdy nezjistil. Starší sestra pochopila, že vše, co měla a po čem toužila, je kvůli sestře v

ohrožení, a v jejím rozervaném srdci se zrodil zoufalý plán.

Aniž by si ho uchvácení šlechtici všimli, jen chvíli po prvních tónech do sálu vstoupil mladý muž. Luc

Graesin se ani nepohnul, aby Quogleeho Marta umlčel. Stál vzadu v místnosti a naslouchal.

Hlas Natassy Graesinové klesal do Díry, zrazen vlastní krví, zavražděný. Kvílela disharmonickýmhlasem, upadala do zapomnění, její život padl za oběť perverzi. Hudebníci znovu zahráli leitmotiv

smrtících tajemství a Cenarie.

„Néééé!“ zaječel Luc Graesin.

Šokovaní hudebníci se u posledního váhavého tónu zarazili. Luc vyrazil ze dveří, utíkal pryč. Nikdo

ho nenásledoval.

47.

Když zahlédl hraběte Drakea, Kylar vklouzl mezi doprovod Terah Graesinové, ale nedbaláneviditelnost nevýjimečného člověka ho znovu zklamala. Jeho lokte se dotkla ženská ruka. Otočil se azjistil, že se dívá do očí Terah Graesinové. Ty hluboké zelené oči braly dech, zvláště když se Kylarnechtěně podíval ještě hloub.

Na jiném místě a v jiném čase, kdyby se narodila jiným rodičům, by zlo v Terah Graesinové nicneznamenalo, protože byla pouze velice sobecká. Měla touhy a ostatní existovali, jen aby je ukojili. Jejízrady jí připadaly bezvýznamné, protože na ně skoro nemyslela. Kdyby se narodila jako dcera mlynáře,jediná škoda, kterou by napáchala, by byli zhrzení milenci a podvedení zákazníci.

„Myslela jsem, že mi o vás Logan a Rimbold řekli úplně vše, Kylare Drakeu, ale mohli mě varovat,jak moc pohledný jste,“ řekla Terah a blýskla bílými zuby. Kylarovi tím připomněla žraloka.

Z nějakého důvodu kompliment Kylara zneklidnil. Vždy se pokládal za průměrného, ale při pohledudo těch očí věděl, věděl, že to myslela vážně, přestože to řekla nahlas, jen aby mu polichotila. Zamrkal,začal se červenat, a ať už v Terah viděl cokoliv, bledlo to a mizelo. Zasmála se, byl to hluboký samolibý

smích.

„A tak půvabné oči,“ pokračovala. „Při pohledu do těch očí musí ženám připadat, že jim vidíte až do

duše.“ „To také dovedu.“

„A proto se červenáte?“

Po tom samozřejmě zčervenal ještě víc. Střelil pohledem po jejích dvorních dámách. Ty se stáhly.Očividně věděly, že když se Terah přiblíží k nějakému muži, bude chtít soukromí, ale všechny se smály,

nepochybně na jeho účet. Zahlédl jednu, která si ty komentáře s ostatními neužívala, ale ztratila se mu.

„Povězte mi, markýzi, co vidíte, když se podíváte do mých očí?“ zeptala se Terah.

„Bylo by ode mne krajně indiskrétní, kdybych vám to řekl, Vaše Veličenstvo,“ odvětil Kylar.

Její oči okamžitě zaplnil chtíč. „Markýzi,“ řekla vážným tónem, „muž by riskoval svůj jazyk, kdyby s

královnou mluvil indiskrétně.“

„Jazyky mohou indiskrétnost i způsobit, ne jen o ní hovořit.“

Terah Graesinová zalapala po dechu. „Markýzi! Uvádíte mne do rozpaků.“

„Jen se pokouším uspokojit vaši… zvědavost.“

Její oči se rozšířily, pak předstírala chlad. „Markýzi Drakeu, považuji za svou povinnost poznat

šlechtice, kteří mi slouží. Navštivte mne v mých komnatách.“

„Ano, Vaše Veličenstvo.“

Její hlas zněžněl. „Počkejte pět minut. Stráže vás nechají projít. Očekávám vaši… diskrétnost.“

Přikývl a pousmál se, ale ona se zarazila. „Nepotkali jsme se už? Něco je mi na vás povědomého.“

„Vlastně jsme se spolu už jednou setkali.“ Při převratu. „Mrzí mě, že jsem na vás neudělal většídojem.“ Šest palců oceli v srdci to jistě napraví.

„Teď je to jiné.“

„Vskutku.“

Odešla a Kylar zahlédl Lantana Garuwašiho, jak stojí patnáct kroků od nich a zírá na něj. Kylarovi se

sevřelo hrdlo, ale přestože Garuwaši nevypadal nijak nadšeně, nezamířil k němu. Kylar se rychle rozhlédlpo místnosti, zapomněl, proč sem v prvé řadě přišel. Od kroužku Terah Graesinové se oddělila dívka azašeptala něco strážnému u dveří. Otočila se. Upoutaly ho velké oči, dokonale učesané vlasy, hladká pleť,

plné rty, úzký pas a štíhlé, ale pevné tělo. Byla to Ilena Drakeová. Stala se jednou z královninýchdvorních dam. Kylar měl pocit, že ho šálí zrak. Na okamžik ztratil z dohledu malou dívku a pak na jejímmístě našel ženu. Ilena Drakeová byla okouzlující. Když ho ukázala strážím a pověděla jim, že ho majínechat projít ke královně, její oči se na okamžik střetly s jeho. Její tvář byla jako maska znechucení anesouhlasu.

Myslela si, že napomáhá velkému bratrovi podvádět přítelkyni. Elene. Myslela si, že se stalmarkýzem a představa vyspat se s královnou ho natolik uchvátila, že kvůli tomu nechá všechno ostatníplavat. Horší než vztek bylo ohromné zklamání v jejích očích. Doteď Kylar v Ileniných očích neprovedl nicšpatného. Doteď.

Královna Graesinová se omluvila a opustila místnost. Kylar se odvrátil.

Rimbold Drake se odpojil od debatujícího hloučku a kulhal ke Kylarovi, opíral se o hůl. Jeho očisklouzly z Kylarovy tváře k prstům a prstenům, které tam nebyly.

„Je překrásná,“ řekl Kylar.

„Vypadá jako její matka, Ulana, před dvaceti lety. Třebaže má v sobě o trochu víc ohně,“ řekl hrděhrabě navzdory smutku. Nikdo nebyl Kylarovi matkou víc než Ulana Drakeová. Byla to laskavá žena. Zdálose, že je s každým rokem ještě krásnější. Kylar to Drakeovi řekl.

Hrabě zaťal zuby a zavřel oči, snažil se ovládnout. O chvíli později řekl: „Dost bylo pokušeníproklínat Boha.“ Oči měl jako z kamene.

Kylar otevřel ústa, aby se na něco zeptal, a znovu je zavřel. Ve vedlejší místnosti, skrze dav, kterýnaslouchal bardovi, zahlédl úchvatnou blondýnku v róbě z modrého hedvábí s takovým výstřihem, že jí zněj málem vykukovalo pozadí. Kylar zatajil dech. Na šílenou chvíli uvěřil, že je to Elene. Zatracenéprovinilé výčitky svědomí. Daydra a její dokonalé pozadí zmizela hlouběji v davu, jak někoho hledala. A tymi chceš tvrdit, že už nepracuješ v prostěradlech?

Drake se pomalu vzpamatovával. Povytáhl na Kylara obočí. „Ano?“

Kylar si uvědomil, že má i další důvod, proč držet pusu zavřenou. „Nic.“

„Kylare, jsi můj syn, nebo jím můžeš být, stačí jen říct. Dovoluji ti trochu indiskrétnosti.“

Kylar s tím zápasil. „Zajímalo by mě, jestli je to pro vás těžší, když se všechno podělá. Omlouvámse, chtěl jsem jen říct, že to, co se stalo Serah, Mags a Ulaně, nedává smysl, ale nečekám, že by světněkdy smysl dával. Chtěl bych vědět, jestli to pro vás bylo těžší, když jste si myslel, že tam venku je Bůh,který to mohl zastavit, ale neudělal to.“

Hrabě Drake se zamyšleně zamračil. „Kylare, tváří v tvář krutým tragédiím všechna vysvětleníselhávají. Když se na takovou tragédii díváš a říkáš si, že to nedává smysl, nepuká ti při tom srdce?Myslím, že to pro tebe bylo stejně těžké jako pro mě, když jsem křičel na Boha a dožadoval se vysvětleníproč, a on nic neříkal. My oba tohle přežijeme, Kylare. Na druhou stranu je mezi námi rozdíl. Já stále

doufám.“

„Naivně doufáte.“

„Ukaž mi šťastného muže, který se odvážil vzdát se naděje,“ odvětil Drake.

„Ukažte mi statečného muže, který se neodváží čelit pravdě.“

„Považuješ mě za zbabělce?“

Kylar se zhrozil. „Nemyslel jsem…“

„Omlouvám se,“ uklidňoval ho hrabě Drake. „To nebylo fér. Ale pojďme, pokud se bude držet zažitérutiny, bude tě brzy očekávat.“

Kylar polkl. Drake to ví? „Vlastně jsem se… ehm… chtěl zeptat… Kolik toho víte o mých darech?“

„Je tohle správné místo na takový rozhovor?“ zeptal se hrabě Drake.

„Je správný čas,“ řekl Kylar. Sledovali je tři muži, šest žen a dva sluhové. Z nich se jen jeden sluha –

určitě špion, i když se mohl jen dohadovat, komu donáší, držel na doslech, ale nemohl tam zůstatdlouho, aby nevzbudil podezření. Kylar se mu podíval do očí a jeho pohled sluhu donutil odběhnout pronový tác s jednohubkami. „Vidím vinu,“ řekl tiše. „Ne vždy, ale někdy ano. Někdy i dokáži říct, co dotyčnýčlověk provedl.“

Hrabě Drake zbledl. „Sa’kagé by pro takovou moc zabíjela.“ Pozvedl ruku, aby zarazil Kylarovyprotesty. „Ale s ohledem na to, že se nezajímáš o vydírání, mi to připadá jako příšerné břímě.“

Takhle o tom Kylar nikdy nepřemýšlel. „Chtěl bych vědět, co to znamená. Proč mám takovou moc,dar nebo prokletí? Proč by mi Bůh něco takového dal?“

„Ach, už chápu. Doufáš, že ti dám ospravedlnění pro královraždu.“

Kylar pohledem vrhl pár krvavých dýk po špionovi, který se vrátil s tácem plným předkrmů. Mužnáhle změnil směr, málem při tom tác upustil. „Existence takové schopnosti něco vypovídá o mém účelu,ne?“

Drake znovu vypadal zamyšleně. „To záleží na tom, co vidíš. Vidíš zločiny, hříchy, nebo jen pocityviny? Jsou-li to zločiny, vidíš je všechny od vraždy po postavení stánku bez povolení? Pokud někdo v cizízemi spáchá čin, který je u nás nezákonný a u nich ne, bude po překročení hranic vypadat jinak? Jsou-lito hříchy, dokážeš poznat, podle jaké definice je určit, protože tě mohu ujistit, že můj Bůh a stovky jiných

bohů by se neshodli, dokonce ani Astara s Isharou. A pokud jde o pocity viny, bude šílenec bez svědomívypadat čistší než dívka, která se obviňuje z nehody, při níž zemřeli její rodiče, protože lhala o splněnísvých domácích prací?“

„Do hajzlu,“ sykl Kylar. „Čím to je, že každý, koho znám, je chytřejší než já? Ať už je to cokoliv,vidím zkaženost. Chci vědět, jestli z toho plyne povinnost udělat něco s tím, co vidím.“

„Snažíš se v tom najít záminku, že ano?“ pousmál se hrabě Drake.

„Cože?“

„Ona si možná smrt zaslouží, Kylare, ale ty ji nezabiješ.“

„Pro každého bude lepší, když to udělám.“

„S výjimkou tebe, mě, mé dcery, Logana, Mámy K. a každého, kdo tě má rád.“

„Co tím chcete říct?“ Tohle Kylar nečekal.

„Logan tě odsoudí k smrti a tvá ztráta ho hluboce raní.“

Kylar si odfrkl. Menší škody. „Pane, děkuji vám za všechno, co jste pro mne udělal, a za všechno, co

jste se udělat pokusil. Mrzí mě, že jsem vás přišel tak draho.“ Hrabě Drake sklonil hlavu a zavřel oči, ztěžka se opřel o hůl. „Kylare, tento rok jsem přišel o ženu advě dcery. Nevím, jestli bych dokázal unést i ztrátu syna.“ Kylar mu stiskl rameno a překvapilo ho, jak křehce hrabě působí. Podíval se mu do očí. „Já jen vím,“řekl mu, „že vy jste prošel.“

„Já co?“

Kylar muže, který bez pomoci zavedl a poté zrušil otroctví v Cenarii, počastoval širokým úsměvem.„Ať už vidím cokoliv, vinu nebo něco jiného, ve vás nic není. Jste čistý.“

Přes tvář hraběte Drakea přeběhl ohromený nevěřícný výraz, který nahradilo něco podobného úctě.

Nedokázal se hnout z místa.

„Nechť vám Bůh požehná, pane. Určitě si to zasloužíte.“

48.

Dorian a Jenine spolu byli v zahradě. Propustil strážce a chvíli tu seděli bez jediného slova. „Je mi

líto, že jsem toho vürdmeistera zabil,“ promluvil nakonec Dorian.

Jenine k němu překvapeně vzhlédla. „Proč? Protože mě to rozrušilo, nebo protože to bylo špatné?“

Na Dorianovu odpověď si chvíli počkala. „Mohl jsem to s ním vyřídit méně… brutálně.“

„On byl za ty prince zodpovědný, že ano?“

„Ano,“ potvrdil jí Dorian.

Jenine utrhla rudou květinu se šesti okvětními lístky, každý na sobě nesl purpurové hvězdičky.Khalidořané považovali kvetoucí rudé prvosenky za šťastné znamení, protože kvetly jen jednou za sedmlet. Naopak mrtvá prvosenka znamenala nejhorší smůlu. V této zahradě kvetly neustále, ale každý květodumřel pár hodin po utržení. Viry se na udržování života příliš nehodily.

Poté co si dlouho prohlížela květinu ve svých prstech, Jenine tiše řekla: „Mylorde, jistě víte, že můjotec byl hlupák. Co však většina lidí neví, je, že má matka byla geniální. Můj otec se jí bál, a tak se snažilomezovat její vliv, aby se nestala mocnější než on. Ona to věděla a nechala ho, protože politice sevěnovat nechtěla. Byla pro ni příliš hrubá, příliš špinavá, příliš brutální. Můj otec během své vlády udělaltisíce chyb, ale má matka možná udělala větší, když se rozhodla nevládnout. Ztratila jsem muže, kteréhojsem milovala, muže, který mohl být skvělým králem. Proto se nemíním schovávat před vládnutím, jakkolije příliš nemorální. Mí lidé si ode mne zaslouží víc. Nechci se však snižovat k pokrytecké kritice vaší vlády,když budete čelit hrozbám, jaké si ani nedokáži představit.

Nechci vládnout jen proto, abych si užívala moc. Ta pro mě nic neznamená. Chci odčinit vše, co můjotec a jeho otcové udělali mé zemi. Nevím, jestli to dokáži. Netuším, jestli to vůbec jde.“

Na chvíli se zamračila a pár vteřin mlčela. Dorian čekal. Nakonec řekla: „Mylorde, obvykle vás vidímjako rozhodného a silného muže, a v další chvíli jste tady a omlouváte se mi za něco, co jste udělal.Možná jste se mohl zachovat jinak, ale co s tím teď naděláte? Byla tu bezprostřední hrozba a vy jste se sní vypořádal. Snažím se vám říct, že kvůli mně se nemusíte chovat jako slaboch. V životě jsem užslabochů viděla dost. Myslím, že moje otázka zní, a na stejnou věc se pravděpodobně ptají všichni lidé vtéto zemi, pokusíte se stát králem, nebo budete jen přežívat do doby, kdy budete moci uprchnout?“

Její slova ho zasáhla. Ani jednou ho nenapadlo, že by zestárl jako Bohokrál. To kvůli tomu, že si

nedokázal vybavit ani zlomek proroctví, kde se stal Bohokrálem, nebo se jen bál zcela odevzdat této

zemi? Nepřemýšlel o tom, jak se situace vyvine za rok. Myslel v tak krátkých časových úsecích, žeignoroval problémy. Neudělal nic, čím by si připoutal kmeny horalů. Nepodnikl kroky proti Nephovi.Nepodnikl kroky proti princům. Pokud Jenine vidí jeho váhání jako slabost, proč by to měli ostatní vidět

jinak?

„Jsem král,“ řekl Dorian. „A budu jím do konce života, ať už bude jakkoli dlouhý.“

„Tak vládněte, jak se od krále očekává.“

„Máš vůbec představu, co to obnáší? Tady? Pro tyto lidi?“ zeptal se Dorian.

„Ne,“ připustila. „Ale důvěřuji vám.“

Dorian si myslel, že je Jenine naivní, ale mýlil se. Jenine byl nezkušená, a to byl velký rozdíl. Stále ji

mohly děsit zkušenosti, které si odsud odnesla, ale oči měla otevřené. Ne že by překypovala sympatiemi klidem, kteří jí zabili manžela a rodinu. Ale vládce musí být tvrdý, ne?

Přikývl, když Jenine vstala, aby šla zařídit další přípravy na jejich svatbu, a Dorian, rozptýlený

vlastními myšlenkami, se natáhl Talentem a obalil prvosenku vláknem, jež ji ochrání. Bylo to jednoduché

zaklínadlo, které i nejvzácnější květinu zakonzervuje na celý měsíc. Dorian však zapomněl, kolik virů bylopři pěstování těchto květin použito. Viry a Talent se dotkly a soupeřily mezi sebou a květina v Jenininýchrukou zčernala a zvadla.

Dorian zaklel. „Omlouvám se, má paní. Dala jsi mi spoustu témat k zamyšlení. Na svůj věk jsi velicemoudrá. Děkuji.“ Utrhl další prvosenku a obalil ji pro Jenine viry. Vydrží jen pár dní, ale pak jí jednodušeutrhne další.

*

Královská stráž Kylara beze slova nechala projít. Ilena Drakeová stála u dveří, ruce založené na

hrudi. „Je mi to líto,“ omlouval se Kylar.

„Jak tohle můžeš Elene udělat?“ zeptala se ho.

Prošel kolem ní a jako v mlze šel tichou chodbou a po schodišti ke komnatám královny. Ka’karivyklouzlo z jeho ruky jako dýka a zajelo zpět. Ven, dovnitř, ven, dovnitř. Bylo to pro Vi vždy tak snadné?Trocha flirtování, několik dvojsmyslů a mrtvola se sama izoluje od okolí, umožní ti přístup a pomůže všeutajit? Po obtížích, které Kylar při některých zabitích zažil, mu projít nezamčenými dveřmi připadalo jakopodvádění. Strážní mu ani nevzali dýku u opasku.

Opřel se o rám dveří, zhluboka dýchal. Na tomhle místě už viděl příliš mnoho smrti. Ložnice TerahGraesinové byla původně pokoj Garotha Ursuula. Před pouhými několika týdny v tom pokoji stály sochy zmrtvých dívek. Co udělali se sochami, u kterých se maso proměnilo v kámen? Pokud někdy najdeTrudanu Jadwinovou, Hu Gibbet bude v porovnání s ním vypadat jako laskavý muž.

Tak krvavé myšlenky. Kylar zaklepal.

Ozvalo se cupitání bosých nohou na mramoru a pak mu Terah Graesinová otevřela dveře. Kylarapřekvapilo, že je stále zcela oblečená. Přistoupila blíž a jemně, požitkářsky ho políbila, dotkli se jen rty.Pomalu ustupovala, přisátá k jeho dolnímu rtu. Následoval ji, nechal se vést. Zavřela dveře a nechala seobejmout.

„Musíme být rychlí,“ řekla mezi polibky na jeho krku. „Nemohu propásnout vlastní oslavu, ale pokudje tvůj jazyk jen z poloviny tak talentovaný, jak naznačuješ, určitě ti to brzy oplatím.“ Šibalsky sezahihňala.

Kylara překvapovalo, jak snadno to šlo. Terah byla vyšší než Elene a neměla tak plné rty, aleškádlila ho úplně stejně. Přejel konečky prstů po hřbetu jejích paží a pak, předstíraje vzrůstající vzrušení,položil jednu dlaň dozadu na její krk a druhou přejel po měkkých křivkách jejích hýždí. Z rozdílu mezinapjatými svaly a poddajným masem poznal, že si pod šaty stáhla spodní prádlo.

Pozvedl obočí a ona se znovu zasmála. „Jak už jsem řekla, bude to rychlé a čisté. Později tomůžeme udělat dlouhé a špinavé.“

Ty ubohá děvko, ty ani nevíš, co slovo čisté znamená. Co to dělám? Proč tuhle ubohou fraškuneukončím? Dokonči práci, Kylare.

Když ho Terah stáhla na postel, Kylar zavřel oči, ale jakmile to udělal, představil si vedle postele Vi.Vypadala naštvaně. Kylar oči prudce otevřel, když si na něj Terah vylezla. Dotkla se svého krku. „Polibmě,“ rozkázala.

Vi jako by stála hned vedle, oči jí plály, vyzývala ho, ať si to zkusí, a pocítí pak její hněv. Tenobrázek nedával smysl, ale to mu pranic neubíralo na působivosti.

Terah zavrněla a trochu si stáhla šaty, otřela se nahými ňadry o Kylarovu tvář. Uši měl najednou vjednom ohni. Zaplavil ho odpor a zhnusení. Sevřel se mu žaludek.

Ode dveří se ozval zvířecí řev beze slov. Kylar divoce zamrkal očima, snažil se zahnat tmavé tečky,které pluly před ním. Terah se ani nestačila posadit, když do ní narazilo nějaké tělo a strhlo ji z Kylara.

Kylar spadl z postele a vrávoravě se postavil na nohy. Jakmile se mu pohled vyjasnil, uviděl LukaGraesina, který seděl na své sestře, tloukl ji pěstmi a křičel na ni obscénnosti. Nakonec z ní Luc, hruď semu dmula, slezl. „Zabila jsi Natassu,“ obvinil ji a vytáhl z opasku krátkou dýku. „Zabila jsi naši sestru.“

„Ne,“ bránila se Terah. „Přísahám!“ Z tržné rány nad obočím se jí řinula krev a rty měl oteklé azkrvavené od Lucových pěstí.

Poslední kousek temnoty, který Kylar viděl v očích Terah, zapadl na své místo. „Vyslala posla kBohokráli,“ řekl Kylar. „Řekla mu, že Natassa cestuje do Havermere, a zařídila, aby ji doprovázeli jen dvastrážní.“

Terah spadla brada, ale Luc z její tváře nespustil oči ani na okamžik. Viděl v ní jasně vepsanou vinu.„Udělala jsem to pro nás. Chystala se nás zradit! Pro lásku boží, Kylare, pomoz mi!“ žadonila Terah.

To byla chyba. Dokázala by Luka zastrašit. Poslední věc, již mu ale měla připomenout, byl další muž,

se kterým se chystala vyspat. Luc znovu zařval a bodl ji do břicha. Zaječela a Luc se stáhl, pak zaútočilznovu a vysekl jí na paži šrám, když se pokoušela zvednout na nohy. Bodl sestru do zad, jakmile běželake zdi, a přišel o zbraň, když se dýka zachytila v korzetu.

Terah našla šňůru od zvonku a několikrát s ní škubla.

Luc zvedl dýku a vrávoral k ní, jeho tvář byl maska ze smutku a hněvu, plakal a proklínal ji. Stálpřed sestrou, když se zhroutila na podlahu. Kylara napadlo, jestli Luc vidí to samé jako on. BezmocnouTerah Graesinovou, připravená o povýšenost byla jen ubohý stín. Schoulila se v rohu, blábolila. „Prosím,Luku, prosím. Miluji tě. Mrzí mě to. Hrozně mě to mrzí.“

Možná Luc uviděl to samé jako Kylar, protože se zarazil. Stále držel dýku, ale Kylar poznal, že už ji

nepoužije.

Zranění Terah nebyla smrtelná, tím si byl Kylar jistý, zvláště když se na hradě nacházela zelenámaja. Terah se zotaví a udělá si u Kaple obrovský dluh. Bratra odsoudí k smrti a využije sympatií lidu, abyvytáhla proti nepřátelům, ať už budou praví nebo vymyšlení. Ubohý Luc Graesin. Tomu slabošskému

bastardovi nebylo ani osmnáct.

Kylar mladíkovi vrazil silnou facku a vykroutil mu dýku z ruky. Luc upadl. „Podívej se na mě,“ řekl

mu Kylar.

Královnina garda už byla na cestě. Mohli dorazit každou chvíli. Kylar by mohl Terah podříznout krk,omráčit Luka, sešplhat z okna a připojit se k večírku. Luka popraví za vraždu a velezradu a novým králemustanoví Logana. Ať už o zradě Natassy řekl Lucovi kdokoliv, nepochybně právě tohle zamýšlel.

Luc se mu podíval do očí a Kylar posoudil jeho duši.

Pak Kylar hlasitě zaklel. „Ty nejsi žádný vrah, Luku Graesine. Běžel jsi přímo sem, že ano? Prošel jsikolem tuctu svědků? Myslím, že ano.“

„Co to děláš?“ nechápala Terah. „Pomoz mi.“

Kylar se znovu podíval do Lucových očí a uviděl muže spoutaného řetězy, za které nemohl. Lucnebyl svatý, nebyl ani pouhá oběť, ale smrt si nezasloužil.

„Řekni mí jednu věc,“ zeptal se ho Kylar. „Kdybys mohl získat trůn, udělal bys to?“

„Sakra, to ani náhodou.“

Mluvil pravdu. „Něco tu pro tebe mám, Luku Graesine. Za prvé ti prozradím, že nejsi vrah. Tahlezranění tvou sestru nezabijí. Za druhé, daruju ti tvůj život. Udělej s ním něco. Za třetí tě ušetřímpohledu, který bys už nikdy nevyhnal z hlavy.“

„Cože?“ nechápal Luc.

Kylar ho udeřil do zátylku. Luc padl k zemi jako balvan. Kylar otřel Lucovy zkrvavené ruce do svých.Na dvou místech Lucovi prořízl tuniku a ve svalu na rameni mu vysekl mělký šrám.

Terah to vyděsilo. „Co to děláš?“

Kylar si přes obličej přetáhl masku Soudu. „Přišel jsem si pro tebe, Terah.“ Pak vsákl ka’kari zpátkydo své kůže.

Zaječela. Chytil ji za vlasy a vytáhl na nohy. Zarazil jí dýku do ramene a volnou rukou jí stiskl břicho,

aby krvácelo ještě víc. Pomazal si krví obličej a dýku z ní vytáhl. Stál za ní, použil jí jako štít mezi sebou a

dveřmi. Škemrala, ječela, proklínala ho a plakala, ale Kylar ji skoro neslyšel. Povzdechl si, a když senadechl, ucítil vůni jejích vlasů. Voněly mládím a přísliby.

Na chodbě se ozvalo rachocení zbrojí a dusot těžkých bot. Do pokoje vtrhl tucet členů Královninygardy, všichni se ježili zbraněmi. Za nimi se do místnosti procpali Logan Gyre, vévoda Wesseros a jejichstráže. Ve vteřině kolem Kylara a královny utvořili půlkruh. Tucty zbraní mířily na Kylara.

„Odhoď to!“ zaječel královnin gardista. „Hned to odhoď!“

„Pomozte mi. Prosím,“ škemrala Terah.

„Při bozích, Kylare!“ vykřikl Logan. „Nedělej to! Prosím!“

Teď bylo dílo dokonalé. Tucet svědků právě viděl, jak Logan nařizuje Kylarovi, aby ji nechal být.Zbývala poslední věc. Kylar předvedl zoufalý výraz. „Luc se mě pokusil zastavit a nezvládl to,“ zalhal Kylar.

„A nedokážeš to ani ty!“

Kylar přejel dýkou po hrdle Terah Graesinové a celý svět kolem zaječel.

49.

„Matko,“ řekla Kaede, když vešla do studovny, „jak pokračují přípravy svatby?“

Daune Wariyamo zvedla oči od papírů na stole. Milovala papíry. „Své závazky zvládáme skvěle.Všichni byli informováni o pořadí a protokolu, jehož znalost se od nich očekává. Starosti mi dělá jenOšobiho matka. Řekla bych, že má mozek jako kolibřík, ale kolibříci dokáží zůstat alespoň chvíli na jednom

místě. Čekám, že se polovina obřadu na straně Takedů zvrhne v naprostou katastrofu.“ Posunula si nanose cvikr. „Slyšela jsem, že dorazil nějaký šílenec, co se vydává za Tofusina.“

Řekla Tofusin. Jako by byl víc než jeden.

„To je jen nějaký bělovlasý cvok,“ řekla Kaede a mávla nad tím rukou. „Matko, chci slyšet tvůjnázor. Čest naší rodiny byla pošpiněna a někteří lidé by to mohli na svatbě vytáhnout, proto si myslím, žebych to měla vyřídit už teď. Jedna ze sestřenic zahnula svému muži. Zapřísahá se, že k tomu došlo dávno

a netrvalo to dlouho, ale mělo to následky. Co mám dělat?“

Daune Wariyamo svraštila obočí, jako by odpověď byla jasná a Kaede právě položila naprostohloupou otázku. „Děvku nemůžeme tolerovat, Kaede. Ta běhna zahanbuje nás všechny.“

„Dobře. Postarám se o to.“

„Kdo je to?“

„Matko, teď se tě na něco zeptám,“ řekla Kaede tiše. „Když mi zalžeš, následky budou horší, než bysis kdy dokázala představit.“

„Kaede! Jak to mluvíš se svou matkou…“

„Nech toho, matko. Co…“

„Tvůj tón je tak urážlivý, že…“

„Ticho!“ okřikla ji Kaede.

Daune Wariyamo byla na okamžik příliš ohromená, aby se uchýlila k obvyklé taktice.

„Zadržovala jsi dopisy, které mi Solon posílal?“ zeptala se Kaede.

Daune Wariyamo rychle zamrkala, pak řekla: „Samozřejmě.“

„Jak dlouho?“ chtěla vědět Kaede.

„Nepamatuji si.“

„Jak dlouho?“ zopakovala nebezpečným tónem Kaede.

Císařovnina matka dlouho mlčela. Nakonec řekla: „Roky. Dopisy přicházely každý měsíc, někdy ičastěji.“

„Každý týden?“

„Možná.“

„Co jsi s nimi udělala, matko?“

„Solon je ještě horší než jeho bratr.“

„O tom monstru už přede mou nemluv. Kde jsou ty dopisy?“

„Byla to snůška lží. Spálila jsem je.“

„Kdy je přestal posílat?“ zeptal se Kaede.

Její matka na chvíli nasadila neutrální výraz, pak odpověděla: „Nevím, tak před deseti lety?“

„On nepřestal, že ne? Neopovažuj se mi lhát, při bozích, neopovažuj se mi lhát.“

„Teď už jich přichází jen několik ročně. Co já vím, byl to podvodník, co se ti snažil znovu zlomitsrdce, Kae. Nedovol cizinci, aby všechno zničil. I kdyby to byl Solon, už ho neznáš. Pokud tuhle svatbuodložíš, bude to pro tebe znamenat konec. Královna se smí vdát jen v čase sklizně, a pokud se svatbazpozdí, moře se stanou nesplavnými. Lordi z ostatních ostrovů se nebudou moci dostavit. Ty topotřebuješ. Nemůžeme Takedy znovu urazit.“

Klan Takeda byl Kaede trnem v patě od chvíle, kdy získala trůn. Kvůli téhle svatbě intrikovali celáléta, a přestože jako mladá dívka přísahala, že si Ošobiho nikdy nevezme, dnes věděla, že není jiné cesty.„Matko, je ještě něco, co bys mi chtěla říct? Něco, s čím by ses chtěla svěřit?“ „Samozřejmě ne…“ Kaede zvedla prst. „Chci, aby ses nad tím pořádně zamyslela. Nejsi tak dobrá lhářka, za jakou se

považuješ.“

Matka zaváhala, ale výraz její tváře patřil ženě ukřivděné tím, že ji z něčeho podezřívá. „Nic dalšího

nevím.“

Kaede se zmýlila. Její matka byla výtečná lhářka. Kaede se otočila ke strážnému. „Zavolej sem méhosekretáře a komorníka.“

„Kae, co chceš udělat?“ zeptala se Daune.

Úředníci se do pokoje dostavili během chvilky. Kaede je nechala čekat venku. „Matko, ta děvka aběhna, o které jsi mluvila, jsi ty. Zradila jsi mého otce a uvrhla nás do hanby.“

„Ne! Nikdy bych…“

„Čekáš, že se z toho vymluvíš? Smilnila jsi s císařem, mužem, kterého neustále obklopují strážní asluhové, a ty jsi dáma ze vznešeného rodu, která má vlastní stráže a sluhy. Myslíš, že si toho nikdo z nichnevšiml?“

V tu chvíli Kaede poprvé spatřila ve tváři Daune Wariyamo opravdový strach. „Nic to neznamenalo,

Kae.“

„Dokud jsi neotěhotněla a nebyla sis jistá, kdo je otec.“

Daune ztuhla, jako by nevěřila, že všechna její tajemství urodí zkažené ovoce ve stejný den.Úředníci a strážní v místnosti je sledovali s otevřenou pusou, neodvažovali se ani nadechnout.

„Celé roky jsem, matko, přemýšlela, proč tak ambiciózní žena jako ty nechce, abych si něco začala sprincem Solonem. Bála ses, že je to můj bratr. Bála ses, že mě tvé pelešení nevědomky přivede doincestního lože. Tvůj smysl pro čest je zjevně jen zvrácený, ale úplně ti nechybí.“

Po Dauniných tvářích stékaly slzy. „Kaede, byla jsem mladá. Tvrdil, že mě miluje.“

„Věřila jsi zeleným mágům, když mě prohlédli? Tenkrát jsem netušila proč, bylo mi jen devět, bylajsem příliš mladá, aby se u mě projevil Talent. Oni zjistili, že jsem Wariyamo, že ano? Neulevilo se ti?“

„Na chvíli. Když se Solon vrátil domů, v devatenácti plnoprávný modrý mág, požádal mě osoukromou schůzku. Tehdy mi to došlo. Snažil se být zdvořilý, přísahal, že ti nikdy neublíží, ale pod tímvším se skrývaly samé hrozby, Kaede. Co by se s tebou stalo, až ho omrzíš? Co kdybych ho někdyrozzlobila? Mohl by mě zničit jediným slovem. Po zbytek života bych byla jeho otrokem. Co kdyby ses mupostavila? Mohl by lhát a tvrdit, že tě mágové shledali nelegitimní. On sám byl mág, každý by mu věřil.Přišli bychom o všechno. Naší jedinou nadějí bylo udržet ho od nás. Nijak jsem mu neubližovala. Dokoncejsem mu nabídla další studium v Sho’cendi, což je velká pocta.“

Kaedina tvář se navzdory hněvu uvolnila. Rozhodla se. Pravda byla venku. Teď přišel čas na lítost.„Takže jsi zničila mou šanci na štěstí, protože jsi nemohla uvěřit, že muž, kterého miluji, dodrží slovo?“

„Já nás chránila. Nikdo není tak dobrý, jak se tváří,“ bránila se Daune.

„V tvém případě to je pravda,“ řekla Kaede. Otočila se. „Sekretáři Tayabuso, zaznamenejte prosím,že královna matka je od nynějška zbavena všech titulů a výsad. Je vykázána ze všech ostrovů Sethu ajeho území, a pokud ji tam od zítřka někdo najde, trestem bude smrt. Za úsvitu, komorníku Inyouye, jidoprovodíte do přístavu. Zaplatíte jí plavbu na místo, které si vybere. Dáte jí deset tisíc yassů adohlédnete, aby odplula. Může ji doprovodit jeden sluha, pokud se na zámku najde dobrovolník.“

Všechny to šokovalo.

„Matko,“ pokračovala Kaede, „kdyby to dnes bylo poprvé, co jsi mi zalhala, neudělala bych to. Bylato však tvá poslední lež. Stráže, chci, aby ji dva z vás ani na okamžik nespouštěli z očí. Pochybuji, že by sipokusila ublížit, ale ukázalo se, že je to cizoložnice a lhářka. Nečekám, že by krádež byla pod jejíúroveň.“

„Tohle nemůžeš,“ řekla Daune, dýchala tak rychle, až Kaede čekala, že omdlí.

„Už jsem to udělala.“

„Jsem tvá matka!“

Kaede k ní přišla a položila jí ruce na obě tváře. Políbila matku na čelo. Sevřela do dlaně šestplatinových řetízků mezi matčinou tváří a uchem a odtrhla je. Daune zaječela, z ucha jí zbyly cáry, tvářpokropila krev.

„Ne, ty už královnou matkou nejsi. Už nejsi Daune Wariyamo. Od dnešního dne budiž známá jakoDaune Vyvržená. Stráže?“

Kapitán stráží a jeho zástupce udělali krok vpřed, vzali vyhnankyni za ruce a vyvedli ji z pokoje.

„Kae! Kaede, prosím!“

„Kapitáne,“ Kaede se otočila ke strážným, kteří vězně táhli ke dveřím. „O tom, co se tady stalo…“

Kapitán se rychle podíval na své muže. „Ujišťuji vás, že všichni mí muži zůstanou naprosto diskrétní,Vaše Veličenstvo.“

Sekretář Tayabusa si odkašlal. „A já zapsal jména všech přítomných. Pokud o tom někdo z váspromluví, bude odhalen a příslušně potrestán.“ Pohledem zpražil všechny sluhy a úředníky v místnosti.

„Naopak,“ opravila ho Kaede, „nikdo nebude potrestán, když promluví o tom, co se tady stalo. Má

mrtvá matka zahanbila mou rodinu a já jí nedopřeji milost tím, že bych mlčením kryla její skutky. Můj

snoubenec a jeho rodina si ze všech nejvíc zaslouží poznat pravdu, než se naše rody spojí.“

Když se Takeda rozhodne pro manželství a bude znát pravdu, bude pro něj těžší ji zničit, než kdybysi ji vzal a následně „odhalil“ její špinavé tajemství. Kromě toho nezbývalo mnoho věcí, kterými by jí Ošobi

mohl uškodit. O pokusu o převrat pochybovala, přestože byl Ošobi mezi strážemi ve městě velmioblíbený. Takedové pravděpodobně svatbu odloží na jaro a poskytnou jí trochu času. Čas jí možná dápříležitost. Nejlepší pro ni a nejhorší pro Seth by bylo, kdyby Takedové svatbu odvolali a stáhli se nadomovský ostrov. To by znamenalo, že se s nimi na jaře vrátí válka.

*

Za rozbřesku Vi ve svém malém pokoji mávala nohama přes okraj postele. Poté co odešla od sestryAriel, spala jen krátce a měla hrozné sny o Kylarovi a oceánu krve. Možná to bylo znamení. V prvé řadě se

dnes ráno měla setkat s Elene. Dotkla se umyvadla. „Studenou,“ řekla. Když se po vodní hladině jakopavučina rozprostřely ledové krystaly, prolomila led a opláchla si tvář, mimoděk zalapala po dechu. Mytí jízabralo jen pár minut, pak si přes nepadnoucí košili navlékla nepadnoucí róbu novicky. Vlasy si Vi svázalabílou stuhou, kterou dostala od sestry Ariel.

Známý klapot bot sestry Ariel zaslechla dřív, než jí zaklepala na dveře a bez čekání na svolení vešladovnitř.

„Jsi vzhůru,“ řekla překvapeně Ariel. „Chystáš se za ní?“

„Je zase v hrušce meče Seraf?“ ujišťovala se Vi.

„Uly říká, že se stále modlí. Vi,“ sestra Ariel se na chvíli odmlčela, „teď jsi jedna z nás. Seraf splatítvé dluhy. Pokud bude potřeba, můžeš jí nabídnout vše, oč si požádá.“

„Nemyslím si, že se nechá vyplatit,“ řekla Vi.

„To ani já ne.“ Sestra Ariel se znovu odmlčela. „Čekala jsem, že tě budu muset donutit, abys za níšla, Vi. Dívka, kterou jsi byla, by to nikdy neudělala. Velmi dobře.“

Skvělé, teď už před tím neuteče.

Vi našla centrální schodiště a stoupala po něm vzhůru. Vyšla jen několik pater, když kameny začalyslabě pulzovat, jako to dělaly každé ráno. Zastavila se v meziposchodí, zatímco se téměř neviditelnépramínky prachu spojovaly do malých říček. Prohnaly se jí kolem nohou k malému otvoru, který se otevřel

ve zdi. Denní dávka prachu vylétla ven a otvor se uzavřel. Podobná scéna se opakovala všude v Seraf.Všechen přirozený prach, popoháněný prvními paprsky slunce, byl vymeten pryč. Zvenku to mohlovypadat, jako by Seraf krátce obklopila koróna, jak magie odpuzovala špínu, sníh a déšť. Odpad spadnedo jezera a bude rozptýlen magií, která udržovala vody v okolí Seraf čistší než zbytek Vestacchiho jezera.

Na novicky samozřejmě i tak zbývala spousta povinností. Magie byla vyřazena ve všech místnostech,kde by mohla rušit pokusy sester nebo poškozovat citlivé artefakty, a přehlížela tak útržky papíru, látek

nebo cokoliv jiného, co mohlo upadnout na podlahu. Ale bez magie by novicky mohly pracovat neustále a

stejně by Kapli neudržely čistou. Byla prostě příliš velká.

Vi dosáhla jednoho z vyšších pater, kde měly pokoje plnoprávné sestry. Existovala hromada pravidel

o tom, na kterém patře jaká sestra bydlí a která z nich dostane nejhezčí výhled na jih, ale Vi netušila, jak

to všechno funguje. Na chodbě naštěstí žádná nebyla. Vi sledovala neblikající lampy do jihozápadníhorohu. Seraf držela meč v levé ruce, hrot opřený u nohou, zbraň dosahovala do výše pasu a držela jikousek od boku. Hruška obřího meče byla zakončena kulatým šperkem. Pokoj byl kulatý a umožňovalsestrám sledovat východ a západ slunce. Zdi zůstávaly neustále průhledné. Byla to svatyně pro ty, kteréchtěly meditovat, nebo jak tomu bylo v případě Elene, modlit se.

Vi se hluboce nadechla a otevřela dveře. Elene seděla a dívala se k východním horám. Ten výhledbral dech. Vi se nikdy v životě neocitla tak vysoko. Loďky dole na jezeře vypadaly malé jako palec. Horyzářily. Slunce bylo jako střapatý půlkruh, který se pomalu drápal nad ně. Pak ale Viiny oči našly Eleninutvář. Její pleť se leskla ve světle, které zjemňovalo její jizvy. Měla hluboké hnědé oči. Naznačila Vi, ať sepostaví vedle ní, ani na okamžik neodtrhla oči od horizontu.

Vi to váhavě udělala. Spolu sledovaly východ slunce.

Neodvažovala se otočit a podívat se Elene do obličeje, ale nedokázala už déle čekat a řekla:„Omlouvám se, že ruším tvé modlitby.“ Vytáhla nůž a položila ho na otevřenou dlaň. „Odevzdávám se ti.Tobě a Kylarovi jsem hrozně ublížila. Pokud si to přeješ… nic víc si nezasloužím.“

Elene si vzala nůž. Po minutě řekla: „On nám své milosrdenství projevuje každé ráno.“

Vi zamrkala. Podívala se na Elene a uviděla slzu, která jí stékala po tváři. „Ehm, o čí milosti to

mluvíš?“

„Jediného Boha. Když ti odpustil on, jak by se já mohla opovážit mu vzdorovat?“

Cože?

Elene vzala Vi za ruku. Pak vstala, opírala se o ni ramenem a sledovala znovuzrozené slunce. Držela

Vi pevně, ale v tom sevření nebylo nic výhružného. Vznášela se kolem ní aura hrůzu nahánějícího klidu,

klidu tak silného, že pomalu tišil i Viiny napjaté nervy.

Po pár minutách se k ní Elene otočila. Vi překvapilo, že v sobě našla dost odvahy a podívala se jí doočí.

„Věřím, že Bůh mě stvořil s určitým cílem, Vi. Netuším, jaký cíl to je, ale vím, že to není tvá vražda.“Elene odhodila nůž. „Jsme v pořádné kaši, ale jsme v ní spolu. Souhlasíš?“

50.

Vürdmeister Neph Dada seděl pod dubem v ústí Quorigského průsmyku a čekal na svou špionku.Žádného z dvou set vürdmeisterů, které shromáždil, s sebou na setkání nepřivedl. Pokud jeho špionkuchytí, nechtěl, aby Kapli poskytla jakoukoliv užitečnou informaci. Katatonický Tenser Ursuul a Khalisamozřejmě cestovali s ním a on si je držel poblíž, ukryté.

Eris Buelová dorazila s východem měsíce. Nebyla to atraktivní žena. Měla blízko posazené oči,dlouhý nos a úzkou bradu. Vypadala jako krysa s make-upem. S příliš výrazným make-upem. A mělamateřská znaménka. Všude. Garoth Ursuul dlouhodobě prohlašoval, že jeho ženské potomstvo pro nějnemá cenu, že si na něm princové jen procvičí zabíjení. To však byla poloviční pravda. Většina děvčat sice

posloužila k vymýcení chlapců příliš slabých, aby dokázali zabít vlastní sestru, ale dívky s čarodějnýmnadáním posílal Garoth po narození pryč.

Jen pár se jich stalo tak cennými jako Eris Buelová. Před pár lety Garoth zjistil, že Mluvčí začíná Erispodezřívat. Než aby ji ztratil, přesunul ji Garoth do Alitaery a zařídil svatbu s místním šlechticem. Eris sepak vyšvihla na vrchol vzdouvající se vlny nespokojenosti mezi nevolnicemi, bývalými magae, které kvůlisvatbě opustily Kapli. Teď stála v čele hnutí a dožadovala se uznání Kaple. Možná se Eris dokonce podařísvrhnout Mluvčí.

„Eris,“ oslovil ji Neph a sklonil hlavu.

„Vürdmeistře.“ Eris se s oblibou považovala za něco víc, ale i ona očividně cítila blízkost Khali. Tostačilo, aby ji to vyvedlo z rovnováhy.

„Mám pro tebe úkol,“ řekl Neph. „Mé zdroje mi prozradily, že žena jménem Viridiana Sovari si páremnáušnic kouzlem podřízenosti připoutala jistého muže. Kvůli tomuto poutu očekáváme, že brzy dorazí do

Kaple.“

„Tu holku znám. V Kapli se o ní hodně mluví,“ řekla Eris.

„Ona nás nezajímá. Dovol mi mluvit otevřeně. Tento muž, Kylar, možná vlastní Curoch. Najali jsmevýjimečně nadaného zloděje, aby mu ho ukradl. Máme své důvody, proč tomu zloději věříme, ale Kylar jevelmi schopný. Mohl by našeho člověka vystopovat. Proto jakmile náš muž meč ukradne, dá ti signálvytažením dvou černých vlajek na rybářské lodi, na kterou bude z tvého pokoje vidět. Třikrát denně tokontroluj. Až je uvidíš, seber meč a okamžitě opusť město. Zloděj nikdy neuvidí tvou tvář a ani se o toběnic nedozví, stejně jako ty o něm. Zaplatíš mu. On ví, kolik má očekávat.“ Neph jí podal měšec plnýalitaeranského zlata. Jeho váha ji překvapila.

Neph jí samozřejmě lhal. Věřil, že Kylar krátce vlastnil Curoch, ale také viděl změnu, jakou prošelEzrův les v den, kdy si vürdmeister Borsini došel pro svou smrt, když se Kylara pokusil o Curoch připravit.Meč moci byl pryč, co do Lovcova lesa vejde, zůstane tam.

Nephův zloděj se pokoušel ukrást obyčejný meč, jen s jedním malým rozdílem, Nepha informovali,že Kylarův meč má černé ostří. Kylar skrýval své ka’kari, černé ka’kari, Požírače magie, na meči. Nephsi tím byl jistý. Pokud se mýlí, bude do jara po něm. Docházely mu možnosti. Věci, které považoval zasnadné, se ukázaly být neskutečně obtížné.

Se dvěma sty vürdmeistery Neph zaútočil na vlákna, kterými před stovkami let Jorsin Alkestesobklopil Černou mohylu. I přes společné úsilí povolilo jen první kouzlo, teď mohli v Mrtvé zóně,neměnném kruhu země, který obklopoval dóm na Černé mohyle, používat viry. Dříve by každý, kdo virypoužil, okamžitě zemřel. Neph dosáhl většího úspěchu než kdokoliv před ním, ale samo o sobě toneznamenalo nic. Miliony krulů kolem Černé mohyly byly stále magicky zapečetěné. Nikdo je nemohlvzkřísit. Nikdo nemohl vyvolat Titána, kterého Neph objevil pod mohutným dómem na Černé mohyle. SCurochem byl Jorsin Alkestes stále silnější než Neph a jeho dvě stovky vürdmeisterů.

Pár Nephových úspěchů nic neznamenalo. Povzbuzoval divochy z Mrazu. Naučil jejich šamanyvyvolávat kruly, přestože je to záměrně naučil špatně pro případ, že by se proti němu jednoho dnepostavili. Mezi kmeny horalů šířil pomluvy o slabosti nového Bohokrále.

To stačilo, aby nového Bohokrále zaměstnal, ale nestačilo to, aby si samotný Neph mohl nasaditjeho zlaté řetězy. Ursuulové dlouho prohlašovali, že jen oni dokáží připravit meistera o jeho viry. Významtoho prohlášení spočíval v tom, že meisteři a vürdmeisteři nikdy pro pravého Ursuula nepředstavovali hrozbu, každý magický souboj by okamžitě skončil. Neph si byl jistý, že je to lež. Vsadil vše nadomněnku, že když získá Khali, jednoduše se naučí odstranit viry z každého, kdo se mu znelíbí. Ale zatímse k tomu ani nepřiblížil.

Pokud Neph brzy na něco nepřijde, jednoho dne by se tu mohl ukázat jeden z princů a připravit o

viry Nepha.

Byly tu cesty ven, ale ani jedna z nich nebyla pravděpodobná. Pokud Neph opravdu získá Curoch,zničí Jorsinovo dílo a porazí každého, kdo se mu postaví, i bez pomoci krulů, Cizinců nebo Khali. Pokudukradne černé ka’kari, donutí ho pohltit Jorsinovu magii, vyvolá kruly a rozdrtí každého, kdo se mu odváží

vzdorovat. Mohl by také použít černé ka’kari, vstoupit do Ezrova lesa a získat Curoch a vše ostatní uvnitř.

Jeho poslední naděje se upínala k samotné Khali. Po celou dobu, co ji uctívali, si Khali přála jedinou věc.Její přání se odráželo v každé khalidorské modlitbě. Khalivos ras en me. Khali, ve mně žij. Když dá NephKhali tělo, na oplátku dostane, cokoli si bude přát. Neph připravoval kouzlo a snažil se najít vhodnouhostitelku pro případ, že by to musel udělat, ale to byla poslední možnost. Khali ho jistě naučí, jakBohokráli odejmout viry, až jí dá skutečné tělo. Jenže když Khali získá tělo a bude mu moci cokoliv dát,nebude ho také moci o všechno připravit?

Neph obrátil zamyšlené oči k Eris. Jako vždy, když jednal s těmito arogantními dětmi, potřebovalsvou lež zpečetit. „Pokud je to Curoch, Eris, dám ti za něj vše, oč si požádáš. Ale jsou dvě věci, které bysměla vědět. Nemáš dost síly, abys ho dokázala použít. Zkus to, a zabije tě. A pokud ne, zabiju tě já.“ Narukou mu zavířily viry, když na Eris upevnil tenoučké vlákno. „Vím, že bys to vlákno dokázala rozplést, aledalší z mých špionů v Kapli na tebe dohlédne. Má rozkaz tě zabít, když si s ním začneš hrát. Nemusíš mítstrach, to vlákno je dostatečně slabé, aby uniklo zběžné magické kontrole.“

Eris zbledla. Kdyby nějaká loajální sestra vlákno objevila, určitě by to skončilo její smrtí. A Neph jínavíc prozradil, že má v jejím okolí dalšího špeha, který ji může pravidelně kontrolovat. „Jak moc jepravděpodobné, že Kylar má Curoch?“ zeptala se.

„Moc ne. Ale výhra je dostatečně lákavá, aby vyvážila případnou ztrátu.“

Do její pleti se vplížil zelený odstín. „Chci Alitaeru,“ řekla pevným hlasem. „To je má cena. Pokud tobude Curoch, získáš celý Midcyru. Já chci být královnou Alitaery. Něco mi tam dluží.“

Neph předstíral, že o tom přemýšlí. „Dohodnuto.“

51.

Kylar otevřel oči ve tmě. Celé tělo ho bolelo, ale okamžitě věděl, kde se nachází. Nic jiného taknepáchlo zkaženými vejci jako Chřtán. Zavřeli ho do jedné z cel pro šlechtice. Nepřekvapilo by ho, kdybyskončil v Díře nebo mrtvý. Byl rád, že ho nezabili. Pro Logana bude lepší, když předtím proběhne soud.

„Muselo mi být dvakrát tolik jako tobě, když jsem zabil svou první královnu,“ promluvil známý hlas.„Ale samozřejmě jsem při tom nenadělal takový bordel.“

„Durzo?“ Kylar se posadil, ale muže, který před ním dřepěl na patách, nepoznával. Jeho smích ano.

„Teď být Dehvi.“ Hlas získal zvláštní akcent. „Dehvirahaman Bruhmaeziwakazari mít čest se zvát.“Durzův hlas se vrátil, když dodal: „Říkali mi Duch kroků nebo Dech tajfunu.“

„Durzo? Tohle je iluze?“

„Nazvěme to pokročilou tělesnou magií. To byla jedna z věcí, kterou bych tě býval naučil, kdyby setvůj Talent nevyvíjel tak zatraceně pomalu. Máme jen pár minut. Nebudeš tomu věřit, ale všichni strážnítady dole jsou čestní. A zatímco mluvíme, tvůj proces už probíhá.“

„Už?“

„Tvůj královský přítel má o tvých schopnostech vysoké mínění. Skoro to odpovídá skutečnosti.Zdrogovali tě. Byl jsi v bezvědomí týden.“

„Zvolili Logana králem?“

„Jednomyslně. S vévodou Wesserosem předsedají soudu. Škoda, že jsi to propásl. Ohromila by těsvědectví, která obstarala Gwinvere.“

„Máma K. šla k soudu?“ nevěřil Kylar. Stále mu to nedocházelo. Nedokázal si to poskládat. Zdálo semu neskutečné, že mluví s Durzem.

„Ne, ne, ne. Ale zařídila, aby svědci při každé vhodné příležitosti zdůrazňovali indiskrétnosti TerahGraesinové. Ctihodní soudci se ty zvěsti snaží potlačit, ale Máma K. už vyhrála, Nikdo nevěří, že jsi zabilsvětici. To Loganovi pomůže, ale ty jsi zabil královnu přímo před osmnácti svědky. Logan ti chce dopřátsmrt hodnou šlechtice, ale už vyslechli svědectví, že nejsi Stern, asi si dokážeš představit, že Sternovébyli v tomto ohledu neoblomní, a nějaká dáma, která vedle tebe seděla na korunovaci, tvrdí, že jsiodmítl Drakeovu adopci. Dali ti prsteny a ty sis je odmítl nasadit. Takže to vypadá na kolo. Jednou jsemtím prošel. Je to pěkně podělaný způsob, jak zemřít, zvláště pro někoho, kdo se hojí tak rychle jako ty.“

„Vrátil jste se,“ řekl Kylar. „Dal jste mi Odplatu. Znovu.“

Durzo pokrčil rameny, jako by to nic neznamenalo. Sáhl do váčku a zarazil se. „Ty jsi dal na korunu philodunamos?“

Kylar přikývl.

„Zajímá tě, proč to nevyšlo? Někdo ho otřel. Pradlena přísahá, že namočila pár hadrů do vody, a bum! Vyšlehl plamen. Nikdo jí nevěří. Přišla o ruku i o práci.“

Kylarovi se zvedl žaludek. Málem zabil nevinnou. Znovu. Co si počne jednoruká pradlena?

„Přestaňme marnit čas,“ řekl Durzo. „Chceš žít, nebo zemřít?“

„Beru každou možnost, při které Logan nebude vypadat jako spoluviník nebo slaboch.“ Při pohledu na Durza dodal: „A neříkejte mi, že vy byste se za přítele neobětoval. Teď už vás znám lépe.“

Durzo se znovu zašklebil a vstal. „Ty jsi to nejzatracenější děcko, jaké jsem kdy znal. Hodně štěstí.“

„Mistře, počkejte. Já… dělám správnou věc?“ zeptal se Kylar.

Durzo se zastavil, a když se otočil, usmíval se. To byl vzácný pohled. „Je to riskantní hra, hochu. Ty stále sázíš peníze na své přátele. To na tobě obdivuji.“

Pak zmizel. Kylar potřásl hlavou. Jak se do tohohle dostal?

Brzy dorazilo šest královských gardistů. Ani jeden z nich nevypadal šťastně, ale zatímco kolem dvouse vznášela opatrná aura profesionálů, zbylí čtyři působili nervózně, rozzlobeně nebo obojí. Jeden z těchvzteklých vytáhl Kylara na nohy. Kylar byl, jak si právě všiml, řetězem připoutaný ke zdi a stále měl nasobě ty samé šaty jako v noc korunovace. Před týdnem to byly pěkné šaty. Kvůli jeho a Teražině krvi teďbyly vpředu naškrobené a flekaté.

„Tak ty jsi prý velkej wetboy,“ odfrkl si chudozubý strážný. „Nevypadáš tak silnej, když seneschováváš za bezmocnou ženou.“

„Omlouvám se, že jsem tě ztrapnil,“ řekl Kylar.

Chudozubý ho praštil do břicha.

„Prosím, tohle už nedělej,“ varoval ho Kylar.

„Nikoho jsi neztrapnil, ty podělanej vrahu.“

„Nechovej se jako idiot, Lewe,“ okřikl ho kapitán. „Samozřejmě že nás ztrapnil.“

„Nahoře z něj dělali něco jako boha. Wetboy, tohle, wetboy, támhle. Koukněte na něj. Je to nicka.“ Lew jakoby náhodou praštil Kylara do zátylku.

„Lewe, já jsem ti…“ Kapitán zmlkl, když se Kylar vypařil.

Jeden po druhém si strážní uvědomovali, že Kylar zmizel. Na chvíli se rozhostilo naprosté ticho. Pakho rozbilo zachřestění okovů, které dopadly na podlahu.

„Kde sakra…“

„Pane! Je pryč!“

„Zavřete dveře! Zavřete…“

Dveře cely se zabouchly a zavřely všechny strážné uvnitř. V zámku to cvaklo.

Kylar se zhmotnil před celou. Šklebil se a zamával na ně kapitánovými klíči.

„To se nestalo,“ hlesl jeden z nich. „Řekněte mi, že se to nestalo.“ Další polohlasně zaklel. Ostatní vypadali, že tomu stále nevěří.

„Kapitáne,“ řekl Kylar, „mohl byste prosím požádat Lewa, aby mě přestal bít?“

Kapitán si navlhčil rty. „Lewe?“

„Ano, pane. Rozkaz, pane.“ Lew se střetl s Kylarovým pohledem a rychle uhnul očima.

Kylar otevřel celu a strážní pokorně vyšli ven.

„Ehm, mohu?“ zeptal se Lew a zvedl okovy.

Kapitán polkl. „Jen pokud vám to nevadí, pane… ehm, Kagé?“

Kylar srazil předloktí dohromady. Nasadili mu okovy a vyvedli ho ze žaláře. Nikdo neřekl jediné slovo. Nikdo se ho nedotkl.

52.

Soudní síň byla velká obdélníková místnost, která mohla pojmout stovky lidí. Byla nacpaná kprasknutí a dveře byly otevřené dokořán, aby jimi mohli zezadu přihlížet další lidé. U vyvýšeného stolu najednom konci místnosti vedle sebe seděli Logan Gyre a vévoda Wesseros. Soudci měli být tři, ale LoganGyre nechtěl, aby tato povinnost připadla poslednímu žijícímu vévodovi, Luku Graesinovi.

Naproti stolu byl malý stolek a židle uvnitř kovové klece. Kapitán Kylara odvedl do klece a sundal mu

pouta. Dav přihlížel potichu, ale s velkým napětím, jako by wetboy byl vystavené monstrum, které bymohlo zohýbat mříže. Kylar tiše vstoupil do klece, na galerii se podíval jen krátce. Logana napadlo, jestlitam nehledá přátele. Přemýšlel, kolik jich tam asi našel.

První dvě řady byly vyhrazené pro šlechtice. Lantano Garuwaši, tichý, ale zjevně zvědavý, čeho chceKylar dosáhnout, seděl poblíž hraběte Drakea, který měl pevně sevřené rty a oči plné smutku. Logananapadlo, kolik toho hrabě Drake o svěřenci ví. Drake byl vzor bezúhonnosti, co ho Logan znal, a přítel

Gyrů. Rodina Sternů seděla v druhé řadě, vypadali pobouřeně. Sice už dosvědčili, že Kylara neznají anikdy dřív ho neviděli, ale stále měli pocit, že jejich čest byla pošpiněna. Kromě šlechticů se tu

shromáždila záplava lidí z celé Cenarie. Byla tu smetánka Doupat, muži a ženy v drahých šatech, i když

bez titulů. Logan zvažoval, jestli jsou všichni členy Sa’kagé. Přemýšlel, kolik z nich je rádo, že tady Kylaravidí, kolik truchlí a kolik z nich se děsí toho, co by mohl vypovědět. A pak tu byla směska těch, kteréprostě přilákalo chystané představení, pár Ladešianů, několik alitaeranských obchodníků, a dokonce i

jeden Ymmuri.

Po Loganově pravici byli svědci. Osmnáct strážných a chamtivá žena, která při korunovaci seděla

vedle Kylara. Kylar se posadil.

„Sdělte soudu své jméno,“ vyzval ho vévoda Wesseros.

„Kylar Stern.“

„Posaďte se, barone Sterne!“ vyštěkl vévoda Wesseros, když nespokojený šlechtic vyskočil z lavice.Ten se zamračil a posadil. „Tento soud přijal svědectví šlechticů, kteří tvrdí, že jste je při převratuzachránil. Nazývají vás Nočním andělem. Slyšeli jsme, že jste zachránil krále Logana z Díry. Slyšeli jsme,že si říkáte Kagé, Stín. Dokonce jsme vyslechli muže, který tvrdil, že se jmenujete Azoth. Ale jednu věcjsme prokázali nade vší pochybnost. Vy nejste a nikdy jste nebyl Stern. Jaké je vaše pravé jméno?“

Kylar vypadal pobaveně. „Jsem Noční anděl, ale pokud se vám to příčí, nazývejte mne Kagé.“

Vévoda Wesseros se podíval na Logana, který ho požádal, aby soud vedl. Logan přikývl. „Kagé,“ řeklvévoda Wesseros, „jste obviněn z velezrady a vraždy. Jak se k těmto obviněním postavíte?“

„Ve věci vraždy jsem vinen. Ve věci zrady nevinen. Terah Graesinová nebyla právoplatná královna.

Skrze svatbu a adopci byl od smrti Gundera IX. králem Logan Gyre.“

V soudní síni propukla bouře šepotu, dokud vévoda Wesseros nezvedl ruce. V průběhu minuléhotýdne několikrát hrozil, že nechá vyklidit soudní síň, dav se proto rychle utišil. „Tohle není místo, kdebyste nás měl poučovat z cenarijského práva.“

Povězte mi tedy, Vaše Jasnosti, byl, nebo nebyl vévoda Gyre formálně ustanoven dědicem krále

Gundera, oženil se, nebo neoženil s Jenine Gunderovou, a získal tak, nebo nezískal nástupnické právo?“

évoda Wesseros zbrunátněl, nic však neřekl. Kdyby souhlasil, připustil by, že Terah se nikdy neměla státkrálovnou a že jí nikdy nemohl složit slib věrnosti. Kdyby začal vysvětlovat, že se jeho rozhodnutízakládalo na praktičnosti, vypadal by jako lhář a zbabělec.

Nezabil bych Terah Graesinovou, kdyby se šlechtici místo zákona neřídili jen svými ptáky a měšci,“

prohlásil Kylar.

entokrát šepot utišila Loganova zdvižená paže. Na hlavě nosil tenkou zlatou obroučku, ale kromě ní jenmálo věcí poukazovalo na jeho královský úřad. „V tom, co říkáš, je trocha pravdy. V předvečer Pavvilovaháje učinili někteří z nás politováníhodný kompromis. Na konci však cenarijští šlechtici vložili žezlo a mečdo rukou vévodkyně Graesinové a položili korunu na její hlavu. Prostý člověk nemá právo prolévat krev,aby napravil to, co považuje za chybu šlechty. Proto zde, Kagé, stojíš obviněn z vraždy a zrady.“

ozhostilo se ticho.

Tento tribunál má další otázky, které ti chce položit, otázky, jež bys měl pro vlastní dobro a dobro celéCenarie zodpovědět. Pokud odpovíš popravdě a upřímně, dopřejeme ti milosrdnou smrt. Pokud ne, budešuvázán na kolo.“ Logan zachovával neutrální výraz, ale žaludek se mu bouřil. Kolo byla krutá smrt, stejnězlá jako alitaeranské ukřižování nebo modainské vyvržení a rozčtvrcení. Byl to ustanovený trest za zradu.Jen zrádní šlechtici byli setnuti, a prokázalo se, že Kylar šlechtic není. Milosrdná smrt za jeho výpověďbylo to nejlepší, co mohl Logan pro přítele udělat.

Odpovím na vše, pokud tím nezkompromituji svou čest,“ odpověděl Kylar.

Jsi členem Sa’kagé?“ zeptal se Logan.

Ano.“

Jsi asasín?“

ylar si odfrkl. „Asasínové mají terče. Wetboyové mají mrtvoly. Já byl wetboy.“

o do sálu vlilo energii, jako by jím proletěl kulový blesk. Z davu se stalo publikum, které si užívápředstavení. Dostali šanci nahlédnout za pláštík Sa’kagé a tuhle příležitost by si za nic na světě nenechali

ujít. ‚Byl?‘“ vložil se do výslechu vévoda Wesseros,

Se Sa’kagé jsem se rozešel v den převratu. Už za peníze nezabíjím.“

Prohlašuješ tedy, že ti za vraždu královny nikdo nezaplatil?“ ujišťoval se Logan.

Noční anděl je duch odplaty. Nikdo mi nenařizuje, co mám udělat, Vaše Veličenstvo, dokonce ani vy ne.“

Ukázka jeho vzdoru vzrušila dav.

Udeřte ho,“ rozkázal vévoda Wesseros.

eden ze strážných přistoupil ke kleci, ale zaváhal.

Udeřte ho!“ zopakoval vévoda Wesseros.

už Kylara udeřil do čelisti, ale ne moc silně. Logan by přísahal, že strážný vypadal vystrašeně.

Kdo tě najal na vraždu Terah Graesinové?“ zeptal se Logan.

Naplánoval jsem to a vykonal sám.“

Proč?“ nechápal vévoda Wesseros. „Wetboy by utekl.“ Když budu chtít, uteču klidně i teď,“ usmál se Kylar.

soudní síni se ozval smích.

No, nevím, jestli jste wetboy, ale určitě jste velký lhář,“ poznamenal vévoda Wesseros.

ylar se podíval na strážné, co ho eskortovali ze Chřtánu. Ti muži vypadali, jako by měli začít každou chvíli

zvracet. Logan v pravé paži ucítil mravenčení a na okamžik by mohl přísahat, že se něco jako stínpohnulo mezi Kylarovými prsty. Rozhlédl se, ale nikdo další si toho nevšiml. Pak se Kylarův výraz změnil,jako by právě potlačoval nutkání. Logan ten výraz vídal dost často, a tak ho poznal. „Jsem velký lhář,“uznal Kylar. „Předpokládám, že na tom nezáleží. Už jste prokázali, že nejsem Stern a zabil jsem královnu,tak už to skončeme.“

Popíráte, že se na smrti královny jakýmkoliv způsobem podílela Sa’kagé?“ zeptal se vévoda Wesseros.

To jste opravdu hloupý, nebo to jen předstíráte?“ vyštěkl na něj Kylar. „Dal jsem Cenarii krále, kteréhonikdo nemůže podplatit nebo vydírat. Sa’kagé je vzteky bez sebe. Otázka, na kterou se mě tak moc bojítezeptat, zní, jestli vraždu Terah Graesinové nařídil král.“

évoda Wesseros vyskočil ze židle. „Jak se opovažuješ zpochybňovat čest krále! Udeřte ho!“ Soudní sálvřel.

ogan vstal. „Ne! Posaďte se!“ Trvalo půl minuty, než se všichni posadili, ale nakonec ho poslechli. „To jepříhodná otázka, která by tu měla být položena, protože v následujících dnech si ji budou v duchu

pokládat všichni.“ Pak se Logan posadil.

Mnoho z vás bylo u Pavvilova háje. Viděli jste, jak Logan zabil feraliho,“ připomínal Kylar. Logan na něj málem vytřeštil oči. On i Kylar věděli, že feraliho nezabil. Za porážkou bestie stál Kylar, když zavraždilBohokrále. „Mnoho z vás prohlašovalo Logana králem, ale on tenkrát korunu nepřijal, viďte? Myslíte, že se

pak začal Terah Graesinové bát? Kolik spojenců by se za ni asi postavilo, kdyby v ten den Logan korunupřijal? Ten den se zachoval čestně, stejně jako se chová po celý svůj život. Myslíte si, že kdyby mi v nockorunovace nařídil její vraždu, posadil by mě po svém boku u vysokého stolu? Myslíte si, že je takovýhlupák, že by s vědomím, k čemu má za hodinu dojít, všem připomínal, jak moc dobří přátelé s wetboyem

jsou? Deset let jsem pro Sa’kagé Logana Gyra sledoval. V té době mi Logan začal důvěřovat jakonejlepšímu příteli. Z toho vyplývá, že mi vraždu Terah Graesinové nenařídil. Vévoda, který se zasnoubil sdcerou pouhého hraběte, je na to příliš čestný. Správnou otázkou teď je, jestli nový král omilostní svéhopřítele z vraždy, která mu zajistila trůn.“ Kylar se otočil a poprvé se Loganovi podíval do očí. „No, Logane,

co ty na to?“

ť už Kylarovi pobyt ve dvou světech v Cenarii přinesl cokoliv, Logan poznal, že se v nich skvěle naučilzpůsobům rolníků i šlechty. Položil přesně ty otázky, na jaké se lidé budou ptát. Vlastně to všechnopřipravil tak, aby ta otázka měla jedinou odpověď. Logana zaráželo, proč se Kylar nechal chytit. Nedělal si

iluze, že by Kylar nedokázal utéct. Nyní už všechny souvislosti chápal, protože wetboy přesně věděl, coudělají ostatní. První otázka, kterou si položíte po nájemné vraždě, je pokaždé stejná. Kdo to zaplatil?Když zavraždili Terah Graesinovou, odpovědí by jistě bylo jméno Logan Gyre. Kvůli tomu Kylar Terahnezabil. Zabil ji kvůli všem lidem v Cenarii, protože by z ní byla příšerná královna. Proto ji Kylar muselzabít tak, aby na Logana nepadl ani stín podezření.

vým způsobem Logan Kylarovi pomohl, když upravil zasedací pořádek na korunovaci. A byli tamSternové. Kdyby Kylar neseděl na tak prominentním místě, možná by unikl pozornosti, ale při bližšíprohlídce by se jeho falešná identita zhroutila. Kdyby se zhroutila, všichni by se dozvěděli, že Loganůvnejlepší přítel byl v Sa’kagé, už to by k jeho zatracení stačilo. Jaký by Logan mohl být reformátor, kdybyna trůn usedl podezřívaný z korupce? Tohle byla Kylarova odpověď, vytáhl vše na denní světlo a donutilLogana, aby ukázal svou rozhodnost a ke komu je skutečně loajální.

ylar věděl, co Logan udělá, poznal to na něm. Mohl udělat jedinou správnou věc. Ale Logan nedávnoztratil otce, matku, snoubenku i ženu. Jak by mohl k smrti odsoudit nejlepšího přítele?

ogan si vzpomněl na zvrácené potěšení, když nařídil Gorkhyho smrt. Bylo to potěšení moci a znovu houcítil, když se mu lidé klaněli. Ale teď najednou svou moc nenáviděl. Kylar se vzdával života, aby si Logan

moc udržel. Tolik Loganovi důvěřoval a Logan věděl, že to z něj udělá monstrum. Jenže nemohl s tím nicdělat.

Milost nepřipadá v úvahu,“ prohlásil Logan s kamennou tváří. „Byl jsi náš přítel, ale spravedlnosti musíbýt učiněno zadost. Ať už jsi měl jakékoliv úmysly, i kdyby to bylo naše jmenování králem, spáchal jsi vtéto říši vraždu. Spravedlnost si žádá tvou smrt. Spravedlnosti bude vyhověno. Jako král požadujemeodpověď na poslední otázku. Zodpověz ji a zaručíme ti milosrdnou smrt. Pokud ne, skončíš na kole. Kagé,

jak se jmenují a jaké pozice zastávají členové Sa’kagé, které znáš?“

ylar si povzdechl a zavrtěl hlavou.

53.

eděl v temnotě a zápachu cely dlouho do noci.

odil ka’kari do rohu místnosti. Kupodivu se odrazilo bez jediného zvuku. Natáhl ruku a zavolal ho zpátky.Prolétlo vzduchem, jako by ho přitáhla neviditelná struna, a plesklo mu do dlaně. Hodil ho znovu atentokrát ho přetavil do tvaru šipky. Přitáhl ho zpátky, a když mu narazilo do dlaně, rozplesklo se a vsáklo do kůže.

ohl utéct. Až tentokrát zemře, všechno se změní.

aslechl, jak v dálce na chodbě někdo mluví. Vrzly dveře a Kylar brzy uslyšel kroky mohutného muže.

Když se však ve špehýrce objevila jeho tvář, nebyla to ta, kterou Kylar očekával.

Lantano Garuwaši,“ poznal ho Kylar, vstal a uklonil se.

Noční anděli,“ Garuwaši mu oplatil stejně hlubokou úklonou. „Mohu vstoupit?“

ylar se ušklíbl nad tím, že se Ceuran chová, jako by přišel na společenskou návštěvu. „Prosím.“

aruwaši odemkl dveře a vstoupil.

Jak ses sem dostal?“ zeptal se Kylar.

Požádal jsem o to.“

Aha.“

Okradl jsi mě, Noční anděli.“

O co?“

O náš duel. Měl být vrcholem naší slávy. Souboj, o kterém se bude mluvit věky.“

ylar netušil proč, ale Garuwašiho stížnost, že se spolu za pět let nebudou moci utkat, ho potěšila. Možnáto byl jediný způsob, jak Lantano Garuwaši dokázal říct, se by se rád stal Kylarovým přítelem. „Nočníanděl slovo dodrží,“ řekl Kylar. „Noční anděl tam bude, to slibuji.“

Vyrovná se ti?“

Možná se vyrovná i tobě,“ zašklebil se Kylar.

aruwaši se pousmál. Posadil se na kamennou lavici naproti Kylarovi, nohy složil pod tělo. Kylar ho nakavalci napodobil. „Nerozumím cenarijské cti,“ řekl Lantano Garuwaši. „Král Gyre bude vládnout, ať už tuzůstaneš, nebo ne. Proč zemřeš kvůli lidem, kteří tě nejsou hodni?“

Nevím. Já jen vím, že mi to připadá jako dobrá věc.“

Máš milenku? Schvaluje ti to?“

tom Kylar zatím nepřemýšlel. Výraz jeho tváře ho musel zradit, protože Garuwaši s úsměvem zavrtěl hlavou.

Pověz mi, Noční anděli, obětoval bys její život, abys toho dosáhl?“

ylara šokovalo, že se ho na to Lantano Garuwaši zeptal, stejně silně jako samotná otázka. „Nikdy bych nikoho nežádal, aby zemřel za moje ideály.“

A přesto žádáš Logana, aby kvůli nim zabíjel.“

a to Kylar odpověď neměl.

Protože jsi nikdy neposílal muže na smrt, tu otázku ti ulehčím. Obětovala by tvá milá život, aby změnila tuto zemi?“

Ano, ráda.“

Pak ti možná jednoho dne promine.“

o, mám v plánu vrátit se mezi živé dřív, než se o tom dozví. Místo toho Kylar řekl: „Nečekal bych, že sesa’ceurai bude zajímat o mínění nějaké ženy.“

aruwaši vyprskl smíchy. „Žádný sa’ceurai si nepřeje oženit se se stínem. Žena by měla mít oheň ve vlasech i v srdci. Ceuranské ženy šeptají na ulicích a ve svých domovech křičí. Mladší sa’ceurai se bláhovědomnívají, že se tím myslí v posteli.“ Garuwaši se zazubil. „Oni je poučí.“ Ani Kylar se neubránil úsměvu.

o pár minutách Garuwaši vstal. „Musím jít,“ omluvil se. „Za pět let o letním slunovratu budu očekávattvého nástupce. Nechť meč tvé duše zazáří ještě jasněji, Noční anděli.“

Lantano Garuwaši odešel a Kylar k vlastnímu překvapení usnul.

Probudilo ho škrábání paklíče. Okamžitě se probral a potichu se postavil. Dveře se otevřely o chvílipozději, což mu prozradilo, že ať se mu do cely vloupal kdokoliv, byl to profesionál. Zámky cel šlechticůbyly kvalitní.

Dveře se otevřely na škvírku, ve které se objevil obličej Zjizveného Wrabla. Ušklíbl se, když uvidělKylara vzhůru a připraveného jednat. „Tak přece jen jsi Blintův učedník. Brý ráno, mladej.“

„Co ty tady děláš?“ zeptal se Kylar.

„Mám dvě fušky a obě se týkají tebe. Jedna je zevnitř. Mám tě zabít.“ Tím zevnitř myslel Sa’kagé.„Ta druhá od nějakých šlechticů.“

Kylar ze Zjizveného Wrabla nespouštěl oči, přestože wetboy zatím nevytáhl zbraň. „Přátelé Terah Graesinové?“

„No, povídá se, že nějaký stín zachránil při převratu partičku lordů. Ti si myslí, že mu něco dluží.Tipni si, kterou prácičku jsem vzal?“

„Záleží na tom, kdo v Sa’kagé ti nabídl tu první,“ řekl Kylar.

Zjizvený Wrable si odplivl. „Ten uvnitř nepatří mezi mé obvyklé klienty a Máma K. tě má ráda.Nemám v plánu jít proti ní. Vzal jsem zakázku od šlechticů.“ Vytáhl nůž a podal mu ho rukojetí napřed.

Kylar ho odmítl mávnutím ruky. „Vyřiď jim mé díky, ale nejsem tady proto, že bych nedokázal utéct.“

„Říkal jsem jim, že to řekneš. A oni na to, že dostanu půlku za snahu. Nevím, o co se tady snažíš,ale jsi statečnej blázen.“

„Spíš to druhé, řekl bych.“

Zjizvený Wrable se zasmál. „A co tohle. Lhal jsem, že mám jen dvě zakázky. Je tu i třetí. A je stejnájako ta druhá, dostat tě ven. Máš víc přátel, než bych u wetboye čekal. Hádej, kdo ji zadal?“

„Řekni mi to.“

Wetboy se zazubil. „Sám král. Bejt já král, prostě bych tě nechal jít. Předpokládám, že šlechtici tomají v hlavě zařízený trochu jinak. Jdeš?“

Zatraceně, Logane. Ty a ty tvoje zatracené ústupky. Kylar polkl. „Zůstávám.“

Zjizvený Wrable povytáhl obočí. Pak pokrčil rameny. „Ty sám bys mohl být šlechtic. Jsi chlapzamilovaný do smrtky, Noční anděli. Na viděnou na druhé straně.“

54.

Kylara ze Chřtánu vyvedli před úsvitem. Eskortovalo ho padesát mužů. Na zápěstích mu za zádyzacvakli okovy, lokty svázali konopným provazem a spoutali mu nohy. Pak ho překvapili, protože místo aby odešli přes hrad, vyšli velkými dvojitými dveřmi po vytesaném černém jazyku a pak hrdlem Chřtánu

na kamenitou západní pláž ostrova Vos.

Čekala tam na ně bárka, a jakmile Kylara připoutali řetězem ke sloupku uprostřed loďky a vypluli,muži se začali rozhlížet kvůli hrozbě od kohokoliv, kdo by se ho mohl pokusit osvobodit.

Právě proplouvali pod Západním královským mostem, když Kylar na Plithu zahlédl novou stavbu.Pilíře byly zaražené hluboko do písečného dna u ostrova Vos a podpíraly centrální plošinu, která spočívalana hladině řeky. Pilíře se tyčily vysoko nad hladinou a ze středu vybíhala tři ramena, která podpíraladočasné lávky mezi ostrovem Vos, Doupaty a východním břehem. Trojitý most byl zatím dočasný a nízkonad vodou, ale velikost a umístění pilířů Kylarovi prozradily, co je cílem projektu. Bude to symbolLoganovy vlády, most, který spojí městské břehy a místo jejich vlády. Jak se přibližovali, Kylar poznal, žeto, co považoval za zesílená místa povrchu přechodného mostu, je něco jiného.

Na každé z provizorních lávek, na západní do Doupat, severní k hradu a východní, stáli lidé.

Slunce stěží osvítilo oblohu, a přesto se jich tu shromáždily tisíce. Přišlo sem celé město. Dorazili dokonce

i vojáci Lantana Garuwašiho.

Když se bárka přiblížila na dohled, ozval se z lávek křik a zněl dost naštvaně. Tihle lidé milovaliLogana, to Kylar poznal, a každý zrádce musel být odporný mizera. V bezpečí davu veškerý strach, který v

nich mohl avatar Sa’kagé vzbuzovat, zmizel. Proto ho možná nenáviděli ještě víc. Jeho zapírání v soudnísíni na tom nic nezměnilo, záleželo jen na výsledku. Bárka připlula blíž a přivítal ji ohlušující křik. Připohledu na tváře plné nenávisti Kylara napadlo, že má štěstí, že město hladoví, nebyly tu žádné shnilépotraviny, které po něm mohli házet.

Něco šplouchlo do vody dvacet stop od loďky.

„Zaštítit!“ vyštěkl důstojník.

Muži se přikrčili a zvedli štíty nad hlavu. Přivázaný u sloupku se Kylar nemohl ani pohnout. Kamenyrachotily na štítech a padaly do vody, ale pak Kylar zahlédl jeden dokonalý hod. Otočil hlavu. Kámen mustrhl kůži i s vlasy a narazil do sloupku, ucho mu zalila krev. Další kámen mu zavadil o rameno a třetí hotrefil do rozkroku. Zlomil se v pase a dav jásal radostí.

Znovu se narovnal, před očima mu tančily černé tečky, oslepovaly ho. Jak se blížili, krupobití sílilo.Většina hodů minula, ale kameny mu bušily do boků a nohou. Obrovský kámen mu spadl na nohu arozdrtil kost v chodidle. Zaječel.

Špatně načasováno. Další kámen ho trefil do pusy, zasáhl zuby a roztrhl mu ret. Zase jásot.

Bárka konečně přirazila k plošině. „To stačilo!“ zahřměl ženský hlas. Kylar zvedl hlavu a uvidělmladou ženu v plné zbroji, která stála uprostřed plošiny, ruce zdvižené, snažila se zklidnit dav. Pak hokámen zasáhl do oka.

„To stačilo!“ zakřičela žena, ale Kylarovi se její hlas ztrácel v jekotu vlastní bolesti. Obličej ho pálil aspoutané ruce nemohl zvednout, aby si ho ochránil a ohmatal škody. Strážci ho odpoutali, napůl ho neslia napůl vlekli na plošinu.

Kylar otevřel oči, ale viděl jen na to pravé. První pohled se mu nabídl na jeho nohy, bosé,zkrvavené a pochroumané. Připadal si jako opilý. Zamrkal a každé mrknutí jako by mu zapíchlo vidličku dolevého oka. Krev z rozseknutého rtu mu naplnila ústa. Netušil, jestli zub spolkl nebo vyplivl, ale zůstalypo něm jen rozeklané zbytky.

Když se Kylarovi konečně podařil rozeznat pár detailů, zjistil, že plošina je plná Loganových dvořanůvčetně nejméně stovky bodyguardů. Bezpočet dalších vojáků byl rozmístěn v davu i na všech třechmostech, udržovali tam průchodnou uličku. Na vzdálenější straně plošiny, naproti hradu, stálo kolo. Blízko

něj seděl v křesle Logan.

Kylara před něj přivlekli a herold přečetl obvinění. Kylar ho neposlouchal. Jen se díval na Logana.Logan očima přelétl jeho zranění a polkl, ale neodvrátil se. Jeho pohled se střetl s Kylarovým a Kylarspatřil utrpení tak velké jako to jeho, ale ani stopu po váhání.

Herold zakončil obvinění otázkou. „Ano,“ řekl hlasitě Kylar. „Zabil jsem Terah Graesinovou a udělal

bych to znovu.“

Logan vstal a hukot hlasů okamžitě utichl. „Kagé, Zastíněný, kdož jsi známý jako Kylar Stern, dlužím

ti svůj život. Jsi hrdina a já tě nazývám přítelem, ale zradil jsi tuto zemi a zavraždil její královnu. Jánebudu král, který by přátele chránil před spravedlností. Kylare, můj příteli, odsuzuji tě k pověšení nakole, dokud nezemřeš.“

Kylar nic neřekl. Lehce se Loganovi uklonil. Logan seděl a nijak se nepokoušel utišit dav, kterýsouhlasně hučel nad vyřčenými obviněními.

Vojáci Kylara odtáhli ke kolu. Bylo o trochu větší než člověk a otevřené, čtyři hroty trčely z poloosy,kterou měl Kylar za zády, aby mohl čelit davu. Pod okovy pro nohy byla stupátka, aby nohy nemohluvolnit, pas měl ke kolu připevnit silný kožený řemen a dvě tyče s nabroušenými hranami držely ruce.Zbytek se ježil železnými hroty, všechny směřovaly dovnitř.

Dva královští gardisté, kteří ho přivedli ze Chřtánu, ho začali přivazovat na kolo.

„Opravdu jsi Noční anděl?“ zeptala se Kaldrosa tiše, když mu utahovala kožený řemen kolem pasu.

„Ano,“ potvrdil Kylar.

Kaldrosa se naklonila blíž, když mu ke kolu přivazovala zápěstí, a zašeptala: „Je tu dvě stě padesátžen, které by byly po smrti, kdybys nás nezachránil před Hu Gibbetem. Zradit Logana by nás zničilo, alepokud…“

„Konej svou povinnost,“ přerušil ji Kylar. Pevně zavřel oči.

„Děkuji ti,“ hlesla Kaldrosa.

Jakmile ho připoutali, strážní nastavili hroty. Dokud se Kylar udrží na místě, nedotkne se jeho tělaani jeden. Ale až se kolo roztočí, bude muset přenést váhu na kotníky a ruce, jako nůž ostré hrany tyčímu pak rozřežou dlaně a prsty. Až zeslábne, hroty se mu zabodnou do boků, nohou a paží, což postačí,aby zdvojnásobil úsilí, ale nikdy se nezanoří dost hluboko, aby ho zabily. Časem vykrvácí nebo se muzastaví srdce.

Když skončili, ještě jednou zvedl pohled a pátral v davu. Našel tam Mámu K. a hraběte Drakea.Uviděl velvyslankyni z Kaple, v jeho očích slabě světélkovala, zjevně doufala, že „Noční anděl“ udělá něcomagického, co by mohla nahlásit, a netečného velvyslance Lae’knaughtu, kterého víc zajímaly Loganovyreakce než Kylarovo utrpení. Viděl ženy z Podvazkového řádu, jedna tiše plakala. Viděl tváře, které znal zDoupat, majitele hospod, děvky, zloděje a bylinkáře. Našel tam i šlechtice, kteří kdysi Kylara Sterna plácali

po rameni a teď ho okázale ignorovali.

Pak dal Logan signál a kolo s rachocením sklouzlo dozadu a usadilo se, voda se převalila přes

Kylarovy nohy.

Och, ano, teď si Kylar vzpomněl, že jsou víc než dva způsoby, jak se dalo na kole zemřít. Samotnékolo bylo kolmé k hladině Plithu, k otáčení využívalo proudu řeky. Když se Kylar otočí vzhůru nohama,hlava se dostane dost hluboko do vody, aby dosáhla Kylarových úst. Utopí se jen v případě, že bude vbezvědomí nebo na pokraji smrti, ale pokaždé to vyvolá kašel, při kterém se pobodá na tuctu různýchmíst.

Logan přikývl. Kolo se začalo točit.

55.

„Děkuji, že jste mě přijal,“ řekla Máma K. Vyšla na hradní balkón, kde Logan stál vedle nedotčenéhooběda. Nespouštěl oči z řeky. Už to bylo dvanáct hodin, co se kolo začalo točit. Vzadu se hlasitě cpalSkřípal a kradl Loganovi sušenky, nijak to neskrýval.

„Copak bych vás mohl odmítnout? Když Shinga zapíská, králové začnou tančit,“ poznamenal sušeLogan. Neotočil se. Její dopis, přiznání, že je Shinga, doručil wetboy dnes ráno. Ale šok, který to mělo uLogana vyvolat, přehlušil smutek.

Máma K. se vedle něj postavila k zábradlí. Jediné, co na takovou vzdálenost viděli, bylo pár tuctů lidína plošině a že se kolo stále otáčí. Signální vlajku, která dá Loganovi vědět, že Kylar zemřel, ještě nevytáhli.

„Tímhle se vše změní,“ poznamenala Máma K.

„Jak jste se podílela na vraždě Terah Graesinové?“ zeptal se Logan.

„Nijak,“ řekla Máma K., „ale ne že bych se o to nesnažila. Vyslala jsem Quogleeho Marta po správnéstopě v naději, že zjistí, jak Terah zradila mladší sestru Natassu. Dokonce jsem se postarala, aby o tompo korunovaci zazpíval. Ujistila jsem se, že až začne, stráže ho nezastaví, a také jsem zajistila, aby tam Luc Graesin byl a vyslechl to. Doufala jsem, že Terah zabije Luc. Tento rozhovor jsem si naplánovala, až se stanete králem, i když jsem původně chtěla měsíc počkat.“

„A v té době…“ napověděl jí Logan.

„…by došly naše a ceuranské zásoby jídla,“ dokončila Máma K.

„A?“

„Přišla bych za vámi s dostatkem jídla, aby na zimu zajistilo celé město.“

Logan na ni zíral, nezeptal se, kde by ho sehnala. „A na oplátku byste chtěla?“

„Věc se má tak, Vaše Veličenstvo, že tímto,“, mávla směrem ke kolu, „jste dokázal svouzásadovost. Tady je zásadovost vzácná, ale sama o sobě město nezmění. Na to potřebujete spojence, apokud chcete v tomto městě získat spojence, najdete jen ty s rozporuplnou minulostí.“

„Jako vy?“

„A jako hrabě Drake, u kterého jste příhodně zapomněl, že kdysi zasedal ve vedení Sa’kagé.“

Logan zamrkal.

„Podstatné je, že pokud se pokusíte odstranit všechny úředníky, kteří berou úplatky, zneužívají pravomoci nebo porušují právo, žádní vám nezbudou.“ „Co nabízíte?“ zeptal se Logan.

„Otázkou je, co nabízíte vy. Co přinese vláda Logana Prvního?“

Logan se podíval na přítele, který v dálce umíral na kole. „Chci, aby tohle něco znamenalo. Chcizničit Sa’kagé.“

„To je začátek, ale co konec?“

„Chci Cenarii učinit centrem obchodu a vzdělanosti, chci z ní udělat místo, na které budou místní lidépyšní. Budeme žít v míru, ne ve strachu a korupci. Doupata se východnímu břehu nikdy nevyrovnají, alechci umožnit, aby se muž mohl narodit v Doupatech a zemřít v paláci na východním břehu.“

„A co ženy?“ zeptala se Máma K.

„Na ty se to samozřejmě vztahuje také,“ odvětil.

Lehce se pousmála. „To zní dobře. To beru.“

Přes Loganovu tvář přelétl náznak hněvu. „Vy už si palác koupit můžete.“

„Chci, abyste mě jmenoval vévodkyní a daroval mi pozemky Graesinů, Vaše Veličenstvo.“

„Na světě není dost rýže, abyste si za ni koupila tohle.“

To z něj mluvil hněv. Jeho nejlepší přítel umíral. Máma K. to ignorovala. „Sa’kagé je parazit přisátýna tváři Cenarie. Je nemožné ji zcela vykořenit, ale můžete zlomit její moc. Může to zabrat léta a budevás to stát mnoho peněz a možná i popularitu. Úspěch je nejistý. Jste král, který udrží kurz v řece krve?“

Logan minutu sledoval otáčející se kolo. Pak tiše řekl: „Dokud budu dýchat, budu bojovat za to, abyKylarova smrt něco znamenala. Co uděláte, když vám dám, oč si žádáte?“

„Získáte mou plnou loajalitu. Budu vaším nejlepším špionem. Nakonec, a nejen to, zničím Sa’kagé.“

„Proč bych měl věřit, že tak snadno zradíte organizaci, která musí zahrnovat všechny přátele, kteréjste kdy měla?“ zeptal se Logan.

„Přátele? Sa’kagé nás břímě přátelství zbavila. Pravdou je, že za všechny ty roky jsem v Sa’kagézískala jen tři přátele. Jedním byl wetboy jménem Durzo, kterého Kylar musel zabít pro něco, co jsemudělala. Další byl Jarl, který zemřel, když se snažil dosáhnout toho, co nabízím. Poslední umírá, zatímcomluvíme. Pravda, to, co navrhuji, je zrada, ale není to snadná zrada. Pokud to uděláme, budu musetnějaký čas držet naši schůzku v tajnosti. Jakmile se Sa’kagé dozví, že jsem změnila strany, stáhne se dopodzemí, a já si předtím musím promluvit, s co nejvíce lidmi to půjde.“

„Nechají se zlomit?“ zeptal se Logan.

„Jen s pomocí meče ne.“

„Co se může pokazit?“

„Chcete verzi krátkou, nebo dlouhou?“

„Dlouhou.“

Řekla mu to. Pak mu pověděla o plánech, jimiž chtěla každou z těchto možností odvrátit. Trvalo tohodinu. Mluvila stručně a také mu pokládala otázky. Bude ochotný využívat wetboye na práci, kteroustráže odvést nemohou? Jak široká bude amnestie? Budou moci osvobozovat zloděje? Ranaře? Vyděrače?

Násilníky? Vrahy? Jaký trest bude hrozit těm, kdo budou v nové Cenarii podplácet?

„Náš první útok bude muset mířit přesně. Zmrazit fondy, zatýkat, umožnit legitimní zaměstnání.Velké mrkve na dlouhých holích. A většina našich plánů vydrží jen do doby, než někdo vytáhne meč.“

Logan dlouho nic neříkal. Pak se rozhodl. „Pokud to uděláme, nenechám vás velet vykořenění Sa’kagé.“ „Cože?“

„Tolik moci vám do rukou nesvěřím. Jedním slovem můžete kohokoliv zničit a já netuším, jestlivůbec mluvíte pravdu. Povede to Rimbold Drake. Budete pracovat pro něj. Stačí to?“

Oči Mámy K. na dlouho ochladly. Pak se vyjasnily. „Vidím, že po letech, kdy jsem rozkazy dávala, seje budu muset naučit i přijímat. Ano, stačí to. Možná jste nakonec opravdu král, který to může dokázat.Vaše Veličenstvo, tímto vám přísahám věrnost.“ Elegantně poklekla a dotkla se jeho nohou.

„Gwinvere Kireno, tímto ustanovuji rod Kirena, který bude roven největším rodům v říši. Garantujivám i vašemu rodu území na západ od Poloostrova pašeráků až po řeku Wy na východě a území severně od Havermere až po ceuranskou hranici. Povstaňte, vévodkyně Kireno.“

Vstala. „Vaše Veličenstvo, je tu ještě jedna věc. Včera mi potvrdili starší zprávu, které jsem nevěřila.

Mé zdroje by však v žádném případě nic nezískaly, kdyby lhaly. Oba v minulosti prokázalydůvěryhodnost. Nevím, jak je to možné, ale věřím, že je to pravda. Nechtěla jsem vám to říct dřív, neždokončíme vyjednávání, abych nevzbudila dojem, že se vás snažím ovlivnit.“

„To je spousta slovních kliček. O co jde?“ chtěl vědět Logan.

„Vaše žena při převratu nezemřela, Vaše Veličenstvo. Jenine je v Khalidoru. Živá.“

*

Někdy po setmění se kolo zastavilo. Kylar trhavě zvedl hlavu. Zamrkal přes říční vodu, která mustékala z vlasů do očí, a rozhlédl se. Mrkání stále bolelo, ale okem, které ráno bylo slepé, už dokázalrozeznávat obrysy.

Stál před ním mladík ve zbroji. Zjevně to byl jeden z Loganových bodyguardů. „Mám pro vás zprávu,sire Kagé,“ řekl. „Aristarchos ban Ebron se vrátil domů ke své rodině a dětem. Společnost by vám rádapoděkovala a doufá, že několikahodinové zastavení kola bude přijatelnou kompenzací.“ Zadíval se k jednomu mostu.

Skrz temnotu Kylar spatřil Ladešiana, kterého nikdy dřív nepotkal. Muž ho pozdravil zdviženourukou, i když ho ve tmě kromě Kylara nikdo neviděl. Pak Ladešian odešel. Tak Aristarchos ban Ebronpřežil svou závislost. Kylar netušil, že má rodinu. Napadlo ho, co asi Aristarchova žena řekne, až se jíkrásný manžel vrátí jen s několika zčernalými zuby, protože svůj vzhled a pýchu obětoval věci, kterou ona nikdy nepochopí. Společnost Kylarovi děkuje?

„Můžeme ho zastavit jen do úsvitu, sire Kagé. Mrzí mě to.“

Ale Kylar ho skoro nevnímal. Pustil zkrvavené tyče se zaostřenými okraji a přenesl váhu na pás aupoutané kotníky. Hlavu opřel o hruď.

„Kylare?“ zeptala se Vi. Nacházeli se v malém pokoji se dvěma postelemi, umyvadlem a truhlou upaty každé postele. Malá postava spala na jedné posteli a na druhé se o ruku opírala Vi. Kylar ji nikdy dřívneviděl v tak špatném stavu. Oči měl zarudlé a opuchlé, tvář samou skvrnu, teklo jí z nosu a v ruce žmoulala kapesník. „Bohové, co se ti stalo?“

Podíval se na spící postavu na druhé posteli a sklonil se k ní. „Uly,“ řekl. „Bože, ta ale vyrostla. Uly?“

„Ona tě neslyší,“ upozornila ho Vi. „Ve skutečnosti tady nejsme. Pojď, posaď se.“

Kylar se s obtížemi posadil. Unaveně se usmál. „Uly je tvá spolubydlící?“

Vi přikývla. „Je jí třináct a ve všem je lepší než já.“

„Vyřiď jí, že mě to mrzí. Opustil jsem ji stejně jako všichni ostatní. Byl jsem hrozný otec.“

„Tiše. Lehni si.“

„Budeš mít krvavá… prostěradla,“ řekl, ale nedokázal jí vzdorovat. Položil Vi hlavu do klína a zavřeloči.

„Kylare, myslím si, že ti mohu pomoci,“ řekla Vi a hladila ho po vlasech. „Ale musíš mi říct, co sestalo. Kdo ti to udělal?“

Její prsty byly jemné a teplé. I mluvení mu činilo obtíže. „Dělá,“ opravil ji.

„Dělá?“

„Popravují mě za vraždu královny Graesinové. Logan je král. Udělal jsem to, Elene. Tohle za život stálo, ne?“

„Elene tu není, Kylare. To jsem já, Vi.“

Kylar sebou trhnul, když se mu zádové svaly stáhly v křeči. Rychle se několikrát za sebou lehce nadechl.

Vi na něj položila obě ruce a napětí povolilo. Slyšel, jak těžce dýchá, a celé tělo mu zaplavilo teplo a požehnalo ho zahnáním bolesti.

Nastalo dlouhé ticho a Kylar se začínal vytrácet. Nakonec Vi řekla: „Ale vrátíš se, že ano? Po smrti?“

„Nikdo mi nevysvětlil, co to znamená. Žij každý život, jako by byl tvůj poslední.“ Zasmál se. Nemohlsi pomoci. Všude cítil teplo. Když otevřel oči, aby se na Vi podíval, už se neusmívala. Tvář měla ztuhlousoustředěním a bolestí.

„Spi,“ řekla. „Pomůžu ti, jak jen to půjde.“

56.

Logan vstal před úsvitem. Nespal. Stráže vycítily jeho náladu a nespaly také, ale pokud se cítilystejně mizerně jako on, skrývaly to. „Půjdu se podívat na Kylara,“ řekl Kaldrose. Přikývla, čekala to.Jednou z mnoha věcí, které se Loganovi na kralování protivily, bylo, že nemohl nikam chodit bezdoprovodu. Protože poslední dva vládci Cenarie, nebo šest, pokud uvěří vévodkyni Kireně, bylizavražděni, bylo to pochopitelné. Přesto Logan nesnášel, že s sebou musí všude vláčet dvanáct lidí.Nebyla to ale jejich chyba a bylo pod Loganovu úroveň, aby jim to ztěžoval. Proto prostě jednal s většímrozmyslem.

Horká voda ke koupeli dorazila rychle a Loganovi došlo, že Kaldrosa musela v kuchyni už předněkolika hodinami říct, že se král bude chtít vykoupat brzo ráno. Bylo to prosté opatření, ale výmluvné.Mnoho šlechticů ignorovalo sluhy stejně jako zem pod svýma nohama. Loganův otec zdůrazňoval, žešlechtici se sluhy jednají častěji než s vlastní rodinou. Vyplatilo se chovat se k nim slušně, ale i tak kpřípadům, kdy se služebnictvo aktivně staralo o potřeby svých pánů, docházelo vzácně.

Logan se svlékl a vykoupal sám. Když se drhnul, pomyslel na to, že tyhle pokoje, přestože senacházely vysoko nad Dírou, kde musel žít, i tak viděly spoustu neštěstí. Logan spatřil sochy, ukryté veskladišti v útrobách hradu, Bohokrálových žen. Všechny byly cenarijské šlechtičny. Logan každou z těchžen znal podle tváře, jména i titulu. Každá z nich byla krutě zneužita, zlomena, zavražděna a potévystavena. Jedno z prvních rozhodnutí, které jako král udělal, bylo navrácení dívek jejich rodinám, aby jemohly pohřbít. Některé neměly rodinu, kam by se mohly vrátit, a u těch se o pohřeb Logan postaráosobně. Přál si, aby mohl mrtvého Bohokrále zabít vlastníma rukama, a pro Trudanu Jadwinovou, kterákaždou sochu podepsala jako své umělecké dílo, by bylo i kola škoda. Pokoj se už projasnil, když Loganvstal, nahý, kapala z něj voda, a nevnímal ručník, který mu jeden strážný nabídl.

Jednou z těch žen teď pravděpodobně byla i Jenine. I kdyby ji nakonec získal zpátky, možná jiodvedli úmyslně. Bez ohledu na to už nebude ženou, již ztratil. Bude se na to muset připravit, bude muset

milovat někoho zlomeného a zraněného tak, že to nikdo nedokáže vyléčit. Ti podělaní netvoři. Pokoj senaplnil bledězeleným světlem, když Loganův hněv dosáhl vrcholu. Zavřel oči a vydechl. Ovládl zuřivost,vztek nad vlastní nemohoucností, netrpělivost a zášť. Ochladil je a překoval, aby vyhovovaly jeho cílům. K

čemu by bylo dobré, kdyby začal ječet a rozbíjet vybavení vlastního hradu, zatímco Jenine strádá v

Khalidoru?

Logan otevřel oči a uvědomil si, že tu stojí Kaldrosa a Pturin, jeho drobný ymmurijský strážce, azírají na něj. Bledězelené linky vyleptané do jeho předloktí pohasly. Logan si vzal ručník.

„Tuniku, ehm, s dlouhými rukávy?“ zeptala se Kaldrosa.

„Vždycky. Děkuji.“

*

Vycházelo slunce, když Logan a jeho doprovod dorazili na plošinu, kde umíral Kylar. Jediné zvuky,

které slyšel, bylo pomalé vrzání převodů, hukot proudící vody Plithu a sténání popruhů, které napínala

Kylarova váha. Krev mu odkapávala z boku, kde mu hroty rozedraly paže, podpaždí a žebra, pas

vynechaly, protože ten na místě držel popruh, rány pokračovaly na stehnech a lýtkách. Krev stékala zjeho pěstí sevřených kolem nabroušených držadel. Krev tekla z hlavy a každého spánku, nesrážela se,protože hlava se při každém otočení ocitla pod vodou. Byl mužem zbarveným krví. A stále dýchal.

Byl tam ještě jeden muž, který Kylara sledoval v paprscích vycházejícího slunce. Lantano Garuwaši.Neobrátil se, když Logan přišel.

Kylar na otáčejícím se kole sklouzl do strany. Neměl dost sil, aby se udržel na jednom místě, anabodl se na hroty dole. Při každém nádechu mu železné špice rozdíraly hruď. Krev se hromadila najedné straně, a když se na kole převrátil vzhůru nohama, chabě se pokusil udržet, ale zase sjel zpátky. Do

hlavy mu bodaly tři hroty a tucty dalších se zakusovaly do ramen a paží. Zhluboka se nadechl, než se mu

hlava ponořila pod hladinu.

Loganovi se sevřel žaludek. Jen s obtížemi potlačil nutkání vyzvracet se. Přišel odnést přítelovo tělo,

ne sledovat jeho utrpení a dívat se, jak umírá.

Kylara musela síla opustit teprve nedávno. Nebylo možné, aby člověk krvácel tak dlouho, anezemřel. A tak Logan stál vedle Lantana Garuwašiho a díval se na to, co provedl, minutu a pak dalšíchpět. Pět minut se protáhlo na nesnesitelných deset a Kylar stále nevykazoval známky dalšího slábnutí.Bylo to neuvěřitelné, nemožné.

„Podívej se mu na chodidla,“ zašeptal Garuwaši.

Logan chvíli nechápal, o čem Garuwaši mluví. Na Kylarových nohách nebylo nic výjimečného.Alespoň ty byly ušetřeny zranění. Pak si Logan vzpomněl. Když Kylara přivazovali ke kolu, museli ho na něvytáhnout, protože mu jeden kámen rozdrtil chodidlo. Další kámen mu oslepil oko. Ale teď měl obě nohyi oči v pořádku. Loganova nevíra se změnila v úžas a pak v hrůzu.

Kolo vymysleli jako trýznivou smrt pro zrádce. Obvykle to trvalo hodiny. Ale Kylar se léčilneuvěřitelně rychle. Kolo ho nakonec zabije, ale po dni vypadal jako někdo, koho na kolo uvázali přednecelou hodinou. Logan takovou krutost nikdy neplánoval. V porovnání s tím Díra působila jako humánnítrest.

„Rozhodl ses dobře,“ ozval se Kylar a díval se na Logana. Oči měl otevřené a nezakalené. „Běž, můjkráli. Já se zatím budu motat kolem dokola.“ Pokusil se o úsměv.

Logan se najednou rozplakal. „Jak to můžu ukončit?“

Agon Brant si odkašlal. „Vaše Veličenstvo, když byli v minulosti muži vsazeni na kolo přednáboženským svátkem a vládce nechtěl špinit město tím, že by nechal v průběhu oslav někoho zemřít,zlomili odsouzenému nohy a ruce, aby se hroty zabodávaly hlouběji a on rychleji zemřel.“ Odkašlal si ještě

jednou, na Kylara se nepodíval. „Vaše Veličenstvo, musím vás také informovat, že velvyslanecLae’knaughtu je na cestě sem. Odmítl dál čekat.“

Logan zavřel oči a zhluboka, pomalu se nadechl. Protřel si oči a zamrkal. Podíval se na provizornímost vedoucí k hradu, kde spatřil blížícího se velvyslance Lae’knaughtu. „No dobře,“ řekl Logan. „Pusťteho sem. Postavte mi sem stůl a židli.“ Záměrně velvyslanci prozradil, že tady ráno bude, předpokládal, žeza ním přijde. Logan se s ním chtěl setkat před kolem, aby mu připomenul, jak tvrdý dokáže být. Ale ani v

nejhorší noční můře ho nenapadlo, že Kylar bude při jejich setkání ještě naživu.

Kolo se otáčelo a Logan vstal, otočil se k němu a sledoval Kylara, dokud mu Brant Agon, který semomentálně ujal funkce komorníka, neohlásil velvyslance. „Vaše Veličenstvo, Tertulus Martus, kvestor

Dvanácté armády Lae’knaughtu a atašé generalissima Jula Rotanse.“

Logan se otočil a posadil se ke stolu. Oči Tertula Marta přeskakovaly mezi ním a Kylarem. KdyžLogan stál, zakrýval mu výhled na kolo. Teď ho prakticky rámovalo. Velvyslanec se na něj nemohl podívata nevidět při tom muže, který za Loganem umíral na kole.

„Vaše Veličenstvo,“ pozdravil ho Tertulus, „děkuji, že jste mne přijal, a gratuluji k vaší korunovaci anedávným úžasným vítězstvím. Pokud jsou příběhy jen z poloviny pravdivé, vaše jméno bude žít navěky.“V podobném duchu chvíli pokračoval. Dvanáctá armáda Lae’knaughtu byla jejich diplomatickým sborem.Od alitaeranské smlouvy Lae’knaught dvanáct armád neměl. Dnes by postavil tak tři, nebo spíš dvě sohledem na masakr pěti tisíc vojáků v Ezrově lese. Ale Tertulus si naplánoval směr rozhovoru ještě dřív,než poprvé promluvil, takže o něm v průběhu řeči ani nemusel přemýšlet. Stejně dokonale kontroloval isvé tělo, nic jím neprozrazoval. Stál s nohama kousek od sebe, aby nepůsobil bojovně. Dlaně měluvolněné, aby ani trochu nenaznačil sevření v pěst. Gestikuloval minimálně. Logan se proto zaměřil najeho oči.

Ten muž ho hodnotil. Velvyslanec nepřišel, aby uzavíral dohody, přestože mu za chvíli něco menšíhonabídne. Jeho naléhání, že se musí s Loganem setkat co nejrychleji, pramenilo z tlaku nadřízených.Potřebovali zjistit, jestli Logan představuje hrozbu. Nedávno ztratili pět tisíc mužů a museli si ověřit, že se

nový král tohoto bezvýznamného zkorumpovaného království zachová tak, jak se zachoval každýcenarijský král v posledních dvaceti letech, že proti nim nic nepodnikne.

Logan nic neřekl a uprostřed velvyslancovy věty vstal. S dokonalým klidem převrátil stůl a smetlprázdné papíry, kalamář a brk na zem. Stoupl si na desku a utrhl jednu nohu.

Dvěma mocnými ranami zlomil Kytaroví nohy v holeních.

Kylar zaječel. Jeho o oporu připravené tělo se nabodlo na tucty hrotů pod pažemi. Zlomené holenníkosti probodly kůži a vlhce se leskly ve vycházejícím slunci. Znovu zakřičel, když se kolo otočilo do stranya další hroty se zanořily ještě hlouběji do jeho nohou. Hlava mu uprostřed výkřiku zmizela pod hladinou aven se vynořil s kašlem.

Když se zcela narovnal, jeho paže se znovu nabodly na hroty a křik se změnil ve vzlyky. Logan sepodíval na hluboké rány a pak na Kylarovy oči. Nalezl v nich velké utrpení, ale žádný strach.

Dvěma dalšími silnými údery Logan přerazil Kylarova předloktí.

Kylar znovu zaječel. Bez pevných kostí se jeho tělo prohnulo nepřirozeně hluboko, gravitace jehopaže natahovala jako jíl, tělo se při každé otočce zhouplo do strany. S každým výdechem kašlal krev,která se z něj valila v proudech.

Logan slyšel, že několik jeho pobočníků zvrací, ale od Kylara se neodvrátil.

Po sedmi otočkách Kylar přestal kašlat. Proud krve slábl a napětí ve zdeformovaných svalech seuvolnilo. Logan rukou přivolal dva královské gardisty. Kolo se zastavilo. Zkontrolovali pulz. Nic. Začalisundávat tělo.

Logan se otočil k Tertulu Martovi, kterému se přes všechen diplomatický výcvik stále nepodařilozavřít pusu a přimhouřit vytřeštěné oči.

„Před pěti sty třiačtyřiceti lety,“ řekl Logan, „byl jeden muž zajat khalidorským vürdmeisterem a třiměsíce mučen. Ten muž si uchoval příčetnost a odvahu a poslední den třetího měsíce uprchl. Založil řád,který měl vzdorovat černé magii, khalidorské magii, a ničit její praktikanty. Po čase se mise rozšířila vezničení veškeré magie a všech, kdo jí vládnou. I přesto však tento řád, Laetunariverissiknaughti, Nositelésvobody a světla, chová výjimečnou zášť vůči všem, kdo používají viry.“

„Vaše Veličenstvo projevuje pozoruhodnou znalost…“

„Ticho!“ okřikl ho Logan a namířil zkrvavenou nohou od stolu na Tertula, dřevo se zastavilo jen píď

od jeho nosu. Velvyslanec se zarazil. „Posledních osmnáct let se Lae’knaught rozvaluje na cenarijském

území. Tohle skončí. Tady jsou vaše možnosti. Za prvé, sbalíte se a okamžitě vypadnete. Za druhé –budete s námi bojovat. Nedávno jste ztratili pět tisíc mužů a já mám válkou zocelenou armádu, která se začíná nudit, a ceuranskou armádu, jíž jsem slíbil bitvu, co se zapíše do historie. Rozdrtíme vás. Za třetí

– můžete svolat své armády a vytáhnout s námi proti Khalidoru. Tak budete moci bojovat s těmi, které

opravdu nenávidíte, a budete mít šanci je porazit. Pokud budete bojovat po našem boku, dám vám

patnáctileté užívací právo na území, které právě okupujete. Ale potom, a na nějaké prodlužování rovnouzapomeňte, navždy opustíte Cenarii. Bez ohledu na vaši volbu naše armády na jaře vytáhnou do boje.Nejprve zamíříme na východ. Pokud se k nám nepřidáte, vyhladíme vás a nezastavíme se na našichhranicích. Upozorníme každé království, na jehož území byste se chtěli schovat, že přicházíme. Možná sejedno z nich postaví na vaši stranu a bude s námi bojovat. Ale také se budou moci rozhodnout podpořitnás. To záleží na tom, jak dobrou pověst jste si vybudovali u sousedů.“

Tertulus Martus se nervózně zasmál. „Tyto podmínky jsou naprosto nepřijatelné, ale jsem si jistý, ženaši vyjednavači by mohli najít nějaký společný…“

„Když se nerozhodnete bojovat po boku Cenarie, vyberete si boj proti Cenarii. Já války vyhrávám

tak, že další boj už není zapotřebí.“

„Nemůžete proti nám vytáhnout, ne v plné síle, ne s Khalidorem na severu.“

„Khalidor utrpěl velkou porážku a průsmyky na hranicích se dají snadno bránit. Khalidor už nedržíani píď mé země. Vy ano. Dal jsem Lantanu Garuwašimu slib, že mu na jaře zajistím velkolepou bitvu.Spolu vás vyhladíme. Odvažuji se tvrdit, že takové vítězství ho potěší natolik, že se Ceurané vrátí domů.Khalidor však bez vás neporazíme. Ať se stane cokoliv, sa’ceurai v létě odejdou. Mám rok, abych zničiljednu nebo obě největší hrozby své říše, takže nemám důvod držet se zpátky.“

„Jste šílený,“ vyhrkl Tertulus a zahodil tak celoživotní diplomatický výcvik.

„Jsem zoufalý. To je rozdíl. Nemám v úmyslu nabízet vám výhodný obchod, velvyslanče. Jstezadlužení, zesláblí, obklíčení nepřáteli, a upřímně řečeno, pořádně jste mě naštvali. Nemíním vyjednávat.Sepíšeme spolu smlouvu včetně detailů, jak budou vaše jednotky integrovány do mého vojska po celoudobu války s Khalidorem a jak se pojistíme, abyste po vypršení patnáctiletého pronájmu opustili Cenarii.Dám vám jen tolik času, abyste si mohl promluvit s generalissimem, dopřejte mu tři dny, aby to projednal

se svými poradci, a pak se sem vraťte. Jakékoliv změny, které navrhne, budou považovány za odmítnutísmlouvy. Tohle je konečné znění. Na druhou stranu, pokud opravdu nenávidíte Khalidor a černou magii,která si podmanila celou zemi a chce ovládnout i Midcyru, tohle je vaše životní příležitost. MůžemeKhalidor zničit jednou provždy.“ Logan mávl rukou a podal velvyslanci svitek ve zdobeném pouzdře. „Teďvám radím nasednout na koně. Vaši odpověď očekávám do tří týdnů. Zpoždění bude považováno zavyhlášení války.“

57.

Elene se podívala na ženu, která v Kapli ležela na nemocničním lůžku. Viiny oči byly opuchlé, světlépihy na její bledé pleti skoro zezelenaly. Když se spolu před dvěma dny procházely, Vi s výkřikemomdlela. Elene překvapovalo, jak dobře spolu vychází, a pak se stalo tohle. „Už jste něco zjistily?“

„Určitě za to může jejich pouto,“ řekla sestra Ariel. To bylo dobré i špatné. Jediná další teorie,kterou měly, byla, že Viin rychlý pokrok ve využívání Talentu skrýval úskalí, což vedlo ke zpětnému rázu.Z rozhovorů se sestrou Ariel Elene zjistila, že Vi je neskutečně Talentovaná, což však ani zdalekaneodpovídalo tomu, co všechno se zatím naučila. Její wetboyský výcvik jí umožňoval snadné používáníTalentu, ale jisté základy postrádala, a sestry neměly nejmenší tušení, které to jsou. A tak se ukazovalo,že Vi zvládne některé obtížné věci s lehkostí, která brala dech, zatímco pár jednoduchých úkonůnezvládala vůbec. Když se zhroutila, každého to vyděsilo.

A pokud to bylo poutem, znamenalo by to, že se něco opravdu zlého děje s Kylarem. Elene se

podívala na sestru Ariel.

„Dorazili k nám holubi z Cenarie, že soud za velezradu už skončil,“ informovala ji sestra Ariel. „Z

Viina stavu vyvozuji, že právě vykonávají rozsudek. Domnívám se, že půjde o kolo.“ Rozhlédla se pochodbách. „S Kylarovými zvláštními… dary to trvá déle, než by mělo. A Vi mu v uzdravování pomáhá,protože přebírá část jeho utrpení na sebe. Jen tím oddaluje nevyhnutelné, takže je to krutá laskavost, alemyslí to dobře.“

Kylar právě teď umírá? Elene by to měla vycítit, měla by to vědět stejně jako Vi. Vlastně by tomutak bylo, kdyby Vi neukradla její náušnice. Zaplavila ji žárlivost, jen s obtížemi ji potlačila. Zatraceně, pročnejde někomu odpustit a vyřídit to tak jednou provždy? „Proč mu takhle pomáhá?“ zeptala se Elene.

„Mohu jen hádat. Přiznejme si však, že toho o lásce moc nevím.“

To slovo ji zasáhlo. Vi miluje Kylara? Tak moc?

Vi se prudce posadila a vykřikla. Její oči se střetly s Eleninými. Chytla se vlastní holeně. „Ne, jánemůžu, já to nedokážu. Nejsem dost silná. Tak moc to bolí.“ Zhroutila se zpátky na postel, blábolila,pak znovu vykřikla a sevřela si ruce. „Ne, Kylare, ne!“ Potom ztratila vědomí a Elene věděla, že Kylarzemřel.

Sestra Ariel k ní rychle přistoupila a chytila ji za náušnici. Pokoušela se ji odepnout, ale nerozevřelase. „Zatraceně. Pouto se nezlomilo. Ani po tomhle…“ zmlkla, když si uvědomila, že tohle místo je přílišveřejné, aby mluvila o Kylarově nesmrtelnosti. „Doufala jsem, tedy nedoufala jsem, že on… víš, jak tomyslím, že když k tomu dojde, pouto se přeruší.“ Sestra Ariel se zamračila a uhnula pohledem. „To bylaposlední naděje, kterou jsem ti mohla nabídnout. To pouto je opravdu věčné. Mrzí mě to, Elene. Je mi tolíto.“

*

Procházet se zlatými chodbami smrti mu teď připadalo důvěrně známé. Kylar plachtil kupředu, veskutečnosti se nedotýkal podlahy. Jako by jeho mysl pohyb zamýšlela jako chůzi a vnucovala ho světu,který se nacházel mimo lidské chápání.

Předpokoj tajemství byl přesně takový, jak si ho pamatoval. Vlk seděl na trůně, žluté oči mu plály, vohněm zjizvené tváři měl vepsané nepřátelství. Za ním se nacházely dvoje dveře, prosté dřevěné,kterými Kylar projde zpátky mezi živé, a zlaté, jimiž kolem okrajů pronikalo příjemné světlo a které hooddělovaly od věčnosti. Nejasná přítomnost ostatních duchů naplnila sál. Pohybovali se neviděni, zírali naněj, mluvili mezi sebou.

„Gratuluji, Bezejmenný,“ uvítal ho Vlk. „Ukázal jsi, že se dokážeš obětovat, jako by ti nezáleželo navlastním životě. Jako bys úplně kašlal na život. Jak dětinské.“ Vlk se krutě usmál.

Kylar byl příliš unavený, aby hrál jeho hry. Vlk už ho neděsil. „Proč mě tak nenávidíš?“ zeptal se.

Vlk naklonil hlavu do strany, tohle ho zastihlo nepřipraveného. „Protože jsi odpad, Bezejmenný. Lidétě milují víc, než si zasloužíš, a ty se k nim chováš, jako by nebyli víc než hovno přilepené na tvé

podrážce.“

To nebylo fér po tom, čím si Kylar prošel. „Víš ty co? Táhni do pekel. Můžeš tu na mě chrlit ty svétajemné průpovídky a nenávidět mě, pokud ti to tak vyhovuje, ale mohl bys mi alespoň říkat mýmpodělaným jménem?“

„A jaké jméno to je?“ zeptal se Vlk.

„Kylar. Kylar Stern.“

„Kylar Stern? Neumírající mrtvý? To není jméno, to je titul. Je to rozsudek.“

„Pak tedy Azoth.“

„Ty už jsi na hony vzdálený té ubohé omezené kryse, a i kdybys jím byl, víš vůbec, co Azoth

znamená?“

„Co to znamená?“

Vlk se nepříjemně zasmál. „Azoth je staré označení rtuti. Proměnlivý, neforemný, nepředvídatelný,doslova rtuťovitý. Ty, Bezejmenný, můžeš být kdokoli, a tihle dva to nejsou. Jsi kouř, stín, který taje vdenním světle. Říkají ti Kagé. Stín toho, čím bys mohl být, a stín mistra, který byl pravým velikánem.“

„Můj mistr byl zbabělec! Nikdy mi neřekl, kdo byl!“ vykřikl Kylar. Zamrkal. Síla jeho hněvu s nímotřásla. Odkud to přišlo?

Vlk se zamyslel. Duchové v místnosti utichli. Pak jeden z nich promluvil na Vlka slovy, která Kylarnedokázal rozeznat. Vlk si složil ruce na břiše. Souhlasně přikývl. „Princ Acaelus Thorne z Trayethellu bylválečník a nic víc. Nebyl vnímavý ani moudrý, byl jeden z těch vzácných mužů, kteří milují válku. Ne že by

nenáviděl sebe nebo život. Nebyl krutý. Prostě zbožňoval soutěžení, kde v banku ležely nejvyšší možnésázky. Byl v tom dobrý a stal se jedním z nejlepších přátel Jorsina Alkesta.

To dráždilo jiného Alkestova blízkého přítele, vznětlivého arcimága jménem Ezra, který Acaelapovažoval za charismatického hlupáka, co je dobrý jen v mávání mečem. Acaelus ho na oplátku považoval

za zbabělce, jenž Jorsina odvedl z prvních linií, kam podle něj patřil. Když vybírali Bojovníky, muže aženy, kteří měli být Jorsinovou poslední šancí na vítězství, Ezra měl v plánu, že si Požírače připoutá onsám. Bylo to zdaleka nejmocnější ka’kari, pro které doslova potil krev. Jediný muž, kvůli němuž by se hovzdal, byl Jorsin. Ale Požírač si Ezru nevybral. Ani Jorsina. Vybral si toho, kdo máchá mečem.

Možná dokážeš rozpoznat, proč mi připadá podivné, že artefakt, jehož přirozeností je snaha

maskovat se, si vybral muže, který postrádal jakoukoliv lstivost.

Vypadalo to podivně, přestože se volba později ukázala jako moudrá.

Požírač si nevybíral svého pána jen proto, že v prvé řadě myslel na utajení. Vybral si Acaela, protože

rozuměl jeho srdci. Acaelus miloval řinčení zbraní, ale většina mužů, kteří milují válku, ji milují proto, žese rádi vyvyšují nad ostatní. Kdyby se Požírač odevzdal muži, který miloval moc stejně jako Ezra, zplodilby příšerného tyrana. Představ si Bohokrále, jenž by se stal opravdovým Bohem, a přesto se tomu obrazu

ani zdaleka nepřiblížíš. To, co tvůj mistr v hloubi srdce miloval, bylo bratrství války. Žíznil po kamarádstvímužů, kteří riskují vše, aby ochránili jeden druhého.

Požírač však vyvolává napětí. Když si tvůj mistr vzal černé ka’kari, musel bratrstvo opustit. Musel sevzdát všeho, co miloval, což mu přineslo pověst zrádce. To napětí Acaela donutilo, aby se stalvnímavějším, moudřejším a zasmušilejším mužem. V tom však spočívalo Požíračovo největší nutkání amoc. Tvůj mistr byl muž války, ale rozmary války jsou takové, že tě klidně může zabít zbloudilý šíp, padlýkůň nebo chyba přítele. A tak tvůj mistr žil mezi nutkavým voláním osudu a strachem o všechny, kterémiloval.

Acaelus hledal život v míru. Několik životů strávil jako farmář, lovec, lékárník, parfumér, kovář –dokážeš si ho představit? Ale přestože to byly úplné životy, někdy se oženil, občas přišly i děti –nenaplňovaly ho, protože muž, který odmítá svou podstatu, je jako někdo, kdo si navrtává vlastní šálekštěstí. Mohl si snad pomoci a nezazlívat těm, které miloval, že mu brání v jeho nutkání? Byl muž, kterývede armády a dokázal by sám odvrátit invazi. Tenhle muž se měl spokojit s farmařením? Kvůli lásce?Znovu a znovu se vracel na bojiště, protože zlo bylo tak veliké, že ho nemohl ignorovat. Někdy vyhrál anedostal za to žádnou odměnu. Někdy mu zemřela žena. Ale ještě horší bylo, když mu zemřely děti, jeho

manželství nikdy nepřekonalo smrt dětí. Byl to muž, který se nikdy nenaučil odpouštět sám sobě.“

Kylarovi se zdálo, že mu chybí pár důležitých kousků, o kterých si Vlk myslí, že je zná, ale Vlkpokračoval v mluvení a Kylar tak moc dychtil slyšet víc o svém mistrovi, že se ho neodvažoval přerušit.

„Proto se nakonec pokusil přemoci sílu ka’kari tím, že v sobě přemůže lásku,“ pokračoval Vlk.

„Myslel si, že když odvrhne lásku, smrt už mu nic nevezme. Zatvrdil se proti hlasu lásky zabíjením,

děvkařením a pitím. Stal se wetboyem, protože wetboy nemůže milovat. Dosáhl naprostého úspěchu a

ka’kari ho opustilo. Nakonec poznalo, že se stal pravým opakem lásky.“

„Nenávistným?“

„Lhostejným. Když byl Vondin život v ohrožení, Durzovi se ulevilo. Cesta, kterou si zvolil, byla

rozumná, držel ka’kari z dosahu mladého Garotha Ursuula, ale pravdou bylo, že mu příliš nezáleželo natom, jestli Vonda zemře. To zlomilo pouto mezi ním a ka’kari.“

„Ale on se vrátil. I potom, co jsem si připoutal ka’kari.“

„Protože tě miloval, Kylare. Rozhodl se, že za tebe zemře a dá ti vše, co má, svůj meč, ka’kari, moci život. Není větší lásky. Za takovou smrt ho odměnili darem nového života.“

„Ale kdo? Ty?“ chtěl vědět Kylar. Vlk nic neříkal. „Ka’kari? Bůh?“

„Možná právě tak nejsilnější magie pracuje, proplétá se s milosrdenstvím a spravedlností. Je tozáhada, Kylare. Záhada spojená s otázkou, proč tu život vůbec je. Pokud si tu rovnici přeješ vyřešitdosazením Boha, můžeš, nebo si prostě řekneš, že tomu tak je, a na druhou stranu budeš za tento darvděčný. Nebo nanejvýš za šťastnou náhodu.“

Kylar si najednou připadal malý v porovnání s ohromným vesmírem, který přesahoval jeho chápání,který byl obrovský a možná nezůstal netečný k Durzovu utrpení. Jeden poslední život, ryzí dar. Ka’karibylo ještě podivnější a zázračnější, než si myslel.

„Myslel jsem…“ Kylar potřásl hlavou. „Myslel jsem, že je to jen úžasná magie.“

Vlk se zasmál, a dokonce i duchové v sále vypadali překvapeně. „Je to úžasná magie, prostě to neníjen úžasná magie. Nejmocnější magie se váže k lidské podstatě, kráse, vášni, touze, odvaze, chrabrostia empatii. Z těch ka’kari čerpá moc stejným dílem jako z magie, kterou je napuštěno.“

„A ty temnější rysy?“

„Ze všech ostatních. Pomstychtivost, zášť, oslava ničení, ambicióznost, chamtivost, ty také mají

svou moc. Trik je v tom, že abys byl opravdu mocný, musíš postupovat v souladu s magií, o kterou se

pokoušíš. Meisteři jsou příšerní léčitelé. Ze stejného důvodu většina zelených mágů nedokáže válčit. Čímlidštější jsi, tím rozmanitější jsou tvé schopnosti. Čím vnímavější jsi, tím silnější tvé dary budou. Tím sis,Kylare, přivolal ka’kari. Toužil jsi po lásce. Ale ty jsi nechtěl být jen milován, tak jako my všichni, ale chtěljsi svou lásku štědře rozdávat milovaným. Celou bytostí jsi po tom toužil a myslel sis, že ti to bude navždy

odepřeno.“

Způsob, jakým to řekl, Kylara zahanboval.

„Není zač se stydět,“ řekl Vlk. „Co je víc lidské než milovat a být milován? To napětí mezi láskou apřesvědčením, že tě nemilují, zesiluje tvou moc.“

„To napětí je ve mně stále, že ano?“ zeptal se Kylar. „Pro své milované budu vždy nebezpečný,

protože je miluji.“

„Chytré, co? Tvá moc je spojená se schopností milovat. Tvůrce ka’kari ti dal dar a postaral se, aby sisvou moc udržel navěky. Žádný podraz v tom není.“

„Naopak, tohle je pořádný podraz,“ zavrčel Kylar. „Co s tím mám sakra dělat?“

„To je tvůj problém,“ pokrčil Vlk rameny.

Ale Kylar neposlouchal. Cítil, jak se mu z tváře vytrácí krev. „Och, můj Bože,“ vyhrkl. Srdce mubušilo v uších jako hrom, bylo jako balvan uvnitř hrudi. Myslel si, že je nebezpečný svým milovaným,protože by je mohli ohrozit jeho nepřátelé. Ale Vlk to tak nemyslel. Říkal to Kylarovi už pět minut a jemuto nedocházelo. Bez dechu se ho Kylar zeptal: „Tím myslíš, že pokaždé, když zemřu, zemře za mě někdo z

těch, které miluji?“

„Jistě. To je cena za nesmrtelnost.“

Kylarovi se stáhlo hrdlo. Dusil se. „Kdo…?“

„Serah Drakeová zemřela, když tě zabil Roth. Mags Drakeová zemřela, když tě Zjizvený Wrable zasáhl šípem. Ulana Drakeová zemřela, když tě zabil Bohokrál.“

Kylarovi se roztřásla kolena. Chtělo se mu zvracet. Bylo mu na omdlení. Cokoliv, cokoliv, aby tunebyl. Ale chvíle se natahovala a on se přistihl, jak si uprostřed té bouře myslí: „Díkybohu, že to nebylaUly nebo Elene!“ a pak se za tu myšlenku proklíná. Kdo byl, aby porovnával jeden život s druhým, a bylvděčný, že někdo zemřel, protože ho měl méně rád? Zabil je. Hrabě Drake se ujal sprostého nemorálníhohajzla a přijal ho do rodiny. A Kylar svou bezstarostností a arogancí Drakeovy vyvražďoval. Za každý dar,který hrabě Drake Kylarovi dal, mu oplatil zármutkem.

„A za to rouhačství? Když jsem vzal peníze za svou smrt?“

„Jarl.“

Kylar zavyl. Trhal si plášť. Bušil pěstmi do země, ale tady nebyla žádná bolest, žádné tělo, kterémuby mohl ublížit. Po tvářích se mu valily slzy a nenacházel útěchu: „Já to nevěděl. Já to nevěděl. Och,Bože.“

Vlk ho nevěřícně sledoval. „Samozřejmě že jsi to věděl. Durzo ti na svém těle nechal vzkaz. Všechnov něm vysvětlil. Řekl mi, že ho strčil do náprsní kapsy.“

„Nemohl jsem ho přečíst! Nasákl krví! Nemohl jsem tu zatracenou zprávu přečíst!“ Pak ho zasáhlposlední důsledek tohoto odhalení. „Kdo je to tentokrát?“ zeptal se zoufale. „Kdo za mě zemře tentokrát?“

Vlk vypadal vyděšeně. Jeho planoucí oči a zjizvená tvář zněžněly, poprvé vypadal jako opravdovýčlověk. „Kylare. Je mi líto. Myslel jsem, že to víš. Myslel jsem, že to celou dobu víš.“

„Prosím, vraťte to zpátky! Nechte mě, ať to vrátím zpátky.“

„Takhle to nefunguje. Ani jeden z nás s tím nedokáže nic udělat. Tentokrát je to Elene.“

58.

Kylar se probral na studené kamenné desce v chladné místnosti. Neotevřel oči. Pokud sám sebedonutí, aby se nikdy neprobral, možná se to podaří. Nehýbal se s výjimkou dechu a životodárné krve,která mu kolovala v žilách. Jako vždy, když se vrátil z mrtvých, se jeho tělo cítilo báječně. Byl kompletní,mocný, překypoval energií. Ukradl něčí život. Byl ho plný, život se rozléval do každého koutu jeho těla.Jeho zdraví jako by se mu vysmívalo.

Oči se mu naplnily slzami, které mu stékaly po tvářích k uším. Není divu, že ho Vlk považoval zanetvora. Myslel si, že Kylar zahazuje životy těch, jež miloval a kteří milovali jeho.

Ležel na zádech, ale protože se všechno jen zhoršovalo, otevřel oči. Vzduch tu byl zatuchlý a vlhký.Zdobený strop z chladného bílého mramoru. Byl v kryptě. Pár stop od něj na podobných kamennýchdeskách ležela dvě těla, muž a žena. Muž byl mohutný a držel velký meč. Žena měla proříznuté hrdlo,Kylar i přes vysoký stupeň rozkladu poznal, že vykrvácela. Muž zemřel přibližně ve stejnou dobu,nepochybně během převratu. Byli to Loganovi rodiče. Kolem nich u stěn ležely řady a řady mrtvých Gyrů,táhly se zpátky napříč staletími. Logan Kylara uložil do vlastní rodinné hrobky.

Kylar vstal, dokonce se ani necítil ztuhlý z toho, jak spal na tvrdém mramoru. Byl oblečený vezlatem prošívané tunice, bílých kalhotách a drahých botách ze srnčí kůže. V kryptě samozřejmě panovalačernočerná tma. Nedokázal odhadnout, kolik času uplynulo, a ústí hrobky bylo zapečetěno masivnímkamenem otesaným do podoby kola a vyšším než člověk. Pokud si to Kylar vybavoval správně, krypta senacházela mimo město a klesala hluboko pod zem. Pokud tomu tak bylo, měl slušnou šanci dostat se ven, aniž by si toho někdo všiml. Ven musel tak jako tak, proto se zapřel do kamene a zvedl ho pomocí Talentu.

Masivní kámen se pomalu odkulil a zapadl na své druhé místo. Kylar se zneviditelnil a vyšel ven.

Byla noc, ale měsíc v úplňku byl jasný a vysoko na obloze. Na úzkém schodišti, které vedlo dohrobky, stála malá holka, oči rozšířené strachem. Byla to Modřinka, mrně z gildy Černý drak.

Kylar se zastavil, stále neviditelný, a promnul si tvář. Modřinka se nehýbala. Poznal na ní, že bynejraději utekla, ale zatím to nutkání dokázala přemoci. Statečné mrně. „Kylare?“ zašeptala.

Co by měl udělat? Zabít ji? Obejít ji a nechat ji vyprávět historky o otevírající se kryptě? Bylo tonepravděpodobné, ale někdo by mohl přijít, otevřít kryptu a zkontrolovat ji. A co udělají, až zjistí, že Kylar zmizel?

„Kylare, já vím, že tady jsi. Vezmi mě s sebou.“

Stále neviditelný Kylar se zeptal: „Už jsi někoho zabila, Modřinko?“

Lekla se a polkla, hledala zdroj hlasu. „Ne,“ zašeptala.

„Chceš zabíjet lidi?“

„Zabila bych Daga Tarkuse. Kopnul Vepříka do břicha, protože kradl, a Vepřík druhý den umřel.“

„Co kdybych ti řekl, že jako můj učedník budeš muset zabít tucty dětí jako Vepřík? Co kdybych ti řekl, že budeš muset zabít celou svou gildu?“

Modřinka se rozplakala.

„Ty chceš jen pryč, že ano?“

Přikývla.

„Pak tedy od tebe potřebuji dvě věci, Modřinko. Za prvé nikdy, nikdy, o tomhle nemluv. Když to někomu řekneš, objeví se zlí lidé a zabijí hodně dobrých. Rozumíš? Nesmíš to říct ani nejlepším přátelům.“

Modřinka přikývla. „Já už žádné kamarády nemám, co Vepřík umřel.“

„Běž na roh Verdunské a Garovy ulice. Za hodinu se tam s tebou setkám.“

„Slibuješ?“

„Slibuji.“

Modřinka odešla a Kylar zavřel kryptu. Našel bezpečný dům a sbalil si všechno, co potřeboval,včetně Odplaty, kterou tady před vraždou královny nechal, protože věděl, že mu všechny zbraně zabaví.Napsal dopis pro Rimbolda Drakea. Nejprve mu vysvětlil, jak zmrzačil pradlenu, a požádal ho, aby jivyplatil. Pak mu popsal, co podle Vlka Kylar Drakeovým udělal. Vzal si několik pytlíků zlata, pár jedů anáhradní oblečení. Nasadil si plášť a kapuci si stáhl do čela.

Modřinku našel na křižovatce. Vrávoravě se zvedla na nohy.

„Uvnitř toho domu žije dobrý muž, Modřinko. Při převratu ho otrávili, málem zemřel a Khalidořanému zavraždili ženu a dvě z jeho dcer. Je to nejlepší člověk, jakého znám, a myslím, že tě potřebuje stejněmoc jako ty jeho. Ve svém dopise ho žádám, aby tě vychoval. Dá ti jedinou šanci, kterou kdy dostaneš,se sebou něco udělat. Ale nebude to lehké. Pokud do toho domu vejdeš, zůstaneš tam, dokud z něj nevyjdeš jako dáma. Chceš to?“

„Dáma?“ zeptala se Modřinka, tvář se jí rozzářila neskutečnou touhou.

„Řekni to.“

„Chci být někdo. Chci být dáma.“

„Věřím ti.“ Kylar položil ruku na mezeru ve dveřích, prostrčil skrz ka’kari a vysunul závlačku. Otevřeldveře a prošel s Modřinkou kolem domu pro služebnictvo k hlavnímu vchodu. Kylar Modřince podal pytlíkplný zlatých korun. Byl tak těžký, že ho málem neudržela. Pak jí podal dopis a stáhl si kápi, aby nikdynezapochybovala, že je to on. „Důvěřuji ti, Modřinko. Vidím do duší. Soudím je. V té tvé jsem poznal, žesi to zasloužíš. Buď na hraběte Drakea hodná. Já na něj nebyl tak hodný, jak si zasloužil.“

S tím Kylar zabušil na dveře a zneviditelnil se. Čekal, dokud hrabě s ospalýma očima neotevřeldveře. Rimbold Drake se zmateně podíval na Modřinku. Ta byla tak vystrašená, že nedokázala anipromluvit. Po chvíli si z její ruky vzal dopis. Když si ho přečetl, rozplakal se.

Kylar se otočil k odchodu.

„Jsi lepší člověk, než si myslíš,“ řekl Drake do noci. „Odpouštím ti každou špatnost, o které si myslíš,žes mi způsobil. Jsi tu vždy vítán, můj synu.“

Kylar zmizel do noci. Právě tam patřil.

59.

Po dvou dnech Solona přestěhovali. Stále ho drželi pod zámkem, okna zakrývaly mříže a cedrovédveře byly pobité železem, ale nový pokoj měl výhled na nádvoří Běloskalého hradu. Nádvoří bylovyzdobeno tak, jak se sluší na svatbu, zelenou barvou vinné révy a moře a purpurovou vína a královskénadvlády.

„Nevím, kdo jsi, Podvodníku,“ řekl jeden ze Solonových strážných. Byl to pupkáč s velkým lalokempod bradou a ledabyle vyleštěnou zbrojí. „Ale užij si svatbu, je to poslední věc, kterou uvidíš.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Solon.

„Protože první rozkaz, který chce mikaidon jako císař vydat, je tvá poprava.“

Druhý strážný, který byl hubený jako lunt a měl jen jedno obočí, vypadal nervózně a provinile.„Sklapni, Ori. U Nysovy krve, i bez toho to pro něj bude špatný den.“ Solonovi řekl: „Provedeme to rychle,to ti slibuji.“ Vycouval, sledoval při tom Solona, jestli neudělá nějaký prudký pohyb, a zamkl za sebou.

Solona překvapilo, když v pokoji našel vanu plnou vody a čisté oblečení. Vydrhnul se a zamyšleně se

oblékl. Ošobi už vydává rozkazy Kaediným strážím. To nebylo dobré, ale stále to nepotvrzovalo Solonovopodezření. Solon nezjistil, jak velké moci se bude muset Kaede po svatbě vzdát. Když s ní přede dvěmadny mluvil, nepůsobila na něj jako zoufalá žena, která Ošobimu přenechá veškeré pravomoci.

Udělalo se mu zle. Za poslední dva dny promyslel každou možnost, kterou měl, ale nenašel nic, čímby se domohl svých práv, aniž by při tom podkopal autoritu Kaede. Neznal spodní proudy místní politiky,takže cokoliv, co udělá, by mohlo mít opačný účinek, než zamýšlel. Ale ležely tu pro něj čisté šaty hodnéšlechtice, ne-li rovnou krále, což mu napovídalo, že ho Kaede dnes zabít neplánuje. Byla to jeho šance?Nebo ho trestá tím, že se bude muset dívat na svatbu, za niž podle ní mohl?

Venku se podle dohodnutého pořádku shromažďovali šlechtici. Brzy jich pódium, na kterém sicísařovna vezme budoucího císaře, obklopilo nejméně čtyři sta. Solon mnoho tváří poznával a také sivšiml, že jich tu hrozivě mnoho chybí. To jich bratr zabil tolik? Jak se mohl Sijuron stát takovýmmonstrem, aniž by si toho Solon všiml?

Zazvonění mečů oznámilo začátek svatby. Tanečníci na pódiu se k sobě postavili čelem. Všichninosili masku, mužům připadla ta smrtelně vážně se tvářících žalobců. Mladíci měli masky žen, půvabné,ale přísné, protože strážili počestnost císařovny. Každý držel speciálně tvarovaný dutý meč, který bude při

tanci zpívat, tóny se budou měnit podle držení tanečníků a místa, kde se srazí s ostatními. Meče měly osm děr a souboj, symbolické dvoření, bude zčásti naplánovaný a zčásti improvizovaný. Tahle částsvatby byla velice oblíbená a zkušení tanečníci patřili k nejdražším položkám. Tance, pocta Nysovi, serůznily od erotických po komické. Pro pár to také obvykle bývala nejvypjatější část svatby. Tanečníci bylizkušení umělci, ale nic nezaručovalo, že z muže, ženy nebo obou neudělají naprosté blázny, a mečovýtanec býval často jedinou věcí, kterou si lidé ze svatby pamatovali.

anečníci se hluboce uklonili, ale dívali se přímo před sebe, jako by protějšek z něčeho podezřívali, a pakzačali. Když tančili, Solon na okamžik zapomněl, že je ve vězení. Chlapec měl ruce rychlé jako Kaedinjazyk a větší dosah. Žena známá jako „plísnitelka“ držela celou dobu jediný tón. Muž, který hrál Ošobiho,byl mohutný, silný a mužný, a přestože byl pomalejší, byl výrazně silnější než Kaede. Tito tanečníci bylinepodplatitelní, nebáli se dokonce ani muže, který se stane císařem. V jejich tanci si Solon skvěle přečetlsituaci u dvora.

šobi činil jen promyšlená rozhodnutí. Kaede byla z počátku slabá, ale v průběhu let zesílila. Pokaždé, když

se Ošobi o něco pokusil, tanečník do toho vložil trochu výsměšný tón, kterého si mohlo všimnout jencvičené oko. Naznačovali tak, že Ošobi nechce Kaede, ale to, co dostane s ní, několikrát propáslpříležitost zasáhnout ženu, zatímco mířil k trůnu.

aede pomalu slábla, ale tanečníci nepřehrávali, nenaznačovali, že by si ji Ošobi podrobil, prostě jí dovolilzpomalit na jeho úroveň, aby vypadal ještě silnější, když s ní soupeřil a porážel ji. Hudba zrychlovala,dokud se Ošobi nedostal ke Kaede. Jakmile tančili blízko u sebe, Kaede padla na kolena a rozhodila ruce,čekala na obřadní dotek nad srdcem. Tanečník hrající Ošobiho přistoupil příliš rychle a uklouzl, jeho mečse na vteřinku dotkl jejího hrdla, než se narovnal a dotkl se srdce.

ylo to tak dobře provedené, že i Solon na chvilku uvěřil, že tanečník opravdu uklouzl. Každý to tak

chápal, nebo se rozhodl, že to tak chápat bude, nepatrná chyba v jinak dokonalém vystoupení. Vypukl

divoký jásot, a když ustal, vstoupili na nádvoří snoubenci.

dyž uviděl projít Kaede, srdce Solonovi vyskočilo až do krku. Měla přes sebe přehozenou pelerínu zpurpurového sametu s dlouhou vlečkou s krajkovým lemováním. Korunu z vinné révy s několika utrženými

hrozny měla vpletenou do dlouhých černých vlasů. Obě ňadra měla obnažená, bradavky nalíčené, a holébřicho zdobily prastaré runy plodnosti. Dlouhá sukně prošívaná zlatem jí visela až k lýtkům a lehce za nívlála, vínem obarvená chodidla téměř neviděl. Většina žen z komiků odhalovala víc, tvrdily, že vinná barva

je na svatbu dostačující oblečení. Kaede očividně věřila, že královna je především královnou a ženou ažna druhém místě. Ale po patnácti letech v Midcyru její skromnost na Solona nezapůsobila. Pouhý pohledna ni ho naplňoval touhou. Sukně neměla žádné knoflíky, háčky nebo tkanice a nenosila pod ní spodníprádlo. Dokončili ji ráno před svatbou a ona přitom stála uvnitř. Ženich ji z ní později v záchvatu vášněstrhne. Hýřící svatebčané budou před ložnicí hlasitě pokřikovat, dokud sukni ženich nevyhodí oknem. Vdávných časech a v některých zemědělských oblastech byla sukně vždy bílá a ženich ji po roztrženínestáhl, dokud nebylo manželství naplněno. Pak se budou svatebčané veselit s “důkazem“ nevěstinynevinnosti, kterým často bývala ovčí krev. Matky dávaly dcerám flakónky s ovčí krví pro případ, že bydcery záměrně nebo náhodou o panenství už přišly. Byla to tradice, kterou by Solon nejraději nechalvymizet nejen proto, že ji považoval za nestoudnou, ale taky si nedokázal představit, že by si užívalnaplnění manželství s bandou opilých ječících idiotů, kteří mu budou bušit na zdi.

a nádvoří vešel Ošobi Takeda. Solon ucítil bodnutí zášti. To on tam měl být. To on měl dnes z Kaede

strhnout sukni. I Ošobi Takeda vstoupil do kruhu lidí s odhalenou hrudí, runy síly a potence si namaloval

na břicho tak svalnaté a prosté tuku, že nebylo ploché, ale zvlněné. I on měl ve vlasech vpletenou vinnourévu a prostý zelený plášť spolu s pozlacenými kalhotami, které končily kousek pod koleny.

šobi vystoupil na pódium, na Kaede se skoro nepodíval. Solona napadlo, že musí být slepý nebohomosexuál, aby si takové krásy nevšiml. Otočil se a oslovil shromážděné šlechtice. „Přišel jsem, abych se

tu dnes oženil s císařovnou. Celým srdcem jsem toužil sjednotit naše země, jak se nestalo už víc neždeset let. Vím, že vás všechny vyděsilo, když jste se doslechli o nevěře Daune Wariyamo, a přestože se to

dotklo mé rodinné cti, přišel jsem a jsem rozhodnutý oženit se.“

Ze své pozice mohl Solon vidět to, co ostatní šlechtici ne. U každého východu se seřadily ozbrojenéměstské stráže a spolu s nimi tam stálo i několik královniných gardistů. Drželi se stranou, ale ve vteřině semohli vrhnout mezi shromážděné šlechtice. Solon však neviděl, jak na tuhle předehru ke zradě reagovala

Kaede.

Nečekal dlouho.

Kaede přešla po pódiu přímo k Ošobimu a vlepila mu políček. „Chystáš-li se ke zradě, Ošobi,dostanu tvoji hlavu,“ řekla Kaede pevným hlasem beze stopy strachu.

Starší šlechtic, ve kterém Solon poznal Noriho Ošibatu, střelil pohledem po Ošobim a předstoupil.„Má drahá Kaede, naše milovaná císařovno, chováte se hystericky. Tohle není vhodné. Jen slova, prosím.“Nori odtáhl Kaede zpátky do davu, kde ji obklopil kruh dalších „přátel“.

Ošobi se usmál jako velká kočka, po které se jmenoval. „Přišel jsem, abych sloužil Sethu, ale dnesráno jsem zjistil cosi, co má čest nedokáže snést. Daune Wariyamo u sebe měla dopisy od Solona, bratranašeho posledního císaře, adresované Kaede. V těchto dopisech hovoří o svých schůzkách s ní a o tajnésvatbě.“

„Ty lžeš!“ vykřikla Kaede.

Solonovo srdce pokleslo. Ty schůzky na zámku byly jen pokusy, které vyvrcholily pohromou, když jejejí matka nalezla nahé a zbila Solona botou. Byla by to pravda, kdyby dorazila o deset minut později –no, byl pouhý mladík, o dvě minut později. Ale to manželství byla naprostá lež.

Ošobi však byl rychlý. „Ty dopisy mám tady!“ zvolal a pozvedl svazek dopisů. „A tato žena byla utoho, když vás paní Wariyamo přistihla při smilnění v zámku.“ Z davu vystrčili otrokyni. „Přísahám, je topravda,“ řekla přiškrceným hlasem.

„Hlasitěji,“ dožadoval se Ošobi.

„Přísahám, je to pravda!“

Mezi šlechtici podle očekávání vypukl poprask, jenže Ošobi byl dostatečně prozíravý, aby nepovolalsvé muže. Kaede ječela, ale někdo jí přitiskl ruku na ústa a několik mužů ji drželo mezi sebou.

„I kdybychom uvěřili, že se Kaede na nemorálních schůzkách v samotném srdci naší zeměnedopouštěla incestu, jsme si jistí, že se provdala za Sijurona Tofusina. Toto manželství je však neplatnéa prázdné, protože ona už vdaná byla, za císařova bratra!“

Ošobi na tváři vykouzlil smutný výraz. „Dnes ráno jsem vstal a byl jsem ochotný pošpinit rodinnoučest, protože jsem chtěl udělat to, co je pro tuto zemi nejlepší…“

Za Solonem zaskřípěly dveře. Odvrátil se od nádvoří a uviděl vstupovat dva strážné. „No dobrá,“ řeklpupkáč, „už jsi toho viděl víc, než jsi měl. Asi ti došlo, jak to pro ni skončí. Jsi připravený?“

„Ano,“ řekl Solon. Natáhl se pro svůj Talent. „Kdo z vás si přeje zemřít jako první?“

„Co?“ vyhrkli unisono.

„Pak tedy oba,“ řekl a Talentem zastavil jejich srdce.

Strážní se zhroutili, jeden se sesunul, druhý padl přímo na obličej. Solon si vzal meč a otočil se kzamřížovanému oknu.

Úderem, který otřásl celým zámkem, Solon odpálil zeď. Kameny pršely na padesát stop vzdálenýdav. Všichni se přikrčili a otočili, rozhlíželi se, co se právě stalo. A Dorian vždycky tvrdil, že se neumímchovat decentně.

Solon bez problémů seskočil dolů a zamířil k davu. Do cesty mu vstoupil strážný. Solon mávl rukou,jako by odháněl mouchu, a poryv větru odhodil strážného stranou.

„Jsem Solonariwan Tofusin, syn císaře Cresa Tofusina, Světla západu, Protektora ostrovů a

Nejvyššího admirála královské flotily Sethu.“ Bylo to promyšlené prohlášení, kterým vyjmenovával otcovy

tituly a zároveň si je přivlastňoval. „Vrátil jsem se domů a nazývám tě lhářem a zrádcem, Ošibi. A i kdybybyly tvé sprosté lži pravda, nemáš na tento trůn právo, dokud budu živ.“

„Tohle můžeme napravit,“ zavrčel Ošobi.

Solon rychle došel k pódiu, nenechal Ošobimu čas na přemýšlení. „Utkáš se se mnou v souboji?“vyzval ho Solon. Opovržlivě se usmál. „Tofusin si nezašpiní ruce krví zbabělého psa.“

Ošobi zařval, tasil meč a ohnal se po Solonovi celou svou silou. Solon útok odrazil. Jeho protiúderskončil napůl cesty v Ošobiho krku. Ošobi vyvalil oči, ale i tak se pokusil o poslední úder, zatímco bylSolonův meč zaseklý. Šlehnutí magie ochromilo Ošobiho prsty. Upustil meč.

„Udělám však výjimku,“ řekl Solon, „pro Malou kočičku.“ Vytrhl meč z Ošobiho krku a pódiumpokropila krev, ještě než mohutný muž dopadl na obličej. Solon položil nohu na krk umírajícího nepřítele aukázal mečem na šlechtice, kteří drželi Kaede. „Tohle je vaše císařovna,“ řekl Solon. „Radil bych vám,dejte od ní ruce pryč.“

60.

Kylar jel skoro celou noc, než se utábořil kousek od cesty, jen odstrojil Klikaře a hodil na zem deku.O pár hodin později ho probudilo Klikařovo odfrknutí. Kylar zamrkal a převalil se na nohy.

„Takže jsi nezapomněl úplně všechno, co jsem tě naučil,“ řekla hnědě oblečená postava, kteráuvazovala koně vedle Klikaře.

„Mistře?“ zeptal se Kylar.

Dehvirahaman ko Bruhmaeziwakazari si odfrkl. Bylo zvláštní slyšet pro Durza typický zvuk, jak vychází z ymmurijských úst. Podíval se na Odplatu v Kylarově ruce. „Dobře, vidím, že jsi ji znovu neztratil.Dohlédni na to, aby se to neopakovalo, ano? Jsi připravený na projížďku?“

Kylar pocítil podivné vzrušení. Byl připravený vyjet. Překypoval energií, která od jeho zmrtvýchvstáníještě nevyprchala. „Tohle se mi nezdá?“ ujišťoval se.

Dehvi povytáhl obočí. „Je jediný způsob, jak si to ověřit,“ řekl.

„Jaký?“

„Běž se do lesa vymočit. Když potom ucítíš vlhko a teplo, probuď se.“

Smějící se Kylar odešel a ulevil si. Jakmile se vrátil, Dehvi seděl v tureckém sedu a připravoval vydatnou, i když studenou snídani.

Kylar se do jídla zakousl s chutí, která ho samotného překvapila, přestože Durza očividně ne. Celáscéna však stále měla nádech jisté neskutečnosti a Kylar z něj nemohl spustit oči. Nakonec Ymmuri řekl:„Pokud hledáš Durzovy manýry, najdeš jich stále míň a míň. Třeba už nežvýkám česnek. A ostatních sezbavím, jak nejrychleji to půjde. Nový obličej ti moc nepomůže, když se ve všem ostatním chováš stejně.Už jsem to párkrát dělal. Takže pokud chceš, abych ti nějak dokázal, že jsem to já, vyřiďme to hned.“

„Je jedna věc, kterou řekl Durzo jenom mně a nikomu jinému. Měl jste spoustu jmen a vždyckyněco znamenala, Ferric Ohnivé srdce, Gaelan Plamen hvězd, Hrothan Lamželezo. Dokonce i ostatníwetboyové si vybírají jména, co něco znamenají, Zjizvený Wrable, Hu Gibbet1. Tak proč Durzo Blint? Toje další jaeranská slovní hříčka?“

Dehvi se zasmál. „Záludná otázka. Nikdy jsem ti neřekl, proč jsem si to jméno vybral. Ale abych tiodpověděl, původně to měl být Durzo Flint2. Byl jsem opilý. Někdo to zopakoval jako Blint a mně se honechtělo opravovat. Další otázka?“

„Flint by dával mnohem větší smysl, vy starej parchante.“

„Jen povahou, ne původem. Něco dalšího?“

Kylar zvážněl. „Jaká je cena za nesmrtelnost?“

„Rovnou k jádru věci, co?“ řekl Durzo. Odkašlal si a uhnul pohledem. „Každý nový život tě stojí život

někoho, koho miluješ.“ A tady to bylo. Kdyby mu to Durzo řekl před invazí, všechno by dopadlo jinak. Jistě, on se mu to snažil říct v dopise.

„Je nějaký způsob, jak to zastavit?“ zeptal se Kylar.

„Myslíš tím zastavit nesmrtelnost, nebo smrt někoho dalšího?“

„Obojí.“

„Vlk mi o limitech nikdy nic neřekl, možná to sám neví. Vyhýbal jsem se všemu, co mohlo zcelazničit mé tělo, jako je upálení nebo vyvržení a rozčtvrcení.“

„A Curoch?“

Durzo po Kylarovi střelil ostrým pohledem. „Smrtelný úder Curochem by rozbil magii nesmrtelnosti.Jorsin se Požírače bál. Postaral se, aby existoval nejméně jeden způsob, jak zabít nesmrtelného.“

Kylar měl najednou pocit, jako by se nacházel na jiném místě a v jiném čase. Mluvil s někým, kdo znal Jorsina Alkesta. Jorsina Alkesta! A Jorsin se bál magie, kterou Kylar vládl. „Jak mám zarazit, aby si nevzala život někoho jiného?“ zeptal se Kylar.

Durzo si povzdechl. „Myslíš si, že jsem to za těch sedm set let nezkoušel? Je to mocná magie,hochu. Život za život. Vlk to může pozdržet, ale nezastaví to, a i pozdržení mu dělá velké problémy.“

Kylar si odkašlal. „Co kdyby… ehm… co kdyby mě zabil Curoch mezi mou smrtí a smrtí osoby, kterámá zemřít za mě?“

Výraz v Durzově tváři nenechával pochyb, že Kylarova otázka byla příliš specifická, aby ji považovalza pouhé teoretizování. „Chlapče, ty nemáš ani ponětí, co je Curoch zač…“

„Ano, mám. Hodil jsem ho do Ezrova lesa.“

„Cože jsi?!“

„Dohodl jsem se s Vlkem. Váš dopis jsem dostal až potom.“

Durzo si promnul spánky. „A co ti dal na oplátku za nejmocnější artefakt našeho světa?“

„Přivedl mě rychleji k životu, a vrátil mi ruku, kterou jsem si tak nějak odseknul.“

Durzův bezvýrazný pohled byl velmi povědomý, i když vycházel z mandlových očí. Naznačoval, žeprávě nalezl ještě větší hlubiny jeho hlouposti. „A kde sis mezi zavražděním Bohokrále a cenarijskékrálovny a záchranou muže z Díry a jeho dosazením na trůn našel čas na nalezení a ztracenínejhledanějšího magického meče?“ zeptal se Durzo.

„Zabralo mi to jen týden. Měl ho Lantano Garuwaši. Utkal jsem se s ním.“

„Je tak dobrý, jak se říká?“

„Lepší. A dokonce není Talentovaný.“

„Tak jak jsi vyhrál?“ zajímal se Durzo.

„Hej!“ zaprotestoval Kylar.

„Kylare, to já jsem tě trénoval. Nejsi nejlepší. Jednoho dne možná, ale ne teď. Takže buď není takdobrý, jak se říká, nebo jsi měl štěstí. A nebo jsi podváděl.“

„Měl jsem štěstí,“ přiznal Kylar. „Je to tak zlé? Myslím hození Curochu do Lovcova lesa.“

„Víš, kdo je Vlk?“ zeptal se Durzo.

„To měla být další otázka.“

„Lepší otázka by byla, kým Vlk býval. Nikdo neví, co je teď.“

„Dám se poddat. Kdo je Vlk?“ zeptal se Kylar.

„Na dvoře Jorsina Alkesta žil mág se zlatýma očima. Byl jen o trochu méně Talentovaný nežsamotný Jorsin, pokud šlo o syrovou magii, ale zatímco Jorsin se kromě magických umění učil iválečnictví, vůdcovství a strategii, zlatooký mág se věnoval jen magii a byl tím typem génia, jaký se rodíjen jednou za tisíc let. Měl málo ctností a ještě méně přátel, ale Jorsin pro něj znamenal celý svět. Zaválky přišel o všechno, o Jorsina, všechny magické knihy a o jediné zbývající přátele, Orena Razina asvou snoubenku. Také přišel o rozum a nikdo si není jistý, jestli se mu někdy vrátil. Stáhl se do lesa, kdemohl svou zášť zahnat prací. Ten les samozřejmě nese jeho jméno.“

„Ezrův les,“ zašeptal Kylar. „Vlk je Ezra?“

„Jorsin měl blízkého přítele, který ho zradil, muže jménem Roygaris Ursuul.“

„Och, Bože.“

„Za války Roygaris něco Stvořil, sám od sebe. Nazvali jsme to Plenitel. Bylo to odolné proti magii,rychlejší než myšlenka. Zabilo to tisíce našich.“ Durzo se dotkl tváře. „Byl jsem první, komu se to podařilozranit. Mé dolíčky vznikly v místech, kde mě pokropila jeho krev. Magie je nedokáže vyléčit. V posledníbitvě byl Plenitel těžce raněn. Místo aby ho zabil, Ezra ho odvedl do Lesa. O padesát let později tam došlo k nějakému velkému boji a vše živé v lese zemřelo, a stále umírá, ať už je to zvíře, krul, mág nebonejčistší panna. Hynuly tam celé armády ze severu i jihu. Důležité je, že Vlk už sedm století sbírá magické artefakty a při každé dohodě dostane jen to nejlepší.“

Kylara najednou polil chlad. „Co jste mu dal?“

„Pár ka’kari. Chce je všechna, a taky Curoch a Iures.“

„Iures?“

„Společník Curochu. Meč moci a Hůl práva. Jorsin zemřel v den, kdy Iures dokončil, a neměl užpříležitost ji použít. Nikdo neví, co se s ní stalo.“

„Ale čeho se Vlk snaží dosáhnout?“

„Netuším, Kylare, ale my měli v držení jedno ka’kari a jeho moc byla úžasná. Představ si, co byarcimág dokázal se sedmi ka’kari, Iures a Curochem. I kdyby Vlk byl Ezra, svěřil bys tolik moci šílenci?Svěřil bys ji sobě? A co když Vlk není Ezra, ale Roygaris?“

„Tak ses mu postavil,“ došlo Kylarovi.

„Poté co jsem mu dal hnědé ka’kari, jsem se nad tím pořádně zamyslel. Od té doby schovávámka’kari po všech koutech světa. Tohle není krátkodobý cíl. Vlkovi trvalo sedm staletí, než získal pár ka’kari,a teď má Curoch a možná i Iures. Jemu nezáleží na tom, že to bude trvat dalších sto let, než dostanezbytek. Tohle je součást tvého břemene. Postarej se, aby je nedostal všechny.“

„Ale on je možná na naší straně,“ namítl Kylar.

„Řekni to všem nevinným, které povraždil.“

„Co kdybych to řekl všem nevinným, které jste zavraždil vy?“

Durzo zamrkal. „Problém s černým ka’kari je ten, že v zrcadle nefunguje. Nikdy jsem nemohl zkontrolovat stav vlastní duše, stejně jako ty nemůžeš vidět tu svou. Ale pokud si to přeješ, vyvolej si hodo očí a suď mě.“

Kylar se toho neodvážil. Durzo jen při převratu otrávil tucty lidí. V jeho duši určitě budou stovky – tisíce, dalších smrtí. Pokud by tam Kylar našel opravdovou vinu, možná by se nedokázal zastavit a Durza by zabil. Nebo by se o to alespoň pokusil. To nebyl boj, který by chtěl vyhrát, a když teď znal cenuztráty, bylo to ještě horší. „Co si mám s Vlkem počít?“ zeptal se Kylar. „Teď nic. Ale pokud zaslechneš, že sopka Tenji přestala poprvé po dvou stoletích chrlit lávu nebo žese Tlaxinský maelström utišil, budeš muset jednat rychle. Jak jsem řekl, tohle není krátkodobá hrozba.“ „Kdy to skončí?“ Durzo si odfrkl. Rukou sjel k opasku, kde dřív nosíval pytlík se stroužky česneku. Všiml si toho azazubil se. „Můžou to být staletí. Může to být dvacet let. Dát mu Curoch byla velká chyba.“ Díky. „Můžeme zvítězit?“ „My? Já jsem teď smrtelník, hochu. V nejlepším případě mám před sebou třicet čtyřicet let. Nijakzvlášť netoužím zaplést se s Vlkem. Jestli můžeme zvítězit? Je to možné. On nemůže žít věčně. Jeho magie tvou jenom imituje.“

„Udělal jedno černé ka’kari, tak proč si neudělá další pro sebe?“ nechápal Kylar.

„Udělal? Ne. Ezra ho našel. Studoval ho a vyrobil další, ale to byly jen druhořadé kopie.“

„Ale ono mi řeklo…“

„Nech mě hádat, bylo to něco ve smyslu, že ho vytvořil někdo ‚s omezenou inteligencí‘? Černéka’kari bylo prastaré, už když jsem se narodil, Kylare. Tohle ti nakukalo, aby ses z něj nepodělal strachy.Dělíš se o hlavu s bytostí, proti které jsou tvé schopnosti na trpasličí úrovni.“

~ Já bych o trpaslících nikdy nemluvilo. ~

„Vyřiď tomu šmejdovi moje pozdravy,“ řekl Durzo.

~ Mělo jsem tě raději než ty sám sebe. ~

„Ale musím ti říct, že když ti poradí, aby ses hnul, měl bys to udělat.“

Jasně. Díky. Když ka’kari na Kylara promluvilo poprvé, chtělo, aby se sehnul. Neposlechl, a o chvíli později ho do hrudi zasáhl šíp. „Počkat,“ uvědomil si Kylar, „nezodpověděl jste mou otázku, jestli měmůže Curoch zabít dřív, než za mě zemřou moji milovaní.“

„To nevyjde,“ řekl Durzo. „Ka’kari nikoho nezabíjí. To my. Tobě je dvacet let a zemřel jsi pětkrát šestkrát? To není vina ka’kari.“

„Dobře, je to moje vina. Curoch?“

V Durzově tváři zahlédl podráždění, ale nechal to být. „Nechat se zabít Curochem by možná udrželomilovanou osobu naživu. Ale stejně tak by to mohlo zabít všechny, které miluješ. Je to divoká magie.Curoch znamená Roztínač. Ten nevytvořili na jemné věci. Je to nebezpečná hra, hochu.“

Kylar ztěžka vydechl. „Je toho příliš, abych to najednou pobral.“

„Tak to pobírej, zatímco pojedeme. Už se prakticky pečeme na slunci.“

Jeli až do tmy, najedli se spolu a mluvili jen o nedůležitých věcech. Kylar Durzovi vyprávěl o všem, kčemu za jeho nepřítomnosti došlo. Durzo se smál, někdy na špatných místech, jako by se smál vlastnímvzpomínkám na podobné situace, ale smál se častěji, než si Kylar pamatoval.

Pak začal Durzo vyprávět historky. Kylara překvapilo, jak moc dobrý vypravěč je. „Jeden život jsembyl bardem,“ vysvětloval Durzo. „Vzal jsem to, abych si procvičil paměť. Nebyl jsem moc dobrý.“

Některé historky se podobaly příběhům, které vyprávěli bardi, přestože detaily byly zcela odlišné.Vyprávěl o mladém Alexanovi Požehnaném, kterého v průběhu první výpravy trápila běhavka. Jednouodběhl stranou, stáhl si plátové chrániče, spustil kroužkové kalhoty a přidřepl mezi keři, když ho přepadlinepřátelé. Kylar vyl smíchy, když Durzo popisoval, jak Alexan bojoval s mečem v jedné ruce, zatímco sidruhou natahoval zbroj. Pak Alexan spadl ze srázu o dobrých sto stop níž. Na úpatí ho našli bez jedinéhoškrábnutí, a bez kalhot, které se zachytily ve větvích stromu deset stop nade dnem rokle, zpomalily jehopád a zachránily mu život. „Tomiiové užívají slovo podělaný jako zesilovací výraz, takže když má u nichněkdo zatracené štěstí, oni řeknou, že měl podělané štěstí. Proto mu říkali Alexan Podělaný štěstí. Později to nějaký prudérní učenec přeložil jako Alexan Požehnaný. Byl to dobrej kluk,“ zasmál se Durzo. Pak sejeho úsměv vytratil. „Zlomilo mi srdce, když jsem ho zabil. Ale na konci se to udělat muselo.“

Kylar se na mistra pronikavě zadíval. „Jste teď jiný.“

Durzo dlouho nic neříkal. Byl jako napůl proměněná housenka. V jednu chvíli to byl starý, jakobruska drsný Durzo. V další povědomý usměvavý cizinec.

„Vlk se mnou pracoval skoro sedm set let. Ezra a Roygaris byli nejlepší Léčitelé všech dob. Ať je Vlkkdokoliv, viděl mě tucetkrát umírat a znovu ožívat. Vyzná se v magii a přesně ví, jak ka’kari v mém tělepracuje. Ale není to žádný prorok. Alespoň ne přirozený, jakým je třeba Dorian. Tak i se vší svou magiídostává jen drobky a zlomky. Když jsem zemřel, domnívám se, že strávil spoustu času přemýšlením, jestli mu mé další oživení pomůže, nebo uškodí. Teprve pak se rozhodl, že mě oživí.“

Kylar se nad tím zamyslel. Vlk řekl, že Durzovo vzkříšení bylo tajemství, dar. Byl jen skromný, nebo opravdu netušil, jak se Durzo vrátil?

„Tak jako tak, když Vlk začal na mém těle pracovat, bylo už dost zralé. Proto se teď cítím jako novýčlověk.“ Zašklebil se, prohrábl jejich malý oheň a sledoval jiskry.

„Takže tenhle život je jiný?“ zeptal se Kylar.

„Milovat je většinou snadné, ale přijmout lásku bývá těžké. Já byl vždycky muž, který bojuje v prvnílinii. Požírač to změnil. Pověz mi, jaké monstrum by vystrčilo osmiletou holku před kopí útočící kavalerie?Jen nejhorší bestie. Ale který muž by odmítl bojovat, když jsou všichni, které miluje, v ohrožení? Protojsem neúnavně trénoval. Proto jsem se stal dokonalým zabijákem. Pokaždé, když jsem nebyl dost dobrý,jsem zavraždil někoho, koho jsem miloval. Myslel jsem, že jsem lásku konečně porazil, když mě ka’kariopustilo, ale pak jsi stál v té věži, čelil osudu a plakal. Ne! Když jsi skočil do řeky, uvědomil jsem si třivěci. Za prvé, tobě… na mně záleželo.“

Kylar tiše přikývl. Slyšet Durza, jak něco takového říká bez ušklíbnutí, bylo divné, a Durzo vypadal,že tím sám sebe překvapil.

Durzo se předklonil. „Vím, že získat tvou přízeň nebylo snadné, a vím, že jsi z mých temnýchstránek viděl víc než všechny moje ženy dohromady.“ Zasmál se. „Víš, dokázal jsem ignorovat, že si měoblíbil hrabě Drake. On je světec. Jemu záleží na všech. Bez urážky, ale ty světec nejsi.“

Kylar se usmál.

Durzo se dál díval do ohně. „Za druhé, já…“ odkašlal si. „Pokoušel jsem se vymýtit své city pitím,děvkařením, zabíjením a straněním se ostatních a udělat ze sebe monstrum, ale selhal jsem. Pořád mi natobě záleželo víc než na mně. To o mně cosi vypovídá.“ Ztichl.

„A za třetí?“ chtěl vědět Kylar.

„Za třetí, sakra, to už si nepamatuji. Och, počkej. Strávil jsem léta tím, že jsem ti do hlavy vtloukal,jak moc je život tvrdý a nespravedlivý. A nemýlil jsem se. Nic ti nezaručí, že spravedlnost zvítězí nebo žetvá vznešená oběť něco změní. Ale když k tomu dojde, stále v hrudi cítím takové příjemné teplo. Je v tom jistá magie. Silná magie. Napovídá mi, jak by věci měly vypadat. Proč? Jak? Sakra, o tom nemám páru.Tohle jaro mi bude sedm set let a stále jsem na to nepřišel. Většina ubožáků dostane jen pár desítek.Když už o tom mluvím…“ Durzo si znovu odkašlal. „Mám špatné zprávy.“

„O čem to mluvíš?“ chtěl vědět Kylar. Sevřela se mu hruď.

„O tom, jak je život nespravedlivý a tak podobně.“

„Och, skvěle. O co jde?“

„Pamatuješ na Luka Graesina? Kluka, za kterého jsi umřel na kole?“

„Bylo to spíš pro Logana než pro Luka, ale co je s ním?“

„Oběsil se,“ řekl Durzo.

„Cože? Kdo ho zabil? Zjizvený Wrable?“ Kylar v živých barvách viděl Mámu K, jak se rozhoduje, že i vzdálená hrozba Loganovi musí být eliminována.

„Ne, opravdu se oběsil sám.“

„Děláte si srandu? Po tom, co jsem pro něj udělal? Ten idiot!“

Durzo si vzal deku a lehl si, hlavu si opřel o sedlo. „Nechat někoho, aby za tebe zemřel, je těžké.

Pokud by měl tohle někdo chápat, jsi to ty.“

61.

„…nevstaneš do tří vteřin, propíchnu tě sušenkou.“ Kylar se pokoušel otevřít oči a hlas hladcepokračoval. „Jedna. Dva. Tři.“ Kylar prudce otevřel oči a zasáhl ve vzduchu tvrdou sušenku takovou silou,že se rozletěla na drobky.

„Sakra,“ zaklel a vyklepával si drobky z vlasů. „Proč jste to udělal?“

Durzo se usmíval od ucha k uchu. „Legrace,“ řekl.

Kylar se zamračil. Na jeho mistrovi se něco změnilo. Jeho oči byly zaoblenější, kůže zesvětlala a

košile, kterou nosil, byla přes hruď a ramena napjatější. „Co to děláte?“ zeptal se Kylar.

„Snídám,“ odvětil Durzo a zakousl se do další sušenky.

„Myslím tím váš obličej!“

„Co? Mám tam uhra?“ zeptal se Durzo a pohladil si bradu, slovo přes sušenku vyšlo jako „uhla“.

„Durzo! Šel jste spát jako Ymmuri a vstal jako míšenec.“

„Jo, tohle. Chceš o tom něco slyšet? Poslední noc jsem toho namluvil víc než za posledních sto let.“Kylara napadlo, že asi nepřehání. „To se chceš všechno naučit najednou?“

„Teď jste smrtelník. A jste starý. Může to s vámi každou chvíli seknout.“

„Hm, na tom něco je,“ uznal Durzo. „Já budu mluvit a ty osedlej koně.“

Kylar zakoulel očima, a zamířil ke koním.

„Ty jsi zkoušel iluzorní masky. Viděl jsem tu tvou malou děsivou černou věc, kterou Sa’kagépovažovala za tak působivou.“

„Díky,“ zavrčel Kylar. Ta maska měla být působivá, sakra. „Počkat, kdy jste to viděl?“

„V Caernarvonu.“

„Vy jste šel do Caernarvonu? Kdy…“

„Příliš pozdě, abych zachránil Jarla, ale včas, abych zachránil Elene. A přestaň mě přerušovat,“ řeklDurzo. „Možná sis všiml, že masky opravdových tváří mají svoje mouchy, obzvláště u lidí, co mají odlišnou

výšku. Já už pár skvělých masek udělal, ale byla s tím příšerná práce, a když se tě někdo dotkne nebozačne pršet, maska se rozpadne. Pak jsem jednoho dne zemřel. Usekli mi nohu a já vykrvácel. Když jsemse probral, mé tělo bylo celé. Podívej se na sebe, šest smrtí, a žádná jizva. Jak je to možné? Jak mimohla dorůst ruka?“

„Nemluvil jste o noze?“ upozornil ho Kylar a přehodil sedlo Klikaři přes hřbet. Pro jednou se ho tendrzoun nepokusil kousnout. „A co jste říkal o Elene?“

„Byla to ruka. Právě jsem si vzpomněl. O Elene ti povím později. Tehdy mi došlo, že naše těla nějakví, jaký tvar by měla mít. Myslím tím, že když ti useknou ruku, zaroste kůží, ale nevyraší tam další nosnebo hlava. Proč? Protože tělo ví, kde by co mělo být. Tehdy mi došlo, že když chci udělat dokonalýpřevlek, musím ty instrukce pozměnit. Ha, kdyby to jen bylo tak snadné. Průběžně jsem na pár věcípřišel. Jako že Ladešiané nejsou opravdu opálení. A že pokud dramaticky změníš výšku, budeš tak rokpříšerně neohrabaný. A nehraj si s očima. Neměň věci, které se ti na tvém těle nelíbí. Za chvíli bys byl tak

pohledný, že se za tebou na ulici každý otočí, což tvůj převlek dost shazuje. Zabralo mi to tak, nevím –

sto let? Doteď jsem vytvořil tak dvacet těl. Tím myslím těla, se kterými jsem strávil dost času, abychvěděl, jak s nimi pracovat, jak se v nich pohybovat, chodit a tvářit se. Dvacet je možná trochu moc, alejednou mě dost znervóznilo, když jsem našel dvě malby, které od sebe dělilo dvě stě let a půlka Midcyru a

na nichž jsem byl očividně já. Alitaeranský sběratel si je pověsil v pracovně jednu vedle druhé. A já sezrovna přestěhoval do Alitaery a používal to samé zatracené tělo.“

„Počkat, chcete mi tvrdit, že si můžete vybrat jakýkoliv obličej? A vybral jste si ten odpudivý obličej

Durzo Blinta?“

„To je můj pravý obličej,“ poznamenal ublíženě Durzo.

Kylarovi se do tváří nahrnula krev. „Och, Bože, to mě tak mrzí, tím chci říct, že mě to mrzí, ne že byten obličej byl…“

„Mám tě,“ ušklíbl se Durzo.

Kylar sevřel rty. „Bastarde.“

„V každém případě přechod zabere čas, zvláště když s tím začínáš, a udělat to napůl by mohlo býtdost strašidelné. Jsme na cestě, kde můžeme někoho potkat. Kdyby horní polovina mého těla byla černájak u Ladešianů a nohy bílé, nebo kdyby jedna polovina obličeje vypadala mladě a druhá staře, lidi by tonevzali moc dobře. Teď už to vlastně dokážu mnohem rychleji, ale usoudil jsem, že ti nejprve předvedutělesnou magii, která je jen neskutečně těžká, než ti ukážu tu prakticky nemožnou.“

„Počkat, to znamená, že můžete vypadat jako cokoli? Třeba i jako holka?“

„O tvé zvrhlé fantazie tady nikdo nestojí,“ zarazil ho Durzo.

„Hej!“

„Nikdy jsem nebyl ženou nebo zvířetem. Mám tak trochu strach, že bych se mohl zaseknout. Jednou

jsem se přestrojil za muže, který neměl ani špetku Talentu. Měla to být rychlá, nanejvýš měsíčnípřeměna, kdy jsem chtěl infiltrovat Kapli, ale nakonec jsem tak strávil deset let a stálo mě to příležitostzískat stříbrné ka’kari,“ vysvětloval Durzo. „Zaseknout se jako tlustý Modaini je špatné. Zaseknout se jakoženská je nemyslitelné.“

„Tak proč se měníte teď? A do koho?“

„Budu vypadat jako pětačtyřicetiletý příjemný waeddrynský hrabě, který má menší Talent, co senikdy nerozvinul. A důvodem, proč jsem za sebou nechal ženu, kterou miluji, a jedu s tebou do Kaple, co

nepatří mezi má nejoblíbenější místa, je, že se chci setkat se svojí dcerou. Vlastně bych ocenil tvojipomoc při dolaďování převleku. Rád bych, aby se na mě podívala a řekla něco jako ‚och, já mám tvojeoči‘.“

Ale to Kylara právě teď nezajímalo. Chvíli mlčel. „Mistře? Co tohle znamená? Vlk mi říkáBezejmenný. Když se naučím to, co umíte vy, ztratím i tvář. Když můžeme být kýmkoliv, kdo vlastnějsme?“

Durzo se ušklíbl a ten úšklebek byl i v jiné tváři celý Durzo Blint. „Vlk nemá ani páru, o čem to sakra

mluví. Kdysi jsem sám sebe klamal, že s každým novým životem musím začít se vším od začátku. Našedary nám příliš svobody, nebo strachu, nedávají. Jsme Noční andělé, členové řádu, který byl prastarýuž v době, kdy jsem se k němu připojil. Co znamená být Nočním andělem, je těžší otázka. Proč vidímecoranti?“ Když si všiml Kylarova tázavého pohledu, dodal: „Nečisté. A vidět je není žádné nutkání, jde tu o

citlivost. Bývaly časy, kdy jsem dokázal rozpoznat lež, ale v letech, kdy mě černé opustilo, jsem stěžínašel vraha. Co to znamená? Proč jsme byli vybráni?

Jorsinovi se někdy dostávalo daru proroctví. Řekl mi, že si černé musím vzít. ‚V tvých rukou spočívácelá historie, můj příteli,‘ to mi řekl. Věřil jsem mu. Pro toho muže bych do ohně skočil. Ale o sto letpozději byli všichni mí přátelé po smrti, svět se propadl do temného věku, a mě dokonce ani nikdonepronásledoval. Možná mým úkolem v historii bylo udržet ka’kari sedm staletí v bezpečí, abych ti hojednou mohl dát. Odpusť mi, že tím nejsem dvakrát nadšený. Představ si, že vedeš armádu: ‚Do toho,chlapi! Seskupte se a… čekejte!‘ Ale pak je realita znovu tak tvrdá, bezvýrazná a nespravedlivá, že je lepší

rozhodnout se, jaká by měla být, než si stěžovat, že není taková, jakou sis přál. Předpokládám, že kvůlitomu jsem ztratil víru v proroctví, svůj úkol, a dokonce i život. Ale když jsem o to přišel, brzy jsem začalpochybovat o svém nedostatku víry. Všude kolem jsem viděl nepatrné náznaky. Na konci dne serozhodneš, čemu věříš, a dál žiješ s důsledky svého rozhodnutí.“

„Tak to je všechno?“

„Co všechno?“

„‚Rozhodnout se, čemu věřit, a žít s důsledky.‘ Víc jste se za sedm set let nenaučil? Byl jste sakranesmrtelný, a řeknete mi k tomu jen tohle?“

Rychleji, než si Kylar u mistra pamatoval, Durzo švihnul rukou. Hřbet ruky narazil na Kylarovu tvář ačelist. Překvapilo ho to. Úder hřbetem ruky bolel osobu, která ho uštědřila, skoro stejně jako osobu, ježho dostala, takže jediný důvod, proč to Durzo udělal, byl, že tak vyjadřoval své pohrdání.

Beze slova se na sebe dívali. Kylar poznal, že se Durzova frustrace mísí s lítostí, ale Durzo se nikdy

neomlouval. Omluva byla jedna z dovedností, kterou se Acaelus Thorne za sedm set let nenaučil.

„Hochu, na každém místě, kde jsem já zatočil doleva, jsi ty zahnul vpravo, a teď po mně chceš,abych ti tu vykládal o tvém osudu? A kdybych ti to řekl, znamenalo by to pro tebe vůbec něco?“

„Mohlo by mi to napovědět, kdy zatočit doleva,“ poznamenal Kylar.

Durzo se nechtěně pousmál. To však na přemostění náhlé propasti nestačilo. Kylarovi už docházelo,že odmítnutím lekcí, které se mu snažil předat, Durza hluboce ranil, přestože i Durzo nyní souhlasil, žese v některých ohledech mýlil. Vlastně mu právě říkal to samé, co mu kdysi dávno řekl Vlk. Kylar nikdynepřijímal odpovědi jiných lidí, Durzovu zahořklou praktičnost, cynismus Mámy K., zbožnost hraběteDrakea nebo Eleniny ideály. Durzo měl pravdu v tom, že by si měl vybrat, v co věří, a žít s důsledky svého

rozhodnutí.

„Já je…“ Kylar se zarazil. „Jsme nesmrtelní. Jsme Noční andělé. Nevím, co to znamená. Nevím, pročjsme takoví a co si s tím máme počít. Někdy si připadám jako bůh, a jindy si myslím, že nemůžu vůbec nic

změnit. Pokud mám žít věčně, chci tím něco dokázat. Tím chci říct, netvrďte mi, že vaším osudem bylosedm set let opatrovat ka’kari, než narazíte na mě. Tohle je směšné. Příšerné. To nestačí. Jste velikán,žádná pokladnička.“ Kylar se zamračil. Bože, právě dal Durzovi kompliment schovaný ve výčitce, Durzomu je skládal úplně stejně.

Mistrův nepatrný úsměv mu prozradil, že si toho všiml, ale zároveň pochopil, jak moc pro něj

kompliment znamenal. Zatímco Kylara neustále dráždilo, že ho mistr neocení, nikdy by ho nenapadlo, že i

Durzo by rád slyšel trochu chvály. Kylar se nikdy neobtěžoval Durzovi říct, za jak skvělého muže hopovažuje, myslel si, že je to jasné. Možná to byl další nůž, který bodá oběma směry.

„Být pokladničkou nebyl osud, který jsem si vybral,“ řekl Durzo. „Ať už správně, nebo špatně –napravo, nebo nalevo, rozhodl jsem se najít ka’kari, získat je a rozptýlit po světě tak, aby je nikdo sezlými úmysly nemohl použít. Nevím, jestli Jorsin viděl právě tohle, ale zvolil jsem si to. Bylo to důležité auspokojující? Občas. Měl jsem pár dobrých životů a několik naprosto příšerných. Když teď nosíš černou ty,

můžu břemeno a osud odložit. Mám zcela jiné možnosti. Proto tě budu do jara trénovat a strávím conejvíc času se svou dcerou. Pak je tu žena, již chci požádat o lásku pro muže, který si ji nezaslouží. Tvojemožnosti? No, to už je tvůj průser.“ Ušklíbl se, protože si dobře uvědomoval, že se chová jako bastard.

Kylar si povzdechl. Měl Durza rád, ale ten chlap byl jak osina v zadku.

62.

„Kouzlo podřízenosti od staršího bratra je slabé, Vaše Svatosti,“ poznamenal Splachovač.

„Odhodlaného prince dlouho nezadrží.“

„Já vím. Byl jsem synem, který ho dokázal prolomit, přestože ho na mě seslal vlastní otec,“ řeklDorian. Minulou noc měl další sen a znovu si ho nedokázal vybavit, ale zůstala po něm příšerná bolesthlavy. Jeho prorocký Talent se uzdravoval rychleji, než čekal, ale právě teď mu k ničemu nebyl.Nedokázal si sny zapamatovat a jediná věc, která uměla bolest hlavy zapudit, bylo používání virů.Propadal se kvůli tomu do zasmušilé nálady.

„Omlouvám se, Vaše Svatosti. Zapomněl jsem.“

Plán dal dohromady děsivě snadno. Dorian byl pravým synem svého otce. Celé dny přemýšlel, comu uniklo, a nenašel jediný kaz. „Přísaha je jen rozptýlení pozornosti. Řekneš jim, že za složení slibuvěrnosti si budou moci vybrat jednu z konkubín za manželku. To jim bude připadat jako typicky jižanské,jako ukázka slabosti. Dám tím princům naději. Naděje, a chtíč, jim zabrání připravit si obranu. Až sikaždý vybere, chci, aby si odvedli konkubíny kolem bratrů, kteří budou čekat nastoupení v řadě.Konkubíny budou překrásně oblečené, a samozřejmě nebudou vědět víc, než že mají prince odvést dojednoho z prázdných pokojů v horních patrech. Každého prince bude doprovázet jen pár stráží, ale budoupod neustálým dohledem. Rozumíš tomu? Oni jsou mí bratři, nejsou hloupí. Po cestě je zabijte. S několika

vojáky a třemi nebo čtyřmi vürdmeistery, kterým můžeme věřit, byste je měli zvládnout, alespoň vpřípadech, kde kouzlo podřízenosti stále drží. Jejich tváře nesmí být poškozeny. Budu požadovat přesnýpopis a možnost prohlédnout si těla. Až skončíte, izolujte Bohokrálovy potomky, kteří jsou příliš mladí, aby

se u nich rozeznalo čarodějné nadání. Zabijte je. U těhotných konkubín vyvolejte potraty. Nechat některé

dítě vyrůst, abychom si ověřili, jestli má čarodějné nadání, by nepřátelům poskytlo příležitost je unést.“

„Velmi moudré, Vaše Svatosti,“ souhlasil Splachovač. Z jeho výrazu poznal, že s plánem plně

souhlasí.

Bylo to brutální, ale ne kruté. Dorian si to neužíval. Zaměří se na kořeny a vymýtí ty, co tuhle zemiproměnili v peklo na zemi. Bylo to milosrdnější než čekat, až tucty princů zahrnou do spiknutí stovkydalších lidí. Dorian mohl čekat a roky pořádat každý měsíc popravy, aby jeho lidé žili v hrůze a temnotě, jak mu kdysi radil otec, nebo bude stejně brutální jako samotný sever a jeho lidé budou žít beze strachu v

míru. Bude to nový začátek s čistým štítem. Dorian bude Beznadějí nejen kvůli vlastnímu zoufalství,stane se jí i pro ty, kdo by mu chtěli odporovat.

„Ano,“ řekl Dorian. „Nestvůrné, ale moudré.“

Splachovač nevěděl, jak na tohle odpovědět. Hluboce se uklonil. Bohokrál ho propustil.

*

Bylo strašlivé být bohem. V den své svatby se Bohokrál Beznaděj koupal v krvi. Věděl, že jeho otecměl sto čtyřiašedesát dětí, ale vidět je mrtvé, mokvající a zapáchající, s výrazy ztuhlými ve chvíli smrti,jejich těla stále teplá, protože krev se v nich ještě nesrazila, to bylo něco úplně jiného. Viry zablokovalčich a zkoumal mrtvé chlapce.

Vhodné konkubíny mu došly dřív, než na porážku nalákali všechny prince. To znamenalo, že některé

dívky, z nichž každá už viděla vraždu prince, jehož považovala za budoucího manžela, musely jítdvakrát. Omluvil jen ty, co byly pokropené krví. I tak to vyšlo, protože princové, kteří přišli na řadupozději, byli nejmladší a nevšimli si nervozity nabízených konkubín.

Dostali je všechny. Tři starší chlapci, tři!, kouzlo podřízenosti prolomili a bojovali, zabili jednohovürdmeistera a dva vojáky. Dorian na ně byl jistým perverzním způsobem pyšný.

Bohokrál Beznaděj nespěchal, obrnil se proti pohledu na mrtvé děti. Do jednoho to byly zmije. Onsám byl vždycky odlišný, jako jediný mezi bratry měl morální cítění. Zmije se zkrotit nedají. Už nemohlcouvnout. Musel mít jistotu, že je dokonáno, a jestli se bude muset do konce vlády ohlížet přes rameno,tak jen kvůli vürdmeisterovi, který dokáže skrýt své viry, aby mohl Bohokrále zradit, tak jako to za mlada

dokázal on sám. Zvláštní pozornost věnoval těm, co měli poraněné obličeje. Ale u každého z nich stálecítil slabé reziduum kouzla podřízenosti, které kolem nich uvázal tak nezvyklým způsobem, že si svoupráci nemohl splést s jinou. Proto musel těla prozkoumat bezodkladně.

Pokud by ho chtěl vürdmeister zradit a ukrýt jednoho z princů, musel by zrádce najít chlapcesprávného věku, zabít ho, znetvořit mu tvář, převléct ho, prozkoumat Bohokrálovo vlákno, a zjistit, žebylo pozměněno a jak bylo pozměněno, a seslat ho na mrtvého chlapce. Dalo by se to stihnout, ale když

Bohokrál s prohlídkou skončil, byl si jistý, že k tomu nedošlo.

Další místnost byla ještě horší, přestože tam nebyla žádná krev s výjimkou té, co sem na bílýchšatech přinesl Bohokrál. Splachovač shromáždil všechny ženy a konkubíny. Patnáct žen, které bylytěhotné, seřadil u zdi. Bohokrál kolem nich prošel, dotýkal se vyboulených břich a necítil v nich život. Pakse přesunul k ostatním a ověřil si, že nejsou těhotné.

Nespěchal. Vlákno na zakrytí těhotenství bylo snazší než záměna mrtvého, ale pro vürdmeistera toznamenalo vyšší riziko. Nic nezaručovalo, že skryté dítě bude mít čarodějné nadání a ambicióznímuvürdmeisterovi poslouží k uchvácení trůnu.

Jak přecházel od jedné ženy k druhé, všiml si něčeho znepokojivého. V jejich očích nebyla zášť.Donutil je, aby mu pomohly zabít sto čtyřiašedesát dětí. Zabíjel jejich nenarozené, ale jen pár z nichplakalo. Většina se na něj dívala s obdivem a nábožnou úctou. Udělal něco, co přesahovalo jejich chápání,

a ono to dokonale vyšlo. Ve zkratce jednal jako bůh, za kterého ho považovaly, mocný, strašlivý a

nevyzpytatelný.

„Dnes odpoledne,“ řekl jim, „dostane každá z vás na výběr. Jak jistě víte, podle tradice se ženy akonkubíny mají připojit k bývalému Bohokráli na pohřební hranici s výjimkou těch, které si nový Bohokrálponechá pro sebe. Sloužily jste mi dobře. Všem vám mohu poskytnout místo ve svém harému. Garothana hranici doprovodí princové. Ať mu v posmrtném životě slouží oni. Ale pokud si přejete k němu připojit,nebudu vám v tom bránit.“

Teď ženy zareagovaly, jak očekával. Některé se hroutily a plakaly, jiné se hrdě narovnaly. Další otom přemýšlely. Ale po chvíli všechny padly tváří k zemi a natáhly ruce k jeho nohám. Jsem chodící

rouhání.

„Ještě něco?“ zeptal se jich.

Jedna ze žen, příjemně zaoblená dívka z horního harému, zvedla dva prsty.

„Ano, Ollano?“

Třikrát si odkašlala, než promluvila. „Sia, Vaše Svatosti. Nezapočítali ji mezi těhotné. Udělalo se jíšpatně a šla za meistery, aby nepřišla o dítě. Už se nevrátila.“

Dorianovi se sevřel žaludek. Jako by právě slyšel svůj rozsudek smrti, který bude vykonán za dvacet

let. Napadlo ho, jestli ve svých věštbách nesnil právě o tomhle. Podíval se na Splachovače, ten zbledl.Splachovač sloužil v dolním harému, proto o tom nevěděl, ale i tak vypadal vystrašeně, že mu to uniklo.Dorian mu pokynul a Splachovač vycouval z místnosti tak rychle, jak jen mu jeho vrávoravá chůzedovolovala. Beznaděj poslal vojáky, aby tu ženu a vürdmeistera, který ji má, pronásledovali, ale nenašlije. Beznaděj zapomněl na první pravidlo masakrování nevinných, někdo vždycky unikne.

63.

Když se Kylar a Durzo přiblížili ke Kapli, Alabastrová Seraf zářila a dozírala na město poprášenéčerstvým sněhem, které teď barevně ladilo se svou paní. Vody Vestacchiho jezera svítily světlou modří, dokteré se mísila červeň časného ranního světla.

Ustájili koně na okraji města, a poté, co si Durzo promluvil se starou ženou, která vedla tavernu apodle všeho ho znala, si od ní vzal klíč. Ve městě se Durzo vyhýbal bárkám a vedl je po úzkýchpřecpaných chodnících. Kylar s otevřenou pusou zíral na gigantickou Seraf a křižující se průplavy, kterénahrazovaly městské ulice, narážel při tom do cizinců. Pár z nich ho proklelo a strčilo do něj, ale přestali,jakmile je zpražil pohledem svých modrých očí. Pod jeho obdivem k Seraf se však vzdouvala hrůza. CítilVi. Upravil si opasek s mečem a ztěžka si oddechl. Ona tam byla, dvě nebo tři patra nad ním. Její pocityzrcadlily ty jeho.

Durzo je zavedl do malého zaprášeného domu s pevnými dveřmi. Kylar si všiml, že jeho i mistrovyoči kontrolují ty samé věci, dveře, úzká okna, hadry, podlahu z prken. Durzo byl spokojený. Otevřelmístnost, vytáhl zásuvku a nadzvedl ji, čímž odhalil falešné dno. Kylar nechal ka’kari, aby se mu vysráželo do dlaně. Tvé vtipky mi budou vážně chybět.

~ Pokud stojíš o sarkasmus… ~ začalo, ale Kylar s ním potáhl Odplatu. ~ Počkej! ~ Uložil meč do prostoru pod kabinetem. Odplata i ka’kari byly magické. Ani jedno z toho si do Kaple vzít nemohl.

Zůstanou tady, dokud Kylar z Kaple neodejde.

Durzo vrátil zásuvku na místo a zamkl ji, pár minut mu zabralo, než na ni umístil past. Kylar mezitím pracoval na převleku, jak ho to naučil Durzo. Když skončil s kladením pasti, Durzo si ho pozorně prohlédl.

„To není špatné,“ uznal.

O pár minut později jejich malá loďka přistála kousek od rybářské lodi, na které vlály dvě černévlajky. Otočila se k němu známá tvář.

„Sestro?“ ujišťoval se Kylar.

„V Cenarii je král!“ řekla sestra Ariel, znělo to jako výčitka.

„To je nějaké heslo?“ nechápal Durzo.

„Požehnáno budiž jeho jméno,“ řekl Kylar. „Mohli bychom vystoupit z loďky?“

„V Torrasově Zátočině jsem tě nazvala arogantním. Řekl jsi, že tvou aroganci můžeme probrat, ažbude mít Cenarie krále,“ řekla vážně sestra Ariel. „To ty?“

„Já? Kdo jsem, abych se zaplétal s králi?“ řekl Kylar, ale jeho úsměv říkal ano.

„Jak se jmenuješ, mladý muži? Asi jsem to zapomněla. A kdo je tohle?“

„Kyle Blackson. Rád vás poznávám, sestro Povýšená.“ Vrhla na něj pohled, při kterém by zkyslo mléko. „Tohle je Dannic Bilsin, Ulyin otec.“

„U sedmi pekel,“ vyhrkla sestra Ariel.

„I já vás rád poznávám,“ řekl Durzo.

Kylar vylezl z loďky a sestra Ariel k němu přistoupila blíž a začichala. Ustoupila, v očích se jínajednou zračil zmatek. Rozhlédla se po docích, aby zjistila, jak daleko se nachází ostatní sestry. „Co jsi to se sebou provedl?“

Podle Durzových instrukcí se teď Kylar stal mužem s velkým, ale nerozvinutým Talentem. Jinakvypadal a byl cítit jako obyčejný člověk. Dokud nepoužije ka’kari nebo Talent, jeho přestrojení zůstane namístě.

„Přišel jsem se podívat na svou ženu,“ řekl Kylar.

„Vi má vyučování, ale po obědě ji mohu přivést.“

„Myslím ženu, kterou jsem si vybral, ne tu, kterou jsi mi vnutila.“ Kylar se nebezpečně usmál.Obličej sestry Ariel zesinal.

„Ty nemáš ani ponětí, co děláš, že ano?“ řekla.

„Možná nejsem jediný.“

„A vy?“ sestra Ariel se otočila na Durza. „I vy budete mít požadavky, které si vyžádají lidské životy?“

„Já se jen přišel podívat na dceru,“ odvětil Durzo.

64.

Pohřeb se odehrál před svatbou. Dorian nechtěl, aby první věcí, kterou jeho novomanželka posvatbě uvidí, byly šílené ženy, které se vrhají do ohně a ječí, zatímco je stravují plameny. Stejně taknechtěl, aby viděla desítky drobných tělíček, jež na hranici hodí před nimi. Jenine řekl, že odstranil prince,

kteří proti němu intrikovali, ale také jí řekl, že mladší jen poslal pryč.

No, dalo by se říct, že pod pojem pryč spadá i peklo. Nebe tam spadalo určitě.

Dorian samozřejmě nikdy dřív kremaci Bohokrále neviděl, ale několik starších meisterů ano. Proběhlrituál, který se však celý točil kolem podvodu, spalované tělo jen zřídkakdy patřilo Bohokráli. Jenže napohřební hranici Garotha Ursuula žádná náhražka ležet nebude. Garoth byl hluboce oddaný zlu, alezároveň to byl významný muž, hrůza, která se mohla stát zázrakem, a Dorianův otec.

Přihlížet božskému pohřbu směli jen meisteři, ale toto omezení moc neznamenalo, protože každývysoce postavený úředník v khalidorské vládě byl meister. Zúčastnili se generálové, byrokrati, strážcipokladny, a dokonce i šéfkuchaři. Výběrčí daní a vojáci byli seřazeni podle hodností. Dorian proneslbezvýznamná slova velebící Khali a oni zopakovali refrén z její modlitby. Zapálili oheň a Dorian dokázalčíst ve virech každého meistera, který se zaštítil před štiplavým pachem škvařícího se lidského tuku. Kdyžbyly plameny nejžhavější, Dorian si nechal přivést harém a skoro všechny ženy prohlásil za své. Tovyvolalo pár zvednutých obočí, ale nic víc. Od Bohokrále se čekalo, že bude nenasytný. Na osm žen a konkubín, které si zvolily smrt a byly odvedeny stranou, se pohlíželo jako na malé, ale adekvátní vyhovění

tradici. Ženám dali víno smíchané s trochou opia a šest z nich se ochotně opilo. Dvě zůstaly střízlivé.Všechny vypadaly smířené s osudem a nekřičely, dokud je eunuchové nezvedli a nevhodili do ohně.

Jejich řev byl příšerný, ale milosrdně krátký. Kdyby utrpení prodloužil, považovalo by se to za velkouoběť Khali, ale Dorian už jí dal víc, než si zasloužila. Mohl zakázat, aby se ženy připojily ke Garothovi.

Jenže pokud by je donutil žít a ony Garotha opravdu milovaly, staly by se jedem.

Nebo by své otrocké uctívání přesunuly na mě, stejně jako si dobrý pes najde nového pána, kdyžstarý zemře. Dorian sledoval jejich škvařící se těla a odsunul myšlenku stranou.

Kývl na vürdmeistery, kteří udržovali oheň, a plameny vyšlehly ještě výš, stravovaly maso i kosti napopel. Za pár minut to skončilo.

Dorian zvedl ruce, aby naznačil, že se má začít se svatbou. Bude to prostý obřad, i kdyžKhalidořanům bude připadat jako plýtvání penězi. Bohokrál se nikdy neženil. Mezi prostým lidem mužprostě řekl: „Beru si tuto ženu za manželku.“ Od ženy se pouze očekávalo, že nebude příliš výrazněprotestovat. Dorian pro Jenine plánoval něco lepšího, ale nesmělo to být příliš cizí, aby to meisteři strávili.

Pak se ale, ruce stále zdvižené, zarazil. Tento okamžik podivným způsobem zapadal do jeho proroctví.Dorian ucítil nepříjemný chlad a nachystal viry pro případ, že se na něj chystá další atentát. Splachovačněco pošeptal poslíčkovi, ten uctivě přistoupil k Dorianovi. Dorian se podíval na drahé bílé šaty a pak nashromážděné tváře. Tuhle chvíli viděl v proroctví, ale proč si na ně nemohl vzpomenout?

Naklonil hlavu k poslíčkovi.

„Vaše Svatosti, Splachovač by vás rád informoval, že se náš špeh vrátil z Cenarie. Nahlásil, že muž

jménem Logan Gyre byl jmenován králem.“

Svět se zastavil. Manžel Jenine byl naživu. Dorian měl pocit, jako by vystoupil ze svého těla a znovu

vklouzl do šílenství, o kterém si myslel, že ho nechal za sebou spolu s prorockým darem.

Jak se opovažuješ, Bože? Co ode mne chceš? Abych jí řekl, že on žije? Stálo mě to duši! Kvůli Tobějsem se stal netvorem, abych spasil zdejší lid. To Ti na mně vůbec nezáleží? To Ti vůbec nezáleží na téhlezatraceně zemi?

Kdyby ano, zachránil bys tyhle ubožáky sám. Já po zlatých řetězech netoužil. Nestál jsem o Talent,který jsi mi dal. Žádal jsem jen o jednu věc, o tuhle ženu. Stvořil jsi mě s touhou tak hlubokou, že tonejde vyjádřit slovy, a chceš, abych vše obětoval ve chvíli, kdy už se med dotýká mých rtů?

Nezapomněl jsem na tebe. Věz, že s tebou mám plán.

Tohle pro mě nic neznamená, pokud pro mě něco neuděláš. Já Tě nezradil, Ty jsi zradil mě. Nontakuulam. Už ti nebudu sloužit. Mezi námi to skončilo.

Bohokrál Beznaděj si všiml pohledů, které na něj upírali jeho meisteři. Usmál se a dokončil pokynpro Splachovače. „Nechť svatba započne,“ řekl bůh.

65.

Do Durzova pokoje přinesli prostou večeři a Kylar s Durzem ji mlčky snědli. „Měl bys zamířit dosvého pokoje,“ poznamenal potom Durzo. „Budou tam každou chvíli.“ Odkašlal si a natáhl se k sáčku sčesnekem, který už nenosil.

„Dal bych cokoliv vidět vás, jak se poprvé potkáte se svou dcerou,“ řekl Kylar.

„Dal bych cokoliv, abych tě viděl s tou tvojí,“ oplatil mu Durzo.

Kylar polkl, cítil, že přichází.

„Ty ji cítíš?“ zeptal se Durzo.

„Tři patra nad námi a míří dolů. Je skoro stejně nervózní jako já.“

„Já věděl, proč jsem se nikdy nenechal okroužkovat,“ povzdechl si Durzo.

„Napadá vás, jak bude Uly reagovat, až vás uvidí?“ zeptal se Kylar.

Durzo zavrtěl hlavou.

„Pak byste možná měl sklapnout.“

„Och, no podívejme, jak nám náš malý Kylal lychle vylostl. A čílí se na svého mistla.“

Kylar chvíli odolával pokušení vrazit Durzovi jednu do zubů. Pak se rozesmál. „Neuvěřitelné, co? Měl

bych odejít do svého pokoje. Hodně štěstí.“ Durzo ho na odchodu poplácal po zádech. Bylo to zvláštně intimní gesto, ale Kylar neřekl nic, čím by

na to Durza upozornil.

Jeho pokoj byl ještě menší než Durzův, kde bylo stěží místo na dvě židle. Kylar měl jen jednu židli apostel. Posadil se na židli. Pak si přesedl na postel. Pak vstal, aby mohl otevřít dveře dřív, než zaklepe.Pak si to rozmyslel a znovu se posadil.

Zaklel. Právě se zastavila na konci chodby, přivedla Uly do Durzova pokoje? Uly a Vi spolu?Nezdálo se, že by Vi cítila vinu, což bylo divné s ohledem na to, že Uly před několika týdny unesla, bila atrápila hlady. Pak se Vi pohnula znovu, byla stejně napjatá jako on.

Kylar vstal, aby otevřel. Ozvalo se rychlé, rázné zaklepání a za dveřmi nebyla Vi sama. Do pokojevstoupila sestra Ariel a další žena podobného věku, jen s dlouhými blond vlasy. Vi je následovala.

Na tak malý pokoj to bylo příliš mnoho lidí, i kdyby tři z nich nebyly magae. Kylar couvnul zády ke

zdi.

„Kyle Blacksone, tohle je Mluvčí Istariel Wyantová. Má to tady na povel,“ představila sestra Ariel tu

druhou.

„Rád vás poznávám,“ řekl Kylar. „Jiné pokoje pro hosty nemáte?“

„Já jsem Mluvčí Kaple,“ odvětila podrážděně Istariel.

„Tak proč si neříkáte kapelnice?“ zeptal se Kylar. Co to s ním bylo? Tohle chování v sobě mělo

Durzův rukopis. Vi se rozšířily oči.

Istariel sevřela rty. „Máme tu problémy, mladý muži, které jsou možná větší než vaše ego.“

„Proč se setkáváme tady, a ne ve vaší kanceláři?“ chtěl vědět Kylar.

Zamrkala. „Jak jsi to říkala, Ariel, bezstarostný, ale ne hloupý? Kyle, Kapli a celému jihu rychle

dochází čas. Pokud máme přežít, potřebujeme Viinu pomoc.“

„Cože?“ vyhrkla Vi.

„Ticho, dítě,“ řekla sestra Ariel.

„Tohle mělo původně proběhnout mnohem pomaleji,“ řekla Istariel Vi. „Chtěli jsme tomu dodatzdání normální výuky, protože služby, které od tebe potřebujeme, pro tebe i Kapli znamenají vážné riziko.

Pravdou je, že bys mohla být…“

Sestra Ariel si odkašlala.

„Že jsi nejtalentovanější žena, která do Kaple v tomto století přišla, Vi. Provdala ses ještě předpříchodem sem, takže tvé manželství nijak neporušuje třetí alitaeranskou smlouvu. Talent nestačí, abyzajistil postup, ale velmi Talentovanou ženu nelze přehlížet. Jsi tedy velmi známá, velmi Talentovaná avdaná, za muže, který je také velmi Talentovaný, a tvé manželství neporušuje žádnou dohodu.“

„Hmm,“ zabručela Vi. „Jak velká je šance, že k tomu všemu došlo náhodou?“ Dívala se přímo naAriel, protože ta měla sklony se červenat.

Istariel si odkašlala. „Ano, tohle. Kyle, my jsme vlastně nikdy nečekaly, že se tady ukážete. SestraAriel naopak byla skálopevně přesvědčená, že k tomu nikdy nedojde.“

„Neodhadla jsem, jak moc budeš přístupný Viinimu… šarmu,“ řekla Ariel nevýrazným tónem.

Kylar zrudl. „Proto jsem nepřišel.“

„Ále jste tady,“ řekla Istariel. „Takže můžete Vi zničit, nebo přinejmenším zničit její užitečnost pro

Kapli.“

„A proto jste mi přiznaly trochu pravdy. Dobře. To pořád nevysvětluje, proč se tady kvůli setkání semnou div neplížíte,“ řekl Kylar.

V Istarieliných očích se zablýsklo. „V Kapli již došlo k několika incidentům, které zahrnovalyvy’sanské náušnice. V minulém století někdo proti její vůli okroužkoval Mluvčí.“

„Říká se tomu kroužkové znásilnění,“ řekla Ariel.

Istariel na sestru vrhla chladný pohled. „Přestaň napovídat.“ Otočila se zpátky ke Kylarovi.„Pokoušeli se tak podřídit si jedním úderem celou Kapli a k cíli se přiblížili nebezpečně blízko. A to byl jenposlední incident. Násilné okroužkování tu vyvolává silné emoce.“

„Takže když si nedám pozor na jazyk, Vi dohrála. Proč vám na tom tak záleží?“ zeptal se Kylar.

„Není důvod, proč bychom měli být nepřátelé,“ řekla Istariel.

„Jeden mě napadá.“ Kylar se zatahal za náušnici.

Uhnula před jeho pohledem. „Magae si mágy nesmí brát už dvě stě let, Kyle. Alitaeranský císařDicola Raiis se obával, že bychom si tady mohly zřídit chovnou stanici na arcimágy, abychom se stalydominantní světovou velmocí, jakou jsme kdysi bývaly. V té době jsme úzce spolupracovaly se školoumodrých mágů a smlouva vyžadovala, aby se všechny vdané magae rozvedly. Muži chtěli do války, alerozhodnutí bylo na Mluvčí, která se sama provdala za modrého. Uvědomovala si, že proti mocné Alitaeřenemáme šanci, a dohodu podepsala. Rozvody u mužů vyvolaly velkou zatrpklost. Od té doby jsou naševztahy s modrými napjaté. Abychom se ochránily, a možná i ze spousty dalších důvodů, které zahrnovaly i

ponižující prohlídky, Kaple zákaz rozšířila i na všechny ostatní muže. Ženy, které se provdaly, tu prakticky

skončily. Nemohou dál postupovat uvnitř řádu, někdy jim odmítáme další školení a často jsou cílemposměšků. Bez ohledu na to si tu cestu mnoho žen zvolí.“

„Kolik?“ zeptal se Kylar.

„Polovina.“

„Vy jste ztratily celou polovinu?“

„Ještě horší, než že jsme je ztratily, je, že se k nám vrací špatnou cestou. Je tu žena jménem ErisBuelová, která stanula v čele většího seskupení těchto žen. Chtějí se vrátit. Chtějí odmítnout alitaeranskésmlouvy, možná úplně všechny, a založit mužskou školu. Ve svém nitru se ty sestry možná jen toužívrátit zpět. A naše zprávy naznačují, že tu na jaře možná budeme mít víc ex-magae než magae.“

„O jakém množství se tu bavíme?“ chtěl vědět Kylar.

„Od osmi do deseti tisíc. Přestože tolik aktivních sester máme i my, ty naše jsou rozptýlené pocelém světě. Pokud nevolnice, ehm, vdané sestry, dorazí a budou požadovat znovupřijetí a zřízenívlastního řádu, nebudeme je moci odmítnout.“

„Co se stane, když nový řád vznikne?“ zeptal se Kylar.

„Nejpravděpodobněji? Okamžitě vyvolají hlasování o důvěře, svrhnou mě a na moje místo dosadísvou vůdkyni. A Eris Buelová je zlostná, naivní a nebezpečná.“

„Chcete, aby ji Vi zabila?“

„Světlo mě oslep, ne!“ zhrozila se Istariel. „Chceme, aby ji Vi nahradila.“

„Cože?!“ vyprskla Vi.

„Jsi Talentovanější než ona. Jsi hezčí a nejsi tak vznětlivá.“

„Och, tak to jste nikdy neviděly, když se Vi naštve,“ ušklíbl se Kylar.

„Podstatné je,“ vysvětlovala Ariel, „že Eris Buelová zatím nevolnice nevede. Ty ženy pocházejí zcelého Midcyru. Většina se navzájem nezná. Svou vůdkyni si vyberou, až dorazí sem. A je toho víc.Istariel, pověz jim o Khalidoru.“

„Přestože východní oblasti Khalidoru nejsou výrazněji obydlené, stále to jsou naši sousedé,“ řeklaIstariel. „Po Garothově smrti trůn uchvátil nám neznámý muž, co si říká Beznaděj. Máme důvod domnívatse, že jeho vláda nebude mít delšího trvání. Na severu se další Garothův syn, Moburu, spojil s barbary zMrazu. Máme náznaky, že se jim podařilo znovuobjevit způsob, jak vyvolat armády stvoření, která nejsouzcela lidská. Moburu míří na východ, aby bojoval nebo se spojil s jinou skupinou, podle nás ji tvoří takpadesát vürdmeisterů, které vede Lodrikarec jménem Neph Dada a utábořila se u Černé mohyly. Kolujízvěsti, že má v úmyslu vyvolat Titána.“

„Co je Titán zač?“

„Je to mýtus. Doufáme. Ale jako paní plovoucího ostrova mě napadá jen jeden rozumný důvod, pročby khalidorská armáda potřebovala obra.“

„Vy si myslíte, že chtějí napadnout Kapli?“ zeptala se Vi.

„Myslím si, že jsou to blázni,“ řekla Istariel. „Ale my máme jen armádu pěti set žoldáků a ani jednubojovou maju. Pokud Khalidořané projdou průsmykem s dvaceti tisíci vojáky, stovkou vürdmeisterů amožná i s kruly nebo Titánem, zničí nás. Přestože máme malou a svůdnou naději, že se ty dvě armádystřetnou a před našima očima se navzájem zničí, i kdyby nás napadla jen jedna a i kdybychom vyhrály,

budeme tak oslabené, že nás druhá vyhladí.“

„Takže chcete změnit deset tisíc nevolnic v armádu, která bude umírat při záchraně těch, jež jimi

opovrhují,“ shrnul to Kylar.

Rozhostilo se mrazivé ticho.

„Jsem zodpovědná za životy žen ve své péči a chráním odkaz tisíce let vzdělanosti a svobody,“ohradila Istariel. „A proto i kdyby mě to stálo Viin život a její čest, tvůj život a tvoji svobodu, můj život areputaci i válku s Alitaerou, abych je zachránila, s radostí zaplatím, a klidně ještě něco přidám. Kyle,můžeš mé plány a svou ženu zničit prostě tím, že řekneš první maje, na niž narazíš, že tě okroužkovalanásilím. Nemůžu ti v tom bránit. Ale stejně tak tě ani nedokážu osvobodit. V průběhu staletí od doby, kdybyly tyto náušnice Vytvořeny, je studovaly magae mocnější, než jaké žijí dnes, a shledaly poutonezlomitelným. Za své mlčení můžeš žádat, co budeš chtít, ale nežádej nemožné. Tak jaká je tvá cena?“

„Popište mi přesně, co si kupujete,“ vyzval ji Kylar.

„V následujících týdnech zaranžuji velmi ošklivou a velmi veřejnou debatu s klíčovými členkami svérady o nevolnicích. Ariel bude jedna z těch, co se mnou nebudou souhlasit. Budu zastávat tvrdý postoj, že

nevolnice se ke Kapli nikdy nepřipojí. O pár dní později prosáknou informace o jedné z těch hrozeb, onichž jsem ti pověděla. Vyšlu posla do Alitaery, ať nám na základě alitaeranských smluv poskytneochranu. Mé požadavky budou neskutečně přehnané, takže i když Alitaera vojáky pošle, jejich malý počet

bude brán jako urážka. Vi začne s každým, kdo bude mít zájem, a se sestrou Ariel vyučovat válečnéumění. Já výuku zakáži, ale nepodniknu žádnou akci proti těm, co mi budou ‚vzdorovat‘. Pokud Vi svojiroli sehraje dobře, bude mít skvělé vyhlídky stát se vůdkyní rebelů. Přijde jaro a Vi se mnou bude jménem

nevolnic vyjednávat. Já se podvolím a nevolnice budou za jistých podmínek přijaty zpět, hlavně tu

budou muset rok pobývat, aby získaly plné hlasovací právo.“

„Čímž,“ vložila se do toho Ariel, „zajistíme, že jich tu alespoň pár zůstane. Většina žen má farmy,

obchody a rodiny, ke kterým se budou chtít vrátit.“

„Ano, děkuji, Ariel,“ odsekla Istariel. „Ale těm, co si budou opravdu přát zůstat, to bude umožněno abudou moci zůstat vdané. Pokud to vydržíme do léta, znovu otevřeme jednání o alitaeranských

smlouvách.“

„A co zabrání tomu, abyste Vi neobětovaly Alitaeranům?“ zeptal se Kylar.

„Důvěra, kterou si mezi nevolnicemi vybuduje, ji učiní nedotknutelnou. Pokud ji zradím, postačí to,aby se tu nevolnice usadily, staly se plnoprávnými voličkami a svrhly mě. A Alitaerané budou problém ažpříští rok.“

„A jakou roli v tom hraji já?“ zeptal se Kylar.

„Budete se svou ženou sdílet dům. Je mi jedno, jestli spolu budete sdílet i postel, ale musí tovypadat jako řádné manželství. Budete spolu muset trávit dost času, abychom přetvářku udrželi. Nictěžkého, jen spolu čas od času povečeříte v hostinci, vyjdete si na procházku nebo se budete držet zaruce.“

„Máte vůbec tušení, jaké to pro mě je, když s ní musím být v jedné místnosti?“ řekl Kylar. „Milujijinou ženu, ženu, kterou jsem si chtěl vzít. Když mě vzruší jiná žena než Vi, je mi prakticky na zvracení.Nedokážu ovládat sny. Cítím, co cítí ona. Já…“

„S tím nic nenaděláme!“ rozčílila se Istariel. „Zbav se staré lásky. Začni sdílet postel s Vi. Možná vsobě časem najdete zalíbení.“

„Ty krutá, krutá děvko!“ Ta myšlenka byla Kylarova, ale vyslovila ji Vi.

Ohromilo ho to stejně jako Ariel a Istariel.

„Jestli chceš předstírat, že tomu tak není, klidné pokračuj,“ řekla Istariel. „Ty jsi ho okroužkovala.Necháš zemřít tisíce, aby ses cítila dostatečně vinná? Kyle, necháš tisíce zemřít, abys potrestal mě nebosestru Ariel? Zlepší se tím něco? Příští rok budeš stále okroužkovaný bez ohledu na to, co se stane s Kaplí.

Kyle, dám ti vše, co si budeš přát. Vi, získáš lepší postavení a víc moci, než se ti kdy snilo. Časem sestaneš Mluvčí. Je to vaše volba. Dohodněte se a řekněte to sestře Ariel. Už mě s vámi nesmí nikdo vidět. Pokud se někdy potkáme, očekávám, že se budete chovat, jako byste mě nesnášeli. Předpokládám, že tonebude těžké.“

Otevřela dveře, rozhlédla se na obě strany a odešla. Sestra Ariel pak řekla: „Elene do vašeho

nového domu dorazí za pár hodin. Bude se vydávat za vaši služebnou.“

„Ještě jsem neřekl ano,“ připomněl jí Kylar.

Sestra Ariel se na něj dlouho klidně dívala, pak otevřela dveře a odešla.

„Tak co uděláme?“ zeptala se Vi.

Takhle blízko Kylar zachytával útržky obrazů přímo z její mysli. Byla tam Elene, jak odhazuje nůž.Byl tam Kylar, zářivě se usmíval, jeho pohlednost byla několikanásobně umocněna. Viděl sám sebe, jak se natahuje a jemně se dotýká její tváře. Viděl se, jak ji objímá. Viděl se v trůnním sále, zuřivý a divoký, jak

roztíná hlavu Garotha Ursuula a zachraňuje Vi život. Viděl se, jak se na ni s hrůzou dívá, když nahmátlnáušnici. Viděl se nad ní s odhalenou hrudí a napnutými svaly, díval se na ni a v očích mu planul oheň. Apak znovu strach a odpor.

Kylar se zahleděl na Vi a byl rád, že na sobě nosí oblečení podobné neforemnému bílému pytli. Alebyla dost blízko, aby ji cítil. Nepoužila parfém. Možná se umyla levandulovým mýdlem, ale cítil hlavně ji, avoněla úžasně.

Uviděl Jarla klesat v záplavě krve a pak spatřil výstřel z její perspektivy, slzy ji skoro oslepily, kdyžšíp vypustila. Cítil její sebeopovržení a vinu, a ať byla její podřízenost magická nebo světská, odpustil jí.

Nepotřeboval na to slova. Přímo to z něj vycítila. Oči se jí zaleskly slzami.

Kylar si odkašlal, mimoděk se jí podíval na ňadra a zrudnul, když si toho všimla. Okamžitě se mu

vrátila vidina, jak ji drží nahou, a nebyl si jistý, od koho z nich vzešla. „A do prdele,“ hlesl.

Podívala se na úzký slamník opřený o zeď a rychle uhnula pohledem, ale ten obraz schovat

nedokázala, Kylar nad ní, pohledný, svalnatý, jeho dotyky ji rozpalovaly, jejich nohy se proplétaly,

přitáhla si ho k sobě a jeho váha v ní probouzela něco hlubokého, opravdového a lepšího, než sizasloužila. „Bohové,“ vydechla Vi, „tohle posouvá předehru na úplně jinou úroveň.“ Cítil teplo, které serozlévalo jejím tělem.

„Ne,“ řekl. „Už jsem Elene zradil všemi možnými způsoby, ale takhle ne. Prosím, tohle nemůžemeudělat, nikdy k tomu nedojde. Rozumíme si?“

Její vzrušení okamžitě zmizelo, nahradily ho zmatek a vina. Udělala krok vpřed a natáhla se k němu.

Ucouvl. „Nemyslím si, že bychom se měli jeden druhého dotýkat. Chápeš proč.“

Uhnula pohledem, vzduchem se šířil její pocit odmítnutí a ubohosti. Chtěl ji konejšit, ale neudělal to.

„Rozumím,“ řekla tiše.

66.

Sestra Ariel na Kylara zírala způsobem, který ho nenechával na pochybách, že se ho snaží

prozkoumat pomocí Talentu. „Elene tu bude za pár minut. Jsi se vším spokojen?“ zeptala se.

Střetl se s jejím pohledem. Přál si, aby si mohl přes oči přetáhnout ka’kari, ale Durzo mu řekl, že vpřestrojení za vysoce Talentovaného muže, jenž se svého latentního Talentu dotkl jen několikrát vpřípadech, kdy mu šlo o život, ka’kari nebo Talent používat nemůže. Proto Kylar nechal ka’kari přichycenéna Odplatě v Durzově bezpečném domě. Jistě, později by mohl přestrojení znovu obnovit, ale otázkoubylo, jestli se mu chce strávit osm hodin opravováním převleku kvůli krátkému použití Talentu.

ylar začínal doceňovat, že ho Durzo naučil tolik světských dovedností, které po probuzení Talentupovažoval za překonané.

Ujde to,“ řekl. Kaple jim dala ohromnou sumu peněz, aby si mohli pronajmout malé panství na okrajijezera. On a Vi se tam nastěhují dnes a v domě byly pokoje i pro Elene a Durzu, i když Uly bude musetdál bydlet v Kapli. Kylar Vi většinou neviděl. Vstávala brzo, šla do Kaple a vracela se pozdě večer. Ažzačne „rebelie“, budou moci Vi a její společnice cvičit na velkém obezděném dvoře u panství. Což bylsamozřejmě důvod, proč panství vybrali.

Kde ses naučil takhle maskovat?“ zeptala se Ariel. „Je to pozoruhodné. Nevěřila bych, že je něco

takového možné.“

Možná ses prve jen zmýlila.“

Och, já dělám chyby, Kyle, a většinou v nich figuruješ ty, ale mám dokonalou paměť.“ Odkašlala si.„Chtěla bych se omluvit. Tvé obtíže jsou především má vina. Nebyla jsem si jistá, jaké důsledky to protebe bude mít, ale stejně jsem Vi zmanipulovala, aby to udělala.“

A rozhodla by ses jinak, kdybys to měla udělat znovu?“ zeptal se Kylar.

dmlčela se. „Ne.“

Pak to není opravdová omluva, že ne?“

estra Ariel se otočila a odešla. Kylar si promnul spánky.

Ahoj,“ ozval se hlas u dveří.

ylar vzhlédl a uviděl Elene. Nesměle se usmívala. Zachvěl se. Úplně ztuhnul. Nejprve ho znovu překvapila

její krása, dokonalá vyváženost jejích rysů, lesklá pleť. Pak jeho oči přitáhl nejistý úsměv a nezměrná akřehká naděje v jejích očích, čekala, jak na ni zareaguje. Přestože byla vyplašená, prozářila celý pokoj. Vkrku se mu usadil obrovský knedlík. Než si to mohl promyslet, přešel pokoj a přitáhl si ji do náručí.

ášnivě ho objala a on ji nemohl pustit. Silně ji k sobě tiskl a celý svět mu najednou připadal v pořádku.Cítil její vlasy a kůži a ta zapomenutá vůně byla vůní domova.

etušil, jak dlouho to trvalo, ale vzpamatoval se příliš brzy.

lene změnu okamžitě vycítila. Odtáhla se a vzala jeho tvář do dlaní. Dívala se mu přímo do očí, a kdyžuhnul, přitáhla si ho zpět. „Kylare, je tu něco, co bys měl vědět,“ řekla.

Něco, co bych já měl vědět?“

Ano,“ přikývla. „Vím úplně o všem, a miluji tě.“ Její přitisknuté dlaně sklouzly, prsty mu přejela potvářích. „Miluji tě.“

Elene,“ řekl Kylar. Překvapilo ho, že její jméno zní jinak než všechna ostatní jména, která kdy přešla přes

jeho rty. „Je toho víc než jen Vi.“

Vím o obou věcech,“ řekla Elene.

ylar se zarazil. „O obou věcech.“ Tím mu odpouštěla to, na co myslel, nebo mu odpouštěla něco, čeho siani nebyl vědom? V průběhu krátkého pobytu v Caernarvonu, který strávili jako šťastná rodina, by toKylar nechal plavat, bál by se, že ho zasáhne cosi, co neviděl přicházet. Nyní zavrtěl hlavou. „Miláčku,tohle je příliš důležité, abychom to neprobrali.“

lene trochu naklonila hlavu do strany a on si všiml, že poznala, jak se změnil. Respektovala ho za to ještě

víc. Tohle byla jedna z věcí, které na Elene miloval, byla tak otevřená, že okamžitě věděl, co cítí, a často

to byly opravdu silné city. „Vím o okroužkování. Vi a já jsme vedly několik dlouhých a nepříjemnýchrozhovorů. Vím, že jsi kvůli těm kroužkům prodal meč a chtěl jsi je dát mně. Vím o Jarlovi.“ Do očí jívyhrkly slzy, ale zahnala je mrkáním. „Vím, že skrze náušnice sdílíš jisté… intimní sny s Vi, vím o dohodě s

Kaplí a vím, že se máš chovat jako Viin manžel. Nelíbí se mi to, ale je to správná věc. Taky jsem sezměnila, Kylare.“ Zamračila se. „Tedy Kyle, ale dovol mi, abych ti alespoň ještě hodinu říkala Kylare.Nevadí ti to?“

avrtěl hlavou, ten zatracený knedlík v krku nabobtnal. „Mám rád, když mi říkáš mým jménem.“

smála se a najednou jí oči zaplnily slzy. Zachvěla se. „Slíbila jsem si, že nebudu plakat.“

A později si plakat dovolíš?“ zeptal se.

ečekaně se zasmála a bylo to příjemnější než hudba. „Jak to, že mě tak dobře znáš?“ Zhluboka se nadechla. „Kylare, v Caernarvonu jsem měla jisté představy o tom, jakým mužem bys měl být. Je v toběněco, co je vášnivé, divoké a silné, a to mě fascinuje a děsí. A když mě to vyděsilo, snažila jsem se tězměnit, neposlouchala jsem tě a nerespektovala tak, jak si zasloužíš. Nedůvěřovala jsem ti.“

si jsi měla takový bláznivý pocit, že tě odvedu do cizí země a pak opustím.

Tak jsem strach zabalila do opravdu pořádných rádoby počestných keců.“

ylarovi povyskočilo obočí. Elene kleje?

šklíbla se, líbilo se jí, že ho šokovala. Ale pak její výraz zvážněl. „Všechny naše hádky o tom pitomémmeči… ty jsi Odplatu nemohl prodat, protože ty jsi Odplata. Ta dívka v Caernarvonu, ta ze šperkařství,Capricie? Změnil jsi jí život, dal jsi jí, co si zasloužila, stejně jako když jsi zabil ty lotry. Pravdou je, Kylare,že jsem svého Boha viděla jinak než všichni ostatní. Mrzí mě to. Když jsem poprvé zjistila, že jsi kvůli mně

prodal Odplatu, plakala jsem kvůli sobě, protože jsi mě opustil. Ale později jsem plakala za tebe, protožejsem ti tak sdělovala, že pro mě nejsi dost dobrý.

ylare, to, co děláš, mě děsí. V hlavě to chápu, ale srdce s tím má stále problémy. Je to, no, hrozivé a děsímě to.“

I mě to děsí.“

odívala se na něj klidnýma očima. „Když jsem utíkala od otrokářů, byl tam Khalidořan, který se chystalzastřelit malého chlapce. Zabila jsem ho. Zabila jsem zločince, aby mohl nevinný žít, a přesně to jsi tyudělal s královnou, Kylare. Doufám, že už nikdy nebudu muset znovu zabíjet, ale nemyslím si, že bychbyla lepší, když ty to dělat musíš.“

Cože? Otrokáři? Počkat, tebe unesli?“

Mám pro tebe důležitější příběh než tenhle, Kylare. Když jsi zemřel, měla jsem sen. Navštívil mě velmimalý muž. Byl pohledný a měl bílé vlasy, žluté oči a planoucí jizvy.“

ylar znovu ztuhl. To mohl být jedině Vlk.

Pověděl mi o ceně za nesmrtelnost. Pokaždé, když zemřeš, zemře za tebe někdo z tvých milovaných.Pověděl mi, že tentokrát to budu já. Řekl, že udělá vše, co bude moci, aby mou smrt pozdržel do jara.“

Nevěděl jsem to,“ zašeptal Kylar.

Kylare, myslím, že v Caernarvonu pro mě bylo nejtěžší uvědomit si, že ty jsi důležitý a já ne. Ale teď,místo abych tě nenáviděla nebo se s tebou hádala, budu bojovat po tvém boku. Vše dobré, co ve svémživotě vykonáš, vykonáš díky mně. Předpokládám, že to bude hrdinství, které nikdo neuvidí, ale tím je to

možná lepší, ne horší.“

Miluji tě, Elene. Omlouvám se, že jsem byl takový hlupák. Omlouvám se, že jsem odešel.“

Kylare, miluješ dívku s jizvami, a já miluji muže, který má úkol. Láska něco stojí, ale ty si to zasloužíš.“

Jak tohle můžeš říct? Zabil jsem tě. Ukradl ti život.“ Kylar polkl, ale ten zatracený knedlík nezmizel.

Nemůžeš ukrást, co ti dobrovolně nabízím. Můžu žít s myšlenkou na věčnost, protože vím, že jí budu brzyčelit, a nemíním promarnit ani vteřinu času, který mi zbývá. A proto jsem se rozhodla, že tu budu s

tebou.“

potom se Kylar rozplakal. Venku na dvoře cítil Vi, jak čelí vlně šoku. Pak se vzpamatovala a snažila se

sama sebe rozptýlit, aby jim poskytla soukromí. Elene ho objala a on ucítil bezmezné teplo a

bezpodmínečné přijetí. Rozplakal se ještě víc. Všechny jeho pochyby, sebeobviňování, strach a pohrdánísebou samým odpluly pryč. A když se proud jeho slz zastavil, rozplakala se ona. Ty slzy byly očistné, a jak

ji tu Kylar držel, poprvé za mnoho let si připadal opravdu čistý.

dyž slzy přešly, podívali se jeden na druhého, tvář vlhká od slz se dívala na stejně uplakanou tvář, a smáli se a objímali. Elene mu pověděla o cestě do Cenarie a jak ji zajali otrokáři. Kylar jí vyprávěl, jak seho Aristarchos pokusil zabít, o Jarlově smrti, o souboji s Bohokrálem a okroužkování. O tom, jak se snažildosadit Logana na trůn, o své smrti na kole, o tom, jak zjistil cenu nesmrtelnosti, a o znovushledání s

Durzem.

ak se ho ptala na krvavou práci, na první zabití, na jeho trénink, na Talent a na to, co vidí, když se skrze

ka’kari podívá do duší jiných lidí. Řekl jí holou pravdu a ona mu naslouchala. Svěřila se mu, že nerozumí

všemu, ale poslouchala, nesoudila a poté se k tomu znovu nevracela.

ak mluvil, Kylar se pomalu uvolňoval. Cítil, jak napětí způsobované tajemstvími, vinou a strachem zodhalení a zavržení, všechno napětí, které v sobě nosil po většinu života a které považoval za jehosoučást, začíná mizet. V Elene nalezl klid. Poprvé nalezl mír.

íval se na ni novýma očima a její krása byla jako teplá pokrývka v chladné zimní noci. Jako by se podlouhé cestě vrátil domů. Nebyla to krása určená ke svádění, jíž oplývala Vi, tahle krása se měla sdílet.Bylo-li Viino tělo vytesáno, aby vzbuzovalo touhu, celá Elenina bytost probouzela lásku. Elene měla jizvy,její postava byla atraktivní, ale ne tak, aby při pohledu na ni muži ztráceli dech, a přesto svou krásou Vipřekonávala. Tušení, které Kylara drželo od Vi dál už od prvního okamžiku, když se ho pokusila svést napanství hraběte Drakea, dostávalo pevné obrysy. Život nesdílíme se ženiným tělem, život sdílíme seženou.

Vezmi si mě,“ požádal ji Kylar, sám sebe tím překvapil. Pak si uvědomil, že jeho ústa jen pronesla to, počem touží celým srdcem. „Prosím, Elene, vezmeš si mě?“

Kylare…“

Vím, že by to muselo být tajemství, ale bylo by to skutečné a já tě chci.“

Kylare…“

A uvědomuju si, že tenhle zatracený kroužek nám pravděpodobně zabrání milovat se, ale já na něcopřijdu, a i kdyby to nešlo, miluju tě. Chci být s tebou. Stojím o tebe víc než o sex. Já vím, že je to semnou těžké, ale myslím to vážně. Můžeme…“

Kylare, sklapni,“ řekla Elene. Při pohledu na výraz jeho tváře se usmála, uhladila si šaty a pokračovala:

„Bude mi ctí stát se tvou ženou.“

hvíli tomu nemohl uvěřit. Pak se její úsměv začal rozšiřovat a on ji najednou držel v náručí. Plakala, alebyly to slzy radosti. Políbil ji a celé její tělo se smrsklo na rty, které byly měkké, teplé, lákavé, vlhké,citlivé a plné touhy. Byl to nejlepší pocit, jaký v životě zažil. Pak se pozvracel.

67.

ejich milování bylo zcela jednostranné. Znovu. Jenine byla ještě před měsícem panna, Dorian si protonamlouval, že za to může nedostatek zkušeností a její neohrabanost pramení z toho, že neví jak. AleJenine spolupracovala a Dorian byl stále při chuti, takže tyhle omluvy pomalu dostávaly trhliny. Uhýbalapohledem, když na ní ležel, nedokázala vzdorovat jeho pronikavému pohledu. Zabořil hlavu do jejíchvlasů, snažil se ignorovat netečnost jejího těla. Vyvrcholil sám.

ržel ji, nasával její vůni a snažil se zahnat pocit samoty.

ikdy ho neodmítla, i když k ní v jeden den přišel podruhé nebo potřetí, a tím to bylo ještě horší.Nepředstírala vyvrcholení, alespoň ne teď. Ale i když se jí to podařilo, propast mezi nimi to nepřekonalo.Ve všem, co mu neříkala, viděl ženu, která se ho zoufale snaží milovat a pokouší se tu lásku všemizpůsoby probudit.

nyní, když ji držel, se k němu tiskla. Zkusil vše, v čem by nefigurovaly viry, aby ho milovala stejně silně,jako miloval on ji. Bylo tu království, jež musel bránit a spravovat, muži, které musel cvičit, spiknutí, ježmusel odhalit, reformy, které musel zavést, a magie, již musel procvičovat, ale každý den si vyhradil párhodin, které trávil s ní. Mluvili spolu, tancovali, recitovali poezii, starali se o zahradu, vyprávěli si příběhy,poslouchali bardy, smáli se a teprve potom se milovali. Nejhorší na tom bylo, že se zdálo, že to funguje.Jenine mu připadala spokojenější, lépe přijímala jeho přítomnost, humor i lásku, všude, jen ne v ložnici.To proto, že jí bylo šestnáct a milování pro ni bylo nové, nebo byla jejich láska stejná lež jako Loganovasmrt? Nebo bylo vše v pořádku a otrávená byla jen jeho mysl? Nebo ho milovala a on se prostě zbláznil?

„Na co myslíš?“ zeptala se ho Jenine.

Dorian se zvedl na lokti a políbil jí ňadro, aby získal čas na přemýšlení. „Jak moc tě miluji,“ by bylajen částečná pravda. „Jak moc tě miluji a jak moc ty nemiluješ mě,“ by bylo příliš kruté. Ale láska kesvému rozvoji pravdu potřebovala. Promnul si rozbolavělou hlavu. „Myslel jsem na to, jak moc se snažíš a

jak moc si toho cením.“

Rozplakala se a v tom, jak se k němu přitiskla, byla pravda.

*

Logan seděl na novém trůnu. Řemeslníkům dal na jeho dokončení tři týdny, jen tak tak to stihli.Chtěl, aby byl z obyčejného pevného dřeva a bez ozdob, ale vévodkyně Kirena ho tak dlouhopřesvědčovala, že cenarijský trůn nemůže vypadat jako židle od stolu, až se podvolil. Trůn ze santalového

dřeva, vyleštěný skoro zářil, byl pevný, elegantně tvarovaný a opěrky rukou zdobilo několik velkýchrubínů. Nějakým kouzlem byl pohodlný i pro muže Loganových rozměrů. Skoro litoval krále, který na nějusedne po něm. Na Loganově trůnu si budou připadat jako trpaslíci.

Povytáhl obočí na Lantana Garuwašiho, který po jeho pravici klečel na tlusté vlněné dece položenéna podlaze. Vypadalo to nepohodlně, ale Garuwaši působil spokojeně. Přikývl a Logan mávl rukou.

Lae’knaught z Wirtu, který prakticky byl jejich hlavním městem, poslal nového velvyslance. Dorazilve smluvenou dobu, dokonce o hodinu dřív.

„Zdravím vás, Vaše Veličenstvo,“ začal diplomat. Chvíli pokračoval vyjmenováváním Loganovýchtitulů, pak svých vlastních a těch generalissima Jula Rotanse. Logan to poslouchal s bezvýraznýmobličejem. Vytáhnout proti Khalidoru bez Lae’knaughtu by byla sebevražda. Když bude mít štěstí,shromáždí do jara armádu patnácti tisíc mužů. Garuwašiho sa’ceurai přidají dalších šest tisíc. Kromě tohoneměli víc než tisíc koní. Cenarijští šlechtici byli jediní lidé v zemi, kteří měli čas a peníze vydržovat sijízdu, a většina z nich se tím neobtěžovala. A ti, co ji měli, přišli o většinu jezdců v marném vzdorováníGarothu Ursuulovi. Lantano Garuwaši zase přilákal hlavně rolníky, pochybné sa’ceurai a ty, co ztratilipána. Jeho armáda byla nejlepší v Ceuře, ale ani zdaleka ne nejbohatší. Špioni vévodkyně Kireny tvrdili,že Khalidor má minimálně dvacet tisíc vojáků a tisíce čarodějů.

Garuwašiho muži cvičili Loganovy jednotky a budou s nimi cvičit nejméně tři měsíce, čtyři, kdyžbude tvrdá zima. To byla pro armádu rolníků věčnost, ale Loganovi se nezamlouvala představa, že sepostaví přesile a čarodějům Khalidoru na jejich vlastním území. Ať už to fungovalo jakkoliv, to, coLae’knaughti nazývali Zbrojí skepse, je činilo odolnějšími proti magii, a pokud se jim podaří vyřaditmeistery, demoralizují prosté khalidorské vojáky, kteří byli zvyklí, že čarodějové rozdrtí jejich protivníkydřív, než budou muset pozvednout meče. To vše vedlo k jednomu nepříjemnému faktu, pokud chceLogan získat Jenine zpátky, potřebuje k tomu Lae’knaught.

„…po zevrubném projednání vašich návrhů došlo Nejvyšší vedení k rozhodnutí,“ řekl diplomat.

Logan náhle vstal. „Vyhoďte ho,“ rozkázal strážím. Ty okamžitě popadly diplomata pod oběma

rukama.

„Ani jste mě nevyslechl!“ zaječel muž, když ho pozadu vlekli ze sálu, nohama se skoro nedotýkalzemě.

„Och.“ Logan si promnul bradu, jako by si to vůbec neuvědomil. „No dobře, pokračujte. Alezrychlete to. Nudíte mě.“ Popravdě věděl, jaká bude odpověď, už ve chvíli, kdy u „návrhů“ diplomat použil množné číslo.

„Plně souhlasíme s prvním a druhým článkem, je tu však několik drobných detailů v odstavci třetím,u kterých jste si pravděpodobně neuvědomoval, že porušují velice významné čestné zásady Lae’knaughtu.Jsem si jist, že to nebylo záměrné, když jste po nás žádal rouhání proti naší nejvyšší víře.“

„Aha. Pusťte ho,“ rozkázal Logan. „Omlouvám se, sire, nechtěl jsem vás urazit. Které pasáže

považujete za problematické?“

„Jak jsem řekl, ehm, souhlasíme, že Khalidor je náš společný nepřítel a nadešel čas jednat.

Souhlasíme, že…“

Logan netrpělivě mávl rukou. „Začínáte mě znovu nudit.“

„Prostě máme jisté logistické problémy s přerozdělením našich jednotek.“

„Ano?“ podivil se Logan. Napadlo ho, že s tím budou problémy. Lord generál Agon měl chabémínění o loajalitě Lae’knaughtu, proto zažádal o ujištění, že jednotky Lae’knaughtu budou rozděleny apodřízeny cenarijským a ceuranským velitelům. Byl to vojenský kompromis. Cenarijští velitelé nebudoupikenýry využívat tak efektivně jako velitelé Lae’knaughtu. Cenarijci prostě takovým jednotkám nikdy dřívneveleli, takže neznali jejich silné a slabé stránky. Na druhou stranu značně ztíží případné přípravy nazradu, zvláště s ohledem na aktivitu špionů vévodkyně Kireny.

„Mám-li být upřímný, Vaše Veličenstvo, nápad svěřit naše pikenýry pod vaše velení se rovnásebevraždě.“

„Budiž,“ uznal Logan.

Ten muž byl profesionál, proto nijak nedal najevo překvapení nad Loganovým náhlým souhlasem.„Také tu bylo několik dalších detailů, ale ujišťuji vás, že nejsou tak důležité. Jenže když spolu nyní vprincipu souhlasíme, mohl bych se setkat se zástupci Vašeho Veličenstva, abychom ujednali…“

„A to proč?“ zeptal se Logan.

Diplomat se nejistě odmlčel. „Ehm, abychom doladili detaily naší aliance?“

„Aliance?“ podivil se Logan.

Diplomat otevřel ústa, ale nevyšla z nich žádná slova.

„Ne, ne, sire,“ zavrtěl Logan hlavou. „Tohle není aliance. Tohle je válka. Odmítl jste mé podmínky.Až v létě Garuwašiho sa’ceurai skončí s drancováním Wirtu a pobijí všechny vaše důstojníky, dostanetetuto nabídku znovu, s jedním malým dodatkem. Jmenovitě půjde o stálé zařazení pikenýrů podcenarijské velení. A pokud i tehdy řeknete ne, pobiji vás všechny. Stráže?“

Muži diplomata znovu popadli.

„Vaše Veličenstvo, počkejte!“

Logan zvedl prst a stráže se zastavily. „Jediná slova, která od vás chci slyšet, jsou: ‚VašeVeličenstvo, návrh přijímáme.‘ Pokud chcete říct něco jiného, povězte to generálu Dynu Rotansovi, kterývás doprovází. Je zvláštní, že zvolil oděv sluhy, přestože vás hodností převyšuje a je známo, že mu bratrnaslouchá. Řekněte mu, že měl raději zkusit najít své koule a promluvit si se mnou osobně. Považuji zaurážlivé, že vyčkává, až se věci zhorší, aby se pak do nich mohl vložit. Podlézání Lae’knaughtu už měunavuje. Vzkažte mu, že má zakázán přístup na můj dvůr. Dávám vám půl hodiny. Pak buď přijdete kmým dveřím se slovy, která jsem vám řekl, nebo si najděte rychlé koně.“ Logan kývl a stráže diplomata

vyvlekly ven.

Když se dveře zavřely, Garuwaši poznamenal: „Zdá se, že si to užíváte.“

„Naopak, jsem jen krůček od toho, abych se pozvracel.“

„Vážně? Protože jste se právě kvůli nesmyslnému opatření pokusil vyvolat válku.“

„Znával jsem kluka, malého kluka, takovou nicku. Někdo si ho neustále dobíral, až se na něj tenkluk jednoho dne vrhl jako smyslů zbavený.“

„Vyhrál ten kluk?“

„Dostal výprask. Ale nikdo další už si na něho nic nedovolil, protože na každý pokus o šikanureagoval, jako by na vítězství závisel jeho život. V souboji s ním neplatila pravidla. Bylo mu jedno, jak mocho zraní. Chtěl vyhrát. Já byl vždycky větší a silnější než ostatní děti, ale bojoval jsem fér a přestal jsem,když někdo uznal, že prohrál. Jenže jsem se musel prát mnohem častěji než on.“

„Takže své jednání s Lae’knaughtem zakládáte na metaforách z dětství?“ zeptal se Garuwaši.

„A právě proto je mi zle.“ Jenže jiná cesta nebyla. Bez Lae’knaughtu ženu zpátky nezíská.

Lantano Garuwaši si odkašlal. „Když už probíráme věci, ze kterých se dělá zle, dostaly se ke mnězvěsti, že někteří členové Nejvyšší rady navrhují, aby regent vyslal emisara, který by zjistil, zda jsemztracený ceuranský král.“

„Říkáte to, jako by to byla špatná věc.“ Cenarie měla nepřátele na severu a východu i nepřátelevnitřní, poslední věc, již Logan potřeboval, byly problémy na jihu.

„S emisarem pravděpodobně pošlou i armádu.“ Garuwaši ztlumil hlas. „Bude chtít vidět

Ceur’caelestos.“ „A?“ nechápal Logan.

„Kylar vám to neřekl?“

„Neřekl mi co?“

„Mrzí mě, že jste toho muže musel odsoudit k smrti, Vaše Veličenstvo. Není mnoho takových, kteříby chránili něčí čest, aniž by jim ten muž něco dlužil.“ Garuwaši si znovu odkašlal a Logan by mohlpřísahat, že vysoký zrzek zrudl. „Já, ehm, já už delší dobu Meč nebes nevlastním. Kylar ho hodil do Ezrova

lesa. Mág pro něj šel a po návratu mi řekl, že obdržel proroctví od samotného šíleného mága, podlekterého mi má ukovat nový meč. Jenže ten mág se ještě nevrátil.“

„Ale nosíte…“

„Pochvu s jílcem. Pokud budu muset meč ukázat, jsem mrtvý. Až se to zjistí, tak mi nedovolí ani to,abych se zabil sám a mohl tak očistit svou čest.“

A já přijdu o nejlepší část své armády.

„Chápu,“ řekl Logan. „Udělám vše, co půjde, abych tomu mágovi poskytl dostatek času. Jsem sijistý, že se vrátí. Jméno Lantana Garuwašiho nebude pošpiněno.“

Seděli v tichosti, oba napjatí.

„Jak pokračuje vaše tažení proti Sa’kagé?“ zeptal se nakonec Garuwaši.

„Těžko říct. No, s výjimkou toho, že já i všichni mí poradci jsme stále naživu. Tahle válka námvlastně může pomoci. Máme co nabídnout lidem, kteří mohou oplácet jen násilím. Nazýváme toodslouženou amnestií. Různý počet let vojenské služby za různé zločiny. Jak budeme shromážděnouarmádu platit, to zatím nevím, ale tihle lidé potřebují něco dělat, a já je raději nechám zabíjet našenepřátele než svoje lidi.“

„A zaplníte armádu nedůvěryhodnými lidmi.“

„Ano. Ale nepřišlo snad mnoho vašich mužů o pána? Neříká se v Ceuře, že takoví muži nemají čest?Vše, co můžu udělat, je dát lidem, co se chtějí změnit, šanci to udělat, a než k tomu dojde, budu živitjejich rodiny. Nikdo, kdo býval v Sa’kagé, nebude smět vstoupit do městské stráže a za braní úplatkůbude strážným hrozit šibenice. Máme spoustu problémů, ale právě teď většina lidí tak strašně nenávidíKhalidor, že budou raději bojovat po mém boku a pokusí se porazit Khalidořany, než aby se znovu obrátili

proti mně.“

„Vy věříte, že můžete vyhrát,“ řekl Garuwaši.

„Dokud budou vévodkyně Kirena a hrabě Drake naživu, vypadá to spíš na mě než na Sa’kagé.“Logan pokrčil rameny.

Garuwaši zabručel, zvuk, který mohl a nemusel znamenat souhlas, a dál čekali v tichu.

Masivní dveře trůnního sálu se otevřely a vešel diplomat. Uběhlo jen patnáct minut. Mužovy oči bylyplné zášti. „Vaše Veličenstvo,“ řekl, každé slovo cedil mezi zuby, „váš návrh přijímáme.“

68.

Do měsíce od prvního tajného setkání s Vi vymyslely nevolnice dva tucty nových kouzel. Chudozubáfarmářka se zuby zažloutlými od tabáku znala kouzlo, které jídlo učinilo sytějším. Alitaeranská vdovavymyslela vlákno, které jídlo udrželo čerstvé celé měsíce. Další přidaly své znalosti a brzy vytvořilysušenku, co měla rozměry poloviny mužské dlaně, poskytovala dostatek energie na celý den, vyvolávalapocit sytosti a mohla mít tucet různých příchutí. Žena vesnického kováře vymyslela kouzlo, kteréudržovalo pluhy ostré a dalo se přenést i na meče, i když se muselo denně obnovovat. Téměř všechnyženy měly zkušenosti jako Léčitelky a vytvořily obvazy, jež zůstávaly déle čisté, přenosné pavučiny, kteréokamžitě zastavovaly krvácení, léčivé masti na popáleniny a obklady, jež ze zranění vytáhnou jed. Jednadokázala k látce připoutat jednoduché odpuzující vlákno, díky kterému lehké stany a tuniky zůstanou i zabouřky suché. Ošetřovatelka krav jim ukázala kouzlo, které zpevní zrádné rozbahněné silnice. Téměřokamžitě se rozplývalo, ale když se magae seřadí, mohly by přes močál provést celou armádu.

Pár z nich umělo vrhnout ohnivou kouli, ale když se Vi jedna zakřiknutá žena svěřila, že vymyslelakouzlo udržující vlákno, přišly s něčím lepším. Jedna seslala zadržovací kouzlo, druhá prosté ohnivé kouzlo

a třetí je připoutala k šípu. Kouzlo bylo menší než ženská pěst, ale šípy nelétaly moc dobře, dokud někdonevymyslel, jak kouzlo rozprostřít po celé délce dříku. Pak už šípy létaly rovně, a když zasáhly štít cvičnéfiguríny, kouzelná nádoba praskla a rozprskla oheň po štítu i celé figuríně. Figurínu na několik vteřinzaplavily plameny. Magae na dvoře přestaly s tím, co právě dělaly, a přihlížely.

Několik pasaček znalo kouzla, která dočasně zostřovala zrak, sluch nebo čich. Spojily se a udělalykouzlo, které bylo účinnější než předchozí tři a vydrželo po celou dobu trvání hlídky. Mohly ho využít uzvědů.

Pak kouzla začaly obracet. Jídlo nepřátel se za jediný den zkazilo. Rozbahnit cesty však bylo těžšínež je donutit vyschnout, protože maja musela rozmělnit mnoho vrstev, zatímco v opačném případě jichstačilo zatvrdit jen pár. Stejně tak otupení zbraní nepřátelské armády v bitvě zavrhly jako nemožné.Magická lokalizace stovek nebo tisíců nepřátelských mečů a jejich odlišení od přátelských bylo přílišobtížné. Mohly zařídit, aby zranění mokvala, podebírala se a lákala mouchy, ale většině žen se takovápráce příliš hnusila. Ty, které se vyučily jako Léčitelky a měly pro takovou práci nejlepší předpoklady, toodmítly, protože jim to zakazoval slib.

Na dvou frontách však žádných výsledků nedosáhly, signální hole a magické zobrazení bitvy, díkykterým mohl Garoth Ursuul sledovat bojiště a okamžitě komunikovat s generály a dalšími mužirozptýlenými po celé říši. Signální vlajky se v bitvě daly přehlédnout, mohly padnout do rukou nepřátelnebo se prostě ztratit z dohledu. Troubení trubek se mohlo ztratit v kakofonii boje a zprávy, které obasystémy předávaly, musely být jednoduché, ústup, postoupit, přesunout se, a veřejné. Vytvořenísignálních holí by generálům umožňovalo vyslechnout zvědy za nepřátelskými liniemi, nemuseli by už doufat, že se dokáží vrátit, aby o pár hodin nebo dní později podali hlášení. Mohli by tak kavalerii seřadit v

proměnlivou linii a okamžitě, ne až po několika minutách, koordinovat pohyb. Generálové by mohlirozdělit armádu a stále by řídili její pohyb, nebo by mohli měnit strategii v závislosti na změněné situacina bojišti, místo aby si museli dohodnout setkání na přesném místě a v přesném čase a doufat, že tamdorazí i druhá polovina.

To selhání Vi uvrhlo do zlostné nálady a nijak jí nepomáhalo, když dorazila smějící se sestra Ariel.„Vi,“ řekla, když se k ní přidala na poli, „copak nevidíš, čeho všeho už jste dosáhly?“

Vi zabručela. „Zjednodušila jsem válku.“

„No ano, zjednodušila, ale udělal jsi i něco mnohem pozoruhodnějšího. Pozoruhodného na každou

maju, ale u tebe dvojnásob.“

„A to je co?“ zeptala se Vi, chvála od sestry Ariel v ní vzbudila podezření.

„Naučila jsi ty ženy vést válku, aniž by se staly muži. Prostě tomu tak je, že většina žen není dobráve vrhání ohně nebo sesílání blesků. Kdybys trvala na tom, že se z nich stanou válečné magae, jak sipředstavuje Kaple, do jara by udělaly jen malé pokroky. Ty jsi jim naopak ponechala volnost rozhodnoutse, jaké chtějí být.“

„To byl jen zdravý rozum.“

„U prsů Serafiných, Vi, mágova ohnivá koule je k ničemu, když nemůže přejít bažinu, aby se zapojildo bitvy. Jeho blesk nikomu neublíží, když hladoví. Nemýlily jsme se v tobě. Možná to byl jen zdravýrozum, ale vlákna, k jejichž výrobě si ženy povzbudila, by s nikým jiným nezvládly. Chceš vědět proč?Protože každá z nás má slepá místa, Vi, dokonce i ty. Dobré je, že tvá slepá místa se liší od našich. Tváodpověď o zdravém rozumu porušuje jedno z našich základních učení, které ustanovila třetí alitaeranskásmlouva. Ale vytvořila jsi tím tohle sesterstvo. Ze zavržení jistých oblastí studia si mnoho lidí odvodilo, žemuži jsou v magii lepší. To prohlášení by spoustu sester příliš ochromovalo, aby odvedly práci, již jsiodvedla ty. A i kdyby souhlasily, že je to pravda, strávily by spoustu času utajováním, že studují oheň,blesky a zemětřesení.“

„Já žádná prohlášení dělat nebudu,“ řekla Vi. „Ale vsadila bych se, že vrhnu lepší ohnivou kouli nežvětšina mágů, a to jsem na ní ani nezačala pracovat. Prostě se nám snažím zachránit zadky.“

„Och, to si myslíš, že jen kvůli hrozící krizi, která by nás mohla stát život, bychom měly přestat

bojovat podle pravidel?“

Vi svraštila obočí. „Je tohle vážně otázka?“

Sestra Ariel se zasmála. „Jak se vyvíjí tvé, ehm, manželské peripetie?“

„Cože?“ Zrovna když si Vi myslela, že sestra Ariel začíná být milá, na ni musí vyrukovat s dalšímcizím slovem, aby Vi vypadala hloupě.

„Jak vycházíš s manželem?“ zeptala se, když se ujistila, že nikdo není dost blízko, aby je slyšel.

Jen se o něm zmínila a Vi ihned Kylara vnímala, nacházel se padesát kroků od nich ve sklepěpanství, kde trénoval s Durzem. Navzdory mnoha modřinám se zdál být šťastný. Vi je potají čas od časuLéčila, když si Kylar po ránu přispal.

Poslední měsíc byl vypjatý, ale nebylo to ani zdaleka tak zlé, jak se Vi obávala. Čekala, že k ní skrzepouto bude neustále proudit nepřátelství, a pokud ji Kylar nebude nenávidět, stejně se bude cítit mizerně.Většinou však na ni nemyslel. Každý den cvičila a učila se tak dlouho, jak jí to tělo dovolilo, a on sechoval stejně. Když přišla domů, okamžitě zapadla do postele.

Kylar a Elene mezitím našli pátera, který je potají oddal. Jedinými svědky byli Durzo, Uly, sestraAriel a Vi. Kylar se přestěhoval do Elenina pokoje, přestože naplnění manželství nepřicházelo v úvahu a při

každém objetí nebo flirtování se Kylarovi zvedal žaludek. I tak se stále chovali jako novomanželé. Možná

vše umocňovalo vědomí, že Elene nezbývalo moc času, proto se dotýkali, kdykoliv to šlo, i když opatrně

– a trávili hodiny mluvením.

Vi věděla, že Kylarovi sex citelně chybí. Někdy v noci ležela na opačné straně zdi než on, oba

nemohli spát. Elene se mu choulila na hrudi. Cítila jeho bolestnou touhu, ale kdykoliv se pokoušel

odreagovat představami, jeho myšlenky sklouzly k Vi a on je kvůli své železné sebekontrole zarazil a začal

obdivovat vše, co na Elene miloval. Někdy Vi poznala, že jeho železná sebekontrola je skrz naskrzprorezlá, ale i tak před ní zavíral dveře.

Ve snech se setkali dvakrát.

„Necítíš ke mně nenávist,“ podivila se Vi v prvním snu.

„Nenávidím jen cenu, kterou musíme platit.“

„Dokážeš mi někdy odpustit?“ zeptala se.

„Zkouším to. Udělala jsi jen to, co jsi musela. Nejsi špatná žena, Vi. Uvědomuji si, že mně a Elenedopřáváš prostor a čas, a vím, jak je to pro tebe těžké. Děkuji ti.“ Sklouzl pohledem k její noční košilce,tahle jí dokonale sedla, pohled byl proto obdivný, ale velmi krátký. „Jen bych si přál, abys nebyla takzatraceně krásná. Dobrou noc.“

Druhý sen byl ještě těžší. Byla to jedna z těch nocí, kdy Kylar ležel na druhé straně postele a měl vsobě tolik touhy, jako by měl každou chvíli vybuchnout. Ve snu stál Kylar nahý u nohou Viiny postele. Očiměl zavřené a Vi se opájela pohledem na jeho štíhlé ruce a ploché břicho zvrásněné pevnými svaly. Mělana sobě noční košilku od mistra Piccuna, kterou nechala v Cenarii. Byla z bílého hedvábí a místyprůhledná, ale byla spíš pěkná než provokativní, vzbuzovala lásku, ne touhu šoustat. Byla to jedna zprvních věcí, které si u mistra Piccuna koupila, a čtyři roky si ji neoblékla. Muži se s manželkami nebomilenkami milovali. Vi šoustala. Vlasy měla rozpuštěné a rozčesané.

V tu samou chvíli, kdy Kylar otevřel oči, si Vi uvědomila, že nikdy dřív podobné oblečení neviděl.Tohle nebyl jeho sen. Byl její. Ztuhla, cítila se odhalenější, než když stála nahá před Bohokrálem. GarothUrsuul ji soudil, nezkoušel ji poznat. S Kylarem to bylo mnohem intenzivnější. Byla tady, protože po němtoužila. Vi obdivovali skoro neustále, a ona se za to mužům posmívala.

Teď necitelnost, která se jí usadila mezi nohama v den, kdy ji znásilnil matčin první milenec, poprvéroztála. Cítila tam bolest tak cizí, až ji Vi nedokázala popsat. Přese všechno šoustání, které za sebou měla,

si Vi nikdy nevzala do postele muže kvůli potěšení, natož kvůli lásce. Ustupující netečnost nejen že jípoprvé v životě umožňovala cítit rozkoš, ono ji to i ohrožovalo. Skrz led Vi viděla hranice té záhady.Dokázala si představit rozkoš, kterou to přinese, šoustání bylo její součástí, ale ne středobodem –Kylarovi stejně jako jejich procítěné spojení, celistvost v roztříštěném světě. Šoustání pro ni bylo fyzickýmúkonem, monotónním, ale nezbytným pro její práci. Pokud bude chtít prožít, co se skrývá za ledem, budemuset prožít i bolest a znásilnění, jež byly zamrzlé uvnitř. Pokud Kylar při sexu promluví, připomene jívšechny ty bastardy, co přitom nedokázali zavřít hubu. Pokud bude mlčet, připomene jí surovce, cošoustali potichu. Když jí Kylar prohrábne prsty vlasy, vzpomene si na všechny hajzly, co ji tahali za vlasy,jako by byla zvíře. Pokud z ní Kylar vášnivě strhá šaty, připomene jí Hu Gibbeta, který to dělal a pak jíprskal do obličeje. Pokud si Vi někdy užije Kylarovu touhu a dovolí si na ni odpovědět, bude mu musetvěřit celou zlomenou duší a bude muset proplout všemi pekly, kterých ji necitlivost ušetřila.

To vše si uvědomila ve stejnou chvíli, kdy se Kylarovy otevřené oči střetly s jejími. Napjala se avlasy se jí okamžitě vrátily do koňského ohonu tak těsného, až to bolelo. Kylarem projely dvě vlny emocía Vi i přes emocionální stupiditu, jak to nazývala sestra Ariel, city dokázala pojmenovat. První byla touha,a přestože byla fyzická, nebyla pouze fyzická. Měsíc flirtování se ženou, již miloval, byl měsíc trvajícípředehra. Ale hned potom se stáhl.

„Vi,“ vyhrkl Kylar, „tady bych být neměl.“ Nevšímal si vlastní nahoty ani té její skoro nahoty, díval sejí přímo do očí, aby mu v nich mohla číst.

Ti, kdo ji znásilnili, zlomili pouto mezi sexem a intimností, nechali jí jen šoustání. Kroužkovýmznásilněním ponechala Kylarovi jen tu intimnost. Rozdíl byl v tom, že jediná osoba, jež mohla Kylara zničit

tak, jak zničili ji, byl Kylar sám. Jednota mezi tím, co chtělo Kylarovo tělo, a po čem toužilo jeho srdce,byla stále nedotčená. Velmi ho to pokoušelo, ale zatím se nezlomil. Když podvede Elene, stane se podvodníkem i ve vlastních očích, po zbytek svého velmi dlouhého života.

Otočil se a odešel z jejího snu.

Vi si odkašlala a střetla se s pohledem sestry Ariel. „S Kylarem se nám daří dobře.“

69.

Dorian věděl, že má problém, jakmile tančící dívka vstoupila do trůnního sálu. Právě probíhalaschůzka s náčelníkem Graavarů, rozložitým horalem, kterému havraní vlasy spadaly v dlouhých copáncíchaž k pasu. Graavarové byli mocný horský kmen a Grakaat Kruhn požíval mezi ostatními kmeny velké úcty.

Přišel Doriana vyzkoušet. Byla to neškodná horalská hra, většinou, už více než sto let neproběhl žádnývážnější pokus horalů získat si nezávislost, a Grakaat shledal Doriana vyhovujícím ve všech směrech. Aždoteď.

„Vaše Svatosti,“ řekl Grakaat Kruhn, jeho napůl přivřené oči vypadaly až příliš spokojeně, „rád bychvám věnoval dar, který by zpečetil naši dohodu.“ Mávl rukou, aby předstoupily dvě dívky. Tanečnici bylokolem šestnácti, druhé, která držela horalskou flétnu, tak třináct, a přestože byly obě půvabné, Doriannepochyboval, že jsou to náčelníkovy dcery.

Když tanečnice začala smyslným rondaa, Dorianovi strážní a všichni dvořané odvrátili zrak. Horalskáverze tance se lišila od té, již Dorian viděl jako kluk. Dívka si oblékla široké roucho se zvýrazněnýmirameny, zpod kterých splývaly pruhy látky. Kolem kyčlí do šatů všili zvonky. Jak její sestra hrála, každézhoupnutí v bocích rozeznělo zvonky a odhalilo trochu nahoty pod šaty. V nížinné verzi tance dívkavypadala, jako by plavala, hruď a hlava zůstávaly nehybné, zatímco se zbytek těla svíjel v tanci, alenížinný tanec se soustředil především na břicho, které zůstávalo zcela zakryté. Nicméně i tak Dorianatanec zcela pohltil. Náčelníkova dcera byla talentovaná.

Rondaa ustoupilo beraa, čímž dívka rozptýlila poslední Dorianovy pochyby o tom, čeho se náčelníksnaží dosáhnout. Beraa byla rychlejší, erotičtější. Dívka sepjala ruce nad hlavou, odhalila tak okraje ňader,její boky sebou trhaly ze strany na stranu, ale také se vlnila zepředu dozadu pohyby, které žádného

muže nemohly nechat chladným.

Dorian byl v pasti. Nebyl si jistý, jestli je rád, že se ho Jenine kvůli měsíčkům straní, nebo jestli sipřeje, aby tady byla. Možná by její přítomnost vše změnila. Grakaat Kruhn by nenechal dceru předBohokrálem tančit beraa, kdyby mu ji nechtěl dát. Zpečetění dohody manželstvím nemělo na severu takvelkou váhu jako v jižních říších, ale úsměv, který pohrával na náčelníkových rtech, Dorianovi napovídalněco jiného.

Dorian si myslel, že přivlastnění mnoha manželek rozptýlí zvěsti o tom, jak se do hradu dostal jakoeunuch, ale pokud někdo zjistí, že harém nevyužívá, vtipy o Půlchlapovi se vyrojí nanovo. Horalskýválečník jako Grakaat Kruhn získali post skrze sílu svého virtu, což neznamenalo jen jeho statečnost, ale isílu a mužnost. Horalové tyto tři věci vnímali jako jednu. Jakou mužnost mohl mít eunuch? Jak by se mohl

vojevůdce podrobit polovičnímu muži?

Možná. A možná si to jeho dcera měla ověřit.

Zatracení horalové. Dorianovy Ruce ho informovaly, že Moburu se pokouší ovládnout barbarskékmeny ze severu. Moburu se prohlašuje za Nejvyššího krále a nejhorší na tom je, že se narodil v tensprávný den, nebo ho o tři dny propásl, záleží na tom, jakému učeneckému kalendáři věříte. Jenže ikdyby Moburu do jara zemřel, a obzvlášť v případě, že nezemře, bude Dorian potřebovat všechnybojovníky horalů, aby se mohl postavit Nephu Dadovi a jeho vürdmeisterům.

Pokud teď Dorian zakolísá, zpráva se okamžitě rozšíří, nový Bohokrál je impotent nebo eunuch.Nebo jižan. Žádný skutečný Bohokrál. Grakaat Kruhn ho zabije nedospělou dívkou. Mám-li být Bohokrál,

musím jako Bohokrál vládnout.

Tanečnice skončila a Doriana překvapilo, jak nevázané a uhrančivé oči má. Přesvědčila sebe samu,že ho miluje? Úplného cizince? Nebo tam někde pod tím byl strach, skrytá hrůza, ze které čerpala sílu kesvému tanci?

Dorian si na trůnu uznale promnul prsty, šlo o khalidorský ekvivalent potlesku. Usmál se a vstal. „PřiKhali, Grakaate, byly úžasné. Úchvatné. Překrásné. Ta mladší tančí také?“

Grakaat vypadal zmateně. „Já, ano, Vaše Svatosti, ale chtěl jsem…“

„Přijímám je. Nikdy jsem nedostal krásnější dar. Jak se jmenuješ, dítě?“ zeptal se flétnistky.

Její náhlý strach potvrdil, co Dorian předpokládal. Grakaat ho chtěl nalákat na tanečnici. Nikdy by ho

nenapadlo, že by si eunuch žádal obě jeho dcery. Tváří v tvář strachu mladší dívky a nevíře té starší chtěl

Dorian říct: „O tohle nestojím. Váš otec vás proti mně používá jako pěšáky proti bohu. Bůh mu nemůžedovolit vyhrát.“ Neřekl však nic.

„Jmenuji se Eesa,“ představila se dívka. Nedospělá, měla nejistý dívčí půvab. Dorianův žaludekvyhrožoval, že se vzbouří. Khali, dej mi sílu.

Pak si vzpomněl na kouzlo, které mohlo zmírnit dívčin strach a posloužit jeho účelům. Jako mladýchlípný muž ho používal často. „Graavarové manželství zpečeťují veřejně, že ano?“ ujišťoval se Dorian.

V náčelníkových očích se mihl strach a Dorian poznal, že mladší dcera je Grakaatovou oblíbenkyní.

„Tu tradici už nepraktikujeme mnoho…“

„Je to dobrá tradice,“ přerušil ho Dorian, „obzvláště když jsou… pochyby o ženichově virtu.“ Khali,

dej mi sílu.

„Já, já… Vaše Svatosti,“ Grakaat zezelenal. Jeho pobočníci odvrátili zrak.

Eesa stále nevěděla, o čem se baví. Než si to mohla dát dohromady, Dorian ji obkroužil viry.Viditelně se uvolnila. Rozšířily se jí zorničky a nedokázala se dívat jinam než na Dorianovu tvář,Pokračoval v kouzlení, přemlouval její tělo, aby oklamalo mysl. Ať jí teď udělá cokoliv, bude si to užívat.Později, pokud bude zděšená tak, jak se dalo čekat, jí řeknou, že on je bůh a ona se nemá za co stydět,když mu posloužila podle jeho přání. Naopak by se měla cítit poctěná, že vzbudila jeho pozornost.

„Neznám všechny detaily vašich podivných barbarských zvyků, takže bude muset postačit několikpolštářů na podlaze. Tedy pokud nic nenamítáte?“ Dorian vstal a trhnutím ramen ze sebe shodilhermelínový plášť. Viry pohltil zbylé oblečení jazýčky černého plamene. Na jeho nahém těle se hemžilycelé vrstvy virů, jejich trny se zatínaly do jeho kůže, na hlavě mu vytvořily trnovou korunu. Dorian sezamračil na náčelníka. Obr se roztřásl. Snažil se odvrátit zrak, ale nemohl pohnout hlavou. Zkusil zavřítoči, ale nedokázal ani mrknout.

Viry nametly Dorianovy polštáře na hromadu tři kroky od Grakaatových nohou.

Dorian nechal černou svatozář pohasnout a otočil se k dívce. Usmála se na něj. „Pojď, má lásko.“Khali, dej mi sílu, modlil se Dorian a uvědomil si, že ho vyslyšela. Bože, odpusť, jeho síla ani na okamžikneochabla.

Když potom Dorian vstal, jeho tělo se lesklo potem. Eesa ležela na polštářích, zadýchaná, obscénní.Tehdy poprvé Grakaat Kruhn pohlédl na Beznaděje se strachem, jaký měl Bohokrál vzbuzovat.„Očekávám, že na jaře dorazíte,“ oznámil mu Bohokrál. „Pokud vaše válečná družina bude mít víc nežsedm tisíc mužů, podřídím vám kmeny Quarl, Churaq, Hraagl a Iktana. Při prvním jarním novolunívytáhneme proti Černé mohyle. Dívka zůstane se mnou.“

70.

Vi se probudila. Sestra Ariel s ní třásla. Za okny stále panovala tma a jediné světlo v místnostipocházelo od zapálené svíčky. Vi se posadila a ospale mžourala na maju, která měla zarudlé oči a na soběstejné oblečení jako včera.

„Co to děláš?“ chtěla vědět Vi.

„Našla jsem to. Můžu ti pomoci.“

„Pomoc mi s čím?“ nechápala Vi.

„Vstávej, řeknu ti to cestou.“

Vi se oblékla a následovala sestru Ariel. Ta nic neříkala, dokud nenastoupily do jedné z loděk, která

je zaveze do Kaple. Dokonce i potom mluvila tiše, obávala se toho, jak se hlasy nad hladinou nesou,

přestože jezero halila mlha.

„Kdysi dávno Alitaeře vládl císař Jorald Hurdazin. Podle všech zdrojů to byl zkušený a moudrývládce. V mládí upevnil alitaeranskou kontrolu nad územím, kde se dnes na jihovýchodním pobřežíMidcyru rozkládá Ymmur. Jeho posledními dobyvatelskými úspěchy byla dnešní Modai a Waeddryn asvatbou s Layinisou Guraltovou, Prorokem z Gyle, to prakticky odpovídá princezně, získal kontrolu i nad

dnešní Ceurou. Pak se ale zastavil, z větší části za to mohl její vliv. Dalších dvacet let strávil upevňovánímimpéria, především pak přinášel spravedlnost a prosperitu do dobytých oblastí. Potom ho však magickyotrávil jeden z mnoha jeho nepřátel. Otravu zjistili brzy, ale mágové mohli jen oddálit její následky. Každýden ho léčili, brzy však usoudili, že císař Hurdazin do dvou let zemře. Pochopitelně šlo o přísně střeženétajemství a povolali co nejvíc zelených mágů a magae. Celou záležitost ještě zhoršovalo, že neměl dědice,

a král Gyle podmínil začlenění své země tím, že Jorald a Layinisa zpečetí svatbu stejnými náušnicemi,jaké máš ty. Pro muže s jeho mocí nebyl problém takové kroužky najít, a přestože šlo o první politické imagické manželství, na jaké jsem v dějinách narazila, dočetla jsem se, že se Jorald a Layinisa hlubocemilovali. Zelení mágové nenašli způsob, jak Joralda vyléčit, a brzy zjistili, že Layinisa je neplodná. Ženy svelkým Talentem si někdy magií ubližují a neplodnost je běžná u těch, které svou moc používají příliščasto nebo příliš brzo.

Císař shromáždil co nejvíc mágů, jimž důvěřoval, aby na těchto dvou magických problémechpracovali. Věřil, že Layinisa dokáže impérium po jeho smrti udržet, ale když bude neplodná, zhroucení říšetím jen oddálí. Nechtěl být jen další císař, jehož císařství zemře s ním. Nakonec to byla sama Layinisa,

kdo objevil, jak náušnice obejít.“

„Ona to dokázala?“ vyhrkla Vi.

„Příliš se nevzrušuj. Když už jsme tady, nemluv, dokud nedorazíme do knihovny.“

Mlčky prošly temnými chodbami Kaple. Vi si uvědomila, že to tady začíná vnímat jako domov.Tlumené magické pochodně, které zdobily zdi a sledovaly je, jí teď připadaly normální, jednoduchémramorové oblouky ji silou spíš uklidňovaly, než děsily. Za několik minut sestoupily hluboko pod hladinujezera do skladišť Kaple, kam měla Vi zakázaný vstup. Přestože tu nebyla tma nebo špína, působilo totady opuštěně. Bezpočet dubových beden lemoval zdi až ke stropu. Jedna bedna ležela i na malém stolku.

Ale sestra Ariel, místo aby bednu otevřela, ji vzala, vrátila na polici a vzala jinou dvě řady pod ní. Vipochopila, že tam nechala špatnou krabici pro případ, kdyby chtěl nějaký špeh zkontrolovat, co studuje.Vi zpočátku zarazilo, že jsou bedny z dubu, pak si však všimla kouzla, jímž bylo dřevo nasáklé. V každébedně bylo jedno kouzlo, které zajišťovalo její pevnost a vodotěsnost, další se staralo o ohnivzdornost atřetí z bedny vysávalo vzduch, aby zakonzervovalo obsah uvnitř.

„Magicky reaktivní materiály se uchovávají ve speciálních kontejnerech na jiném patře, tento archivobsahuje jen světské dokumenty. Kvůli způsobu uchovávání je snaživé novicky musí opisovat jen každýchněkolik set let, pokud se depozitáře neotvírají příliš často,“ vysvětlovala sestra Ariel. Bedna se sezasyčením otevřela a sestra Ariel opatrně vyzvedla role smotaného pergamenu, který Vi nepřipadal starší

než deset let.

„V době, kdy došlo ke svatbě Joralda a Layinisy, byly už poutací kroužky zakázané skoro padesát let.

Běžně se na ně samozřejmě narazilo v královských rodech, které se jich dobrovolně vzdávaly jen velmizřídka. Všude, kde náušnice použili, přinesly jen zoufalství, a všichni mágové byli stále víc a vícrozhodnutí, že zákaz bylo to nejlepší rozhodnutí, které Kaple a bratrstvo udělaly. Obě skupiny zničilyvšechny záznamy o jejich výrobě. To vedlo v mnoha případech ke krveprolití, obzvláště u Vý’sanů,Tvůrců, kteří tehdy tvořili jen velmi malé bratrstvo. Když Layinisa zjistila, jak jejich magii obejít, vyvolaloto mezi mágy bouřlivou debatu. Někteří chtěli pokračovat ve výzkumu a najít způsob, jak kouzlo zcelazlomit. Většina se však obávala, že nimrání v tomto umění povede k jeho znovuobjevení. Utrpení několika

lidí, kteří už byli připoutaní, vyvážili ohromným utrpením, ke kterému by došlo, kdyby poutací magiiobjevil nějaký bezohledný mág. Nevím, nakolik jsi se svým poutem experimentovala, ale má v sobě prvkymagie podřízenosti. Díky tomu jsi dokázala překonat podřízenost Bohokráli. Pořadí okroužkováníusměrnilo podřízenost kroužků od tebe ke Kylarovi.“

„Cože?“ vyhrkla Vi. „Tím myslíš…“

„Tím myslím, že kdybys Kylarovi řekla, aby šel po rukou do Cenarie, našla bys pak někde vprůsmyku jeho tělo s pahýly na místech, kde bývaly jeho ruce. Jde o podřízenost mnohem silnější, než jeta, kterou na tebe použil Bohokrál.“

„Ale je tu cesta ven, ne?“ zeptala se Vi, hrdlo měla úplně stažené.

„Cesta ven ne, dítě. Ale protože jsi v tomto poutu paní, můžeš udělat to, co udělala Layinisa.“

„A to je co?“

„Použila podřízenost v poutu, aby donutila Joralda k rozvodu a ke svatbě s jinou princeznou. Pak sejí podařilo přerušit pouto na dost dlouho, aby mohl zplodit dědice.“

„Co se stalo potom?“

„On zemřel, ale impérium přežilo, přestože ztratilo Gyle, které se cítilo hluboce uraženo Joraldovýmrozvodem s Prorokem. Layinisa sloužila Joraldově nové ženě a pět let podporovala její regentství, dokudnová císařovna nevytáhla proti Gyle. Layinisa pak spáchala sebevraždu. Nepřátelství mezi Alitaerou aCeurou nevychladlo celá staletí a pravděpodobně by zuřilo i teď, kdyby ty státy spolu sousedily. Podstatné

je, že pokud si to budeš přát, můžeš pouto přerušit, dočasně. S Layinisou na kroužcích spolupracovalamaja jménem Jessa. Jessa byla v táboře, který chtěl najít způsob, jak pouto zlomit, a já ji podezřívám, žev tom pokračovala i po zákazu Kaple. Jessa byla Léčitelka, ale také se zajímala o zahradničení, proto jsem

začala zkoumat její knihy. Nebyly nijak geniální, jiné si vedly mnohem lépe a ona byla jen nedůležitámaja, proto si myslím, že její knihy později nikdo nezkoumal. Kdyby tak učinili, našli by to, co jsem našlajá. Ona tam ukryla svá pozorování, ale nezašifrovala je dvakrát dobře. Nebyla to žádná kryptoložka. Kdyžjsem její knihy pročítala, začala jsem na ně používat různé klíče a pak jsem se zaměřila na poznámky naokraji. Kdybys uměla číst ve staré ceuranštině, poznala bys, jak je to směšné, v poznámkách na okrajinapsala velkými písmeny nezvyklé slovo a vše mezi ním a dalším zvýrazněným slovem bylo součástí tajnézprávy. Když si postupně pročteš všechny její poznámky na okraji, odhalíš celou zprávu. Já ani nerozumím

všemu, co tu Jessa popsala, ale ty bys mohla. Och, a ještě jedna věc, Kylarovi ani Elene jsem o tomneřekla a neřeknu. Tohle je tvé břímě. Je na tobě rozhodnout se, jestli ti to za tu cenu stojí.“

O dvanáct hodin později a s tmavými kruhy pod očima našla Vi veselou Elene, když připravovala

snídani.

„Co se děje?“ zeptala se Elene. „Jsi v pořádku?“

„Vím, že mám měsíc zpoždění, ale Elene…“ Bojácný úsměv se prodral přes její únavu. „Mám pro vás

svatební dar.“

71.

Nazvali ho Solonem Bouřným jezdcem. Vyprávěli si, že mu vlasy zbělely, poté co se jeho veslicepřevrátila v moři zasypávaném sněhem. Tvrdili, že ho spolklo zimní moře, sežvýkalo, shledalo příliš tuhým

a vyplivlo zpátky. Jeho loď byla převržena a s pomocí magie jen tak tak proplaval míle rozbouřenýmmořem. Jeho vlasy samozřejmě rostly bílé od doby, kdy použil Curoch, dlouho před tou šílenou zimou –a pokoušel se to vysvětlit vojákům i námořníkům, kteří ho následovali. Ti ale dávali přednost vlastní verzi.

Nyní bylo jaro a Solon se vracel za královnou Wariyamo, poté co zničil její nepřátele. Když jízachránil život, uklonil se a ona mu hlasem nabroušeným vztekem pověděla, že cenou za její ruku budeočištění ostrovů od rebelie, která začala smrtí Ošobiho Takedy. Kaede se nelíbilo, že vypadá slabá,nechtěla se na nikoho spoléhat, ale její temperament vždy časem vychladl. Alespoň tomu tak bývalo.

Všichni čekali, že Solon počká do jara a pak povede armádu na každý z ostrovů Takedů. Místo tohozačal s jedním a sám. V kánoi pádloval osmnáct mil na Durai. Tam jim dal ultimátum, které během zimytucetkrát zopakoval. Vzdejte se, odpřísáhněte věrnost královně a dejte mi všechny zbraně, jinak zabijikaždého muže, který se mi postaví, a ty, kdo se posléze vzdají, uvrhnu do otroctví.

Gulon Takeda se mu vysmál a zemřel spolu s osmnácti svými bojovníky. Solon se ve veslici vrátil sečtyřiadvaceti vyděšenými vojáky. Odevzdal je novému mikaidonovi a přespal v přístavní hospodě, ani seKaede nepokusil kontaktovat. Když vstal a šel ke své kánoi, parta nejbláznivějších námořníků, jaké kdypotkal, a kapitán, který přísahal pomstu Takedům, se k němu přidali jako dobrovolníci.

Brzy na ně bouře udeřila pokaždé, když opouštěli přístav, a Solonova znalost magie počasí se stalanezbytností. Ale sethijské bouře se nenechaly zkrotit žádným mágem a byl to každodenní boj. Několikrátto Takedy, jimž čelil, tak ohromilo, že se mu vzdali dřív, než se stihl vylodit. A když se Solon znovu vrátilna Hokkai, opět vítězný, zjistil, že vojáci Takedů, které odvedl, jsou součástí řádné armády a jsou podivně

pyšní na to, že je porazil Bouřný jezdec.

Teď bylo dokonáno. Domovský ostrov Takedů, Horai, nečekal armádu nejméně dalších šest týdnů.Velitelé byli zcela nepřipraveni a nebylo jim nic platné, že proti Solonovým čtyřem stovkám stály tři tisícemužů. Než se mohla armáda Takedů shromáždit, byli její velitelé po smrti a Solonův magií posílený hlassděloval velkorysé požadavky přeživším. Rebelie byla rozdrcena a skoro všichni mrtví patřili k Takedům.

První jarní den, kdy bylo nebe dost jasné, aby se obchodníci mohli začít připravovat na první jarníplavbu, kontrolovat škody, opravovat plachty a sítě a křičet rozkazy na muže, kteří úplně zarezlí poměsících strávených na pevnině, připlula Solonova malá flotila do přístavu Hokkai.

Přivítali je jako hrdiny a blázniví námořníci, jež se k Solonovi připojili jako první, se stali pravýmimořskými vlky. Námořníci odkládali nářadí, aby je mohli přivítat, kapitánové zapomínali křičet aobchodníci a vinaři na pobřeží se valili ulicemi, aby je mohli ve městě pohostit. Ta záplava je donesla aždo zámku a Solonovo srdce bušilo strachem a očekáváním. Kaede, prosím, má lásko, neber mou slávujako svou urážku. Bez tebe to pro mě nic neznamená.

Dav ho doprovázel až k Běloskalému zámku, který zářil v jarním slunci. Kaede stála na pódiu, kde jipřed měsíci málem sesadili. Na sobě měla nagiku modrou jako moře a platinovou tiáru osázenou safíry.Pozvedla ruce a muži a ženy utichli. „Jak se daří ostrovům, Bouřný jezdče?“

„Na ostrovech vládne mír, Vaše Veličenstvo.“

Lidé provolávali slávu, ale Kaedina tvář zůstala vážná. Nechala lidi, ať se radují, pak znovu pozvedlaruce. „Říkají, že jsi mág, Bouřný jezdče.“

„To jsem,“ řekl.

Dav se trochu ztišil, všiml si královnina vážného vystupování. Ta vážnost nejednomu z nich

připomněla otázku, kterou si lidé kladli už tehdy, když Solon poprvé odešel studovat k mágům v Midcyru.

Ke komu ho váže loajalita?

„Říkají, že jsi bůh, Bouřný jezdče, když jsi sám dokázal porazit zimní moře.“

„Ani bůh, ani sám, Vaše Veličenstvo. Loajální syn Sethu, který se plavil s muži a ženami nebojácnými jako tygři, zuřivějšími než bouře a hladovějšími než moře. Ani zimní moře nám nemohlo

zabránit, abychom vám sloužili.“

V davu to s nadějí zahučelo a Solonovi Bouřní jezdci se dmuli pýchou, že se s nimi tak ochotněrozdělil o svou slávu. Kaede je ale rychle zarazila. „Říkají, že jsi náš princ, Bouřný jezdče. Říkají, že jsem tiukradla trůn.“

Ticho.

„Býval jsem princem prastarého rodu, který můj starší bratr ponížil a připravil o čest. Přetrhl svatépouto mezi vládcem a jeho zemí a já se už nemohl dále prohlašovat princem. Poručte mi, a já odpluji dozápadu slunce nebo na smrtící skalnaté pobřeží. Jsem pouhý muž.“ Ztlumil hlas, který se však dál neslnad davem. „Muž, který vás miluje, Vaše Veličenstvo.“

Mlčky tam stála a dav zadržel dech, ale Solon viděl, jak se jí rozzářily oči. „Pak tedy předstup,Solone Bouřný jezdče, Solone Tofusine, a přijmi svou odměnu jako mág, věrný syn Sethu a muž.“

Byl jako v mlze, když ho dav postrkoval vpřed, smál se, radoval a křičel. Kaede ho nejprveobdarovala medailonem s rubínem, ze kterého vycházelo slabé světlo a planul prastarou magií. Nikdy dřív

ho neviděl, nikdy o podobném artefaktu ani neslyšel, ale než se nad tím mohl pozastavit, posadila mu nahlavu korunu. Byla to koruna jeho otce, obroučka se sedmi zlatými vinnými listy a sedmi zlatými vlnami.„Rubín patří mágovi, koruna nejvěrnějšímu synovi Sethu a tobě, budeš-li ji chtít, pyšná a protivná žena,

jež se nehodí pro žádného muže.“

„Až na jednoho,“ opravil ji Solon, přitáhl si ji do náruče a políbil.

72.

Vi netušila, jak to Elene Kylarovi vysvětlila, ale věděla kdy, protože ji skrze pouto zasáhl náhlý návalzmatku, naděje a touhy. Dnes byla ta noc. Mnohokrát kouzlo probrala se sestrou Ariel. Přesně jak jivarovala, nepokoušela se pouto přetrhnout, jen částečně oslabit.

Vi ho dokázala potlačit jen tehdy, když na ně aktivně používala magii. Jediná dobrá zpráva byla,pomyslela si Vi, že Kylar je panic. Ten se za to styděl, ale Vi to považovala za něco výjimečného a svýmzpůsobem roztomilého, což ho zahanbovalo ještě víc. Teď ale jen doufala, že jeho milování s Elene buderychlé. Vi pověděla Elene, a ta se rozhodla, že to Kylarovi neřekne, že utlumení pouta budejednostranné. Kylar neucítí Vi, ale Vi bude dál cítit jeho.

Vi si připravila pomůcky, svědivou vlněnou róbu, v kterou vkládala naděje, že ji ochrání před všemi

fyzickými pocity, co prosáknou poutem, a džbán vína, ve kterém potom utopí své myšlenky. Sestra Ariel

to výslovně neschválila, ale také jí to nezakázala. Vi mohla jen doufat, že Kylar patří k mužům, co po sexu

hned usnou, protože až uvolní svou magii, bude ji znovu cítit. Kdyby se Kylar dozvěděl, že Vi vlastněmagicky odposlouchává jeho milování, určitě by mu to dělalo starosti. Elene byla přesvědčená, že na jařezemře, a zasloužila si veškerou pozornost, jakou jí Kylar bude moci poskytnout.

Kylar stoupal po schodech. On a Elene právě skončili romantickou večeři v kuchyni, pochopitelněnemohli jít ven, kde by je viděli lidé, a Elene ho vedla za ruku. Vi cítila jeho očekávání a nevíru. Hledal ji,ale obklopila se kamennou zdí a začala zaklínat.

Podle sestry Ariel nebyla samotná vlákna žádná výzva, tou bylo udržet soustředění po celoupotřebnou dobu. Sestra Ariel navíc připouštěla, že si to na Vi pravděpodobně vybere emocionální daň.Ariel se domnívala, že ho dokáže udržet tak dvacet minut.

Sestra Ariel by emocionální daň asi dokázala snášet věčně. Slova Čarodějná děvka se vplížila dojejího zaklínání, neměla však takovou sílu jako dřív. Koneckonců to byl právě výzkum sestry Ariel, kterýtohle všechno umožnil. Byl to její způsob, jak se omluvit?

Jedna vrstva magie za druhou dopadaly na pouto, obklopovaly ho jako mlha a Vi hned ze dvoudůvodů poznala, že to funguje. Za prvé, Kylar se zmateně zarazil, když se nakláněl k Elene, aby ji políbil,

jakmile spolu seděli na okraji postele. Za druhé, Vi poznala, že se přestal naklánět, zatímco seděli naokraji jeho postele. Ať už Vi Kylarovu stranu pouta utlumila jakkoli, zdálo se, že její stranu to posílilo.

Zasáhla ji panika, měla problémy se nadechnout, ale Kylar to necítil. Poznala, že ji nevnímá.Překvapila ho její nepřítomnost a pak se jím jako oheň rozlila radost. Přitáhl si Elene k sobě a vášnivě jipolíbil.

Těžko se jí dýchalo. Vi dokázala jen vychrlit řadu kleteb, aby magii udržela v chodu. Muže užsamozřejmě líbala a tucty mužů líbaly ji. Když to šlo, vyhýbala se tomu, přála si, aby byla nahoře stejněnecitlivá jako dole, ale přesvědčivé líbání bylo součástí její práce. Cítit Kylara, jak líbá Elene, bylo něcoúplně jiného. Bylo to osvěžující, nevinné a plné radosti. Pak se to prohloubilo a Vi cítila Kylarovopřekvapení nad divokostí Eleniny vášně. Spadl, strčila ho?, na postel a ona se na něj posadila. Pak jiznovu políbil, zápasil s tkanicemi jejího oblečení.

Vi zoufale zaklela, držela oči otevřené, drhla si vlněnou látkou předloktí. Trochu to pomáhalo, aleKylarova radost a nespoutaná vášeň dál žily v její hlavě. Elene musela něco říct, protože Kylar se zasmál.Vi to slyšela přes zeď, ale když to ucítila, poznala, že takový smích od Kylara nikdy neslyšela. Možná setakhle nezasmál celý život. Bylo to hravé a nespoutané, darované i přijímané, divoká, silná a spokojenáradost. To byl Kylar, jak ho viděla Elene, a Vi věděla, že si ho zaslouží.

Byla tam tak hluboká něha, že prostupovala poutem, až to bolelo, a Vi si uvědomila, že Kylar s Elene

mluví.

„Strčíte ho do ložnice s nahou ženou, a on s ní mluví?“ řekla Vi nahlas, řídila tak svůj Talent. „Nenídivu, že je ještě panic.“ Bylo dost zlé, že vlákna nebyla obtížnější, protože by se jí teď hodila trocharozptýlení. Elene je vyděšená, došlo Vi, a stydí se, protože přesně ví, co Vi ve vedlejší místnosti dělá.Kylar ji konejšil, ležel vedle ní, levou ruku pod její hlavou a pravou ji objímal, hladil ji a něžnýmutěšováním v ní pomalu probouzel vášeň.

Vi šoustala tolikrát, s tolika muži a tolika způsoby, že si myslela, že o sexu ví všechno. Ale Kylar aElene ve vzájemné nevědomosti experimentovali způsobem, jaký neznala. Nebyly tam rozpaky, dokonceani při nemotorném ohmatávání, protože tam nebyl žádný strach nebo předsudky.

„Och, kurva, och…“ Vi přeskakoval hlas, ztratila myšlenku. Ať už Elene dělala cokoliv, buď bylapřirozeně nadaná, nebo byl Kylar extrémně citlivý. Tak jako tak ji přes pouto zalila vlna rozkoše. Vi mělapocit, jako by jí hořely tváře.

Pak Vi ucítila Kylarův uličnický úsměv, sakra, byl cítit úplně stejně, jak vypadal, a jeho potěšeníbledlo v porovnání s potěšením někoho potěšit.

„Ty bastarde,“ zaklela Vi. „Nenávidím tě. Nenávidím tě, nenávidím tě, nenávidím tě.“ Když Vi

šoustala, vždycky si na sebe navlékala osobnost jako masku. Kylar se miloval celou svou bytostí. Každá

jeho část byla dar, a Vi věděla, že ho miluje.

Kylar ji zajímal ode dne, kdy poprvé spatřila v domě hraběte Drakea jeho uličnický úsměv.Obdivovala, jak se snažil opustit cestu stínů a jak se choval k Elene a Uly. Cenila si jeho bojovýchdovedností. Trochu poblouzněná jím byla už dávno, ale ji kdysi poblouznil i Jarl, a to byl homosexuál. Vposledních měsících dokonce začínala uznávat, že Kylara obdivuje. Ale to všechno nebyla láska. Možná by

nikdy nepoznala, co láska znamená, kdyby se tak často nebavila s Elene a každý den nevnímala Kylarovy

pocity k ní.

Něco narazilo do zdi jen pár palců od Viina ucha, polekalo ji to. Oči se jí rozšířily. Kouzlo jí málemvyklouzlo a jen díky strachu, co by se stalo, kdyby ho pustila, se jí podařilo získat nad ním kontrolu. Znovu

si ruku poškrábala vlnou, kurva, nesnáším vlnu! „Mrtvé děti. Vousaté ženy. Chlupy na zádech takdlouhé, že se dají zaplétat do copů. Měsíčky. Pach Doupat v teplém letním dni. Nemyté děvky. Zvratky.Mrtvé děti. Vousaté ženy. Chlupy na zádech, tak, a do prdele!“ Vi se zakousla do vlny a držela kouzlo,

jako by jí šlo o život.

O chvíli později se Vi konečně mohla znovu nadechnout. Zkontrolovala kouzlo, když Kylara zaplavilhluboký pocit spokojenosti, klidu, blaženosti, intimity a smíření s celým světem. Kouzlo zůstalo nedotčené.Vi se natáhla pro džbán s vínem a napila se přímo z něj. „Dobře že jsi panic, Kylare. Byl jsi panic. Nevím,jestli bych to zvládla ještě o…“

Vi to zjistila ve stejnou chvíli jako Elene, Kylar byl stále vzrušený. Položil otázku a Elenina odpověďbyla nezaměnitelná a vášnivě souhlasná. Vi roztřesenýma rukama položila džbán na zem. Kylara znovuzaplavila rozkoš.

Och, bohové, tohle bude dlouhá zima.

73.

Jak zima v Khalidoru pomalu slábla, Dorian shromáždil armádu na pláni severně od města, aby sepostavil nájezdníkům z Mrazu. Zem stále pokrýval tající sníh, který se jim pod nohama měnil v mrazivoubřečku. Každý vydechnutý obláček páry jako by protestoval proti válčení v takovém počasí.

Divocí lidé, kteří obývali mráz, vždy bojovali statečně, ale jejich jedinou taktikou bylo přemociprotivníka vysláním větší armády. Jakmile se srazili s nepřítelem, bojovali muž proti muži, nikdy jakojednotka. Od založení Khalirasu se jim ani jednou nepodařilo město obsadit, přestože párkrát nechybělomnoho. Garoth vždycky říkával, že mezi divochy je větší podíl Talentovaných mužů a žen než vkterémkoliv jiném národě na světě.

Když ranní slunce přebarvilo inkoustově modrou oblohu na ledovou modř, obě armády už stály protisobě. Bohokrálovy linie měly jen tři řady a rozvinuly se po maximální délce pláně, jak jen si mohladvacetitisícová armáda dovolit natáhnout. Proti vojsku divochů, které se táhlo dál a bylo mnohem hustší,vypadali Dorianovi muži jako trpaslíci. Beznaděj jim nemohl nijak zabránit, aby jim vpadli do boku. Vestředu divošské armády se nacházel obrovský blok těl, kterého se ostatní divoši stranili. Pokud bylyDorianovy informace správné, čelil osmadvaceti tisícům krulů a ještě většímu množství divochů.

Přesila tři na jednoho. Dorian se nebojácně usmál. Proplul proudem proroctví a spatřil tisíc mrtvých.

Deset tisíc.

„Mylorde, je vám dobře?“ zeptala se Jenine. Dorian nechtěl, aby to viděla, ale na Jenine se spoléhal

stále víc a víc a nešlo jen o její rady.

Zamrkal a soustředil se na ni. Její budoucnosti se štěpily tak rychle, že ji skoro neviděl, jak tu vpřítomnosti stojí, nádherná, rty pobledlé chladem, zahalená v kožešinách. Před ní poblikávala žena vevysokém stupni těhotenství, která čekala dvojčata, a žena s rozpolcenou hlavou, její rysy nešlo přes krevrozeznat. „Ne, ani ne,“ řekl Dorian. „Ale je mi dost dobře, abych své muže nenechal zemřít.“

Z dálky nebyly pokroucené rysy krulů patrné, ale jejich obnažená šedá kůže ano. Do té nahotyDorian vkládal naděje. Krulové byli vytvořeni magií, ale zůstávali stvořeními z masa a kostí. Chlad jezmrzačí a časem zabije. Nebylo snadné donutit kruly, aby se oblékli, stejně jako se jim těžko zabraňovalove vraždění. Obojího šlo ale dosáhnout. To, že to šamané nedokázali, prozrazovalo, jak nejistá je jejichkontrola.

Dorian vydal rozkaz a otroci spustili nosítka na zem. Bohokrál Beznaděj z nich vystoupil a dál napláň pokračoval sám. Položil ruku na obsidiánový nůž, škubnutím ramen shodil drahocenný hermelínovýplášť a nechal ho spadnout do bláta. Tohle gesto ho rozčilovalo pokaždé, když ho u otce viděl. Nyní tochápal. Aby ochránil, co miluje, musel si udržet kontrolu. Aby udržel kontrolu, musel se stát bohem. A bůh

byl povznesen nad starostmi smrtelníků, že zničí plášť v ceně padesáti otroků.

Proudy proroctví se dmuly pod tlakem sedmdesáti tisíc budoucností, které Beznaděj držel ve svýchrukou. V závislosti na jeho volbách desetitisíce zemřou, nebo budou žít. Pohlédl na armádu, které čelil, aspatřil nad ní kroužit deset tisíc havranů, jež čekali na hostinu. Mrknul a havrani zmizeli, mrknul, a vrátili

se. Ale nebyli to havrani. A také nad muži pouze nekroužili.

Dorianovi se rozšířily oči, otáčel se ze strany na stranu. Tenké tmavé postavy se rojily nad armádou,

zastínily nebe nad jeho muži a vrhaly se sem a tam. Támhle jich na jednom muži hřadovalo šest, spáryzaťaté hluboko do masa. Kolem jiného válečníka kroužila jediná temná postava, bodla ho, pak podruhé,jako by zkoušela jeho obranu. Ale to byla spíš výjimka. Téměř na každém muži v Dorianově armádě viselalespoň jeden stín. A byly mezi nimi různé stupně kvality, někteří byli výrazně hrozivější než ostatní.Dorian se podíval na nedaleko stojícího generála Nagu. Na něm lpěla trojice stínů, dva hřadovaly naramenou, třetí olizoval přízračnou krev na generálových prstech.

Takhle zblízka Dorian rozeznával jejich rysy. Jeden měl nádor, který groteskně vyboulil oko. Hnisající

vředy hyzdily nazlátlé tváře, kapala z nich černá krev na šaty tak zčernalé krví, že Dorian jen s obtížemipoznal, že kdysi bývaly bílé. To kvůli potrhaným šatům a kapající krvi vypadali jako havrani. Ten snádorem zaryl spáry do hlavy generála Nagy, pak je vytáhl a dychtivě z nich olizoval přízračnou krev. Alenebyly to spáry, byly to prstní kůstky zbavené zlatavého masa. Otočilo to zdravé oko k Dorianovi. „Na cose to dívá?“ zeptalo se to.

alší naklonil hlavu a střetl se s Dorianovým pohledem. „Na nás,“ zasyčel užasle.

Odeniar, ytěm sšědí. Direlom?“ zaslechl Dorian hlas. Patřil Jenine, ale nerozuměl, co mu říká. Proč jínerozuměl, ale těm věcem ano? Co byly vůbec zač?

odíval se zpátky na armádu na planině. Viděl kruly, ale tentokrát prohlédl skrz jejich maso. Každý v soběukrýval jednoho z těch tvorů. Můj Bože, tohle jsou Cizinci. Dorian se na ně díval a pochopil. Cizincipřinášeli peklo všude, kam přišli. Nepřiživovali se na lidském utrpení kvůli potravě, odvádělo to pozornostod jejich vlastní bolesti, byla to pro ně zábava. Obléci si tělo neznamenalo žádný útěk. Prostě to bylonejlepší rozptýlení ze všech, šance něco cítit, i když jen na chvíli, zažít požitek z jídla, pití a zabíjení.

Odeniar!“ hlas promluvil u jeho ucha. Dorian se otočil a na okamžik znovu viděl přirozeným zrakem.Všichni muži na něj vyděšeně zírali. Pak se jeho pohled rozdvojil a spatřil, jak z nich stoupá strach –pochoutka pro vířící Cizince. Ucítil na rameni prsty, kostěné prsty, ale než se mohl otočit a podívat se nato, co se na něj přichytilo, do bicepsu se mu silně zaťaly prsty zcela přirozené.

o jeho zorného pole vplula Jenine, znovu vypadala normálně, ale pak se rozmazala. Byla těhotná, alenebyla to dvojčata. Cizinec kolem ní kroužil v těsných kruzích, ale místo, kde by se usadil, nenacházel.Chtělo to, můj Bože, chtělo to jejich dítě!

orian vykřikl a spatřil novou vlnu strachu, jež se zvedla od jeho mužů. Hejno Cizinců, kteří si užuvědomovali, že je vidí, ho obstoupilo. Obkličovali ho.

ODENIAR! Rodenia! Akras! Dorenia! Doriane!“ Jenine mu divoce šeptala do ucha, tiskla se k němu,odvracela ho od jeho mužů. Zamrkal a viděl jen zem, vojáky, kruly a manželku. Přitáhla ho zpět z jehošílenství, možná pomocí toho, co ho nejlépe udržovalo v realitě, jeho vlastního jména.

Jsem zpátky,“ řekl. „Jsem tady. Děkuji ti.“ Oklepal se a přinutil se, aby se za závoj dál nedíval. Ohlédl sepřes rameno a kývl na generála Nagu, aby vystrašení muži viděli, že je v pořádku. Pak vyrazil vpřed.

orian, Beznaděj, se rozhodl, že hruď pod pláštěm ponechá obnaženou. Bůh žádný chlad necítí. Šelvpřed, rozhodnutý zakrýt předchozí váhání vyvolal na kůži šlahouny virů. Mávl rukou, aby před nějpředvedli mladého muže. Sakra, Beznaděj nechtěl, aby tohle Jenine spatřila. Ale bylo příliš pozdě a onnemohl jít někam, kde by ho neviděla, ne poté, co je málem oba zatratil, když tu postával jako ztracenédítě.

ladík se jmenoval Udrik Ursuul. Všichni princové v Khalirasu byli zabiti, ale sedmnáct z nich, kteří už

odešli za svou Trýzní, stále žilo. Udrik oplodnil špatnou dceru modainského oligarchy a musel uprchnout,

protože nesplnil uurdthan. Vrátil se domů, aby škemral o milost.

Víš, Udriku, že když vyvoláš třináct legií krulů, můžeš je ovládat sám, ale když vyvoláš jen jednoho navíc,

musíš ovládnout arkanghúla?“

Co?“ Udrikova obočí byla stále začerněná, navzdory strachu působil hrozivě.

To je stvoření, které se divoši ovládnout neodvážili,“ řekl Beznaděj. „Pověz mi, bratře, co je lepší? Smrt

jednoho muže, nebo vyhlazení celého lidu?“

drikovy oči se rozšířily a vytřeštil je ještě víc, když mu Beznaděj obsidiánovým nožem prosekl hrdlo. Padlna kolena, z hrdla mu tryskala krev, pak se pomalu svalil na záda. Dorian cítil, nebo si představoval –jásot tisíce Cizinců. Zamrkal. Ovládni to, Doriane. Ovládni to. Neodvažoval se podívat, jak bude následující

úkon vypadat z druhé reality.

eznaděj natáhl ruce, svá křídla, k hostiteli před sebou. „Arcanghulus! Přijď! Ukaž se mi!“ Vlákna se od něj

odpoutala tak snadno, jako by mu pomáhaly samotné viry, jako by to dělal už tisíckrát. Tančilo kolem nějzelené světlo. Ovinul ho proud modrého plamene. Pak začala zem kolem Udrikova těla vřít. Vyřinuly sechuchvalce hlíny a vsakovaly do jeho těla. Nad Udrikem tančily jiskry, jeho svaly se trhaly, kůže praskala.

amani si uvědomili svou chybu. Neodvážili se vyvolat arkanghúla, a Dorian ano. Rohy ze zubrů zatroubily

do útoku. Ale poslechla jich jen polovina.

o země před Beznadějem udeřil blesk a oslepil ho. Nad ním a oběma armádami zaburácel hrom a muže

na obou stranách srazil k zemi.

dyž se Beznadějovi vrátil zrak, útok divochů se hroutil. Na místě, kde předtím ležel Udrik, stál muž, kněmuž se upíraly všechny oči. Byl dobrých sedm stop vysoký, do výše krku mu spadaly vlasy podobnéroztavenému zlatu. Přestože jeho pleť měla barvu stříbra, neleskla se a nepůsobila uměle. Oči měl jakosmaragdy tak jasného odstínu, jaký mohl mít jen jeden člověk z milionu. Možná napodoboval Beznaděje,protože i on měl odhalenou hruď. Jeho tělo bylo však hubené a kostnaté. Byl to ten nejkrásnější muž,jakého kdy Dorian viděl.

rkanghúl se zasmál, a dokonce i jeho smích byl překrásný. „My jsme Cizinci, Bohokráli, žádná monstra.“

Jak se jmenuješ?“ zeptal se Beznaděj.

Jsem Ba’elzebaen, Pán hadů.“

Na hady je v Mrazu příšerná zima.“

Ale já už v Mrazu nejsem, že ne?“

Donutím tě, abys mi sloužil, Ba’elzebaene,“ řekl Beznaděj. Zoufale toužil vidět Ba’elzebaena takového,jaký je, ale neodvažoval se. Pokud teď propadne šílenství, Ba’elzebaen by si mohl místo Udrikova těla vzít

Dorianovo.

Cizinec se zasmál. „A já chci, aby se mi poklonily slunce a měsíc.“

„Ale k jedné z těch věcí dojde.“

Ba’elzebaen se smál, jako by mluvil s nedospělým klukem. „Jsem silnější než ty.“

„Tady záleží jen na vůli. Povolal jsem tě a má vůle je nezměrná.“ Ochromující zelené oči se ponořily

do jeho a Dorian musel myslet na to, co se stane s Jenine, když si hada nepodrobí. Cítil, jak se

arkanghúlova mysl zvedá nad tu jeho stále výš a výš. Ba’elzebaen byl o tolik víc než tělo před Dorianem.Byl nesmrtelný, všemocný, Dorian ho nemohl zastavit. Bylo to beznadějné. Měl by se poklonit a žebrat o

milost.

Dorian věděl, že právě v tom spočívá arkanghúlův útok, a držel se toho, co věděl. Arkanghúl můžeposlouchat, může se sklonit, může sloužit. Já jsem Bohokrál. Jsem neúprosný. Zničím ty, co mi odporují.Nebudu sloužit. Jsem bůh.

Ba’elzebaen se uvolnil a útoky ustaly. „Velmi dobře, Bohokráli, budu ti sloužit.“

„Kde je můj poloviční bratr Moburu?“

„Pokusil se převzít deset kmenů. Selhal. Připojil se k němu jen jeden klan, ale získal dost kostí, abymohl vyvolat legii krulů. Míří k Černé mohyle.“ Legie byla něco kolem dvou tisíc krulů. To nebylo dobré,ale bylo to mnohem lepší než čelit Moburovi v čele této armády. „Ale není to Moburu, koho by ses mělobávat.“

„Neph,“ řekl Dorian, když se jeho podezření potvrdilo.

„Ano. To Neph naučil divoké kmeny povolávat kruly. Tohle je pouhé odvracení pozornosti, které máudržet Ursuuly od Černé mohyly.“

„O co se pokouší?“

„Stát se Bohokrálem, ať už vyvoláním Titána nebo poskytnutím těla Khali.“

To určitě neznamenalo, že by chtěl Neph Dada vyvolat samotnou Khali. To by bylo šílenství. Pokudto, co Dorian viděl, byla přirozená povaha Cizinců, poskytnutím těla jejich vůdkyni by přivolal zkázu nacelý Midcyru. Dobrou zprávou bylo, že od časů Roygarise Ursuula nebyl nikdo dost mocný, aby Khalidokázal vyvolat. Na druhou stranu Titán byl mnohem pravděpodobnější a sám o sobě dost děsivý. Kam vhierarchii Cizinců spadal Titán? Dvě třídy nad Ba’elzebaena? Tři? Bože.

Ale tohle byl rozhovor na jiný čas i místo. „Abychom si přivlastnili kruly divochů, musím zničitšamana, který je ovládá, správně?“ zeptal se Beznaděj. „Kdo je to?“

Ba’elzebaen ukázal na divocha pokrytého modrým tetováním. Muže obklopovaly tucty štítů, jeho iostatních mágů, ale Ba’elzebaen prostě mávl rukou a štíty roztály. Beznaděj na muže vrhl jedinou zelenoujiskru. Mág se na ni pohrdavě díval, spoléhal na štíty, a jiskra mu vypálila díru do hrudi. Zemřel spřekvapeným výrazem ve tváři.

Ba’elzebaen se usmál a Dorian si všiml něčeho divného na tom, jak se kůže zvrásnila u koutků jehoočí, arkanghúlovu kůži pokrývaly tisíce drobných šupinek. „Mistře,“ řekl Ba’elzebaen, „co pro tebe máPadlý udělat?“

„Pobij divochy. Do soumraku žádné krmení a kosti pak naložte na vozy. Možná je budeme

potřebovat na vytvoření dalších krulů u Černé mohyly.“

„Jak si přeješ.“ Ba’elzebaen se uklonil. Když se narovnal, v armádě divochů zazněly zděšeně výkřiky.Krulové v jejich vlastních řadách se obrátili proti nim.

74.

„Blíží se jaro,“ řekla Elene.

Vi se k ní připojila na balkóně, stále se potila po cvičení se stovkami magae dole na dvoře. Kylar bylmimo město, znovu cvičil se svým mistrem, a Elene ji požádala o schůzku. Vi se snažila polknout knedlík vhrdle, když se k ní Elene otočila a usmála se.

„Vyhýbáš se mi,“ vyčetla jí Elene.

Vi chtěla namítnout, že má spoustu práce. Měla. Nevolnice se shromažďovaly, k Viiným štítonoškám

se každý den přidávaly nové ženy, potají Mluvčí předávala zprávy a neustále se musela procvičovat vtaktice a magii. Ale to nebyly důvody, proč se s Elene nestýkala. V posledních dvou měsících si všimla, žese začínají sbližovat, ale přicházející jaro bylo jako tasený meč.

„Potřebuji tvou radu, Vi. Ty víš, jak funguje Kylarův dar, a také víš, jak přemýšlí. Obávám se, že sepokusí udělat něco hloupého, aby mě zachránil, až…“ položila si ruku na břicho.

„Až co?“ nechápala Vi. Pak jí to došlo. „A do prdele, ty jsi těhotná!“

Elene zrudla a tiše řekla: „Dnes ráno mi to potvrdil Léčitel. Jsem v prvním měsíci. Ještě mi aninezačaly ranní nevolnosti. Předpokládám, že mám štěstí.“

Štěstí. To byl jeden způsob, jak to podat. Pokud to Kylar zjistí… Vi vlastně neměla tušení, co byudělal, ale nejpravděpodobnější se jevilo hloupé hrdinství. Naneštěstí nevěděla, jak se to hloupé hrdinstvíprojeví.

„Je to složité,“ řekla Elene. Vi jí poznala na očích, že tím nemyslí jen Kylara.

„Můžu ti udělat čaj z vratiče,“ navrhla Vi.

Elene se zhrozila. „Kdybych to chtěla zabít, prostě měsíc počkám! Bože, to je ta nejhloupější anejbezcitnější věc, jakou jsi mi kdy řekla.“

Vi stála jako zkamenělá. Jsem hloupá a bezcitná. Proto si nikoho nepouštím k tělu. Když to udělám,všechno se hned podělá.

Elene zavřela oči, a když je znovu otevřela, vztek se z nich vytratil. „Omlouvám se. Jsem teď hrozněpřecitlivělá a podrážděná, ale to mi nedává právo, abych si to vylévala na tobě. Ty nejsi hloupá.

Omlouvám se.“

„Ale jsem bezcitná.“

Elene se odmlčela. „Prošla sis peklem, Vi. Jsi bezcitná, ale každý den méně a méně a mě mrzí, žejsem ti to řekla. Můžeš mi odpustit?“

Důvod, proč byla Elene dobrá přítelkyně i osina v zadku, byl, že nikdy nelhala, dokonce ani přiomluvě ne. Kdyby nebyla tak dobrosrdečná, svou bezelstností by všechny doháněla k šílenství. Hu Gibbetneustále „říkal pravdu“ a používal ji na každého jako kladivo. Na Elene se kvůli její soucitnosti skoronedalo rozčílit. „Jistě,“ řekla Vi. „Co potřebuješ?“

Elene se pomalu usmála, bylo to jako slunce prodírající se temnými mraky. Když se usmívalamimoděčně, byla překrásná. Nebyla to krása kurtizány, přestože bohové a Vi věděli, že Elene strávilaposlední dva měsíce zkoumáním kurtizánských dovedností a potěšení, byla však naprosto ženská asvůdná. Když Elene cítila radost, vždy se o ni podělila. To, že od každého naivně očekávala to nejlepší, znich to nejlepší zvláštním způsobem opravdu vytáhlo. „Jsem ráda, že jsi má přítelkyně, Vi. K tomuhlerozhovoru se chystám už dlouho.“

Zamračila se, nebyla si jistá, jak začít. Vi cítila, jak se jí knedlík vrací do krku, ale teď už nemohla

odejít, nemohla utéct.

„Zemřu,“ začala Elene. „Jsem vyděšená hlavně kvůli tomuhle.“ Ochranářsky si na břicho položiladlaň. „Abych pravdu řekla, hodně jsem si kvůli tomu Bohu stěžovala. Vím, co si myslíš, že jsem buď úplně

svatouškovská, nebo poblouzněná, ale žádala jsem Boha všemi způsoby, co znám, aby mě nechal žít, ikdyž tím naruším Jeho plán. Já chci žít a chci, aby žil Kylar, a chci, aby žilo naše dítě, a chci, aby Kylarvykonal všechny ty velké věci, pro které ho Bůh stvořil.“

„Co na to tvůj Bůh řekl?“ zeptala se Vi. To, jak se Elene upínala ke svému Bohu, se přílišnepodobalo vztahu Vi k Nysovi, ale ať už byl nebo nebyl skutečný, On v Elenině mysli existoval. Nenídobré urážet víru někoho, kdo brzy zemře.

„Řekl, že je se mnou.“

„To pomůže,“ odtušila Vi.

„Ano,“ řekla Elene, neviděla nebo nechtěla vidět sarkasmus v její odpovědi. „Kylar si myslí… Kylar se

obává, že je muž zrozený k věčné samotě. Myslí si, že posledních pár měsíců podvádí osud. On by neměl

zůstávat sám, Vi, ale některé lži se léčí dlouho. Já čas nemám. Až odejdu, chci, aby ses o Kylarapostarala. Ve všech ohledech. Je tou nejcennější věcí, již na světě mám, a ty máš mou plnou důvěru.

Bude tě potřebovat. Poznáš, až bude připravený, stejně jako to poznáš u sebe.“

Vi už na to samozřejmě myslela. Když seděla na posteli, zatímco se novomanželé milovali za přílištenkou zdí, napadlo ji to snad stokrát, tohle trápení nebude trvat věčně, Elene na jaře zemře. Horší bylo,když ji jednou napadlo, že po Elenině smrti bude mít Kylara jen pro sebe.

„Byla jsem sobecká,“ řekla Elene. „Věděla jsem, že mám jen pár měsíců, tak jsem kvůli sobě aKylarovi byla sobecká. Vím, že jsi za to zaplatila vysokou cenu. Někdy ráno jsem viděla tvou tvář, poté cojsme…“ Elene si odkašlala, „s Kylarem zůstali vzhůru dlouho do noci. Vím, že ho miluješ, a nedokáži sipředstavit, jaký by to byl pocit, kdybychom si to vyměnily. Být na tvém místě, vyhlížela bych… konec. Toje v pořádku.“

„Není v pořádku přát si, aby přítelkyně zemřela,“ řekla škrobeně Vi. V očích ji pálilo.

„Vše, co sis myslela nebo udělala, ti odpouštím, Vi. Všechno bude v pořádku, opravdu. Bůh to dělá znějakého důvodu, i když my ho nemusíme chápat.“

„Odcházíš,“ dovtípila se Vi.

„Ano.“

„A neřekla jsi mu to.“

„Snažila jsem se. Kylar není připravený to slyšet. Vi, pomoz mu uvědomit si, že když se znovuzamiluje, nedopustí se žádné zrady. Je nesmrtelný a žít věčně bez lásky by bylo peklo.“

„Kdy odcházíš?“ zeptala se Vi.

„Hned.“

„Kam?“

„Král Gyre za pár týdnů vytáhne proti Khalidoru. V jeho armádě jsou i ženy. Připojím se k nim. Takalespoň vypadá můj plán. Bůh pro mě možná chystá něco úplně jiného.“

„Proč se k nim chceš přidat?“

„Abych tam Kylara donutila přijít. Přísahal, že mě kvůli Loganovi znovu neopustí, ale oni ho budoupotřebovat. Když nic jiného, alespoň zemřu v boji, který něco znamená.“

„Nejsi žádná válečnice, Elene.“

„Ne. Ale jsem bojovnice.“

„Máš vůbec ponětí, co Kylar udělá, až tohle zjistí?“ řekla Vi.

„Na stole jsem mu nechala dopis, kde píši, že jsem na noc zůstala v Kapli. Doufám, že na papíře lžulépe než ve skutečnosti, protože potřebuji náskok. Ale je tu i další dopis, který mu poví pravdu.“ Odmlčelase. „No, celou pravdu ne. O těhotenství mu neřeknu. I tak ho tím příšerně raním. Prosím, postarej se,

aby ho dostal.“ Podala Vi dopis.

„Ty mě do toho chceš zatáhnout?“

„Skrze vaše pouto tvou spoluvinu stejně pozná. Možná bys chtěla pár dní zůstat v Kapli.“

Elene ji objala. Vi jí objetí nejprve nejistě a pak silně oplatila. Oči se jí plnily slzami rychleji, než je

stačila mrkáním zahánět, a skrze své pouto cítila, jak se Kylar míli daleko najednou zarazil. Nepřišlo to veformě slov, ale vnímala jeho údiv. Ty pláčeš? Vyslala k němu konejšivou vlnu, která ho popletla ještě víc.

„Nechci, abys odešla,“ řekla Vi.

Elene se odtáhla a podívala se Vi do očí. „Myslíš to vážně. Poznám to. Přestože to pro tebe tadymuselo být těžké, stejně to myslíš vážně.“

„Nikdy jsem neměla přítelkyni,“ řekla Vi. „Nechci tě ztratit.“

„Jsi lepší žena, než si myslíš, Vi. Bůh ti žehnej.“

75.

„Průsmyky jsou průchodné,“ poznamenal Durzo. „Magae se zítra vydají na pochod.“

Kylar poznal, že se v mistrových názorech něco změnilo, už když spolu včera zápasili. Seděli spoluna stole ve cvičební místnosti Durzova domu a oba si ručníkem otírali zpocené tváře. Durzo se mu

nepodíval do očí. „Vy odcházíte,“ uvědomil si Kylar.

„Nebudeš tomu věřit, ale Uly mě vykopla,“ řekl zahořkle Durzo.

„Myslel jsem, že spolu vycházíte skvěle.“

„Dělá si starosti o mámu. Řekla, že bych za ní měl zajít.“

„Myslím, že Uly je chytřejší než my dva dohromady,“ ušklíbl se Kylar, ale srdce měl jako z olova.

Durzo ho znovu opouštěl, a přestože mu to poprvé oznámil předem, nijak mu to tím neulehčil.

„Dávej si pozor na ženy, co jsou chytřejší než ty, hochu. Čímž myslím…“

„Všechny, já vím.“ Kylar si s ním vyměnil ironický úsměv.

„Řekl bych, že budeš chtít svoje vybavení,“ řekl Durzo. „Vyrazíš s magae?“

„Když půjdu, Elene půjde taky, a zemře. Tomuhle boji se vyhnu.“

Durzo si prohlížel konečky prstů. „Říkal jsem ti, že to takhle nefunguje. Může spadnout do kaluže a

utopit se v ní stejně snadno, jako když jí někdo vrazí meč do břicha. Smrt neobelstíš, ne takhle.“ Kylar to přijal jako ránu do žaludku. Tiše řekl: „Nenechám ji zemřít. Nedovolím, aby mi ji někdo vzal.Ani Smrt, ani Vlk, ani samotný Bůh.“ „Hochu, pamatuješ si na svou první návštěvu Předpokoje tajemství? Byly tam jedny dveře, nebodvoje? To nebyla Smrt, Vlk nebo nějaký bubák, kdo tě učinil nesmrtelným. Byla to tvoje zatracená volba.“

„Stal jsem se nesmrtelným, abych mohl zachránit Elene, ne abych ji tím zabil.“

„Chceš, aby žila věčně? Pokračuj. Zkus uzavřít další dohodu s Vlkem, aby někdo zemřel místo ní.

Možná si budeš moci vybrat, kdo z lidí, na kterých ti záleží, to bude. Není to zábava? Možná se ti pak

podaří pro Elene získat ka’kari a ona přestane stárnout. Ale buď rád, že nesmrtelnost, kterou poskytujíostatní ka’kari, není stejná jako tvoje. Nebude stárnout, ale stále ji půjde zabít. A za to buď taky rád.

Protože až se stane monstrem, až ji zkorumpuje dar, za který jsi prodal duši, budeš to ty, kdo s tím bude

muset něco dělat.“

Durzův vztek byl příliš soustředěný a popis příliš detailní. „Vy jste to udělal?“ zeptal se.

Mistr mu neodpověděl ani se na něj nepodíval. Otevřel kabinet, uvolnil spodní zásuvku a vytáhl ji.

Zvedl Odplatu pokrytou ka’kari zpod falešného dna.

„Nemůžu dovolit, aby za mě Elene zemřela,“ řekl Kylar.

„Zatraceně, ty nemáš na výběr. Měl jsi několik měsíců, aby ses s tím smířil. To je víc, než kdy dalVlk mně. Buď vděčný. Teď zvedni prdel a vypadni.“ Durzo předal Kylarovi velký černý meč.

Jakmile se ka’kari dotklo jeho kůže, začalo ječet. ~ Proč jsi mě neposlouchal! Snažilo jsem se ti toříct! Je pryč. Už tři měsíce je pryč! Ukradený! ~

Kylar přihlouple zíral na meč. Otrávené jeho hloupostí ka’kari vsáklo do kůže jeho ruky a Kylar honechal, přestože tím zničil svůj převlek. Jak mu černý kov proudil do těla, odhaloval ubohou, napůlohlodanou čepel meče. Odplata byla pryč, nahradili ji padělkem, a Kylar si ničeho nevšiml, když meč doúkrytu ukládal. Bylo to neskutečné, ale někdo mu ukradl meč dřív, než ho tady ukryl, pravděpodobněkdyž se s pusou dokořán poprvé procházel po chodnících na břehu Vestacchiho jezera.

Durzo se zděsil. „Hochu, nemáš tušení, co to bylo za meč. Musíš ho získat zpátky.“

Pak Kylar skrz pouto ucítil Vi. Od včerejška byla nervózní a nyní z ní cítil sílící vinu. Vi to věděla aukrývala se v Kapli, byla si jistá, že tam za ní nepůjde. Za všechnu pomoc mu sestry vrazily dýku do zad.Ukradly Odplatu.

„Vím, kde je,“ zavrčel Kylar.

*

Čím víc se Kylar ke Kapli blížil, tím větší se ho zmocňoval vztek. Byl si kvůli Viině pocitu viny stálejistější, že se na tom nějak podílela i Elene, a to jen přililo olej do ohně. Myslel si, že se v ní vyzná. Včeraodpoledne od ní dostal zprávu, že si potřebuje něco zařídit v Kapli, a ještě se nevrátila. Načasování bylopodezřelé, a jak se přibližoval, Viina vina byla stále silnější. Při pohledu na obrovskou Kapli jeho vztekzaplál plamenem. Sestry ho chtěly pasivního, zkrouceného, vykastrovaného a poslušného. Hnusilo se muto a unavovalo ho to. Hnusilo se mu, že s ním manipuluje nesmírná vzdálená síla, již nechápal. Kaple byla

jako osud, jako Vlk, jako samotná Smrt, neúnavně zpracovávala svět i Kylara a nastavovala ke všem

prosbám hluché uši.

Když z loďky vystoupil v jednom z doků Kaple, pobouřeně se k němu obrátily dva tucty očí. Některépoznával z Viiných tréninků, ostatní byly ještě nepřátelštější. Sestra vykládala třídě puberťaček, jak dokyfungují. Další kontrolovaly magii přístaviště, obnovovaly protidešťový štít nad jejich hlavami. Ignoroval jea zamířil ke dvojitým dveřím, které vedly dovnitř.

Předstoupila žena v bílé róbě. „Pane, sem žádný muž nesmí.“

Prošel kolem ní.

Než se mohl dotknout dveří, kolem rukou a nohou se mu zaklapla magická pouta. „Prosím, pane,

nerada bych vám ublížila…“

Kylar shodil pouta tak snadno, jako by zaháněl mouchu. Otočil se a podíval do tváří dvěma sestrám,které měly na starosti hlídání dveří. Vyplašilo je to. Jedna si připravovala magický bič.

„Nedělej to,“ varoval ji Kylar a díval se jí přímo do očí. Jak vzdorovala jeho pohledu, její rozhodnostpomalu tála. Vlákna jí vyklouzla. Rozrazil dveře.

Vi panikařila v horních patrech. Dobře.

Kylar šel přímo dlouhou chodbou, která končila u masivních dvojitých dveří, třikrát tak velkých jakodospělý muž. Dveře po celé délce chodby se otevíraly, ozývaly se poplašné výkřiky. Menší dvířka zasazenádo masivních dvojitých se zabouchla a mladá maja zaječela. Škrábání kovu na dřevě prozradilo, žezasouvají závory. Kylar nezpomalil, neotáčel se napravo nebo nalevo. Soustředil sílu do svých rukou.

~ Už jsem vidělo hloupější věci, ale jsou to už staletí. ~

Hlas pro něj nebyl víc než bzučení komára. V jednoduchosti bylo něco krásného. Někdo ukradlKylarovo dědictví. Dostane ho zpátky. V cestě mu stály dveře.

Kylarovy otevřené dlaně vyrazily proti nim. Dveře se prohnuly a s prásknutím se otevřely. Půlkazávory, která je blokovala, odlétla po podlaze k tuctu stolů. V hale seděly dobré dvě stovky magae aužívaly si oběd. Závora rychle prolétla uličkou, projela jedné sestře mezi nohama a nakonec se zarazila oprvní schod točitého schodiště.

Když Kylar prošel sprškou třísek, křídlo dveří se zhouplo na zbývajícím pantu. Všechny oči se otočilyna něj.

Všude v místnosti vstávaly sestry a rozkvétaly štíty, ale první ženou na nohou byla sestra Ariel.Pohybovala se rychleji, než by u ní Kylar čekal, šla přímo k němu. „Co si myslíš, že děláš?“ vyštěkla naněj.

„Kde je Mluvčí? Něco mi ukradla,“ řekl Kylar.

„Dál nepůjdeš!“ zaječela Ariel. Celá zrudla.

„Zastav mě,“ vyzval ji Kylar. Poznal, že ji jeho úsměv rozčiluje.

Rychleji, než by považoval za možné, to udělala. Obrovské řetězy z magie mu připoutaly ruce k tělu,znehybnily mu nohy. Magae nad tou ukázkou ryzí síly jen otevřely pusu úžasem.

~ Zasloužil sis to. Podvol se, omluv se a vrať se později. ~

Kylar už měl dost podvolování se, omlouvání a vracení, když se to hodí někomu jinému. Protivilo semu, když ho drželi v pasti. Cítil, jak se v něm vzedmulo něco mocného.

Ať už sestra Ariel spatřila cokoliv, přes tvář jí přelétl strach. Kylar se zhluboka nadechl a napjalvšechny svaly v těle, fyzické i magické. Najednou si připadal jak kolos, jeho tělo bylo jako malá nádobapro duši obra. Kylar zabral, ze rtů mu vyšlo hluboké zavrčení.

Řetězy se roztříštily, jídelnou se přehnala vlna magie. Stoly se ani nehnuly, vzduch zůstal nehybný,ale vše magické to srovnalo se zemí. Světla v místnosti zablikala. Pár jich chvíli vydrželo zářit, nežkonečně zhasla.

Tucet stojících magae zvadlo a posadilo se na lavice a podlahu. Nikdo další se nepohnul, dokonce

ani sestra Ariel. „Co jsi zač?“ zašeptala. Ta otázka se zračila v očích všech magae.

„Uhněte,“ řekl Kylar. Šel ke schodišti a ony se mu klidily z cesty.

76.

Istariel Wyantová se dívala na nedotčený ootai alitaeranského velvyslance. Marcus Guerin se blížilpadesátce, až na věneček světlých vlasů byl holohlavý, s malým břichem a modrýma očima, ve kterých sezračila neklidná inteligence.

„Donesly se k nám jisté znepokojivé zprávy, které bychom měli projednat,“ začal velvyslanec Guerin.

Istariel využila příležitosti a usrkla ootai, aby zakryla náhlý vztek. Někdo to vykecal Alitaeranům?Byla jedna věc, jestli se dozví o Viiných praktikách, ale Istariel o svém plánu vypovědět smlouvy zatímpověděla jen třem sestrám. Pokud se o tom dozví ostatní, bude to vypadat jako zrada. Povytáhla obočí.

„Co víte o tom ‚Nejvyšším králi‘?“ zeptal se.

Och, tyhle zvěsti. Díky Seraf. „Něco málo,“ řekla. Oko se mu zachvělo, napadlo ji, jestli to neudělalschválně. Bastard. „Z toho, co jsme slyšely, bych spíš usuzovala, že budete víc vědět vy. Je to Alitaeran, nebo přinejmenším ve vaší velkolepé zemi vyrůstal. Jmenuje se Moburu Ander, ale prohlašuje o sobě, žemá krev Ursuulů. Víme, že je poloviční Lodrikarec, že vedl oddíl kopiníků a zastává nějakou významnoupozici mezi divochy v Mrazu.“ Věděla toho víc, ale neviděla důvod, proč by to velvyslanci Guerinovi mělaříkat.

„Je adoptivním synem Aurelia Andera, hlavy kdysi mocného rodu, který upadl do zapomnění už předdvěma generacemi. Mobura adoptovali v patnácti, předtím o něm nenacházíme žádné záznamy anizmínky, což dodává jistou důvěryhodnost jeho tvrzení, že je dědicem Ursuulů.

Pochybuji však, že by vás pouhá absence záznamů přesvědčila, že je to Ursuul,“ poznamenala nazávěr Istariel.

Velvyslanec si zakroutil knírem. „Kapitán je inteligentní a charismatický. Zatím se nenašlo nic, co byho spojovalo se skandály a zmizeními, jimiž se to v jeho stopách jen hemží. Minulý podzim králova sestraporodila dceru, Yvu Lukrécii Corashi. Dítě a její kojná zmizely. Ve stejný čas odvedl Moburu svou setninu

– celou, na místo zvané Pavvilův háj, kde bojoval po boku Khalidořanů. Točí se kolem toho spoustadivokých historek, ale většina setniny uprchla a zamířila na sever.“

„Vy si myslíte, že to dítě unesl?“

„To, čemu věřím já, nic neznamená. Několik velmi mocných lidí ve Skonu trvá na tom, že toneudělal. Museli by velmi obtížně vysvětlovat, jak mohl Moburu ze země bez povolení odvést celousetninu, přestože se šeptá, že jde o tajnou misi pro krále. Je několik generálů, kteří nechtějí vypadat jakohlupáci a nesnaží se těm řečem bránit. Jsou dokonce tací, co tvrdí, že právě Moburova setnina se snažípřivést Yvu Lukrécii zpět.“

„Mně to připadá, že byste toho muže měli prohlásit za zrádce,“ řekla Istariel, „jinak v případě, že seznovu připojí ke Khalidoru, tentokrát aby napadl nás, vstoupí Alitaera do války s Kaplí.“

Lehké trhnutí ve velvyslancově tváři Istariel prozradilo, že argument, o kterém mluvila, už sám dříve

nadřízeným přednesl. „Své odpovědnosti za kapitána Andera se brzy zbavíme a slibuji, že budete meziprvními, kdo se o tom dozví.“ Velvyslanec Guerin se tvářil, jako by kousl do citrónu. „Když už mluvíme osdílení informací,“ řekl, „o těchto jste se nám nikdy nezmínila, přestože jsme spolu před několika měsícijednali. Ale k tomu se vrátíme za chvíli. Nejprve bych rád vyslovil naději, že by nám tento příbytekvzdělanosti mohl poskytnout více údajů o Nejvyšším králi a jak ho poznat.“

Istariel se opřela v křesle. „To znamená, že proti Moburovi nic nepodniknete, dokud si nebudete

jistí, že je to opravdu on.“

„To znamená, že by bylo moudré zjistit si co nejvíce informací o nepřátelích, a přátelích.“

Istariel si dopřála další pomalé usrkávání ootai, přemýšlela. „Nejvyšší král je legenda omezená nazemědělské oblasti Khalidoru, Lodrikaru, Cenarie a Ceury. Jeho příchod nebyl předpovězen žádným zproroků, které Kaple uznává. Udržujeme si přehled o proroctvích vynesených těmi, kdo vládnouvytrácejícím se prorockým Talentem. Domníváme se, že jde o prostou naději udržovanou v Lodrikaru aKhalidoru, o jejich vytoužený konec útisku. V Cenarii a Ceuře je to spíš pouhé přání znamenat něco víc.“

„Omlouvám se, Mluvčí, ale mě příliš nezajímá, proč tomu věří, zajímá mě, v co věří. Nemá to něcospolečného s regentstvím v Ceuře?“

„Má. Bitva u sopky Tenji byla pro Ceurany stejně zničující jako pro Alitaeru. Král Usasi, jeho syn isedm dcer byli zabiti, pro zemi to bylo tak zlé, že se od té doby žádná ceuranská žena nesmí učit bojovat

mečem. Regentství bylo zřízeno jak z úcty k tradicím ceuranské kultury, tak kvůli tomu, že první regentneměl pokrevní nárok na trůn. Další uchazeči o trůn si uvědomili, že v regentství budou moci získat trůn ibez pokrevního nároku, když se stanou dostatečně silnými. Každému to tak vyhovuje a mýtus o příchoduNejvyššího krále jim dává naději na slavnou budoucnost. Podle nejlepších odhadů našich učenců tu byljeden Nejvyšší král, který zemím vládl po jednu generaci v temných dobách, jež přišly po pádu Jorsina

Alkesta.“

„Nenazývali Nejvyšším králem i Jorsina Alkesta?“

„Zřídkakdy. V prvních letech vlády ovládal sedm králů a stylizoval se do podoby Nejvyššího krále. Tři

z těch sedmi, Rygel Modrý, Einarus Stříbrooký a Itarra Lachess, se vzbouřili. Pak už byl Jorsin jen císař

Alkestes. Nevíme, jestli se pozdější Nejvyšší král prohlašoval za nástupce Jorsina, nebo ne, skorovšechny záznamy o něm se v temných dobách ztratily, ale nárokoval si jen území, které dnes spadá podCeuru, Cenarii, Khalidor a Lodrikar, ne všechna bývalá Jorsinova království.“

Nezdálo se, že by to na velvyslance udělalo dojem. „Tak o to tady jde? O dlouho mrtvou legendu?“

„No,“ řekla Istariel, „mágové dopřávají sluchu i jednomu nebo dvěma prorokům, které my

neuznáváme.“

„A oni vědí víc?“

„Oni nevědí víc. Oni ve víc věří.“

„Při Boží bradce! Mě nezajímá, jestli je to pravda, mě zajímá, v co lidé věří! O co v těch proroctvích

jde?“

Istariel na něj upřela pohled, kterým mu dala najevo, že se pouští na tenký led, a neodpověděla,dokud to nevypadalo, že se chystá omluvit. „Tvrdí se v nich, že bude drakem, což se nejčastěji vykládátak, že bude Talentovaný, i když oheň přichází s každým dobyvatelem. Tvrdí se v nich, že ponesestandartu smrti, doufám, že je z toho jasné, že ho nebudou zajímat dovádiví poníci a roztomilá koťátka.Pak se to trochu zamotává. Tvrdí se v nich, že přinese mír, věčný mír je základem většiny proroctví, že?No, v těchto proroctvích přinese mír na dva roky nebo osmnáct let. Tvrdí se v nich, že jeho příchod otevře

cestu k návratu Jorsina Alkesta, který ho vezme pod svá křídla a zkusí nebo zakusí, není jasné, co ztoho, jeho meč.“

„Kdy bylo proroctví vyřčeno?“ zeptal se velvyslanec.

„Před pěti lety. Mágem jménem Dorian, který se prohlašoval za zběhlého Ursuula, což z něj nečinídvakrát důvěryhodný zdroj.“

„To zní jako noční můra.“

„Ano, a tyhle řeči se mají ve zvyku šířit neuvěřitelnou rychlostí, jen co se s nimi začne. A i kdybyMoburu byl Nejvyšším králem, důrazně králi Alidosiovi doporučuji, aby se postaral o to, že Moburu nikdynedosedne na žádný trůn, jinak riskuje občanské nepokoje a možná i občanskou válku v Alitaeře. JorsinAlkestes stále vzbuzuje silné emoce. Nejvyšší král bude sám o sobě špatný, když vezmeme v úvahu, jakrozsáhlému území bude vládnout, ale v alkestských proroctvích bude zvěstovatelem. Pomyslete, co by semohlo stát v našich zemích, kdyby lidé opravdu uvěřili, že se Pán pekel vrátí ve fyzickém těle, netvoři znočních můr budou znovu kráčet po zemi a království jsou odsouzená ke zkáze.“

Velvyslanec Guerin nevypadal dobře. „Jistě, králi to vyřídím. Je to vše?“

„Ne, potřebuji ještě potvrzení, že vaši kopiníci vyrazili na cestu.“

„To se mě ptáte teď, i když jsem informace, které by mohly krále naklonit tomuto požadavku, získalteprve před chvílí?“

„Dala jsem vám tu informaci hned, jak jsme ji získaly. Ty vojáky potřebujeme okamžitě.“

„Už před měsíci jsem vám sdělil, že bez přístupu k informacím o té údajné invazi nemůžeme vašemupožadavku vyhovět. Omluvte starého vojáka, že bude mluvit na rovinu, ale nemůžeme vyslat pět tisícvojáků pokaždé, když starému spojenci něco přeletí přes nos. K tomu nás smlouvy nezavazují.“

Starého vojáka? Kopí jsi nezvedl dobrých třicet let. „Smlouvy vás zavazují k silné obraně Kaple, cožse mi teď zdá velmi příhodné, když setnina Mobura Andera, alitaeranská setnina, bojovala za Khalidoru Pavvilova háje. I bez vojáků Mobura Andera tu čelíme dvěma nepřátelům, z nichž každý nás dokážezničit. Pravdou je, že ani dva tisíce kopiníků, které máte za hranicemi, ano, samozřejmě o nich vím –pravděpodobně nebudou stačit, aby nás ochránily. To nejlepší, co od nich mohu očekávat, je, že ochránínaše boky před Lae’knaughtem, až vytáhneme na Černou mohylu.“

„Vy potáhnete na Černou mohylu?“ zeptal se Marcus Guerin.

„Khalidořané zjistili, jak vyvolat kruly.“

„Kruly! Pouhá legenda!“ ušklíbl se Marcus Guerin. „Tohle je naprosté…“

„Byl jste někdy u Černé mohyly, velvyslanče?“

Jeho modré oči vypadaly ustaraně.

„Černá mohyla je jediné místo, kde zabitý krul nemůže být znovu vyvolán. Je to jediné místo, kdebudeme mít naději na výhru.“

„Takže vy od nás žádáte pomoc, abyste mohly napadnout souseda? Tohle je opravdu nehorázná

interpretace smluv, které měly omezit světovládné ambice Kaple.“

Najednou Mluvčí několik pater pod nimi ucítila cizí magii. Přestože se setkala jen s půltuctem mágůa nikdy je neviděla používat Talent, okamžitě poznala, že je to mág, v její Kapli.

„Mluvčí, je něco v nepořádku?“

Istariel měla jen chvilku na rozhodnutí, jak se zachová. Mohla by přítomnost cizího mága využít jakovýhodu? Bude pro ni užitečné, když schůzku přeruší? Možná by to vyšlo, kdyby námitky Kaple v

probíhajícím rozhovoru byly praktické. Zatím to vypadalo, že se jen snaží vycouvat ze stovky let staré

smlouvy, aniž by vyvolala válku. „Ano, sire, protože nám tu o hlavu otloukáte stará a ničím nepodloženáobvinění. My si jen přejeme přežít jako příbytek vzdělanosti.“ Vlna mnohem známější magie odpovědělana vetřelcův vpád, ať už to byl kdokoliv. Istariel její síla překvapila. Byla to poutací magie a jediná maja,u které si tak silnou magii dokázala představit, byla Ariel, požehnaná bláhová Ariel. Nebo možná Vi.

„Příbytek vzdělanosti?“ zopakoval velvyslanec. „Bude to zahrnovat i vzdělávání v bojové magii?“

Takže to věděl. Sakra. „Pokud nás spojenci opustí v předvečer masakru? Ano.“

Jeho rty se sevřely do tenké linky. „Tohle je dost unáhlené.“

Istariel otevřela ústa, aby mu připomněla historii, když se Kaplí prohnala magická rázová vlna.Neustálé bzučení Talentů magae utichlo a poprvé po mnoha staletích, možná poprvé od doby, kdy jipostavili, byla Kaple naprosto tichá. Magie se prodrala všude, i když s výjimkou aktivních vláken sester nic

nepoškodila. Mělo to takovou vzdálenou pachuť, svobodnou a divokou, ne nepřátelskou, ale silnější,než si sesilatel uvědomoval. Nemožný obrázek, který Istariel vytanul na mysl, byl chlapecký arcimág, a tos ní otřáslo až do morku kostí. Ariel ho chtěla spoutat, a on se nenechal.

Z hlediska magie si Istariel připadala jako malá holka lapená mezi hádajícími se rodiči.

„C-co to bylo?“ zeptal se velvyslanec.

Při Seraf, bylo to dost silné, aby to cítila i tahle ropucha bez Talentu!

„Tímto odstupujeme od smluv, velvyslanče. Pokud si bude Alitaera přát vykázat magae ze svýchdominií, odejdou v míru. Žádám vás však o šest měsíců, abychom mohly ukázat svou dobrou vůli. Tohlenení vyhlášení války. Prosím, vyřiďte císaři, že bojujeme, jen abychom přežily.“

Velvyslanec tiše seděl. Usrkával ootai, Istariel si byla jistá, že už vychladl, ale nezdálo se, že by sitoho všiml. „Král si vždy myslel, že jste jeden z nejumírněnějších hlasů v Kapli. Tento rozhovor taktoskončit nemusí. Nezahazujte stovky let spolupráce a pokroku.“

Arcimág stoupal po schodišti Kaple, stále se přibližoval. Použil tolik magie, že jí stále žhnul. Istarielho skoro viděla skrz podlahu. Tenhle rozhovor teď vést nechtěla, ale nemohla velvyslance jen tak vyhodit.„Ne,“ řekla, „já nic zahazovat nechci, a naše životy už vůbec ne. Možná bych na podzim mohla zajet doSkonu a setkat se s vaším vládcem osobně.“

To není jen obyčejný arcimág, uvědomila si Istariel. Je to Viin zatracený manžel. Co to sakra dělá?Pokouší se Vi o převrat? Ne, nedávalo smysl, aby nechala převrat provést muže. Dokonce i sestry s dvojíloajalitou by se postavily proti ní. Takže jde o něco úplně jiného. K smrti ji to vyděsilo.

„Možná bychom tuto konverzaci měli odložit na odpoledne,“ navrhla Istariel.

„Omlouvám se, Mluvčí, ale nenapadá mě nic důležitějšího než rozpuštění tři sta let staré obrannéaliance. Musíme to dokončit hned.“

Mluvčí Istariel se posadila zpátky za stůl a shromáždila Talent, směřovala ho ke dveřím. Už tu skoro

byl.

Dveře vybuchly do místnosti, panty a klika vylétly ze dřeva a dveře padly na podlahu. Dovnitřvstoupil mladík s divokým výrazem ve tváři. Istariel proti němu vyslala masivní vzdušnou pěst.

Ta ve vzduchu uhnula a roztříštila její sbírku tisíce let starých hyrilických váz. Vrhla po něm další avyrazila díru do stropu. Lhostejný Kyle, zcela netečný k jejím pokusům zabít ho, přistoupil ke stolu a opřelse o něj. Sebrala veškerou sílu. Foukl jí do tváře.

Její Talent se roztříštil, jako by ji místo fouknutí zasáhl hurikán. Neřekl nic. Díval se jí do očí a

hluboko v těch jeho spatřila něco, kvůli čemu by nejraději začala drmolit jako stará šílená ženská. Jako by

se podívala na noční oblohu, když se poprvé dozvěděla, že hvězdy nejsou dírky v plášti nebes, ale tisíce

mil vzdálená slunce. Při pohledu do těch očí si uvědomila, jak nepatrná je.

Kyle si povzdechl, nenašel, co hledal.

Alitaeranský velvyslanec buď sebral odvahu, nebo neviděl magii, která z mladíka tryskala, a vstal.„Vy hulváte, v mé přítomnosti se takto nestydatě k dámě chovat nebudete! Narovnejte se a omluvte se jí,

pane!“

Istariel zahlédla cizí magii, která zavířila hluboko v Kylových očích, než řekl: „O nestoudném chováník ženám si promluvíme poté, co přestanete píchat ženu svého nejlepšího přítele.“

Velvyslancova domýšlivost se vypařila. Kyle se otočil na patě a odešel.

Istariel a velvyslanec plnou minutu nic neříkali. Pak si Mluvčí odkašlala. „Možná,“ navrhla, „bychom

se mohli dohodnout, že nic z toho neopustí tuto místnost.“

Polkl a přikývl.

77.

Vi byla někde nahoře. Kylarovo setkání s Mluvčí s ním otřáslo. Byl si jistý, že ukradla Odplatu. Jeden

pohled do jejích očí tvrdil něco jiného. Teď se to, co vypadalo jako nečekaný výpad do pavučinypodvodníků, který by mu navrátil meč, změnilo v kolosální omyl. Bez ohledu na to se Kylar valil vpřed.Nebylo cesty zpět.

Podlaží takhle vysoko v Kapli nebyla velká. Hlava Seraf ukrývala kancelář Mluvčí, čekárnu, párskladišť, schodiště a jednu třídu. Vi byla ve třídě. Kylar dveře do poslední místnosti otevřel, vykopl jich uždost.

Tahle místnost se nacházela za očima Seraf. Byla široká a otevřená, ale navzdory světlu, kteréproudilo jako sklo čirýma očima, měl nejistý vzdálený pocit, že sem nikdo desítky let nevkročil. Ve středumístnosti stála žena oděná do světla. Ruce měla zkřížené na hrudi, brada směřovala k podlaze, očizavřené. Měla tenkou róbu, která končila u kolen. V půli holení se pleť z odstínu příliš nazlátlého, aby za

něj mohl jen polibek slunce, měnila v nejbělejší alabastr. Jak tam Kylar stál, ohromený nečekanou krásou,viděl, jak alabastr ustupuje z kotníků k prstům na nohou. Žena se poprvé zlehka nadechla. Zvedla bradu. Otevřela oči. Duhovky měla z ryzí platiny. „Vy jste Seraf,“ řekl přihlouple Kylar.

„Vskutku, a ty jsi muž a probudil jsi mne. Ale nejsi On.“

„Ehm, prosím?“ nechápal Kylar. Seraf se na něj podívala, a když pohlédl do platinových očí, viděl vnich jen magii, nezměrnou a milosrdně klidnou. „Uděláte mi teď něco zlého?“

Seraf se zasmála. „Měla bych? Hrozně jsi mé malé sestry vyděsil.“ Podívala se na dveře. „Až na tu,ke které jsi připoutaný. Přenechám tě její něžné milosti, Bezejmenný.“

„Tohle oblečení se mi líbí víc než to na soše. Máte úžasné nohy.“

Oči se jí rozšířily, ale poznal, že se nepohoršila. „Mně také,“ řekla, „ale když máš na výšku tři stastop, vyplatí se vypadat skromně.“

„Nevěřím, že jsem to řekl.“

Pozvedla obočí.

„Ehm, paní? Madam? Omlouvám se, ale jak vám mám říkat?“

„Drzost ti sluší víc, Bezejmenný. Polož otázku.“

„Ztratil jsem meč. Myslel jsem si, že mi ho ukradla Mluvčí, ale mýlil jsem se. Můžete mi říct, jestli ho

ukradla jiná sestra?“

Naklonila hlavu, měřila si ho pohledem. „Rychle předpokládáš přátelství. Nemohu se rozhodnout,zda za to může tvé mládí, naivita, dobrota nebo pozoruhodná moc. Ne každý dokáže zhodnotit duši

jediným pohledem, Bezejmenný.“ „Omlouvám se za svou troufalost, má paní.“

„Podej mi ruku, ve které držíš meč.“

Natáhl ruku a ona si prohlédla jeho dlaň. Zavířila kolem ní magie. Řekl: „Jsou to tři měsíce, co…“

Magie náhle pohasla. Serafin pohled přeskočil z dlaně k jeho očím a v platinových duhovkách spatřil

strach. „Ty blázne,“ zašeptala, „máš vůbec ponětí, co jsi provedl?“ Z naléhavosti v jejím hlase a z jejího strachu měl Kylar pocit, jako by se mu v útrobách kroutili hadi.

Čeho se Seraf mohla bát? „Ztratil jsem Odplatu. Bylo to mé dědictví…“

„Odplata? To byl Acaelův pokus o vtip?“

Kylar nic neříkal. Co jí prozradil? Pověděla mu, že je naivní, když jí věří. Kolik toho věděla teď?

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekl prkenně. „Je to obyčejný meč s nápisem Spravedlnost nebo Milosrdenství.“ „A je na tobě rozhodnout, co z toho platí.“

„No, jo.“

„Nepředpokládám, že by ti to něco připomínalo.“

„Ehm…“

„Hodnotíš duše. Rozdáváš spravedlnost nebo milosrdenství, dáváš lidem, co si zaslouží. Čím tě to činí?“

Kylar si vzpomněl na Vlkova slova, když se smál jeho jménu a tvrdil, že Kylar Stern je jen titul.„Soudcem,“ řekl tiše Kylar.

„A soudce rozhoduje o vykonání čeho?“ zeptala se stejně tiše Seraf.

„Práva?“ Jorsin Alkestes a Ezra spolu vytvořili dva artefakty, Curoch, Meč moci, a Iures, Hůl práva.„Ale to mělo být…“ hlas se mu zlomil. Viděl Curoch, jak se mění do podoby, jaká se mu zlíbí. VidělOdplatu vytvářet slova Milosrdenství a Spravedlnost v různých jazycích. Proč neschovat Iures jako meč?Kam lépe schovat Iures než k Durzovi, kde ho bude maskovat ka’kari? Co lepšího by mohlo ka’kari ukrývat

než jeden z největších artefaktů v historii? Kylara mělo napadnout, že mu Durzo nevrátil Odplatu jenproto, aby Kylara ušetřil problému s tupými meči. Kolikrát mu Durzo řekl, že čepel má nevyčíslitelnouhodnotu?

„Víte, kde je?“ zeptal se Kylar.

Seraf sevřela jeho ruku a zavřela oči, zlatě žhnula. Světlo se objevilo na jejím čele a šířilo se, dokudnenaplnilo celou místnost, pak zhaslo. Kylar by v jednu chvíli přísahal, že se celá Seraf, ta velká –rozzářila. Pak žena otevřela oči.

„Je v Trayethellu.“

„Trayethell?“ Kylar si to jméno mlhavě vybavoval. Acaelus Thorne býval princem Trayethellu. „NaČerné mohyle.“

Seraf jeho ruku nepustila. „Bezejmenný, Hůl… Iures nepřidává mágovi moc, ale tisícinásobněposiluje jeho soustředěnost. Mág s Iures dokáže odhalit cokoliv, když na to bude mít dost času.“

Tak o co se Neph snaží? S Iures by mohl prolomit štít kolem Ezrova lesa a vzít si Curoch. Co by

udělal, kdyby získal oba artefakty? Co by nemohl udělat? Ani Jorsin Alkestes je nenosil oba.

Neměl na výběr. Kylar byl soudce. Pokud byl Neph nezranitelný magií, Kylar byl jediný, kdo ho mohlzastavit. Kylar možná bude jediný, kdo si bude plně uvědomovat rozsah hrozícího nebezpečí. Musí hozastavit. Bože, jak tohle řeknu Elene?

Při myšlence na Elene Kylar přes pouto ucítil, jak sebou Vi trhla. Vina se prohloubila a přibyl strach.

Kylar se odvrátil od Seraf, znovu se ho zmocnil vztek. Otevřel dveře do třídy, vešel dovnitř a

zabouchl je za sebou. V místnosti se nacházelo padesát starších studentek, každou obklopoval opar

magie. Vi stála uprostřed. Ona jediná po Talentu nesáhla. „Co jsi provedla?“ chtěl vědět Kylar.

„Musela jsem jí slíbit, že ti to neřeknu,“ řekla Vi.

„Co jsi kurva…“

„Co jsem já udělala?“ okřikla ho Vi. „Co jsi udělal ty? Vloupal ses sem a ohrozil mé sestry! Jak sesopovážil!“ Kylar otevřel ústa, ale Vi ho okřikla: „Ne! Sedni si a sklapni!“

Slova ho přes náušnice zasáhla jako šlehnutí bičem. Kouzlo podřízenosti donutilo Kylara zavřít pusua okamžitě si sednout. Nebyla tam žádná židle, tak se posadil na zem.

Vi to překvapilo stejně jako jeho. Pokusil se otevřít pusu, ale ta se nepohnula. Nedokázal se hnout.Vi mu prozradila, že kroužky přerušily její podřízenost Garothovi, protože jejich pouto bylo silnější nežGarothova magie, ale Kylar do této chvíle netušil, jak moc. Pouto náušnic bylo podrizovací, a

jednosměrné. Vi ho mohla přinutit udělat cokoliv, co se jí zachtělo, a celou dobu to věděla. Kylar to poznalz jejího výrazu. Prostě se k tomu nikdy neuchýlila.

Sestry na Vi vytřeštily oči. Před chvílí se všechny děsily muže, který pronikl do Kaple a roztrhl řetězy,jež na něj seslala jejich nejmocnější sestra. A pak Vi sestry brání a on poslouchá její rozkazy, jako byneměl na výbér. Ať už bude mít Kylarovo bláznovství jakékoliv následky, určitě posílí Viinu prestiž mezi

sestrami.

Poutem proudila záplava emocí, ale Vi se rychle ovládla. „Odešla, aby se připojila k Loganověarmádě,“ řekla. „Bála se, že bys jinak nebojoval.“ S ohledem na ostatní ženy, které poslouchaly jejírozhovor s “manželem“, Vi víc neřekla. Podala mu dopis. „Už můžeš vstát a mluvit.“

Kylar vstal a vzal si dopis, neřekl však jediné slovo.

Dveře na druhé straně místnosti se rozletěly, vyhrnuly se z nich tucty sester, vedla je Ariel. Téměřvšechny, uvědomil si Kylar, patřily k magae, které cvičily s Vi.

Jedna z nich vrhla něco jako kopí z jiskřícího rudostříbrného světla. Letělo přímo na Kylarovu hruď –a vypařilo se uprostřed letu.

Sestry v místnosti začaly poklekat, znovu jim spadly brady. Kylar se otočil, aby zjistil, kdo hozachránil. Do třídy vešla zlatě zářící Seraf. „Omlouvám se, jestli vás můj přítel vyděsil,“ řekla Seraf.„Odpusťte mu. Museli jsme si promluvit o hrozbě, které teď všechny čelíme. Pokud selže, veškerý náš boj

vyjde naprázdno.“ Užaslé sestry se rozprchly. Kylar se naposledy podíval na Vi a odešel.

78.

„Nemíním se dívat, jak se zabíjíš,“ prohlásil Durzo. Už třetí den Kylar a Durzo cestovali na západ.Durzo mířil do Cenarie, aby se konečně podíval na Mámu K, a proto se ke Kylarovi připojil. Průsmyk bylplný bahna a sněhu, a tak se utábořili jen pár hodin cesty od Torrasovy Zátočiny a pár set kroků odEzrova lesa.

Kylar přehodil těžkou sedlovou přikrývku přes kládu u ohně a posadil se na ni. „Já v plánu umřít nemám.“

„Och, takže ty máš plán? Myslel jsem, že to budeš promýšlet za pochodu. Už se stmívá. Náš malýstopař sem dorazí do hodiny.“ Někdo je sledoval, co odešli z Kaple, a nevedl si dobře. Dnes jeli opravdurychle, snažili se dostat do Torrasovy Zátočiny, a pronásledovatel jim nestačil.

„Nemyslím si, že Khali existuje,“ řekl Kylar.

„Nevěděl jsem, že se tak vyznáš v náboženství.“

„Chtěl jsem říct, že existuje. Ale není to žádná bohyně.“

„A?“ zeptal se Durzo.

„Ona, to, je rezervoár magie. Vlk říkal, že magie je nejsilnější, když se váže na emoce. Khali jedoplňována khalidorskými uctívači. Když kvůli ní někomu ublíží, odříkávají modlitbu. Ale to není modlitba.Je to kouzlo. Vyprazdňuje jejich glore vyrden do rezervoáru, ze kterého meisteři, vürdmeisteři a Bohokrálčerpají moc. A protože je rozdíl mezi vytahováním magie z okolního světa a jejím pouhým využíváním,mohou často používat více magie než mágové. To znamená, že jsou schopni kouzlit i v noci. Chápete to?Celý národ to kouzlo odříkává dvakrát denně. Ten rezervoár je klíčem k moci Khalidoru.“

„Má to něco společného s tím, že se chystáš spáchat sebevraždu?“

„Curoch je protikladnou silou. Pochopil jsem to, když jsem s ním zabil meistera. Curoch viry doslova odpálil. Vybuchly zevnitř.“

„Před několika měsíci jsi zabil muže, který se prohlašoval za boha, a teď se chystáš jít po opravdovébohyni. Pokud nezjistíš, jak zabíjet kontinenty, můžeš odejít na odpočinek.“

„Vy víte, že to tak není,“ namítl červenající se Kylar.

„Takže doufáš, že najdeš Khali, vrazíš do ní Curoch, a co? Prostě počkáš, co se stane?“

Kylar se zamračil. „Když to řeknete takhle, zní to jako pitomost.“

„Hmm.“

„Je to cesta, jak vyhrát, opravdu vyhrát. Jednou provždy. No tak, kolikrát jste vy bojoval proti Khalidořanům?“ „Víckrát, než by se mi líbilo,“ připustil Durzo.

„Podívejte, ztratil jsem Curoch. Je to pohroma, já vím. A také je to pohroma, na jejímž vzniku jste se podílel, když jste mi nikdy neřekl, co je ta zatracená věc zač. Budeme mít spoustu problémů Nepha zabít, když má Iures.“ „My?“

„Jenže když zničíme viry, Neph nedokáže Iures použít. Pokud přežije zničení virů, a i kdyby mělTalent, odstraníme ho dřív, než si vzpomene, jak ho používat. Bude zranitelný. Mistře, on poslední třiměsíce strávil přemýšlením nad tím, jak se dostat do Ezrova lesa a získat Curoch. Pokud bude jedenčlověk držet Iures i Curoch…“

„Nebude to dobré.“

„Bude to katastrofa!“

„Uvědomuješ si, že když strčíš Curoch do středu všech virů světa, může být rozdíl spíš kvalitativní než kvantitativní?“ „Co?“

Durzo mu věnoval otrávený pohled. „Curoch odpálí viry jednoho čaroděje a nic se nestane. Kdyžodpálí všechny viry na světě, něco by se stát mohlo.“

„Když odpálím všechny čaroděje na světě, nebudu si stěžovat,“ řekl Kylar.

„A když tě to odpálí s nimi?“

„V tom případě už na stěžování si nebude čas.“

„Nemuselo by to vymazat jen tebe. Mohlo by tě to zabít a spustit tak tvou nesmrtelnost. Teď užcenu znáš. Jsi pro to ochotný riskovat život přítele? Sakra, mohl by to být můj život. A já nevím, jestli jsem ochotný to riskovat.“

„Tuhle moc jsme dostali z určitého důvodu, mistře. Já nechci nikoho ztratit. Nechci zemřít, alepokud má smrt změní celý národ a zachrání tisíce životů, jak bych mohl neriskovat?“

Durzo se hořce zasmál. „Ty zatracený hlupáku. Uvědom si, že i kdyby všechny tvé předpoklady vyšly – i kdyby vyšly, budeš muset ukrást nejcennější meč na světě z nejbezpečnějšího možného místa, abytě pak pronásledoval nejnebezpečnější lovec, zatímco se budeš snažit dostat do srdce země zmítanéválkou, kde tě obě strany ochotně zabijí jako zrádce, špiona, čaroděje nebo ze všech tří důvodůnajednou.“

„Myslel jsem, že se vám to bude líbit.“ V Kylarových očích to zajiskřilo.

Durzo se zasmál. „A Vlk si pořídí štěňata.“

„No, doufám, že ho v nejbližší době neuvidím. Ale napadlo mě, že když vás přesvědčím, on toho

moc nezmůže.“

„Přesvědčíš k čemu?“ zeptal se Durzo.

„Abyste mi pomohl,“ řekl Kylar.

„To ne, se mnou nepočítej.“

„To nemůžete!“

„Můžu. Hochu, vzal jsi mi nesmrtelnost. Tím jsi mi vrátil život. Já…“

„Dlužíte mi to!“ vykřikl Kylar.

„Ale takhle ti to nesplatím. Zbyl mi jeden život. Jeden. Díky tobě s ním můžu naložit, jak se mi zlíbí.

Můžu znovu milovat.“

A Kylar nemohl. „Mohli bychom změnit svět!“

„Hochu, víš ty, kolikrát jsem už změnil svět? Tlaxinský maelström býval důležitou námořní trasou.

Alitaeranské impérium se rozkládalo od pobřeží k pobřeží. Bohokrál ohrožoval jižní kraje a tucetkrát málem získal ka’kari. Ladeš bývala, podívej, faktem je, že já už svou práci odvedl. Dobrodružství jsoupro mladé a já už mladý nejsem ani náhodou. V Cenarii je žena, kterou miluji, a ani jeden z nás užnebude mladší. Musím jít za ní.“

„Potřebuji vás,“ naléhal Kylar. „Pokoušet se sám ukrást nejcennější meč na světě z tohonejbezpečnějšího místa, aby mě pak pronásledoval nejnebezpečnější lovec, zatímco se budu snažit dostatdo srdce země zmítané válkou…“

„Ano, ano,“ povzdechl si Durzo. „Už jsem ti ukázal většinu svých triků…“

„Většinu?“

„…a ty sis vymyslel pár vlastních. Už nejsi učedník, Kylare…“

„Dobře, ale těžko…“

„…teď jsi mistr. Tvé vzdělávání skončilo.“

„Neodhánějte mě,“ prosil Kylar. Srdce měl až v krku.

„Já tě propouštím na svobodu,“ opravil ho Durzo.

„Ale stále jste lepší než já!“

„A vždycky budu,“ řekl Durzo. Ušklíbl se a Kylar musel neochotně uznat, že je příjemné vidět tohomuže, který býval tvrdý a zahořklý, jak se usmívá. „Ve tvých vzpomínkách. Jsem dost chytrý na to, abychs tebou přestal bojovat, než začneš vyhrávat. Ve své hře jsem dosáhl vrcholu a byla to dobrá partie. Teďuž můžu být jen horší.“

„Ale pořád mě toho můžete tolik naučit.“

„Myslíš si, že se tímhle nic nenaučíš?“

„Co když selžu?“ Vyšlo to z něj jako šepot.

„Když selžeš? Nic to nezmění na tom, co si o tobě myslím.“

„Ale mohl bych zatratit svět. To je vám jedno?“

„Pokud strávím poslední hodiny v Gwinveřině náručí, tak mi na tom opravdu moc záležet nebude.

Dal bych sice přednost zestárnutí se ženou, již miluji, ale usmířit se s ní dřív, než zemřu, taky není špatné.“

„Takže jsem v tom sám.“

„Varoval jsem tě, že taková je cena, když ke mně vstoupíš do učení.“

„Nevěděl jsem, že se to bude vztahovat na celou věčnost!“

„Vyplakej se mi na rameni. Jsi patetický. Jak jsi plánoval, že se dostaneš do Lovcova lesa?“

Dotčený Kylar pokrčil rameny. „Ka’kari.“

„Ka’kari,“ Durzo to vyslovil stejně, jak by to udělala Máma K. Ten stařík s ní opravdu strávil přílišmnoho času.

„Pohlcuje a odráží magii a dělá mě neviditelným. Něco vymyslím.“ Teď to znělo, jako by se bránil.

„Čí Les že to je?“ zeptal se Durzo. „Jo, jasně, Ezrův. A kdo vytvořil ka’kari? Počkej, nenapovídej mi…

Ezra.“

„Ezra nevytvořil černé.“

„Rozuměl mu dost dobře, aby vytvořil šest dalších. A padesát let poté, co šest ka’kari dokončil, sepřesunul sem, v té době jsme my dva neměli zrovna nejlepší vztahy, a vybudoval si tu pevnost. Myslíš,že ho nikdy nenapadlo, že bych se tam mohl zkusit dostat?“

„Ehm…“

„Hochu, můžeš vyděsit pár sester ukázkou syrové moci a neohroženosti, ale tady budeš hrát naúplně jiném hřišti. Pokud přežiješ Ezrova ochranná kouzla, která jsi mimochodem odhozením Curochudesetinásobně posílil, budeš muset projít kolem stvoření tak mocného a mazaného, že málem zabilo iEzru, kdyby se úplně nezbláznil. Tak jako tak Lovce mocná magie neohromí. Tvá nově nabytá sebedůvěra ti přivodí smrt.“

Kylar mlčel. Pak řekl: „Nenechám se zastavit.“

„Sklapni, už je tady.“

Kylar vhodil ka’kari doprostřed ohniště. Plameny se okamžitě zhroutily do koule a pohasly, ponořilmýtinu do tmy. Kylar uskočil vlevo a Durzo se odkulil napravo, když přes mýtinu prolétl purpurový proudmagie. Kylar natáhl ruku a ka’kari mu do ní skočilo, zaplavilo ho energií, již načerpalo z ohně.

Přeskočil ze stromu na strom, na odvrácené straně zatínal do kmenů černé drápy, a sledoval náhleoslepenou maju, jak mává rukama. Blýskala kolem sebe ohněm. Vyděšeně šlehala plamenem sem a tamjako velkou kosou. Kouzlo sekalo do stromů, spalovalo kůru, ze které stoupala oblaka páry, ale nedávnýdéšť a sníh ohni bránil v rozšíření. Durzo se na zemi přikrčil před šlehajícím plamenem a Kylar se nacházel nad ním.

Během chvilky maja vyčerpala Talent a bez slunečního svitu nebo ohně, z nichž by vytáhla energii, se její magie rozplynula.

V nastalé tmě se oba muži pohnuli. Kylar se na ni vrhl dřív, než stačila vykřiknout. Přeletěl jí přímonad hlavou, přitom ji chytil za plášť a róbu a použil její tělo jako trám, kolem kterého se otočil, čímžpřenesl svou hybnost na ni. Odlétla deset kroků dozadu a narazila do kmene stromu. Vyrazila si dech.Kylar dopadl na zem na jedno koleno a vstal, po těle mu tancovaly modré plamínky.

Když se dvakrát nadechla, něco se prodralo na povrch její kůže. Byly to viry, vyrazily z těla jako zhlubin útočící žralok, začaly u konečků prstů a šířily se přes dlaně a zápěstí. Zmizely pod róbou, kderoztřásly rukávy, jako černý ruměnec stoupaly ke krku a pak, se zastavily. Za stromem stál Durzo, ruceobtočené kolem kmenu, prsty zarazil do dvou míst na majině krku. Ječela, jak se viry tlačily proti překážce jako rozvodněná řeka útočící na hráz. Její křik sílil a pak utichl, když viry zeslábly, vybledly a stáhly se zpátky pod kůži. Durzo vystoupil zpoza stromu a chytil ji za límec. Držel ji před sebou a prsty zatínal do těch samých míst jako předtím.

„Trik, který jste mě ještě nenaučil?“ zeptal se Kylar.

„Čekáš, že tě za pár měsíců naučím všechno, co znám? Viry potřebují fyzické vyjádření. Zablokuj fyzické vyjádření a odstraníš i magii. Je to slabina skrytých virů Ursuulovy rodiny.“

„Ona je Ursuul?“

„Napadá tě lepší způsob, jak by mohl Garoth využít Talentované dcery?“ zeptal se Durzo.

„Myslel jsem, že je nechává zabíjet.“

„Garoth nebyl muž, který by zahazoval zbraně, i když by byly tupé. Jak se jmenuješ, cukroušku?“

Neodpověděla, tak to Kylar udělal za ni. „Je to Eris Buelová. Ty malá děvko. Podezřívali jsme tě.“

„Ne dost, abys dokázal zachránit svou milovanou ženušku,“ odsekla. V očích měla tak velkounenávist, až Kylar cítil, jak se jeho dar probouzí. Uviděl Erisinu vraždami vydlážděnou cestu k moci, alesmrt Elene nebo Vi tam nenašel. Spatřil zrady, porušené přísahy a daleko dole na seznamu i převzetíKylarova meče od zloděje a jeho předání Nephovým špionům.

Všechna ta temnota si žádala odpověď. „Spravedlnosti jsi unikala příliš dlouho,“ řekl Kylar. Jehodýka probodla Erisin solar plexus, znovu jí vytlačila vzduch z plic. Vytřeštila provinilé oči, světlo v nichpomalu vyhasínalo.

Do Kylarovy tváře tvrdě narazila pěst. Kylar pod silou úderu zavrávoral. „Zatraceně, ty blbče,potřebujeme ji vyslechnout!“ okřikl ho Durzo. Chytil Eris za vlasy a zvedl ji na nohy. „Ka’kari, Kylare, dejmi ka’kari, rychle!“

Kylar ho mistrovi podal. Ten bastard mu málem urazil čelist. Kylar si ohmatal tvář a odtáhl ruku,když ucítil něco lepkavého. Podíval se na své prsty. Nebyla to krev.

Durzo pustil Erisino tělo.

Kylar promnul nazlátlou tekutinu mezi prsty. „Ptačí oko a xanthos?“ zeptal se Kylar. Byl to kontaktníjed, a přestože způsoboval jen bezvědomí, tinktura zanechávala trvalé jizvy. „Do obličeje?“

„Zasloužil by sis trvalou připomínku pohlavku, ale na to se hojíš moc dobře.“

„Proč?“ Kylarovi se roztřásly nohy.

„Potřebuji tohle,“ řekl Durzo a zvedl ka’kari. „Sladké sny.“

Kylar padl na zem a rty narazil do kořene. Ústa se mu naplnila krví. Ten bastard mě mohl alespoň chytit.

79.

Neph Dada kráčel temnými ulicemi Trayethellu. Bylo téměř poledne, ale on se nacházel uvnitř dómu

na Černé mohyle a kopule z pevné černé skály nad ním halila skryté město do věčné temnoty. Na cestuviděl jen díky žlutému světlu, které se mu pohupovalo nad hlavou, a tisíci pochodním, které jehovürdmeisteři zažehli uvnitř zakrytého městského centra.

Navzdory temnotě Trayethell působil téměř přívětivě. Vypadal jako město, kam se co nevidět vrátíobyvatelé. Nebyl tu žádný prach a obléhací stroje, které přihlížely smrti města, neměly dostatečný dosah,aby zničily jeho krásu. Některé městské čtvrti byly spálené a srovnané se zemí, ale jiné zůstalynedotčené. Možná tu přívětivě čekalo právě na Nepha.

Se začátkem zimy se situace radikálně změnila v jeho prospěch. Poslal zloděje, aby ukradl Kylarůvmeč, a čekal, že ho dostane pokrytý černým ka’kari. Jakmile se ho magií dotkl, poznal, že to není ka’kari –

bylo to něco lepšího. Ten meč byla Iures, Hůl práva. Stejně jako Curoch i Iures vytvořil Ezra, nebo na níalespoň spolupracoval s Jorsinem. Na rozdíl od Curochu Iures nositelovu moc nezesilovala, jenneskutečně usnadňovala vytvoření i těch nejsložitějších vláken, nebo jejich rozpletení.

Válcovitý monolit stál v polovině kopce, na kterém se tyčil hrad Trayethell, natahoval se k dómujako skleněný pilíř. Ve světle loučí monolit vypadal jako sklenice plná kouře. Dým odhaloval jen náznakyTitána uvězněného uvnitř. Tady se proti sklu tiskly drápy, tam se odkryla obrovská, znepokojivě lidskyvyhlížející noha. Nepha dráždilo, že se při pohledu na zmrzlé monstrum stále chvěje. S Iures by mohlmonolit okamžitě rozbít, koneckonců ho Ezra vytvořil právě s pomocí Iures, aby Titána polapil, než hoJorsin Alkestes zničí.

Skleněné vězení zmrzlého vzduchu bylo prolomené jen v místě Titánova smrtelného zranění. Jorsinna něj z vrcholu zámku Trayethell vypustil proud ohně, který se propálil Titánovým vězením i hrudí vdokonalém kruhu o průměru deset stop. Množství syrové magie, které k tomu bylo zapotřebí, v Nephovivzbuzovalo naději, že Jorsin musel použít Curoch.

Neph k monolitu přistupoval malými kroky, kašlal spíš ze zvyku než z nutnosti. Iures s Nephovýmzdravím dělala zázraky. Poblíž stojící vürdmeisteři mu vzdali úctu a pak se vrátili k práci na jeho vláknu.Stáli na popravišti, kde nabírali vědra hlíny a cpali je do díry, kterou do Titána vypálil Jorsin. Brzy zeminupromění na maso a Titán znovu povstane. Rozbije dóm nad Černou mohylou a pak zničí každou armádu,která se Nephovi postaví.

Nephův stan poskytoval klid a soukromí, o což se starala jeho kouzla a padesát Odevzdaných duší.Neph se uvnitř zarazil, než vstoupil do pokoje Khali. Vykasal si róbu a stříbrnou holí, podoba, kterou sipro Iures vybral, se dotkl svého kotníku. Hůl mu v ruce roztála a obmotala se kolem lýtka. Chtěl, abyzůstala skrytá a nečinná, i kdyby se jí dotkla magie Khali, měla jen zaznamenávat všechnu magii, která se

v jejím okolí vyskytne. Khali o Iures nevěděla a Neph jí to nemínil prozradit, dokud nebude příliš pozdě.Iures všechno změnila.

Neph se připravil a odhrnul zástěnu. Tenser ležel na té nejlepší posteli, jakou dokázali udělat, údyuvolněné, rysy povislé, dech pomalý a oči otevřené, ale nezaostřené. Mrkal jen vzácně. Neph předstíralpotíže, jaké mu mělo způsobit pokleknutí u Tenserových nohou, a natáhl se magií, kterou ho naučilaKhali. „Svatá,“ zavolal, „jsem tu, abych ti sloužil.“

Tenserovy oči se zavřely, a když je otevřel, byla v nich Ona. Její přítomnost naplnila stan jakomračno dýmu, ztěžovala mu dýchání. „Zanedbáváš své povinnosti,“ vyčetla mu Khali. Její hlas patřilTenserovi, ale intonace byla špatně a přízvuk nepoznával. „Tento hostitel má proleženiny.“

Nephovo hrdlo se uvolnilo. „Osobně se o to postarám. Bezodkladně. Vyřizoval jsem Vaše záležitosti,sbíral jsem pro Vás vzorky.“ Pročistil si krk, ale nezakašlal. Khali jeho kašel dráždil. „Doufal jsem, že sibudeme moci promluvit o mé odměně.“

Ten smích zněl pobaveně, pomyslel si Neph. Těžko se to odhadovalo, protože Khali sice ovládalaTenserův hlas a oči, ale výraz jeho obličeje ne. Zůstával prázdný a ochablý s výjimkou jazyka a čelisti,kterými formuloval slova.

Khali toužila po opravdovém těle, ne po té smutné parodii, jakou získala v Tenserovi. Potřebovala tři

věci, prolomení Ezrových vláken kolem černé mohyly, ochotného hostitele a kouzlo, které budevyžadovat Ursuulovu krev a spojenou moc Nephových dvou set vürdmeisterů. Bohokrálové v minulostidokázali poskytnout dvě z nich, ale nikdy nepřekonali Ezrovo dílo, protože Ezra k odepření těla Khali

použil Iures. Jenže Neph mohl Ezrova vlákna rozplést, Iures si totiž pamatovala každé vlákno, na jehož

tvorbě se podílela.

„Budu chtít dvě věci,“ řekl Neph. „Brzy dorazí Bohokrál Beznaděj, aby mě zabil. Chci, abyste muodepřela viry. Za druhé budu chtít dalších sto let života.“

„Nemožné,“ řekla Khali.

„Pak tedy padesát. Čtyřicet.“

„Jakmile získám tělo, mohu ti těch sto let darovat. Ale viry Dorianovi odepřít nemohu.“

Nephovi se málem zastavilo srdce. Dorian je Bohokrál Beznaděj? Ze všech synů Garotha Ursuula tobyl právě jeho starý žák, kterého se obával nejvíce. „Myslel jsem, že ovládáte…“

„Ovládám,“ přerušila ho Khali. „Viry jsou magičtí parazité. Většinu jich vymýtili už v dávných dobách,

ale Roygaris Ursuul jich pár získal. Na virech se mu líbilo, že v počáteční fázi infikování prolamovaly novékanály v Talentu svého hostitele a posilovaly tak jeho schopnosti. Tím samozřejmě pomalu strávilyhostitelův Talent, ale Roygaris doufal, že viry v té počáteční fázi udrží neomezeně dlouho. Selhával, dokud

jsem mu nepomohla. Zpomalili jsme proces infikování, ale ony nešly úplně zastavit. Zkus použít Talent azjistíš, že je pouhým stínem toho, čím býval za tvého mládí. Ale já Roygarise naučila něco důležitějšího.Viry jsou jako osikový háj. Každý vypadá jako samostatný strom, ale ve skutečnosti jsou jedním velkýmorganismem. Kontroluj tu správnou část a ovládneš viry všech, kdo se jimi nakazili. Tvé viry, Dorianovy,Garothovy, viry každého Khalidořana, jsou jen jedním virem. Roygaris a já jsme uzavřeli výhodnýobchod, jeho pokrevní linie bude kontrolovat viry a já zase rezervoár magie. Ta přísaha byla složena tak,

že její porušení zničí viry i rezervoár.“

Neph čekal, že mu bude lhát. Neznal detaily, ale díky pouhému držení Iures mu magie Khalipřipadala mnohem jasnější. „Pokud mu nezabráním, aby mě připravil o viry, Dorian mě zabije,“ řekl Neph.

„Až získám tělo, dokáži tě ochránit. Tvá služba nebude zapomenuta. To přísahám.“

Neph se nad tím zamyslel. Opravdu Khali potřebuje tělo, aby ho mohla ochránit před pouhýmčlověkem? Nebyla snad bohyně? Nebo ho neochrání jen proto, že jí nepomohl a neposkytl jí důvod hochránit? Přemýšlel, co by Khali provedla světu, kdyby tělo získala. Snese se na všechny její hněv, protožejako všichni Cizinci nenávidí život? Nebo je její žízeň mnohem určitější? Neph se s ní stýkal, jak nejméněto šlo, ale necítil z ní všezahrnující vztek, jaký viděl u jiných Cizinců.

Bylo životně důležité situaci posoudit správně, Neph chtěl být Bohokrálem, ale toužil vládnoutněčemu víc než jen popelu a mrtvolám. I tak možná nebude mít na výběr. Když ji nevzkřísí, určitě zemře,ale jejím vzkříšením by mohl zabít úplně všechny. Riskoval by celý svět.

„Jsem starý muž,“ řekl poraženecky Neph. „Na tento úkol mi nezbývá sil.“

Paže Tensera Ursuula poskočila, jako by ji vytáhli na neviditelném provázku, dlaň zůstala ochablá.Neph se natažené ruky dotkl a ucítil magii Khali, jak do něj proudí, posiluje ho a vlévá mu chladný oheňdo plic. Když to skončilo, cítil se silnější, celá léta se necítil tak dobře, a Iures zaznamenala každý detailLéčení i toho, jak se sama Khali napojila na rezervoár magie. To možná postačí.

Děkuji vám, Svatá.“ Neph měl jen několik dní, aby zjistil, jak magie funguje, ale s Iures v ruce možná sDorianem strhne z trůnu i někoho silnějšího.

Poslední už dorazily,“ řekla Khali. „Přiveď mi je.“

eph vyšel ven a mávl rukou na Odevzdané duše. Mezi nimi stálo šest mladých žen, řetězem je svázalidohromady, všechny vypadaly vyděšeně. Potenciální hostitelky Khali byly do jedné venkovanky. Nephovimuži neměli v téhle divočině moc na výběr. Neph je odvedl dovnitř. Překvapilo je, že bohyně je slintajícímladík. Možná očekávaly tesáky a spáry. Neph si prohlížel dívky, zatímco si ony prohlížely Khali. Čtyři byly

ošklivé nebo nevýrazné. Khali nenáviděla ošklivost. Dvě byly pohledné, ale Neph Viděl, že jednu znásilnili

– navzdory Nephovu výslovnému zákazu. Za tohle někoho zabije. Khali chtěla, aby veškeré násilí vůčihostiteli vzešlo z Jejích rukou. Druhá dívka byla ještě hezčí, měla velké hnědé oči a hebkou pleť, kterou

však hyzdily jizvy.

Jak se jmenuješ, dítě?“ zeptala se Khali zjizvené.

Elene Cromwyllová… ehm, Paní.“

Chtěla bys žít věčně, Elene?“

ívčiny oči se naplnily takovou touhou, že i Neph si nedokázal pomoci a musel ji litovat. „Víc než cokoliv nasvětě,“ řekla Elene.

80.

eir stál u stolu v Ezrově tajné dílně a v ruce držel hadr. Čepel neleštil. To udělal už tucetkrát, přestože tonepotřebovala ani napoprvé.

Je to hotové,“ řekl nahlas. „Až na jednu věc.“ Feir pozvedl meč. Jeho padělek vypadal skoro jako dvojčeCeur’caelestu. Ceur’caelestos v rukou držel, žasl nad ním, studoval každou křivku v mitrilovém vzoru. Na obou stranách čepele byly zasazeny dračí hlavy, dívaly se k čepeli, podle ceuranské mytologie šlo o drakyměsíce a slunce. Čepel měla jediné ostří, lehce zahnuté, aby se zvětšil jeho povrch. Tlustší hřbet by muobvykle dodával na síle, pružné železné jádro by vyrovnávalo tvrdé ocelové ostří. Forma této zbraně všakbyla hotová podívaná. Byla z mitrilu a nezlomila by se, ani kdyby si na ni jeden muž stoupl a druhý se jipokusil zvednout. Navzdory neskutečné pevnosti byl Ceur’caelestos lehčí, než by se od něj čekalo. Mitril,narovnaný a uhlazený jako ocel, zdobily stejné vzory jako Ceur’caelestos. Rozdíl mezi originálem aFeirovým padělkem byl ten, že originál obsahoval „oheň nebes“. V reakci na magické ohrožení nebonáladu nositele draci vydechovali k hrotu něco, co vypadalo jako oheň uvnitř čepele.

eir věděl, jak vlákno napodobit. Neměl však základní kámen, který by ho udržel. Určité kameny reagovaly

při jiných magických frekvencích. Rubín rezonoval s ohnivou magií, mělo to něco společného s červenýma oranžovým světlem. Pokud byl kámen dostatečně čirý a měl přesně určený tvar, který se lišil podlepoužitého vlákna, rezonance mohla být navržena tak, aby se udržovala sama. Tohle bylo skoro pokaždénedokonalé, proto magie z většiny artefaktů časem vyprchávala. Feir potřeboval na dračí srdce conejdokonalejší rubín.

Tahle část měla být jednoduchá,“ povzdechl si Feir. I jeho hlas zněl depresivně. „Proroctví znělo:‚Největší z rudých dá drakovi srdce i hlavu.‘“ Největším rudým musel být velký rubín, základní kámen,umístěný na dračí hlavě na meči.

eir v průběhu zimy dokázal tucet nemožných věcí. S minimální nápovědou, kterou dostal v Ezrově lese,přišel na Černou mohylu a nalezl tajný tunel do této místnosti. Objevil magicky posílené zlaté nástroje.Vyhýbal se stovkám vürdmeisterů, se kterými se dělil o toto stinné město, a nalezl sedm zlomenýchmitrilových mečů. Objevil Ezrovy poznámky, poklad, za jehož přečtení by každý Tvůrce obětoval pravouruku. Při všech bozích, Feir se naučil přetavit mitril! Vytvořil nejkrásnější padělek v historii.

le nedokázal najít rudý kámen.

Dokázal by snad nějaký žijící kovář tohle vykovat?“ zeptal se tiše Antonius Wervel.

eir pokrčil rameny. Antonius čekal. Feir to vzdal. „Ne.“

ntonius zbraň uctivě zvedl a Feir musel nerad přiznat, že ho to potěšilo. Antonius sice nebyl Tvůrce, aledokázal ocenit mistrovství, jaké Feirova práce vyžadovala. Otáčel meč, prohlížel si ho. „Myslel jsem si, žejsi na něj dal zkřížená kladiva.“

jednu ješitnou chvíli, no, po dvou hodinách marnosti, vyryl Feir u jílce svou kovářskou značku. Jakokluk miloval příběhy o Orenu Razinovi, jednom z Jorsinových bojovníků. Feir byl jediný muž, který mohlpomýšlet na to, že bude bojovat dvěma válečnými kladivy jako Oren. Později se té touhy vzdal. Bylomnohem jednodušší najít někoho, kdo ho naučil bojovat meči. „Nebyl by to moc dobrý padělek, kdybychna něj dal své jméno. Ta značka tam je, jen musíš vědět, jak ji odkrýt.“

Měl bys být pyšný, Feire. Vytvořil jsi něco překrásného.“

Bez dračího srdce jsem nevytvořil nic.“

81.

Co tě trápí, můj králi? S tím kamenem si pohráváš už druhý den,“ řekla Kaede.

olon si ji přitáhl na klín a pohladil její ňadra. „Jen když mě nenecháš hrát si s něčím lepším.“

Ty zvíře!“ pohoršila se, ale neodtáhla. „Mluvím vážně.“

ebýt kamene, byly by první dny jejich manželství učiněným rájem. Kaedina lítost nad tím, že mu nařídilapodrobit si Takedy, ji přivedla až k přípravám na svatbu. Vzali se tu samou noc, kdy se Solon vrátil. Kaede

odmítla čekat na pozdní jaro, kdy se mohli dostavit šlechtici ze vzdálenějších ostrovů. Řekla, že pokud sebudou cítit pohoršeni, pohrozí jim, že svého Bouřného jezdce pošle na jejich ostrovy na „návštěvu“.

le milování se mohli věnovat jen několik hodin denně, přestože se Solon a Kaede snažili ze všech sil, aSolonovi tak zůstával čas přemýšlet nad kamenem.

O svém příteli Dorianovi už jsem ti pár věcí pověděl,“ řekl Solon. „A o proroctví, které mi věnoval.“

Něco o zabití tvého bratra a pádu království, že ano?“

olon si uhladil své černobílé vlasy. „Nic tě tak nerozčílí jako chlap, který ti v tranzu v jediné písni vyložíbudoucnost: ‚Bouřný jezdče, bouře se blíží, tvým mečem, nebo mlčením, bratr král mrtvý leží. Dvastrachy se ti vysmívají, naděje se smrtí se sráží, u muže meče, třetího vládce, dračí srdce, nebo hlavapravdu stráží. Ke zlomení severu a jeho obnově jediné tvé slovo stačí.‘“

aede vypadala zmateně. „No, tu část o bouřném jezdci už máš za sebou.“

A než se zeptáš, ne, to jméno jsem si nedal já. Kromě té části o mrtvém bratru králi jsem netušil, o co vněm jde. Kdybych se vrátil domů, mohl bych sjednotit šlechtice a zastavit svého bratra Sijurona, jakkoliby mu mé činy přivodily smrt. A tak jsem sloužil muži jménem Regnus Gyre, který se mohl stát králem ajehož jsem měl rád jako vlastního bratra. Neřekl jsem mu, že jsem mág, a když to zjistil, odehnal mě odsebe a byl zavražděn. Ta poslední část mi nikdy nedávala smysl, měl jsem před sebou pouze ten začátek

o svém bratrovi, tak jsem si myslel, že Dorian jen blouznil.“

Ale něco se změnilo.“

Tenhle rubín, Kaede. Nikdy jsem o něm neslyšel. Můj otec o něm nemluvil. V královských záznamech oněm není ani zmínka s výjimkou toho, že je součástí pokladu nejméně dvě století. Je veden jako Dračísrdce. Domnívám se, že život třetího krále, třetího vládce, muže meče, závisí na tom, jestli mu ten rubínpřinesu.“

Co když jsi tím třetím králem ty? Co když jsi ty mužem meče? Řekl jsi, že kvůli meči ti zbělely vlasy.Možná se k nám blíží nějaká hrozba a ty ten rubín potřebuješ, aby ses jí mohl postavit. Solone, tynemůžeš odejít. Ne kvůli slovům nějakého pomatence.“ Přestože mu seděla na klíně, byla napjatá, jak sev ní svářel strach se vztekem.

va strachy se ti vysmívají. Ta slova mu najednou připadala jasná. Zatracená proroctví, vždycky se dalavykládat dvěma způsoby, a oba bývaly správné.

Kaede,“ řekl Solon, „existuje pevnost Kvílivé větry, která stráží průsmyk mezi Cenarií a Khalidorem.Dorian a já jsme tam strávili minulý podzim. Dorian byl většinou v bezvědomí, a když se probudil,

načmáral pár zlomků proroctví a upadl zpátky do tranzu. Jednoho dne se vzbudil s křikem. Požadoval tolikzlata, kolik jen dokáži sehnat. Získal jsem ho pro něj a on mě odvedl k pokroucenému černému dubu vkopcích. Dorian mi řekl, že přichází Khali a bude mě pokoušet. Řekl, že všechny zmasakruje. Roztavil zlato

a zakryl si s ním oči a uši, vytvořil z něj okovy na nohy a ruce a požádal mě, abych ho hřeby přikoval kestromu. Zabalil jsem ho do pokrývek a odešel. Velitel mým varováním neuvěřil. Chtěl jsem zmizet, aleváhal jsem moc dlouho, proto jsem mužům nakázal, aby mě svázali lany, a vyprázdnil svůj glore vyrden,než mi ale mohli zavázat oči a ucpat uši, přišla Ona.“

Khali?“

píral zrak do dáli. „Viděl jsem muže, co se vrhali z hradeb. Viděl jsem muže, co si vyrval oči. A pak jsemve vizi, kterou jsem považoval za pravdu, uviděl tebe. Snažil jsem se jít za tebou, ale lana mě zastavila.Nikdo jiný nepřežil. Vlastně pak pevností prošly Odevzdané duše a ujistily se, že jsou všichni mrtví. Kdybyna mě nespadlo tělo a nezkropilo mě krví, když jsem se modlil, zabily by mě taky.“

Kterému bohu jsi nabídl oběť, když ti zachrání život?“

Žádnému. Byla to náhoda. Líný voják si v mrazivém počasí neotřel meč od krve a ten mu zamrzl vpochvě.“

K čemuž došlo, když ses modlil,“ poznamenala. „To je mi tedy náhoda.“

Ano,“ řekl Solon podrážděněji, než měl v úmyslu. „Takové náhody prostě jsou. Promiň. Když jsem se pak

vrátil k Dorianovu černému dubu, byl pryč. Jeho stopy vedly na sever, do Khalidoru, ale já ho nemohlnásledovat. Musel jsem tě vidět. Na ničem jiném mi nezáleželo. Zapsal jsem se ke kapitánovi, jehožposlední plavba mířila na Hokkai.“

A proto věříš Dorianovu proroctví,“ řekla.

Tohle je Dračí srdce, Kaede. Já jsem ten druhý král. A třetí král zemře, nebo bude žít v závislosti na tom,co udělám.“

V čem spočívají ty dva strachy?“ zeptala se tiše.

Můj strach z Khali a můj strach říkat pravdu. Ten druhý stál Regna Gyra život. Mám pocit, že dostávámdruhou šanci, když si s tebou mohu upřímně promluvit a jsem schopen znovu se postavit Khali. ‚Kezlomení severu a jeho obnově jediné tvé slovo stačí.‘ Já sám si uvnitř připadám zlomený, Kaede. Mysleljsem, že svatba s tebou to spraví, a nedokáži slovy vyjádřit, jak šťastný jsem byl a jak moc bych s tebouchtěl zůstat napořád, ale něco ve mně stále šeptá, že jsem zbabělec.“

Zbabělec? Jsi Solon Bouřný jezdec! Pokořil jsi zimní moře. Sám jsi potlačil povstání. Vzdoroval jsi bohyni.Jak bys mohl být zbabělec?“

Dorian mě potřeboval, když odešel do Khalidoru. Pravděpodobně zemřel, protože jsem tam nebyl.Regnus je mrtvý, protože jsem se mu bál říct, kdo jsem. Pokud je proroctví pravdivé, je tu slovo, kterémusím vyslovit, a život, který mohu zachránit. Pak budu úplný.“

aede na něj upřela utrápené oči. „Bude to stačit? Nebude tu stále nějaká další věc, již budeš musetudělat, abys tomu hlasu dokázal, že se mýlí? Budeš prokazovat svou odvahu, dokud tě to nezabije?“

olíbil ji na čelo. „Tu nejtěžší část už jsem udělal, pověděl jsem ti pravdu. Nepůjdu, dokud mi nedášpožehnání. Má věrnost teď patří tobě, Kaede.“

ejí oči ztěžkly smutkem. „Má lásko, nemohu požehnat tvé smrti.“

olon jejímu pohledu dlouho vzdoroval, pak odstrčil Dračí srdce stranou. „Pak tedy zůstanu,“ řekl.

aede se otočila, teď na něm seděla obkročmo. Vzala jeho tvář do dlaní a podívala se mu hluboko do očí.

„Už se na to znovu neptej. Prosím.“

Nebudu.“

ejich milování bylo tak divoké, až po něm lapal po dechu. Dovedla ho na tichý vrchol, a přestože jí plályoči, zadržovala dech a zatínala mu prsty do ramen, její oči ani na okamžik neopustily ty jeho. Pak se kněmu přitiskla, třásla se, na hruď mu stékaly slzy a pot, ale neřekla ani slovo.

82.

Nevím, jestli jsem si tě měla brát,“ řekla Jenine. „Myslím, že to byla chyba.“

eděli spolu v Bohokrálově ohromném kočáře a kodrcali se k Černé mohyle. Navzdory nebezpečí, které jíbude v bitvě hrozit, ji Dorian nemohl nechat v paláci. V Khalirasu by mohli zosnovat spiknutí, které by jimohlo stát život. A pokud bude mít další příhodu, ona byla jediná, komu věřil, že to kvůli němuzamaskuje.

Ale miluješ mě,“ namítl. „Vím, že mě miluješ.“

Miluji,“ připustila. „Respektuji tě a užívám si tvou společnost a myslím si, že jsi úžasný a čestný. Jsi velký

muž…“

Ale?“ zeptal se prkenně.

Ale není to stejné jako s Loganem,“ vyhrkla. „Vím, že není fér, když tě srovnávám s mrtvým mužem –možná si teď na něj pamatuji jen v dobrém, když odešel, uvědomuji si to, a není fér, že očekávám úplně

stejnou lásku. Možná jsem se do Logana zamilovala jako dívka a ženina láska roste pomaleji a musí sevíc chránit. Nevím, jaké by to mělo být, Doriane, ale někdy si připadám tak prázdná. Možná jsem mělapočkat.“

sem podvodník. Ale co měl udělat? Říct jí pravdu? Poslat ji zpátky do Cenarie za poblázněnýmprincátkem, které skoro nezná? Spolu přetvářeli království, přinášeli světlo do temného kraje. Co jí mohl v

porovnání s tímto nabídnout Logan? Proč by měla být Loganova láska víc zasloužená než jeho?

Jeninina láska rostla. Dorian to věděl. Abylo mu jasné, že ještě poroste, až zjistí, že čeká jejich dítě.Viděl to v okamžiku šílenství na bojišti a nevěřil tomu stejně jako všemu, co tam spatřil, ale vnásledujících dnech se na ni podíval znovu a byla to pravda. Ne dvojčata, jak předvídal původně, alejedno dítě, syn. Dvojčata možná přijdou na řadu později. Čekal na správnou chvíli, aby jí to řekl, ale ktomu zatím nedošlo.

Stále s ní trávil co nejvíc času. Jejich milování nebylo tak časté, protože začal využívat svůj harém,ale pokud cítila žárlivost, vyvážila ji náhlá změna v tom, jak k ní konkubíny přistupovaly. Dorian jíponechal zásluhy za zachování jejich životů. Ta štědrost rozbila jejich závist a zášť. Místo aby bojovala sesoupeřkami, Jenine náhle získala sestry a její osamělost roztála jako jarní sníh.

Bylo to opravdové. Nebylo to dokonalé, ale bylo to to nejlepší, co mohl udělat. V tom spočívalo býtBohokrálem. Kromě toho, kdyby s Jenine prostě utekl, vürdmeisteři by vládli s ještě větší brutalitou nežDorianův otec. Každý vztah, každé manželství má své malé lži. Byl král. Král musí rozhodovat za jiné lidina základě informací, které oni nemají. V tom spočívalo břímě vlády. Dorian zvážil Jenininy možnosti ajednu zvolil.

„Mrzí mě, že to před tebe takhle předkládám, když máš tolik jiných starostí, ale slíbila jsem si, že tinebudu lhát, a mlčení mi začínalo připadat jako lež. Omlouvám se. Rozhodla jsem se. Provdala jsem se zatebe. Miluji tě. Já jen, je těžké chovat se neustále jako dospělá. Věřil jsi mi a učinil mě svou královnou,ale já se pořád chovám jako malá holka. Omlouvám se, že jsem pro tebe takové zklamání.“

„Zklamání?“ podivil se Dorian. „Vedeš si lépe, než jsem si kdy představoval. Já jsem se začal chovatjako dospělý, až když jsem byl mnohem starší než ty. Jsem na tebe hrdý, Jenine. Miluji tě víc než cokolivjiného. Chápu, že jsi zmatená. Tohle je matoucí místo. Chápu, že máš pochyby. Jsme spolu dva měsíce a ty si uvědomuješ, že to potrvá až do konce života, a děsí tě to. Ano, trochu mě to bolí, ale naše láska jedost velká, aby snesla pár šrámů. Děkuji, že jsi mi řekla pravdu. Pojď ke mně.“ Objali se, cítil z nínehranou úlevu. Přál si, aby vycítila jeho váhání, přál si, aby se ho zeptala, co je špatně. Kdyby sezeptala, řekl by jí o Loganovi. Řekl by jí vše.

Za pár vteřin ho pustila. Nechal ji jít a sdílená chvíle pominula. „Miluji tě, Doriane,“ řekla, dívala semu do očí, ale neviděla ho.

„I já tě miluji, Jenine.“ Stále jí nemohu říkat Jeni. Proč?

*

Kylar pomalu otevřel oči. Měl pocit, jako by mu pusu vycpali vlnou. Celé tělo naříkalo nad tím, žespal opřený o kmen stromu. Zahýbal čelistí, aby ten pocit zahnal, a posadil se. Dotkl se tváře, kde hoDurzo pomazal jedem. Nová kůže byla ztuhlá, ale nezůstanou žádné jizvy, Durzo měl pravdu. Tenbastard měl vždycky pravdu.

Nad lesem vycházelo slunce. Kylar chtěl nahlas zaklít, když si uvědomil, že v lese něco je. Naplnil siplíce pomalým, dlouhým nádechem a čekal, až se mu vzpamatují smysly. V lese ráno nebyla žádnázvířata, ale Kylar netušil, jestli ptáci odlétli na jih a veverky se uložily k zimnímu spánku, nebo jestli za tím

je něco zlověstnějšího. Pomalu si protáhl svaly na nohou a záda, odhadoval, jestli do nich při prudkémpohybu nedostane křeč. Pátral v lese, pomalu otáčel hlavou. Ozval se tichoučký šepot vousů otírajících se

o límec. Jejich délka mu potvrdila, že zůstal v bezvědomí jen přes noc.

V lese nic nebylo. Neozval se žádný zvuk, který by tam nepatřil. Byl přesvědčený, že svému tělumůže důvěřovat, že ho nezradí. Vítr vzdychal mezi mohutnými duby, pár zbývajících listů šeptem sdílelosvá tajemství. Ale něco ho probudilo. Kylar si tím byl jistý. Instinktivně se obrátil na ka’kari, aby hozneviditelnilo, ale ka’kari bylo pryč. Kylar místo toho sáhl do rukávu a uvolnil dýky. Pátral pohledem mezi stromy.

Někdo mu seshora fouknul na hlavu.

Kylar se vrhl na bok a zabořil nůž do dřeva nad svou hlavou. Jednou se překulil, vyšvihl se na nohya uskočil dobrých deset kroků dozadu, v rukou svíral dýky.

Durzo se tiše zasmál. „Vždycky jsem se rád díval, jak skáčeš.“ Visel jako pavouk na stromě, pod

kterým Kylar spal.

„Jste bastard! Kde je ka’kari? Co jste s ním udělal?“

Durzo se přestal smát.

„Dejte mi to ka’kari,“ domáhal se Kylar.

„Až přijde čas.“

„Počkat, proč se vás vůbec ptám? Můžu…“ Kylar natáhl ruku, aby ka’kari přivolal.

„Nedělej to!“ vyštěkl Durzo.

Kylar se zarazil.

„Lovec je noční tvor,“ řekl Durzo. „Čich má lepší než stopařský pes, slyší jako rys a jeho zrak semůže měřit s orlem, i když běží plnou rychlostí. Jestli se mi to povedlo načasovat správně, máme čas dosoumraku, než nás začne pronásledovat.“

„Co…“

Durzo se jednou rukou pustil dubu a sundal ze zad černý meč. Podal ho Kylarovi.

„Ať se stane cokoliv, nesundávej ka’kari z Curochu. Vše magické, co se dostane do Lovcova lesa, je označeno. Získá to zvláštní pach, a když to někdo z lesa vynese, Lovec to dokáže najít. Ka’kari ten pachumí zamaskovat, ale jak ho zrušit, na to v čase, který máme, přijít nedokážu. Takže až stáhneš ka’kari zCurochu, přijde Lovec. Přesně nevím, jak moc rychlý je, ale pokud budeš muset Curoch použít, stáhni zněj ka’kari, použij ho a pak odtamtud vypadni, jako by ti za patami hořelo. Můžou to být minuty, můžouto být hodiny, ale Lovec přijde. Bude riskovat cokoliv, aby meč získal.“

Durzo Kylarovi znovu zachránil život. Kylar věděl, že jeho šance dostat se do Ezrova lesa jsoumizerné a šance ukrást Curoch a dostat se ven jsou ještě horší. Durzo to věděl taky. To bylo pro Durzatypické. Jediným slovem neřekl, co pro něj Kylar znamená, ale udělal by cokoliv, aby mu to dokázal.

„Vy starej parchante,“ řekl Kylar, ale tón jeho hlasu říkal děkuji.

„Můžu ti magicky vylepšit běh. Když na to nebudeš moc tlačit, mohl by ses tam dostat včas a ještě tizůstane energie na boj. Já půjdu do Cenarie. Pokud nás Lovec bude chtít sledovat, bude si muset vybratze dvou opačných směrů. To by mělo stačit. A neběhej plnou rychlostí, jako když tě nabila sestra Ariel,

jasný?“

„Jasný,“ přikývl Kylar. Tak proto Durzo šplhal po stromech. Ztěžoval stopování. Kylar měl navícpodezření, že země je plná pastí.

Durzo ještě neskončil. „Kylare,“ pokračoval tiše, „skutečnost, že byl Curoch v Lovcově lese, miprozradila, že Neph využívá Iures k prolomení Jorsinových a Ezrových kouzel na Černé mohyle. To dodává

Eleniným řečem na důvěryhodnosti. Také to znamená, že mu až pod nos doručíš věc, po které nejvíctouží. Pokud ti Curoch vezme, mohl by zničit celý svět, a nemyslím to metaforicky. Sedm století jsemdělal, co jsem mohl, abych udržel artefakty takové moci z rukou mužů a žen, kteří by je bezohledněpoužili. Pokud zemřeš, zničí Neph vše, čeho jsem za sedm set let dosáhl.“

„To mi tolik věříte?“ zeptal se Kylar.

Durzo se zašklebil. „Pojď sem, plýtváš denním světlem.“

Kylar přistoupil blíž.

„Když mě Jorsin Alkestes tímto úkolem pověřil, Kylare, zavázal mě přísahou, o které prohlašoval, žeje stejně stará jako samotní Noční andělé. Když po tom tak toužíš, tady je.“ Durzo narovnal záda, hlas semu prohloubil a Kylar věděl, že vzpomíná na svého přítele a krále Jorsina Alkesta. „Jsem Sa’kagé, pánstínů. Domáhám se stínů, jež Stínu nenáleží. Jsem silnou paží svobody. Jsem Stínochodcem. Jsem Vahami

spravedlnosti. Jsem Tím, kdo stráží neviděné. Jsem Stínobijcem. Jsem Bezejmenným. Coranti nezůstanou

nepotrestáni. Má cesta je tvrdá, ale já se nezlomím. Chudák i šlechtic, v hanbě i se ctí, v temnotě i zasvětla budu prosazovat právo a milovat milosrdenství. Nesložím své břímě, dokud nevrátí se král.“

„Jaký král?“ zeptal se Kylar.

„Přísahy jsou pořádné děvky, co?“ zašklebil se Durzo.

„Taková měla být Sa’kagé?“

„Sa’kagé vždycky tvořili zloději a vrazi, ale měla vzácné chvilky, jako diamanty zahrabané v hnoji,kdy splnila svůj účel.“

„Díky za tu představu.“

„Chceš to odříkat?“ zeptal se Durzo.

„Chcete, abych se podřídil něčemu, co úplně nechápu.“

„Hochu, my se neustále zavazujeme k věcem, kterým zcela nerozumíme.“

„Myslel jsem, že jste v tohle a všechno ostatní už víru ztratil,“ řekl Kylar.

„Tady nejde o moji víru, ale o tvoji.“

To bylo Durzovo obvyklé uhýbání před odpovědí. Nikoho, na kom vám záleží, nebudete žádat, abyživot zasvětil hlouposti. Durzo pokračoval v rozhovoru o Kylarově budoucnosti, který začali před několikaměsíci. Tím, že si vybere život ve stínech, život v utajení, vyhne se Kylar největšímu pokušení černéhoka’kari, pokušení vládnout. Jeho moc už z něj prakticky učinila boha a vždycky bude hrozit nebezpečí, že

se stane tím, co hledal a ničil. Durzo dokonce nevěřil ani sám sobě, když tu moc získal. Jak by si mohl

Kylar myslet, že je lepší než mistr?

Muž sloužící ve stínech také vidí věci, které žádný král nespatří. Muž sloužící mezi neurozenýminajde křivdy, o nichž ti mocní nemají ani tušení. Nikdo se nesnažil před Durzo Blintem něco skrývat –kromě strachu z něj.

Přísaha Nočních andělů nestačila, aby v ní nalezl svůj osud, ale byl to začátek. Co je mým úkolem?

Kylar netušil spoustu věcí, ale věděl, že touží po spravedlnosti. Když bude v temnotě sloužit s očima,

které vidí ve tmě, když se nechá přijmout stíny, bude moci přinést spravedlnost těm, kdo unikali právu.Ti přehlížení a příliš nevýznamní, aby se jim dostalo milosrdenství, budou nalezeni dřív, než sami doufali.Zastaví ty, co mají být zastaveni. Tváře Nočních andělů už byly Kylarovými tvářemi. Bude vykonávatspravedlnost a milovat milosrdenství.

„Odříkám to,“ řekl Kylar.

Durzo se zamračil, ale pokynul mu, ať přistoupí blíž. Položil mu ruku na hlavu. Kylar zpamětiodrecitoval přísahu, Durzo se pousmál, jako by si říkal, jestli ho tak dobře vyučil on. Ale jakmile Kylarskončil, Durzova ruka se podivně ohřála a jeho obličej zvážněl. Řekl: „Ch’torathisigwye h’e banath sosikamon to vathari. Vennadosh chi tomethigara. Horgathal mu tolethara. Veni, soli, fali, deachi. Vollessara dei.“ Odtáhl ruku a jeho hluboké jasné oči byly snad poprvé, co si Kylar pamatoval, zcela klidné.

„Co to bylo?“ zeptal se Kylar. Když nic jiného, cítil, jak ho ta slova naplnila energií, mnohem jemněji,než když mu svou sílu předávala sestra Ariel. Také jí ale bylo víc.

„Tohle bylo mé požehnání,“ usmál se Durzo, uznával tak, že je starý parchant, když Kylarovipožehnal v jazyce, kterému nerozuměl. Vzhledem k tomu, jak vycvičil Kylarovu paměť, si byl jistý, že sislova zapamatuje a vyhledá si cizí jazyk, v němž byla vyslovena. Ale nebyl by to Durzo, kdyby mu toprostě řekl. „Teď odsud upaluj,“ řekl Durzo. „Mám tu pár stromů, po kterých si musím zašplhat.“

83.

Logan a Lantano Garuwaši stáli se svým doprovodem na vrcholu stále nedotčené věže v ústíprůsmyku a upírali zrak k severu na možné budoucí bojiště. Velký dóm Černé mohyly a temná skvrnazkázy kolem ní se nacházely míle daleko na opačném břehu řeky Guvari. Kam se Logan podíval, všudeviděl zázraky. Než Jorsin Alkestes pohřbil Trayethell pod Černou mohylu, býval jedním z nejúžasnějšíchměst ve světě, kde zázraky byly běžné. Na východě se nacházelo Ruelské jezero, které v dávnozapomenutých dobách přehradili. Přehrada pořád stála, nenapájela však řeku Guvari skrze propusti, ježzavřeli už před staletími, voda se přelévala přímo přes okraj hráze. Řada dávno rozbitých zdymadel kdysiumožňovala nákladním lodím, aby od oceánu dopluly až do města. Půl tuctu mostů a možná i víc se tehdy

klenulo přes řeku, ale všechny už spadly s výjimkou širšího Volského mostu a Černého mostu poblížpřehrady.

Věž, ve které stáli, strážila vstup na Volský most. Nabízela pohled na průsmyk za nimi, stupňovitésvahy Mount Terzhin na jihozápadě a Černou mohylu, která se krčila na vzdálenější straně řeky. Připohledu na stupňovité úbočí a prázdný prostor pod ním, jemuž se říkalo Velký trh, učinil Logan objev.Vždy se domníval, že Černá mohyla uzavřela město Trayethell. Nebylo tomu tak. Jorsin uzavřel jen srdceměsta. Trayethell se táhl celé míle. Pokud bylo to, na co se Logan díval, pravda, byl Trayethell větší alidnatější než všechna města dnešního světa.

„Naše muže musíme přes Volský most poslat ještě dnes,“ řekl Garuwaši. „Třiceti tisícům zaberepřechod čtyři hodiny. Táborový doprovod přejde za tmy.“

„Přejít?“ zopakoval Logan. „Viděl jste Beznadějovu armádu? My máme dvacet šest tisíc mužů apolovina z nich nikdy neviděla bitvu. Beznaděj jich má dvacet tisíc, a k tomu deset tisíc horalů a dva tisíce

meisterů, z nichž každý vydá za tucet mužů. Chcete, abychom bojovali s řekou v zádech? Ne. Budemehlídat mosty a přesuneme naše muže na Velký trh pro případ, že by se tam Beznaděj pokusil přebrodit.Uvidíme, jak dobře budou jeho muži bojovat, když budou stát po pás ve vodě. Pokud to bude nezbytné,budeme se moci pomalu stáhnout do průsmyku.“

„Plánujete snad porážku?“ zeptal se nevěřícně Lantano Garuwaši. „Tohle je šílenství. Přejdeme mosta strhneme ho za sebou. Zoufalí muži bojují nejlépe. Když jim necháte cestu ven, uprchnou, zvlášť kdyžpůjde o bitevní panice. Nedejte jim jinou možnost než výhru nebo smrt, a budou bojovat skoro tak dobře

jako sa’ceurai.“

„Mají přesilu a my máme jen čtyři mágy. Čtyři!“

„Počty nic neznamenají. Každý sa’ceurai vydá za sto mužů. Přišli jsme si pro vítězství.“ Za niminěkolik Garuwašiho mužů tiše souhlasilo.

„Dám vám vítězství,“ řekl Logan.

„Nic nám nedáváte.“

„Takhle jsem to nemyslel. Dnes v noci pošlu pod rouškou tmy deset tisíc mužů na západ po prouduřeky. Mí feyurští zvědové tvrdí, že pár mil odsud je brod. Deset mil po proudu řeky je Reigukhas. Není tovelké město, ale prochází tudy všechny Beznadějovy zásoby a dá se dobře bránit. Pošleme s deseti tisícivojáky naše čtyři mágy a Reigukhas obsadíme ještě před úsvitem. Pokud se nám podaří vyhladovětBeznadějovu armádu, budou to jeho muži, kdo se začne vytrácet do noci.“

„Uvidí, jak se naši muži přesouvají na západ, pokud tedy nechcete, aby deset tisíc mužů šlo bez

pochodní.“

„Louče uvidí jen první polovinu míle, dál už mezi námi a Khalidořany roste les. Bude to vypadat, žese naši muži pohybují kolem táborových ohňů.“

Garuwaši dlouho mlčel. Nakonec si odplivl. „No budiž, Cenarijče. Ale s vašimi muži pošlu tisíc svýchsa’ceurai, aby obsadili město. Nikdo nezíská větší slávu než sa’ceurai.“

Tak to začalo.

84.

Dorian měl to odpoledne poradu se svými generály, když ucítil první záchvěvy blížícího se šílenství.

„To stačí,“ přerušil hlášení generála Nagy. „Tohle od vás chci. Ujistěte se, že naše obranné pozicejsou neproniknutelné. Nechci, aby nás byť jen zkoušeli. Ukažme jim svou sílu. Mezitím potřebuji lepšízprávy o síle Moburových jednotek. Víme, že má dva tisíce krulů. Kolik má vojáků? A kde sakra je…“ předDorianovýma očima probleskla vize samotné Khali, jak vstává ze země, dokonalá, úplná, překrásná,tělesná a vítězně se usmívající. Místnost zmizela a zůstala jen ona, mocná, zvedal se kolem ní černý oceán

krulů.

„A kde je sakra Neph Dada?“ zaslechl hlas. Přestože mluvčí neviděl, věděl, že to musí být Jenine.„Jeho Svatost požadovala, ať ho najdete. Vaši zprávu očekával toto ráno. Prozatím běžte.“

Dorian mrkl a vize zmizela. Generál Naga se natáhl ke stanové plachtě a ještě jednou se otočil.

Uklidnilo ho, když se mu Dorian podíval do očí. „Královna mluví mým hlasem,“ řekl Dorian. „Máte s tím

problém, generále?“

„Jistěže ne, Vaše Svatosti. Jakmile ke mně zpráva dorazí, předám vám ji.“ Hluboce se uklonil a

odešel.

Když zmizel poslední z nich, Dorian si hluboce oddechl. Jenine ho vzala za ruku a on se posadil.

„Potřebuji to využívat,“ řekl.

„Pokaždé, když to uděláš, je těžší to zastavit,“ obávala se Jenine.

Měla pravdu, ale s tolika armádami v těsné blízkosti Dorian svůj dar potřeboval, aby se ujistil, ženespustí katastrofu. Udělal vše, co ho napadlo, aby Cenarijce odradil od vojenského útoku, ale sNephovými muži a blížícím se Moburem bylo ve hře příliš mnoho faktorů na to, aby se ovládl a nepokoušel

se prohlédnout si cesty před sebou.

Studoval svůj dar očima Léčitele a myslel si, že chápe, proč proroctví snadno začínají a hůře se

zastavují. Viry všude v jeho Talentu prorážely nové kanály a narušily i jeho prorocký dar. Všechna jeho

magie a nyní i vize procházely spíš chapadly virů než přirozenými kanály. Protože viry byly tlustší,propukalo to mnohem snáz. Bylo docela možné, že viry, ta nákaza, poskvrnily Dorianův dar bizarnímivizemi, jako byla ta s Cizinci nebo jeho ženou čekající dvojčata, ale s tím teď nic nezmohl. Přestanepoužívat viry a spokojí se jen s Talentem, až tohle skončí.

„Miluji tě,“ řekl.

„I já tě miluji,“ odpověděla. Měla u sebe brk a pergamen, aby zapsala vše, co řekne, pro případ, žeby si to později nepamatoval.

Pak se ponořil. Snažil se zachovat si dost sebekontroly, aby mohl mluvit o tom, co vidí, ale proudybyly příliš silné. Viděl Titána povstávajícího u Černé mohyly a pak ho spodní proud strhl o patnáct let dáldo Torrasovy Zátočiny. Byl tam Feir, stál v kovárně a nařizoval učedníkům, aby přinesli dřevo. Pak seDorian ponořil ještě hloub o celé stovky let, do Trayethellu, který byl magicky znovu obnoven, něco tamslavili, městem procházel dlouhý průvod. Dorian s tím bojoval, snažil se vytáhnout zpátky do času, kde by

mu vize přinesly užitek. Našel se v útrobách Khalirasu, jak se rozhoduje, jestli má Jenine odvéstodpadovou šachtou, nebo si cestu ven probojovat, protože tahle volba vše změní, ne, tohle bylaminulost, sakra.

„Rodenia? Nideora?“ Slyšel hlas, který na něj volal, ale byl příliš vzdálený a on zatím nic kloudnéhonenašel. Šepot na něj zavolal znovu a pak se ztratil.

Jenine přitáhla závěs, který odděloval trůn, kde si tiše mumlal Dorian, od zbytku stanu. „Doriane!“zašeptala ještě jednou, ale nereagoval. Zatáhla závěs a řekla: „Vstupte, generále Nago.“ Muž klepal délenež minutu.

„Vaše Veličenstvo,“ řekl, když vešel, a podezřívavě se podíval na zatažený závěs. „Omlouvám se, alemám zprávu od zvěda. Jeho Svatost si ji musí vyslechnout.“

„Jeho Svatost si teď nepřeje být rušena.“

„Obávám se, že to bude vyžadovat okamžitou reakci.“

Jenine povytáhla obočí, jako by se generál nebezpečně přiblížil k nezdvořilému chování. „Pak svouzprávu předneste.“

Generál Naga zaváhal, otevřel ústa, jak se mu příčila představa podávat hlášení ženě, navíc ženě tak

mladé, že by mohla být jeho dcerou, pak ale ústa moudře zavřel. Když je otevřel znovu, řekl: „VašeVeličenstvo, náš zvěd hlásí, že Cenarijci a Ceurané plánují útok na naši zásobovací trasu ve městěReigukhas. Deset tisíc jejich mužů se má tajně přesunout pod rouškou tmy. Cenarijský král prohlásil…“

„Cenarijský král?“ přerušila ho Jenine.

Generál Naga chvíli vypadal, jako by ho zasáhl blesk. „Omlouvám se, chtěl jsem říct, že ceuranskýkrál prohlásil, že jejich pochodně budeme považovat za muže přecházející mezi táborovými ohni. Tentopohyb by vlastně bylo vidět jen na velmi krátkém úseku. Cenarijská královna, omlouvám se, VašeVeličenstvo, zjevně mám menší problémy rozlišovat takové množství královen, cenarijská královna s nímsouhlasila.“ Nervózně polkl.

„Důvěřujete tomu zvědovi?“ ujišťovala se Jenine. Nebyla si jistá, jestli chce Doriana hned probudit,aby rozhodl za ni, nebo jestli se jen bojí, že se probere s křikem, k čemuž již několikrát došlo.

„Absolutně, Vaše Veličenstvo.“

„Když budeme čekat, jestli se dají v noci pochodně do pohybu, dokáží se naši muži dostat doReigukhasu včas, aby ho mohli ubránit?“ zeptala se Jenine.

„Bude to velmi těsné.“

„Pak tedy hned vyšlete patnáct tisíc mužů. Pokud v noci neuvidíme pohyb loučí, pošleme za nimijezdce, ať se stáhnou.“

„Patnáct tisíc? Reigukhas se dá dobře bránit, pět tisíc by byl vhodnější počet, a navíc bychom si tadyměli zachovat početní převahu.“

Asi měl pravdu a Jenine by se spolehla na jeho zkušenosti, kdyby byla válka, ale tohle válka nebyla.I na druhém břehu tábořili její lidé. Patnáct tisíc mužů bude představovat tak velkou přesilu, že Cenarijciútok na město odvolají jako beznadějný. Jenine zachraňovala životy na obou stranách a zítra se možnápodaří k Cenarijcům vyslat emisara dřív, než se prolije první krev. „Patnáct tisíc, generále. Tak tomubude, pokud tedy nemáte problém uposlechnout tuto královnu.“

Generál Naga váhal jen chvilku, než sklonil hlavu a odešel. Byl to zvláštní okamžik, protože Jeninese zdálo, jako by se generálovi ulevilo.

*

Když se setmělo, Logan a Garuwaši se znovu setkali na vrcholku věže, tentokrát sami, i když každýměl osobního strážce, jenž se držel z doslechu na schodišti. Sledovali řadu sa’ceurai, z nichž každý neslpochodeň, jak míří po proudu řeky. Pak se král otočil a rozhlédl se po tisících ohnišť, jimiž byla posetápláň u Černé mohyly. Armáda Khalidoru a horalé se drželi mimo kruh kolem Černé mohyly, který bylposetý podivnými, nerozkládajícími se těly. Nazývali ho Mrtvá zóna.

„Myslíte, že to vyjde?“ zeptal se Logan.

„Beznaděj je čaroděj, ne válečník,“ řekl pohrdavě Garuwaši. „Myslím, že uvěřil všemu, co mu jeho

špicl nahlásil.“

Logan skutečně poslal deset tisíc mužů na západ, ale jen do míst, kde je před Khalidořany kryl les.Tam jim řekli, ať zhasnou pochodně a vrátí se do tábora. Logan si byl jistý, že to vyvolá spoustu reptání –

muži netušili, proč je poslali pochodovat v kruzích, a on jim to nemohl říct pro případ, že by se do jejichřad vetřeli další špioni. Mezitím tisíc Garuwašiho vojáků pokračovalo na západ. Přebrodí řeku a conejnenápadněji se vrátí po druhém břehu. V oblečení umazaném od bláta se proplíží Mrtvou zónou. Ažvyjde slunce, lehnou si do stínů a přitisknou se k mrtvolám, jako by i oni sami byli mrtví. V kruhu obejdou

celou Černou mohylu. Garuwaši odhadoval, že jim to zabere dvě noci, ale poté co dostanou signál nebouvidí příležitost, si nasadí zbroje, vstanou z mrtvých a napadnou velitelské stany. Pokud měli zvědovéMámy K. pravdu, bude tam i Jenine. Pokud ne, stále můžou zabít několik Beznadějových generálů amožná i samotného Bohokrále.

Asi to bude sebevražedná mise, ale i tak nedostatkem dobrovolníků netrpěli. Jediní Cenarijci, kteří snimi odešli, byla stovka Agonových psů, bývalých lstivých zlodějů a vykradačů domů, a jeho lovcičarodějů s ymmurijskými luky.

Agon a Garuwaši Loganovi samozřejmě neustále opakovali, že vše bude záviset na dobrémnačasování. Těch tisíc mužů patřilo k tomu nejlepšímu, co v armádě měli. Pokud Beznaděj rozdělí jednotky a pošle jich část pryč, jak plánovali, Logan a Garuwaši se možná přiblíží vítězství. Tisíc veteránůby mohlo ústup Khalidořanů změnit v bezhlavý útěk.

„Feyurští zvědi tvrdí, že ceuranské oddíly, které nás pronásledují, vede sám regent,“ poznamenaltiše Garuwaši. „Budu se muset zabít, až zjistí, že nemám meč. Mé muže vyzvou, ať se ke mně vsebevraždě připojí, nebo ať se stáhnou do Cenarie.“

„Jak daleko je?“ zeptal se Logan přiškrceným hlasem. Teď chápal, proč Garuwaši trval na tom, abytisícovka mužů, kteří se proplíží Mrtvou zónou, byli sa’ceurai. Byla to služba Loganovi. Odříznuti od velitelůse nedozví, že jejich vůdce ztratil čest, a budou pokračovat v boji.

„Dorazí zítra v noci.“

„Můžeme je zastavit v průsmyku,“ navrhl Logan. „Jsou tam úzké…“

„Má s sebou dvacet tisíc sa’ceurai. Mí muži by se divili, proč chci bojovat s regentem, který se jenchce podívat na Meč nebes. Tak jako tak by ode mne očekávali, že je povedu do bitvy. Tohle je máposlední noc.“

Otočili se, když si na schodišti někdo odkašlal. Ten muž byl skoro tak mohutný jako Logan, ne takvysoký, ale rozložitý jako býk. Měl sice na sobě trochu tuku, ale byla to jen tenká vrstvička na jako skálapevných svalech. „Možná ne, můj pane,“ řekl Feir a sklonil hlavu. „Nepředpokládám, že by někdo z vásměl velký rubín?“

Podívali se jeden na druhého a Logan v Garuwašiho očích zahlédl malou zoufalou naději. Věděl, že

by se ten muž bez rozmýšlení zabil, kdyby musel, ale Lantano Garuwaši po smrti netoužil.

„Ne?“ posmutněl Feir. „Sakra. No tak doufám, že najdeme někoho, kdo je opravdu dobrý v iluzích.“Obr předstoupil a otevřel balík, ve kterém se skrýval meč. „Můj pane, předávám vám Ceur’caelestos.“

85.

Vi a tři stovky nejvytrvalejších válečných magae prošly východní větví průsmyku hodinu předúsvitem. Bohužel nejvytrvalejší neznamenalo nejvíce Talentované. Cesta se protáhla víc, než čekaly.Provést osm tisíc žen, většinou středního věku, přičemž každá z nich byla víc než ochotná podělit se osvůj názor, přes hory byla noční můra. Většina ostatních žen dorazí přes den, ale značná část dojde ažzítra nebo pozítří. Dokonce i s těly, která vypadala o desítky let mladší, než byla, osmdesátileté adevadesátileté ženy nemohly příliš spěchat. Vi napadlo, že pokud v životě žádnou další ženu neuvidí, bude

to považovat za štěstí.

Po krátkém hašteření s hlídkami, které skončilo, když je Vi Talentem zvedla do vzduchu a zatřásla snimi, odvedli Vi přímo ke králi Gyrovi. Byl mezi svými muži, povzbuzoval je svou přítomností, a když přišlaVi, zrovna mladému jezdci utahoval chrániče. Vi si odkašlala a Logan se otočil.

Vi už o Loganu Gyrovi slyšela, ale vidět ho bylo něco úplně jiného. Byl to možná nejvyšší muž,jakého kdy spatřila, a měl dokonale tvarované tělo. Ve své bílé zbroji ozdobené rarohem s křídly, jejichžkonečky přesahovaly černý kruh, byl dokonalým ztělesněním energického mladého krále ve válce. Bylsvalnatý, držel se zpříma, a přestože chodil jako někdo, kdo ví, že ho sledují, nevyžíval se v tom. Na jehopravém předloktí bylo něco divného. Vypadalo jasnější než to druhé. „Má paní,“ pokynul jí, „mohu pro vás

něco udělat?“

Přestala na něj zírat. „Jsem Vi Sovari z Kaple. Přivedla jsem tři sta magae a dalších sedm tisíc jichdorazí zítra. Přišly jsme vám pomoci.“

„Děkuji, odvažuji se však říct, že léčitele sice budeme potřebovat, ale tolik…“

„Vaše Veličenstvo, my jsme válečné magae.“

„Válečné magae.“ Královy oči se rozšířily.

„Odstoupily jsme od smluv, abychom vám mohly pomoci.“

Projel si rukou plavé vlasy. „Tohle pár věcí změní… oni mohou mít tak dva tisíce meisterů a mezinimi dvě stovky vürdmeisterů. My máme deset mágů. Jak mi můžete pomoci?“

„Dva tisíce?“ zoufala si Vi. „Pokud proti nám pošlou dva tisíce meisterů dřív, než dorazí zbyteksester, do hodiny z nás bude žrádlo pro červy.“

„Možná se nám jich povede polovinu odlákat. Jak dlouho vy a vaše tři stovky sester vydržíte proti

tisícovce?“

„Mohly bychom to zvládnout a pár sester dorazí už v průběhu dne. Mé válečné magae jsou většinounejlepší v obranné magii, Vaše Veličenstvo.“

„Dobře, pak tedy potřebuji, aby polovina z vás držela Černý most a přehradu. Ostatní rozptyltepodél linie.“ Dorazil posel, ale Logan zvedl prst, aby počkal. „Och, a děkuji vám, sestro. Vaše pomoc jezoufale potřebná a velice vítaná. Doufám, že si s vámi večer promluvím podrobněji.“

„Velmi ráda a… Vaše Veličenstvo, vím, že jste se přátelil s Kylarem. On tady bude.“

V Loganově tváři se rozhostil zvláštní výraz. „Ano,“ řekl, „jsem si jistý, že tady bude.“

Vi a sto padesát sester se utábořily u Černého mostu, téměř ve stínu ohromné přehrady, když siuvědomila, co ten výraz znamenal. Logan si myslel, že Vi mluví o Kylarově duchovi. Stále se domníval, že

je Kylar mrtvý. Hloupá, Vi, hloupá. *

Logan a Garuwaši seděli v sedlech koní na Velkém trhu, když první paprsky vycházejícího slunceosvětlily Bohokrálovu armádu na druhé straně řeky. „Skočili na to,“ řekl Logan. „Museli do Reigukhasuposlat patnáct tisíc mužů. Minulou noc měli přesilu šest tisíc vojáků. Dnes jich mají o deset tisíc méně.“

Lantano Garuwaši se spokojeně zašklebil. „Teď už nás mohou zastavit jen dvě věci.“

„Magie?“

„A mladí muži opilí vidinou slávy, kteří zapomenou na disciplínu,“ doplnil Garuwaši.

„Kdy zaútočíme?“ zeptal se Logan.

„Hned teď.“

*

V královském stanu byla stále tma. Dorian přejel rukou po Jeninině odhaleném rameni, pokračovalpo zádech dolů k jejímu boku. Její krása ho až bolela. Neměl ji sem vodit. Bylo to nebezpečné přílišmnoha způsoby. Nespala, ale kvůli němu to předstírala. Věděla, že se mu tak líbí. Ještě jednou nasál vůnijejích vlasů a posadil se. Začal se oblékat.

„Ta armáda je cenarijská,“ řekla Jenine do tmy. „Jsou to mí lidé.“

„Ano,“ souhlasil Dorian.

„Jak jsem se ocitla v nepřátelském táboře, můj pane?“

„Už tě někdy napadlo, co se stane, když vyhlásíš válku a nikdo nepřijde?“

„Co tím myslíš?“

„Já nemám v úmyslu zabíjet Cenarijce,“ řekl Dorian, „ale chápu, proč tomu nevěří. My sem přišli, jen

abychom zničili Nepha a Mobura. Za úsvitu dají naši emisarové Cenarijcům vědět, že nezaútočíme, alenemyslím si, že bychom si s nimi měli dělat starosti. Už zaujali obranné pozice stejně jako my. Zůstanou,dokud neuvidí, jak se stahujeme, pak se vrátí domů.“

Jenine vstala a Dorian si nemohl pomoci a musel obdivovat její krásu. Zaplavila ho známá panikaukrytá v touze. Chtěl ji chytit a divoce se s ní pomilovat, rovnou tady, jako by se ta šance nemělaopakovat. Jenže slunce už skoro vyšlo a byly věci, které musel udělat.

„Mí lidé se cítí zneuctěni krutostmi tvého otce a je tam s nimi ten divoch Lantano Garuwaši. Říkají oněm, že se koupe v krvi. Co uděláme, když zaútočí? Budu za nás jednat,“ rozhodla se Jenine. „Mně uvěří.“

„Ne!“ zhrozil se Dorian.

„Proč ne?“

„Je to nebezpečné.“

„Nezaútočí na ženu, která přijde pod praporem vyjednavače. A navíc je lepší ohrozit mě než čtyřicettisíc životů.“

„O to nejde,“ řekl Dorian a zuřivě přemýšlel. „Tvá přítomnost by mohla válku uspíšit, má lásko. Coudělá Terah Graesinová, i kdybys přišla pod vlajkou vyjednavače, když tě uvidí živou? Tvůj život budeznamenat konec veškeré její moci. Lidé jsou schopní udělat strašlivé věci, aby si udrželi to, co milují,Jenine.“ Pravdou bylo, že kdyby poslal Jenine za Loganem, hrozba útoku by ve vteřině pominula, stejnějako jeho manželství.

Pokud… co kdyby si Jenine vybrala jeho? Logana skoro neznala. To, co s ní vybudoval Dorian,

bylo… skutečné! Vystavěli jsme to na lži. Och, Solone, co bys asi řekl, kdybys mě teď viděl?

„Máte pravdu, můj pane manželi. Jen bych si přála, abych mohla něco udělat.“

Dorian ji políbil. „Neměj strach. Všechno dobře dopadne.“ Prošel pod stanovou plachtou a spatřiluříceného mladého muže, který mu nesl zprávu a zjevně se bál Bohokrále vzbudit. „O co jde?“ chtěl vědětBeznaděj.

„Vaše Svatosti. Generál vám vzkazuje, že útok na Reigukhas byla lest. Naši zvědové se zmýlili.Cenarijci nás teď převyšují o deset tisíc a… Vaše Svatosti, útočí.“

86.

Bojovat v té zatracené róbě bude dřina, ale Vi byla ráda, že se neoblékla do své skandálníwetboyské šedé. No, měla to oblečení na sobě, ale pod róbou. Jít od bitvy bez wetboyského oblečení bybylo jako jít do boje s rozpuštěnými vlasy.

Světlovlasý muž, spíš široký než vysoký, jí přivedl koně. Poznala, že je to mág. „Feir Cousat,“představil se. „Ty jsi Vi?“

Přikývla. Nacházeli se v desáté řadě, za pikenýry a štítonoši, kteří strážili most pod přehradou. Zvyvýšené pozice viděli celé údolí.

Mezi Garuwašiho muži dole na Velkém trhu někdo vztyčil vlajku. Když s ní třikrát zamával, Ceuranézačali pochodovat k řece. Vedle prvních oddílů jel samotný Lantano Garuwaši, a když tasil meč, zbraňzazářila slabým světlem. Propukl jásot.

Vi zamžourala na meč. Něco na něm bylo špatně.

„Stalo se něco?“ zeptal se Feir.

„To světlo… je tvoje práce?“

„Cože?! Ty to odsud poznáš?“

„Prostě ti to je podobné. Myslím tím tvoji práci. Nevím jak.“

Horalé, kteří tvořili střed khalidorských linií, reagovali pomalu. Neudělali nic, dokud polovina zGaruwašiho pěti tisíc sa’ceurai nepřešla na druhý břeh. „Co to dělají?“ nechápal Feir. „Khalidořanénevystřelili jediný šíp.“ Pak horalé začali klusat vstříc nepříteli.

Garuwašiho vlajka klesla, jakmile se horalé přiblížili na třicet kroků, a z každého ceuranského hrdlazazněl hrůzu nahánějící křik. S řevem zaútočili. Sa’ceurai běželi s dlouhým mečem za zády a druhou rukounataženou před sebou. Slovo útok nedokázalo vystihnout eleganci toho pohybu.

Pak se linie srazily. Průměrný horal byl vyšší a mohutnější než průměrný sa’ceurai, ale v řinčenízbraní a zbrojí, které doléhalo až k Vi, to byli horalé, kdo padal k zemi v poměru deset na jednohosa’ceurai. Sa’ceurai sekali meči dolů a nahoru, nad hlavou a dolů, nebo předstírali výpad a pak do horalanarazili ramenem.

„Nejlepší bojovníci na světě,“ poznamenal Feir. „Horalů je tam dvakrát víc, a podívej.“

Během několika minut most přešel i zbytek sa’ceurai. Jak poznamenal Feir, obě strany bojovaly mužproti muži, linie se roztříštily v tisíce duelů, přestože ani jedna strana nepohrdla vykucháním protivníka,

jenž se obrátil zády. Navzdory dojmu mohutnosti, který vyvolávala ceuranská lakovaná zbroj, ti muži

doslova tančili.

Lantano Garuwaši to dirigoval, rozdával smrt pokaždé, když se k němu horalé přes sa’ceuraiprotlačili, ale většinou jen přihlížel. Vzduch kolem něj blikal a jiskřil a Vi usoudila, že to jsou šípy nebokouzla, které po něm střílí Khalidořané. Hned za Garuwašim seděl na koni hrozivě vyhlížející mág aneustále při ochraně vojevůdce gestikuloval.

Vi spatřila zkázu, kterou meisteři napáchali, dřív než samotné meistery. Řady sa’ceurai se rozvlnily,jako by do všech najednou něco vrazilo. Pak spatřila koule zeleného ohně, které v oblouku přelétly přeshlavy horalů a rozprskly se mezi sa’ceurai. Plamen zmodral, když zasáhl maso, černý kouř stoupal zestovek hořících těl.

Postup sa’ceurai se ve vteřině zastavil. Lantano Garuwaši zběsile máchal rukou vpřed a jehovlajkonoš zuřivě mával vlajkou, ale jeho muži ustupovali. Tucet zelených střel zabubnoval na Garuwašihoštíty, ty se málem zhroutily. Strhnul koně k řece a připojil se k ustupujícím mužům, mával rukama a celou

cestu je všechny proklínal.

Horalé zařvali a vyrazili vpřed. Pronásledovali Ceurany.

Ale vzadu, kam Khalidořané neviděli, to vypadalo úplně jinak. Zatímco ti vpředu předvádělipřehnaná panikářská gesta, nikdo z nich na útěku neodhodil zbraň. Sa’ceurai nejblíže řece v klidu zastrčilimeče do pochev a ve dvojicích odnášeli zraněné. Zuřivé máchání rukou Lantana Garuwašiho, třepetajícíse vlajka, to nebyla ta samá, kterou použili při útoku, že ne, to všechno byla léčka.

„Ženou se bledule!“ zakřičel někdo.

Za mostem naproti Vi stovky Khalidořanů běžely na své místo. Jejich lučištníci vypustili mračno šípů.

Feir rozhodil rukama a nad Cenarijci se rozvinulo průhledné modré plámo magie, překrylo ty u patymostu. Šípy narazily do štítu a k Viině překvapení nevybuchly v plamenech. Místo toho zasáhly štít jakojehelníček, projely skrz a okradené o veškerou rychlost posledních pět stop na Cenarijce jen spadly.

„Lučištníci, střílejte mimo štít!“ zakřičel Feir, ale nestihl to dřív, než několik střelců vypustilo šípy. Ty projely deštníkem, letěly šest stop a pak spadly zpátky na štít, ztratily energii a popadaly na zem.

„Meisteři!“ zaječel někdo.

Než se Vi podařilo najít temnou postavu na druhé straně mostu, něco ji srazilo ze sedla. Nakamenitou zem však dopadla mnohem menší silou, než by čekala.

„Opravte to na ‚vürdmeistery‘,“ řekl Feir a pomohl jí na nohy. „Bastardi.“

„Zachránil jsi mě,“ uvědomila si Vi, když si při vstávání kolem sebe všimla neznámého štítu.

„Mám to u tebe. Teď něco dělej. Já jsem skoro plonk.“

Tucet zelených ohnivých střel různých velikostí přelétlo most. Vi sáhla po svém Talentu, ale v ušíchjí stále zvonilo. Byla příliš pomalá.

I tak se však každá ohnivá střela zvedla jako šíp, když ho zasáhne spodní vítr, zatočila se vevzduchu a udeřila do khalidorských linií. Nějaká žena zavýskla a Vi poznala hlas sestry Rhogy. Viinabitevní magae to vlákno cvičila čtyři dny v kuse, ale vidět ho v akci Vi bralo dech.

Vi nemohla najít koně. Netušila, jak mohl někam odejít skrz masu pikenýrů, střelců a štítonošů, kteří

hlídali vstup na Černý most. Muži vytvářející štítovou zeď před přední linií se na ni podívali. Všechny štítyse ježily tucty šípů. Khalidorským luěištníkům došlo, že když budou střílet dostatečně nízko, cíl si najdou.„Jak velký kryt potřebujete, sestro?“ zeptal se hubený, o dobrých dvacet let starší důstojník. První řadavojáků klečela na jednom koleni, štíty je zcela kryly, druhá řada držela štíty v úhlu a třetí je zvedala nadhlavu, přestože je chránil magický deštník. Mačkali se na sebe, jak nejvíc to šlo.

„Vy si odpočiňte,“ řekla Vi třetí řadě. Protlačila se mezi ně a vystrčila hlavu ven.

Vürdmeistera našla podle vířícího štítu z černých virů. O chvíli později se do jeho štítu zabořilo půltuctu ohnivých střel, magie tříštila a škvařila dlažbu mostu u jeho nohou, ale vürdmeister jako by si tohoani nevšiml. Díval se dolů po řece k brodu u Velkého trhu.

Khalidorští horalé pronásledovali sa’ceurai přes řeku a tisíce se jich právě brodilo na cenarijskoustranu. Viino srdce vyskočilo až do krku.

K obloze nad Velkým trhem vzlétla modrá světlice. Napravo od Vi se na úzkém kamenném chodníkuna přehradě potácel osamělý mág. Voda přetékala její vrchol a mág se tak pohyboval za padesát stopvysokým vodopádem. Držel se zábradlí a pomalu se přitahoval vpřed, snažil se udržet nohy na kameni.Uprostřed lávky byly dva obrovské rumpály, řetězy, kterými byly obmotané, zůstaly nedotčené. Mizelyuvnitř přehrady, kde zvedaly přepadová vrata. Mág přes každý rumpál přehodil tlusté modré lano z magie

a zatáhl.

Stěží začal, když půl tuctu vürdmeisterů, kteří se skrývali v khalidorských řadách, vyrazilo vpřed.Oheň, vzdušná kladiva, blesky a střely ze všech směrů narážely do osamělého mága. Mágovy štíty držely,dokud k němu nepřiletěl zářící bílý homunkulus. Mág zaječel, když se protrhl vzduch a z otvoru se vyvalil

pekelný wyrm.

Wyrmovy čelisti spolkly štíty, muže i jeden z rumpálů. Pak se netvor stáhl do pekla, které ho

zplodilo, a zmizel.

O chvíli později se tucet střel zakousl do druhého rumpálu, přerazil ho a uvolnil řetězy.

Teprve když zničili druhý rumpál, Vi si uvědomila, že právě přihlížela vykastrování Garuwašiho pasti.Garuwaši předstíral útěk, aby Khalidořany nalákal do řeky, kde by je utopil. Ale Khalidořané o tom věděli.Proč by jinak tajili přítomnost šesti vürdmeisterů? Teď se Garuwašiho past obrátila proti němu.

„Feire!“ vykřikla Vi. Otočila se a překvapilo ji, že stojí přímo za ní, hrůza v jeho očích jí prozradila, žepochopil. „Dokážeš mě ochránit?“

Jeho oči těkaly po vürdmeisterech, kteří těm Viiným připadali úplně stejní. „Tři druhé, dvě třetí a

jedno šesté shu’ra. Do hajzlu. Možná.“

Jeden z mladších vürdmeisterů se zasmál, otočil se přes rameno a něco říkal. Vi po něm šlehlamagií, zachytila lem své róby a trhla. Kdyby nad tím přemýšlela, nikdy by to nezkusila. Nemohladosáhnout tak daleko. Nikdy se jí to nepovedlo.

Muž došel do poloviny koryta a zaječel.

Feir vyvalil oči. „Dobrý zásah.“

„Tohle bude ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy udělala,“ řekla Vi. Talentem odstrčila vojáky zcesty. Ta zatracená lávka byla dobrých třicet stop daleko a dvacet hluboko. Strhla ze sebe róbu.

„Odveďte jejich pozornost. Teď!“ křikla.

Válečné magae jí vyhověly a vypustily tucty ohnivých střel.

Vi proběhla vyčištěným prostorem, několik rychlých kroků a přešla do plného běhu. Skočila dopropasti, jen tak tak si vzpomněla, že by se měla zaštítit. Skok byl dokonalý. Oběma nohama přistálauprostřed lávky, voda stříkala všemi směry, setrvačnost ji přimáčkla ke zdi. Štít pomohl, ale pořád to byldvacetistopý pád. Vi narazila do zdi a odrazila se. Naslepo šátrala rukama a na okamžik cítila, jak sekonečky prstů otřela o kámen. Pak už letěla prostorem.

Hloupá, Vi, hloupá.

Zdálo se jí, že slyší Nysův smích. Na boha životodárných tekutin nepomyslela měsíce, a teď ji zabije

voda.

Napjala se, čekala na dopad, ale ten nepřišel. Vi otevřela oči, ale přes proud vody nic neviděla. Pakz něj vyplula. Uviděla tlusté lano Talentu uvázané kolem svých boků a pnoucí se k sestře Ariel, která semračila námahou. Po chvíli už Vi byla u jednoho řetězu. Chytila se ho a sestra Ariel ji pustila.

Vi okamžitě smetla k zemi síla padající vody, ale s obtížemi se dokázala postavit na nohy. Nad sebou

viděla vürdmeistery, už zbývali jen tři, jak proti ní vrhají ohnivou smrt, ale nic se k ní ani nepřiblížilo.Na cenarijském břehu dvě stě žen žhnulo Talentem jako pochodně, její sestry. Chránily ji a nic jenemohlo zastavit. Zahřálo ji to u srdce. Tyhle ženy za ni byly ochotné zemřít. Poprvé v životě někampatřila.

Plakala a smála se i ve chvíli, kdy našla další řetěz. Vstala, řetěz v každé ruce, jejich články bylydlouhé jako její předloktí. Zapřela se, ale bez kladek byly příliš těžké.

O krok ustoupila, ven ze stínu přehrady, na slunce. Blížilo se poledne. Cítila sluneční svit, jakzaplavuje její kůži, a otevřela se mu. Zůstala otevřená, až to pálilo, dokud se každý její pór nenaplnilteplem.

Pak se zapřela znovu. Zpočátku se nic nepohnulo. Potom cítila, že něco v mechanismu uvnitřpřehrady hrozí prasknutím. Železné hrdlo hlasitě sténalo a nakonec… se tam něco otočilo. Její Talent senatáhl, chytil řetězy jako tucet dlaní najednou, její ruce je sevřely, zatáhly a znovu se chytily. Uši jízaplavilo syčení, otevřela oči. Něco zářilo oslepujícím světlem. Byla to ona. Vi zářila skoro jako samotnáSeraf. Všude, kde se voda přelila přes její údy, s hlasitým syčením stoupala pára.

Stavidla se pootevřela, tři nalevo a tři napravo. Vi táhla, věděla, že ji síla opouští. Musela todokončit. Zatáhla ještě jednou a ucítila, jak se zámek přehrady otevřel. Proud vody přetékající přes okrajslábl, až se zastavil. Znovu viděla.

Šest otevřených vrat pod ní do údolí neskutečnou silou chrlilo vodu. Záplava narazila do tisíceKhalidořanů, co se brodili k Velkému trhu. Muži se drápali na vyvýšeninu, tiskli se k břehu a šlapali podruzích.

Jen Garuwašiho muži zůstali záplavy ušetřeni. Přestože viděli, že se jejich past hroutí, byli stálepřipraveni na to, že by mohla fungovat. Shromáždili se na vyvýšeninách obklopujících Velký trh a uzavřeli přístupové cesty. Pak se vraceli k řece a tlačili Khalidořany do vodní smrti. Někde se muži drápali přesštíty sa’ceurai, ale nalezli jen rychlou smrt mečem.

Vi si uvědomila, že všichni na mostě na ni zírají. Ozvaly se výkřiky a jásot. Stále se držela řetězů.Najednou byly nesnesitelně těžké. Pustila je a zavrávorala. Chytily ji ruce a podepřely ji. Tucet sester seodvážil na kluzkou lávku, aby jí pomohly.

Sestry. Mé sestry. Vi začala plakat a nikdo se netvářil, jako by udělala něco hloupého.

87.

Lantano Garuwaši byl první, kdo pochopil následky toho, k čemu došlo na přehradě. Past, již on aLogan připravili, stála na předpokladu, že dokáží stavidla znovu uzavřít. Po zničení rumpálů byl předevšímzázrak, že je vůbec otevřeli. Po zaplavení khalidorských horalů měli s Loganem v plánu vrhnout všechnysvé vojáky proti otřesené khalidorské armádě. Lapené mezi armádou Cenarijců a Ceuranů a prokletouzemí Mrtvé zóny by se khalidorské vojsko za pár minut rozpadlo. Místo toho mohla spojenecká armádapostupovat jen přes úzké mosty.

Garuwaši zahájil přesun a nařídil magae, aby chránily mosty. Být na místě Khalidořanů, právě ty byse snažil zničit.

Nemýlil se. Protiútok byl skoro čistě magický. Stovky meisterů udeřily na oba mosty, ale pak jenajednou odvolali. Magae mu řekly, že viděly vzplanutí magie na odvrácené straně Černé mohyly, kdeKhalidořané bojovali s barbary, ale nic bližšího mu sdělit nemohly. Kdyby dokázal přebrodit řeku, mohl byvyužít výhodu Bohokrálovy rozdělené armády. Ale voda se doslova přelévala přes most. Zřídil předmostí a

poslal ženisty, aby všemi možnými prostředky mosty rozšířili, ale situace nevypadala dobře.

Jakmile Khalidořané zjistili, že jeho muži staví opevnění a neútočí, stáhli se na sto kroků vzdálenouvyvýšeninu a začali se opevňovat také.

Odpoledne našel Garuwaši krále Gyra ve velitelském stanu, který přesunul k Volskému mostu.

„Dnešek byl velkým vítězstvím,“ řekl Logan. „Ztratili více než devět tisíc horalů. Já ztratil při obraněVelkého trhu devadesát mužů. Kolik padlo sa’ceurai?“

„Sto patnáct, když je lákali do pasti. Osm, když sklapla.“

„Dvě stě mužů, abychom zabili devět tisíc,“ shrnul to Logan. Víc o tom nemluvil. Bylo to vítězství,ale vítězství, které se stane předehrou porážky.

„Zítra se patnáct tisíc jejich vojáků vrátí z Reigukhasu a vy přijdete o sa’ceurai,“ poznamenal

Garuwaši.

„Za jak dlouho dorazí regent?“ zeptal se Logan.

„Za hodinu. Jeho poslové mě požádali, abych se s ním bezodkladně setkal.“ To nebylo dobré. Po tak

velkém vítězství by měl k zítřku vzhlížet s nadějí. Místo toho se dnes v noci bude muset zabít. Mnohojeho sa’ceurai se k němu připojí. Dvacet tisíc sa’ceurai, kteří doprovázeli regenta, se prostě obrátí aodejde domů.

„Nemůžeme prostě použít iluzi, jako jste to udělali dnes?“ navrhl Logan.

Garuwaši si povzdechl. „Feir tvrdí, že něco v magii meče iluze ruší. Záře vypadá dobře na deset,dvacet kroků, když s mečem mávám sem a tam, ale zblízka? Neobstál by, ani kdyby ho zkoumalo dítě.“

„Vaše Veličenstvo, mohu?“ zeptal se Feir. Garuwaši ho navzdory mohutné postavě neviděl přicházet.

To jen dokazovalo, jak moc je unavený. Logan Feirovi pokynul, ať pokračuje. „Já ten meč vytvořil. Pokud

najdeme rubín, který kouzlo udrží, odvažuji se říct, že budu jediný, kdo pozná rozdíl mezi novýmCeur’caelestem a původním. Nepotřebujeme nějak výjimečný rubín, jen musí být dostatečně velký. KráliGyre, jsem si jistý, že ve vaší pokladnici by se vhodný našel. Připadá mi směšné vzdát se, když už jsme se

dostali tak blízko.“

„Nic nevzdávám,“ odsekl Garuwaši. „Já jen vím, že náš padělek odhalí.“

„A co když ne?“ zeptal se Feir.

„Regenti na to čekají celá staletí,“ připomenul mu Logan. „Jsem si jistý, že mají nějaký test, kterýjim potvrdí pravost meče.“

„A co udělají?“ zeptal se Feir. „Regent není Talentovaný, a vy máte k dispozici magae. Po menšíchpřípravách bychom mohli…“

„Vypadni,“ vydechl Garuwaši. „Už jednou jsem tě poslechl a pošpinil svou čest. Víckrát ne. Ty o

sa’ceurai nic nevíš. Táhni, hade.“

Z Feirova obličeje se vytratila barva. Pomalu vstal. Garuwaši se k němu otočil zády. Skoro doufal, žese na něj Feir vrhne. Ať Garuwašiho zahubí zrada. Pak všechny vady, které na meči naleznou, připíší navrub zrádci. Něco z Garuwašiho jména přežije.

„Pokud se rozhodneš zachránit tuhle armádu a tisíce duší v ní, já a magae se budeme držet poblíž,“

řekl tiše Feir. „Pokud si chceš zachránit jen svou drahocennou čest, táhni do pekel.“

Když se Garuwaši otočil, obr už byl pryč. Král Gyre se na něj beze slov podíval.

„Co bych to byl za krále bez cti?“ zeptal se Garuwaši. „Tihle muži pro mě znamenají vše. Následovali

mne ze svých vesnic a měst do cizích krajů. Kam jsem šel já, šli i oni. Když jsem stovce z nich řekl, aťobsadí kopec, přestože jsem věděl, že to bude stát devadesát životů, poslechli mě. Jsou jako lvi. Mají-lizemřít, měli by nalézt smrt v bitvě, ne v hanbě svého vůdce. Zítra budete čelit dvaceti tisícům Khalidořanů

a dvěma tisícům meisterů, kteří dnes skoro nezakusili boj. Až tu nebudou sa’ceurai, s vašimi muži tootřese.“

„A to samé se stane, když se před nimi zabije šest tisíc mužů včetně jejich neporazitelného

generála,“ poznamenal suše Logan. „A stejné to bude, až se budou dívat na záda dvaceti tisíc sa’ceurai,

kteří měli být jejich spojenci.“

„Vy jste král. Co byste udělal?“ zeptal se Garuwaši.

„Ptal byste se mne na to, kdyby pro vás má odpověď něco znamenala?“

„Viděl jsem vás, jak jste vsadil na kolo nejlepšího přítele.“

Logan se podíval na své ruce. Dlouho nic neříkal. „Noc předtím, než šel Kylar na kolo, jsem poslalmuže, který ho měl osvobodit z mého vlastního žaláře. Kylar odmítl jít, protože by tak poškodil můjkrálovský úřad. Tak moc ve mě věřil. Být král znamená přijmout fakt, že ostatní budou platit za máselhání, a dokonce i za mé úspěchy. Jedna má část zemřela na tom kole. Ať se rozhodnete jakkoli,

doene Lantano, bude mi ctí bojovat po vašem boku.“

„Králi Logane, když budu muset odčinit své hříchy, budete mým sekundantem?“

Logan Gyre se lehce uklonil, ve tváři nehnul svalem. „Doene Lantano, bude mi ctí.“

88.

Byl blázen. Feir se řídil instrukcemi šíleného arcimága, který zemřel před sedmi sty lety. Feir vytvořilmeč, který tak úplně nechápal. Dokonce přesvědčil i Lantana Garuwašiho. Věřil si, a teď se padělek budemuset spoléhat na iluzi, pokud se to Garuwaši nerozhodne všechno ukončit rovnou.

Protože se vojevůdci zavázal přísahou věrnosti, očekávalo se od Feira, že i on spáchá sebevraždu.To ale udělat nemohl. Vojevůdce ho samozřejmě může nechat zabít. Nevěřil však, že by se to stalo. Takže

bude znovu podvádět a bránit se magií. Každý sa’ceurai v Midcyru jím bude opovrhovat. Možná ho budou

pronásledovat. Taková měla být Feirova budoucnost. Buď to, nebo věčná služba u Lantana Garuwašihojako jeho hlavní iluzionista. Po zbytek života bude na čepeli vytvářet falešné plameny.

To předstírání Lantana Garuwašiho zničí. Pokud bude vládnout, bude vládnout špatně, protože sebude považovat za nečestného muže. Garuwaši nebyl tak mladý, aby čest považoval jedinou důležitou věcv životě, ale byl sa’ceurai do morku kostí. Pro Garuwašiho by bylo nejlepší, kdyby čepel zabořil dovlastního břicha.

Slunce už na obloze kleslo k obzoru, když Feir prošel pod plachtou poradního stanu. Uvnitř seděli

král Gyre, lord generál Brant Agon, pobledlá Vi Sovari a starší maja, již Feir nepoznával. Feir si sedl na

prázdné křeslo. Král Gyre seděl se založenýma rukama po Feirově pravici. Ve tváři se mu nezračily žádnéemoce, ale to samo o sobě Feirovi prozradilo, že si dělá starosti. Když si Feir přitahoval křeslo, něco naLoganově pravém předloktí upoutalo jeho pozornost. Bylo tam cosi magického, malého a vetkaného do

Loganovy paže.

Logan si všiml jeho zájmu a složil ruce do klína, ukryl je pod stůl. Feir to pustil z hlavy a pokračovalv prohlídce ostatních lidí u stolu. Vi Sovari se zahalila do skromné róby maji, ale na zápěstích a krku bylavidět šedohnědá kůže jejího wetboyského oblečení. Pod očima měla tmavé kruhy a pleť jí zbledla odmagického vyčerpání. Byla čtyři místa od něj, téměř mimo dosah Feirova magického vnímání, ale i takpoznal, že svůj Talent nepřepjala. Když Solon použil Curoch, vypadal zlomený. Začaly mu růst bílé vlasy atrvalým následkům unikl jen díky Dorianovi, který byl výjimečně zdatný Léčitel. Vi si při svých eskapádách

u přehrady ani v nejmenším neublížila. Přiblížila se hranici svého daru, ale nepřekročila ji. Feir Vipodezříval, že po jedné prospané noci bude úplně v pořádku. Klidně by mohla být nejmocnějším mágem v

místnosti. Možná by se vyrovnala i Solonovi. A teď, když se po napomenutí od postarší maji posadilarovně, vypadala Vi jako obr. Stejně jako mužské svaly vypadají největší po fyzické námaze, tak i ViinTalent nyní působil neskutečně. Feir si kvůli ní připadal jako zakrslík a nelíbilo se mu to.

Stanová plachta se náhle otevřela a všechny oči se k ní otočily. Muž, který vstoupil, ale nebylLantano Garuwaši. Příchozí byl tmavovlasý a tmavooký Alitaeran s navoskovaným knírem a pláštěmsepnutým sponou se znakem orla. Byl to Marcus, člen jedné z nejmocnějších rodin a zajisté velitel dvoutisíců alitaeranských kopiníků, kteří odpoledne dorazili s posledními magae.

„Nepřijde mi, že by se porada nějak dotýkala alitaeranských vojáků,“ poznamenal lord generál BrantAgon. Zjevně mezi nimi byla zlá krev.

„Tato porada rozhodne, jestli získáme dvacet tisíc sa’ceurai, nebo ztratíme šest tisíc, které už máme.

Řekl bych, že to z ní činí válečnou poradu. Jsem Tiberius Antonius Marcus, prétor. Čtvrtá armáda, druhýmanipul. Jsme tu, abychom chránili Kapli. Sestry, Vaše Veličenstvo.“ Pokynul k osloveným.

„Je mi ctí, prétore, posaďte se,“ přivítal ho Logan.

Než se Alitaeran posadil, plachta se znovu pohnula a dovnitř se nahrnul Lantano Garuwaši. Ruka muspočívala na hrušce meče, když šel ke svému křeslu a posadil se na ně, dřív než mohl kdokoliv něco říct.

„No, všichni jsou tady, až na ceuranského regenta a samozřejmě našeho drahého lae’knaughtskéhogeneralissima. Předpokládám, že ten dorazí o půl hodiny později a bude se dožadovat, abychom muvšechno zopakovali,“ poznamenal lord generál Agon.

„Nejspíš to tak bude,“ souhlasil Logan, „vzhledem k tomu, že jsem mu řekl, že porada začne až zapůl hodiny.“

Ozvalo se pár uchechtnutí, ale Feirovi se teď dýchalo o poznání lépe. Lae’knaughtský generalissimusbude u sebe pravděpodobně mít spoustu všemožných magii potlačujících amuletů, které by zkazily jinak

dokonalou iluzi.

Tichý hovor v místnosti brzy utichl, když se ozval dusot tisíce nohou, které pochodovaly ke stanu.

Přicházelo všech dvacet tisíc sa’ceurai.

Tohle by mohlo špatně skončit.

Stanová plachta se otevřela a dovnitř vešel mladík a muž středního věku s věncem kaštanovýchvlasů na vyholené hlavě. Muž měl ve vlasech vpletené čtyři kadeře, všechny ceuranské a velmi staré.Ustoupil stranou, aby uvolnil cestu chlapci, jemuž nemohlo být víc než patnáct let. Měl ohnivě rudé,nakrátko střižené vlasy, do kterých si vpletl jedinou, ale velmi dlouhou kadeř. Na sobě měl zdobenouhedvábnou róbu a u pasu se mu houpal rubíny ozdobený meč.

eir dostal šílený nápad, že by mohl největší rubín vyloupnout a použít na svůj padělek.

Sestry, pánové, prétore, Vaše Veličenstvo,“ pozdravil je starší Ceuran, „představuji vám sa’ceurai HideaMitsurugiho, šestého regenta Hidea, pána Mount Tenji, protektora svaté cti, strážce nejvyššího křesla alorda generála spojených armád Ceury.“

idé kolem stolu chlapce přivítali. Logan vstal a sevřel mu předloktí. Chlapec působil trochu zaskočeně, apřestože se ze všech sil držel protokolu, téměř nedokázal odtrhnout zrak od Lantana Garuwašiho. Musí tobýt chlapcův hrdina, pomyslel si Feir. Jistě, Lantano Garuwaši byl hrdina každého mladého sa’ceuraiho.

aruwaši se víc než na chlapce soustředil na staršího Ceurana. Byl to ve skutečnosti on, kdo v rukou drželmoc? Byl chlapec jen nastrčená figurka? Když chlapec a jeho ministr přišli blíž a usadili se, Feirovo srdcepokleslo. Starší Ceuran musel být něco jako dvorní mág a vládl značným Talentem. Garuwaši zachytilFeirův pohled a nepatrně zavrtěl hlavou. Naznačoval mu tak, aby od podvodu ustoupil.

o byl konec. Teď už přijde jen smrt.

ideo Mitsurugi si odkašlal. „Myslím, ehm, že bychom měli přistoupit k tomu, proč jsme se sešli, šlo byto?“ Očima těkal nahoru a dolů, jako by se snažil vzpomenout si na připravený proslov. „Doneslo se nám,že jste vznesl jistý nárok, doene Lantano Garuwaši. Pochopili jsme to tak, že prohlašujete, že vlastníteMeč nebes, Ceur’caelestos.“

To tvrdím, doene Hideo,“ řekl Garuwaši. V Garuwašiho tváři se zračilo cosi jako radost. Dělal něcošpatného, s čím nesouhlasil, a právě se to přiblížilo ke konci.

Podle prastarého zákona a proroctví se má nositel Ceur’caelestu stát králem Ceury a umožnit návratNejvyššího krále, jehož vláda bude zvěstovat zrození Bojovníka světla.“ Mitsurugi se odmlčel. Ztratil nit.Do modrých očí se mu vplížila panika.

tarší Ceuran mu něco pošeptal do ucha. Zdálo se, že trapná nápověda Hidea dožene k slzám.„Nárokujete si Nejvyšší křeslo Ceury, Lantano Garuwaši?“

Nárokuji.“

o to dělá? Feir střelil pohledem po Garuwašiho meči. Drak na hrušce se naprázdno šklebil jako kluk, kterýve rvačce přišel o oba přední zuby.

Počkat,“ ozval se lord generál Agon. „Domníval jsem se, že regentem Ceury je doen Hideo Watanabe.Jak můžeme vědět, že tento, s prominutím, kluk má právo zkoušet Lantana Garuwašiho?“

Jak se opovažuješ?!“ Starší sa’ceurai zrudl a položil ruku na meč.

Ano, opovažuji se,“ odvětil Agon. „A pokud vytáhneš ten meč, opovážím se znovu a narvu ti ho dochřtánu.“

Ha. Jsi jen starý kripl.“

O to bude tvá smrt více zahanbující,“ oplatil mu Agon.

Dost!“ vyštěkl Mitsurugi. „Hideo Watanabe je můj otec.“ Sklopil zrak. „Byl. Shromáždil tuto armádu. Alenež jsme se vydali na pochod, zjistil jsem, že vás nemá v úmyslu zkoušet, doene Lantano. Chtěl vás zabít

– ať už je váš Ceur’caelestos pravý, nebo ne. Vyčetl jsem mu, že pošpinil čest regentství.“ Do Mitsurugihoočí vyhrkly slzy. „Utkali jsme se v souboji a já ho zabil.“

eir tomu nemohl uvěřit. Ten chlapec zabil otce kvůli idejím Lantana Garuwašiho.

Teď jsem regent já a je to krev mého otce, která mi zasychá na rukou. Od ní odvozuji právo posoudit,kdo bude naším králem,“ řekl Hideo Mitsurugi. „Prosím, doene Lantano, ukažte nám Ceur’caelestos.“

zval se zvuk trhané látky, všichni se zarazili a ohlédli se k zadní stěně stanu, kde právě nůž provedlvertikální řez až k zemi. Mágové a maji okamžitě sáhli po Talentu a tucty rukou sjely k jílcům meče.Asasín s tímhle davem zažije velmi krušné chvíle.

ykoukla ruka a zamávala. „Omluvte mě,“ promluvil hluboký mužský hlas mimo stan, „když vstoupímdovnitř, neskončím jako jehelníček?“ Nečekal na odpověď a vešel.

už měl čistě bílé vlasy s černými konečky, opálenou olivovou pleť a svalnatou hruď pod drahým pláštěm.Kromě něj měl oblečené volné bílé kalhoty a na čele nakřivo naraženou korunu.

Solone?“ vydechl nevěřícně Feir.

olon se usmál. „Jen pro tebe, drahý příteli. A vy ostatní, omluvte můj neobvyklý vstup, ale vchod dostanu vám blokuje dvacet tisíc nevrlých sa’ceurai. Jsem Solonariwan Toflisin, král Sethu. Mohl bych říctcísař, ale posledních deset let nemáme žádné kolonie, takže ‚císař‘ by bylo příliš domýšlivé. VašeVeličenstvo, králi Gyre, přišel jsem vás podpořit tisíci muži. Také jsem přivedl pět lodí, ale někdo ránozaplavil řeku a teď mám jen dvě a velké štěstí, že jsem neztratil žádného muže. Sestry, pokud z tohotokonfliktu vyjdeme živí, požádám Kapli o náhradu škody. Feire, vypadá to, že v těchto dnech putuješ vevpravdě vybrané společnosti. Ach, to musí být sestra Ariel Wyantová, legenda své doby, a Vi Sovari, taknádherná a úžasná, mnoho jsem toho o vás slyšel.“

Naser si,“ zavrčela Vi.

olem stolu se ozvalo několik zalapání po dechu a sestra Ariel si přitiskla dlaně na spánky.

Očividně je vše, co jsem slyšel, pravda,“ řekl Solon.

ohle chování mu nebylo podobné. Solon nikdy nežvanil. Teď ale mluvil tak překotně, že i kdyby někdotušil, o čem hovoří, nedokázal by z toho nic vyvodit.

Musím vám říct, že cestou sem jsem zahlédl jednoho velmi zamračeného lae’knaughtského gentlemana,jak se nepříliš vybíravými slovy rozčiluje nad tím, že mu stráže sa’ceurai odmítají vstup na toto setkání.Ale teď tu stojím, což bude mé království stát opravdu mnoho, o mém manželství ani nemluvě, asi budumuset týdny vytírat podlahy v Běloskalém zámku, než mi žena dovolí k sobě zajít. Och, vy ženatí mužimůžete předstírat, že jste pány svých hradů a tvrzí, ale paní vaší ložnice je i paní svého pána, co? Bezohledu na to tu stojím a musím říct, že se právě dívám na zlatý hřeb své návštěvy, Lantano Garuwaši, je

mi velkou ctí se s vámi setkat.“ Solon k němu přistoupil a natáhl ruku.

„S rybou si rukou nepotřesu,“ zamračil se Lantano Garuwaši.

Hideo Mitsurugi si odfrkl, ale nikdo jiný neřekl jediné slovo.

Najednou se Solonovo uspěchané a, podle Feirova pohledu, zbrklé chování změnilo. Solon simálem zlomil jazyk, aby se k Lantanu Garuwašimu dostal, a když získal jeho pozornost, byl neskutečnětrpělivý. „Mně se zdá,“ řekl Solon, „že muž narozený se železným mečem by neměl pohrdat přátelstvímkrálů.“

V místnosti se rozhostilo hrobové ticho. Takhle s Lantanem Garuwašim ještě nikdo nemluvil.

„Když dojde na prolévání krve, nemáte sobě rovného, Lantano Garuwaši,“ pokračoval Solon. „Pokud

dnes zemřete, vaším jediným odkazem bude krev. Nebylo by lepším odkazem muže, který proléval krev,uhašení ohňů války? Mohla by se ruka řezníka stát rukou tesařovou? Jako bratr král se vás ještě jednouptám a nebudu to opakovat, potřesete si se mnou rukou na důkaz přátelství?“ Solon dál stál s nataženourukou.

Bylo zvláštní žádat něco od zatraceného muže. Feir čekal, že Garuwaši Solonovi plivne do obličeje.Ale Garuwaši vstal. „Nechť tedy mezi námi zavládne mír,“ řekl a přijal Solonovu ruku.

Protože seděl hned vedle nich a jeho rozložité tělo ostatním zakrývalo výhled na to, co se stalo,jediný Feir si všiml náhlého zmatku v očích Lantana Garuwašiho. Vytáhl ruku ze Solonova sevření sjedním prstem stále přitisknutým k dlani. Něco skrýval. Pak ruku položil na hrušku Ceur’caelestu. Ozvalose tichoučké cvaknutí, jak něco zapadlo na své místo, a Feir pochopil. Bohové! „Největší z rudých dádrakovi srdce i hlavu!“ Feir se domníval, že je tím myšlen největší rubín, a také tomu tak bylo, ale zároveň

to znamenalo i největšího rudého mága, Solona.

Garuwaši jedním pohybem vytáhl meč z pochvy a položil ho na stůl.

Dokonalý rubín, červenější než většina rubínů, zářil v hrušce meče a přetékal silnou magií, přestožedo něj Feir nevetkal žádná vlákna. Mitrilová čepel vypadala jako ocel, ale její zdobení se blyštilo jakodiamanty, jiskřilo a bylo průhledné, člověk mohl skrz čepel vidět až do srdce magie meče. Sledovali ho,když každá diamantu podobná vlnka zprůhledněla, jako by se po čepeli šířila pomalá tlaková vlna, a dračídvojčata vydechla oheň. Vykvetl v dlouhém proudu táhnoucím se od jílce až po hrot meče. Jeho teplozaplavilo Feirovu tvář.

Feir vytvořil něco, co přesahovalo jeho chápání. Byl skvělý kovář, ale takhle dobrý nikdy ne. Srespektem se otočil k Solonovi. Novopečený král Tofusin se na něj zazubil.

„Nazvěte mne podvodníkem, nebo mě jmenujte králem,“ prohlásil Lantano Garuwaši, a pokud vjeho hlase zaznělo užaslé zachvění, kromě něj ho nikdo neslyšel.

Hideovi Mitsurugimu spadla brada. „Lantano Garuwaši, prohlašuji vás…“

„Můj pane!“ přerušil ho dvorní mág.

Mitsurugi se podřídil. „Mí předci k tomuto dni vzhlíželi celá staletí. Toužíme po něm a obáváme seho. My regenti možná ze všech nejvíce. Objevili se podvodníci, a proto regentův meč nese test. Žádámvás o prominutí, doene Lantano, ale je to má povinnost.“ Vytáhl svůj rubíny posetý meč a prudce hruškou

zakroutil. Cvaklo to a polovina jílce se odklopila. Uvnitř byl tenký svitek obalený konzervační magií.Mitsurugi ho přečetl, rty se mu pohybovaly, jak luštil zastaralý jazyk.

„Lantano Garuwaši, uhaste ohně v čepeli.“

Garuwaši vzal meč a ohně uhasly. Jak věděl, jak se to dělá?

„Potřebuji svíčku,“ požádal Mitsurugi a někdo pro něj jednu odřízl ze stolu. Zvedl ji a přejel s nípodél čepele.

Do Feirova dechu se vplížila hrůza. Mitsurugi přiložil svíčku přesně na tom místě, kde Feir ukryl svouješitnost, vlastní kovářskou značku. Zkřížená válečná kladiva z kovu prakticky vyskočila.

Mitsurugi si povzdechl.

Feirovi se zastavilo srdce.

Pak Mitsurugi promluvil: „Zkřížená válečná kladiva Orena Razina dokazují, že je pravý. Tento meč je

Ceur’caelestos. Lantano Garuwaši, jste ztraceným králem Ceury. Sa’ceurai jsou vám k dispozici.“

Pravý. Žádný podvrh. Ta samá věc, která ho odlišovala od Curochu, regenta přesvědčila, že jeFeirův meč skutečný. Feirovi se podlomila kolena. Jen ho stačilo napadnout: „Taková hanba, přecenemůžu om…“

Pak omdlel.

89.

Poté co se Feir zhroutil, Ariel se divila, proč k tomu došlo, se nenáviděný Julus Rotans,generalissimus Lae’knaughtu, konečně prodral přes čekající sa’ceurai a vtrhl do stanu. Hideo Mitsurugichtěl rychle odejít a bezodkladně mužům ohlásit, že Ceura nalezla svého krále, ale Logan ho požádal, aťpočká. Ariel stále nevěděla proč.

Julus Rotans se blížil k padesátce, postavu měl udržovanou a vojenskou, podle rysů to bylčistokrevný Alitaeran. Nosil bílou kytlici s vyobrazeným sluncem a bílý plášť s dvanácti zlatými krokvemi.Sestra Ariel další detaily rozeznat nedokázala, protože kolem toho muže se vznášela tak silná auranemoci, až ji to dusilo. Když se posadil, nechal si nasazené kovové rukavice, a přestože neměl ve tvářiotevřené boláky, poznala, že Julus Rotans trpí leprou. Ještě horší bylo, že jeho lepra by se dala snadnoLéčit. I sestra Ariel by to zvládla, ale vyžadovalo by to magii.

„Takže všichni už jsou tady,“ poznamenal Julus Rotans. „Chápu. Není přece důvod přizvatLae’knaught k plánování bitvy, co? Prostě nás vrhnete proti nejsilnějším oddílům nepřítele a vyhrajete, aťuž to my přežijeme, nebo ne.“

Logana Gyra to z klidu nevyvedlo. „Generalissime, mýlil jsem se ve vás,“ řekl. „Vaši vyslanci miopakovali, že je nefér a nemoudré, vlastně si vzpomínám, že to správné slovo bylo ‚hloupé‘, požadovatplnou kontrolu nad vašimi muži. Odpusťte mi. Obával jsem se, že mne zradíte. To ode mne bylo nečestné

a vpravdě hloupé.“

Generalissimus podezřívavě přimhouřil oči. Všichni ostatní je bedlivě sledovali.

„Dnes kvůli zdejšímu terénu vaši muži bojovat nebudou, ale zítra na vás budeme spoléhat. Vašeztráty mohou být značné. Vy jediní máte těžkou kavalerii a potřebujeme od vás, abyste drželi střed. Kolujítu… nechutné pomluvy, že se vaši muži chtějí stáhnout a nechat ‚všechny ty čaroděje‘, ať se povraždínavzájem.“ Logan si povzdechl. „Já vím, že se cítíte přinucený tady být, generalissime Rotansi, proto bych

z vás ten pocit rád sejmul. A tak prohlašuji, generalissime, tímto vám bezpodmínečně dávám vpatnáctileté léno cenarijská území, která užíváte. Také vás tímto zbavuji povinné účasti v této armádě aruším podřízení vašich vojáků našemu vedení.“

„Cože?“ nechápal generalissimus. Nebyl jediný, koho to u stolu překvapilo. Bez pěti tisíc vojákůLae’knaughtu bude armáda vážně oslabena.

Logan zvedl jeden prst a generalissimus se v křesle opřel, byl si jistý, že teď přijde háček. „Jen vásžádám, abyste mi v případě, že se rozhodnete stáhnout, svůj úmysl sdělil hned. Potřebujeme vědět, kolikvojáků tato armáda vlastně má.“

Generalissimus Rotans si olízl rty. „To je vše?“ Byl to příliš oprávněný požadavek, aby protestoval.Logan nestál o lae’knaughtskou armádu, která se rozprchne při prvním útoku Khalidořanů. Stále vypadalzmateně, že v Loganově nabídce nenachází žádný háček, a pak se ten zatracený hlupák rozhodlpromluvit. Pokud Ariel něco neudělá, nabídku přijme.

„Jsem pouhá žena,“ řekla sestra Ariel, „ale zdá se mi, že taková zbabělost vám v některých zemíchznačně ztíží nabírání nových rekrutů. Projděme si to. Samozřejmě půjde o Cenarii, která si bude připadatzrazená. To samé Ceura. Och, a také pochybuji, že by to učinilo dobrý dojem tady na prétora, takže určitě

i v Alitaeře, to bude velká ztráta. Waeddryn a Modai možná budou v posílání rekrutů pokračovat, jen

škoda, že jsou tak malé.“

„A jejich lidé jsou dlouhodobě neochotní umírat za světlo rozumu,“ dodal s trochou zadostiučinění

prétor Marcus.

„A právě teď není nejlepší doba na problémy s nabíráním rekrutů,“ pokračovala sestra Ariel.

„A proč to?“ zeptal se Marcus, přidal se k její hře.

„Jakási pověra v Ezrově lese nedávno povraždila pět tisíc Lae’knaughtů.“

Marcus hvízdl. „To musela být pořádná pověra.“

„Všichni jste zlo, do jednoho,“ zasyčel generalissimus Rotans. „Přátelíte se s temnotou.“

„Je tu však menší problém,“ přidal se král Solonariwan Tofusin. „Víte, přátelé, Lae’knaught nemážádnou zemi, mají jen ideály. Když nás opustí, možná přežijí obviňování ze zrady a zbabělosti, ale hlavujim srazí pokrytectví. Mohli zradit nás, proč by nemohli zradit i své principy? Dnes čelíme dvěma stůmmeisterů, ale zítra jich Bohokrál Beznaděj přivede dva tisíce. Kde zůstali ti ostatní?“

„Vy odpověď na tuto otázku znáte?“ zeptal se Logan.

„Při plavbě po řece jsme minuli město Reigukhas,“ začal vysvětlovat Solon. „Bylo mrtvé. Z magie,která se stále vznášela ve vzduchu, tam stovky, možná i tisíce, meisterů nejméně dvanáct hodinvyvolávaly kruly. Ti krulové pak sežrali obyvatele města. Zítra budeme čelit opravdovým stvořenímtemnoty, generalissime. Odhaduji, že jejich počet překoná dvacet tisíc.“

„Kurva, a převaha dvaceti tisíc sa’ceurai je v hajzlu,“ zaklela Vi.

„Jeden sa’ceurai nemůže být vyvážen jedním krulem,“ ohradil se dotčeně Hideo Mitsurugi.

„Víte vy vůbec, co to krul je?“ zeptala se Vi.

„Podstatné je,“ vložila se mezi ně sestra Ariel, „že celý svět uvidí, jak mohl Lae’knaught bojovat sezplozenci temnoty a jak ti pokrytci raději stáhli ocas mezi nohy a utekli.“

Julus Rotans se otřásal vzteky. „Táhni do pekla, čarodějnice. Táhněte tam všichni. Zítra uvidíte, jakumí Laetunariverissiknaughti bojovat. Postavíme se do čela jakéhokoliv útoku. Povedu ho já osobně.“

„To je štědrá nabídka. Přijímáme ji,“ řekl rychle Logan, „pouze bych vás rád požádal, abyste útoknevedl osobně. Obávám se, generalissime Rotansi, že je příliš mnoho těch, kdo by vás tam rádi vidělipadnout.“

Zjevně tím narážel na magae, ale sestra Ariel poznala, že se Logan bojí samotných Lae’knaughtů,kterým se bude nepochybně příčit bojovat po boku mágů. Kdyby Julus Rotans padl, Lae’knaught by semohl stáhnout. Nabídkou čestného ústupu z unáhlených slov, generalissimus možná doufal ve smrt, ježby jeho mužům umožnila stáhnout se, aby pak Cenarijci a všichni ostatní byli pobiti, Logan Gyre nejenže

udržel generalissima naživu a zachoval si kontrolu nad jeho armádou, ale navíc tak Rotansovi projevoval

dobrou vůli, čímž mu naznačoval, že se s ním dá jednat. Někdy je ďábel, kterého znáte, lepší než

neznámý.

Sestra Ariel se na Logana Gyra podívala s ještě větším respektem. Na setkání králů, mágů, prétorů ageneralissimů naprosto hladce převzal vedení. Musel mít nějaké informace o hrozící zradě Lae’knaughtu,jinak by tady tu záležitost nevytahoval. Takhle se účinně zbavil hrozby a navlékl to tak, že to navíc

vypadalo jako velkomyslné gesto.

„A teď, než podrobně probereme situaci na bojišti, přál by si někdo ještě něco dodat?“ zeptal seLogan. „Sestro Viridiano?“ Podíval se na Vi, která už delší dobu vypadala, že by chtěla něco navrhnout.

Vi se kousla do rtu. „Dnes před polednem došlo na druhé straně Černé mohyly k magické explozi.Naše zdroje říkají, že tam proběhl boj mezi meistery Bohokrále a doprovodem jednoho z jeho rivalů, muže

jménem Moburu Ursuul.“

„Nechť mi Bůh dopřeje, ať je to můj meč, který pošle duši toho zrádce do pekel,“ zašeptal prétor.

„Moburu se prohlašuje za jakéhosi předpovězeného Nejvyššího krále,“ řekla Vi. „Podle všeho splňuje podmínky. Nepřikládala jsem tomu velkou váhu, dokud regent neřekl, že ustanovení Lantana Garuwašiho

králem uvolní cestu Nejvyššímu králi.“

Sestru Ariel napadlo, jestli je její tvář stejně bledá jako všechny ostatní kolem stolu. Pravděpodobnětoho o Nejvyšším králi věděla víc než oni všichni dohromady, ale nikdy by ji nenapadlo, že by to proroctvímohl naplnit Khalidořan.

„Řekla jste, že Moburu bojuje s Bohokrálem. Kdo vyhrál?“ zeptal se Logan.

„Mobura zatlačili na Černou mohylu.“

„V našich proroctvích,“ řekl Lantano Garuwaši a vstal, „až se Ceuře navrátí král, má bojovat po bokuNejvyššího krále. Já bych s tímto Moburem nikdy bok po boku nebojoval. To přísahám na svou duši.“Položil ruku na Ceur’caelestos a ten vzplál k životu. Pak meč zastrčil do pochvy a sedl si.

„Mně to stačí,“ řekl prétor Marcus. „V Alitaeře mluví proroctví o Nejvyšším králi o bouřlivých dnech

plných smutku, takže vám nezávidím potíže, které vás v následujících deseti letech navštíví. Ale

domnívám se, že tento problém můžeme klidně odškrtnout.“

„Sestro Viridiano, máte pro nás ještě něco?“ zeptal se Logan.

Vi se podívala na sestru Ariel. „Já vlastně ještě plnoprávná sestra nejsem. V každém případě seomlouvám, že na této poradě přednesu soukromou prosbu, ale neví někdo z vás, kde se nachází EleneCromwyllová?“

V žádné tváři se neobjevil byť jen náznak poznání. „To jméno mi připadá povědomé,“ řekl Logan.

„Kdo je to?“

„Je to Kylarova žena,“ řekla Vi. „A on si pro ni přijde.“

Z Loganova obličeje se vytratila veškerá barva. Všichni se dívali zvědavě, ale nechápavě, až naSolona a Feira, jimž se ve tvářích zračily obavy. Obavy o Kylara? Nepochybně ho znali. Sestra Ariel sevšak bála o Vi. Ta proklatá hloupá holka mimoděk vyřkla pravdu, která by mohla zapříčinit její vlastnízkázu. „Och, a mimochodem, já se za Kylara neprovdala.“ Zatímco Logan na této poradě prokázalvýjimečnou výřečnost, Vi se projevila jako jeho pravý opak.

„Máte pravdu, tohle je spíše soukromá záležitost. Promluvím si o tom s vámi později,“ přislíbil jíLogan. Myslel si, že se Vi zbláznila. Díky bohům. „Ještě nějaké otázky?“

„Já bych něco měl,“ ozval se prétor Marcus. „Co když Černá mohyla nebrání lidem ve vstupu, alenaopak něčemu vyjít ven? Co když tam Mobura nezahnali? Co když si tam pro něco přišel?“

„Och, bohové,“ vydechl někdo.

90.

Armády se zformovaly ještě za tmy. Logan se staženým žaludkem tišil koně a už potřetí kontrolovalsedlové popruhy. Spojenecké armády se táhly nalevo i napravo, nikdy nic podobného neviděl. Pět tisícLae’knaughtů povede útok. Za nimi bude střed z dvaceti tisíc cenarijských pěšáků a křídla z dvaceti tisícsa’ceurai. Původních pět tisíc vojáků Lantana Garuwašiho zajistí les na západě pro případ, že by jim tamKhalidořané schovali nějaké nepříjemné překvapení, a pokud to bude možné, proklouznou lesem dotábora Bohokrále. Tisíc Viiných štítonošek zajistí přehradu a mosty před magickými útoky. Dalších sedmtisíc vojáků se rozdělí podél linií podle plánu, který se nikdo s Loganem neuráčil probrat. Dva tisíce jezdcůalitaeranské lehké jízdy a tisíc příslušníků sethijské lehké pěchoty budou čekat v záloze.

Největší břemeno bude ležet na prvním útoku Lae’knaughtu. Posíleni o dvacet tisíc krulů postaví Khalidořané pětačtyřicet tisíc bojovníků proti třiačtyřiceti tisícům spojeneckých vojáků, nebo šedesátitisícům, když se započítaly štítonošky. Za zády Khalidořanů se rozkládala Mrtvá zóna. Když je na ni prvníútok Lae’knaughtu natlačí a roztříští je, armáda bude rozptýlena a odříznutá od vedení.

Horší bylo, že nikdo netušil, jak bojují krulové. Mágové nabídli stovky let staré záznamy o brutálníchtvorech s obrovskou silou a slabýma očima, kteří necítí bolest. To poslední je znepokojovalo nejvíc. „Jakástvůra necítí bolest?“ zeptal se Garuwaši. Generalissimus Rotans se v křesle ošil. „Můžou zemřít jakovšichni ostatní,“ prohlásil podrážděně, když si všiml zvědavých pohledů. Podivný muž, v průběhu šesthodin trvajícího jednání si ani na chvíli nestáhl rukavice.

Solon po celou dobu předkládal výtečné návrhy, které Loganovi připomínaly, kolik času stráviltaktizováním s Regnem Gyrem. Solon, Loganův vychovatel, se stal králem. Logan se musel držet, aby sepřed ostatními nezačal dožadovat vysvětlení, jak k tomu vlastně došlo.

„Vaše Veličenstvo,“ řekla teď jeho strážkyně Aurella, „pamatujete si na poslední měsíc, kdy jste

znovu sestoupil do Díry?“

Logan to měl ve zvyku dělat každý měsíc. Mrzelo ho, jak to působilo na jeho bodyguardy, alenemohl přestat. Podíval se na Aurellu, která seděla na koni a držela meč jako někdo, kdo ví, jak se s nímzachází. Byla jednou z mála žen z Podvazkového řádu, které se po Pavvilově háji přidaly k jeho osobnímstrážcům a nevrátily se ke starému životu. Logana nepřekvapilo, když ji Garuwaši ohodnotil jako přirozený

šermířský talent. Poznamenal, že sice není tak silná jako muž, ale na ženu je zatraceně dobrá. Aurella seto moudře rozhodla nevzít jako urážku. „Zeptala ses mě, jaký idiot by se vracel do toho pekla, ze kteréhomá pokaždé noční můry,“ řekl Logan. Ona tenkrát samozřejmě mluvila mnohem diplomatičtěji.

„Řekl jste mi, že tak ukazujete nočním můrám, že nad vámi nemají žádnou moc,“ řekla Aurella.

„Trochu mě znervózňuješ.“

„Měl byste nasednout na koně, pane.“

Logan se vytáhl do sedla. Ve večerním šeru viděl černočernou temnotu, která se k nim blížila odČerné mohyly. Loganovi trvalo příliš dlouho, než pochopil, na co se právě dívá. Byli to krulové, jejich tělabyla tmavě šedá, černě skvrnitá nebo i bílá, valili se na ně jako mohutná vlna. Muselo tam být nejméněosmdesát tisíc krulů. Khalidorská armáda tedy měla sílu minimálně jednoho sta tisíc mužů a každý z nichstál mezi Loganem a jeho ženou. Pravá paže ho zasvědila, když ho zaplavil vztek.

„Vi!“ vyštěkl. „Dejte nám světlo!“

„Odvraťte zrak!“ vykřikla maja. Ten rozkaz byl dost obtížně proveditelný. Sestry daly Vi novéoblečení, které zahrnovalo jak skandální šedý oblek wetboyů, tak prostou róbu adeptky. Ženě, již nynínazývali Bitevní paní, příliš nesedla. Nové šaty byly červené s rozdělenou sukní, aby mohla jezdit na koni.Logan měl podezření, že je celé utkaly z magie. I přes nedostatek světla zářily a, což by Viina figuradokázala i v hadrech, dožadovaly se pozornosti. „Luxe exeat!“ vykřikla.

Logan málem nestihl uhnout pohledem a světlo ho oslepilo i přes zavřená víčka. Vypukl shon, a když

oči znovu otevřel, přes pláň se po nebi valila koule bílého ohně, která zamrzla uprostřed oblouku. O chvíli

později ji následoval tucet dalších, odpalovaly je po celé linii a ony osvětlovaly útočící kruly, kteří užvzdálenost ke spojenecké armádě zkrátili na polovinu.

„Signalizujte, ať se připraví!“

Další maja u Vi odpálila magickou světlici. Prolétla Loganovi nad hlavou, byla dost velká a jasná, abyji viděla celá armáda.

„Útok!“

Magický signál zablikal a nahradila ho vlnící se rudá vlajka. Křik sa’ceurai nabral na síle a armádavyrazila vpřed.

91.

Kylar prošel průsmykem, když běžící armády dělilo posledních pár kroků. Byl příliš daleko, aby slyšel,

jak se srazily, ale viděl šokovou vlnu, která se šířila spojeneckými oddíly. Pokračoval v běhu, nezpomalil,ani když míjel táborový doprovod. Někteří lidé na zádech nesli veškerý svůj majetek pro případ, že by sebitva nevyvinula dobře.

Když seběhl do údolí, bitva se mu ztratila z dohledu. Těch pár ozbrojených mužů, na které narazil,minul dřív, než stačili pozvednout zbraň, ale u Černého mostu potkal půl tuctu mužů s píkami a krátkýmimeči, kteří stáli zády k bitvě a sledovali jeho příchod.

„Stát!“ rozkázal mladý voják.

Když se před ním Kylar zastavil, zem se otřásla, jako by do ní udeřil blesk. Jediný Kylar se udržel nanohou. Obrátil zrak k Černé mohyle. Lehce zvlněná pláň mezi ním a velkým dómem byla posetá válečníky,

lidmi i kruly, ale bitva se zpomalila, když ti mimo přední linie vzhlédli k ohromné zářící černé sféře.Planinou otřásla další hromová rána a tentokrát se od nejvyššího vrcholu kupole rozeběhly rychle se šířícírozvětvené praskliny. Muži kleli strachy a úžasem.

Třetí hromová rána otřásla dómem zevnitř. Obrovské kusy tři stopy tlusté černé skály vylétly dovzduchu a pršely na Mrtvou zónu a bojiště, bez rozdílu drtily muže i kruly. Větší část dómu ještě stála atřásla se, rozeklané okraje kolem díry na vrcholu připomínaly korunu.

Následovalo pár rychlých výbuchů a celý dóm se zhroutil v oblaku černého prachu, který zakrylnebe. Uvnitř se pohybovalo něco obrovského.

„Co je to?“ zeptal se mladý voják, který strážil most.

Ale Kylar už běžel.

Většina bojujících mužů si ničeho nevšimla. Pochmurné válečné řemeslo si žádalo veškerou jejichpozornost. Spojenecké armády si vedly výjimečně dobře, pokud Kylar jejich počty na pláni odhadlsprávně. Zahlédl jednoho z Agonových lučištníků, jak založil podivný šíp do svého ymmurijského luku avystřelil. Dvě stě stop vzdálená signální vlajka Khalidořanů vzplála plamenem. Nepochybně to bylozáměrné, protože na celé pláni zůstávala jen jedna nebo dvě khalidorské vlajky. Kylarovi prolétlo hlavou,čí skvělý nápad to mohl být.

Curoch měl stále připoutaný na zádech a obalený černým ka’kari. Kylar nesáhl ani po jednom, kdyžse přiblížil k zadním cenarijským liniím. Jeho bitvou rozjitřené smysly jako by měly každou chvílivybuchnout, zastíraly mu myšlení, s výjimkou ostrých obrysů postav bylo vše rozmazané. Tuhle skupinutvořili kopiníci, tiskli se k sobě a tlačili se kupředu. Proklouznout se kolem nich nedalo. Tlačili seobdélníkovými štíty na záda mužů před sebou, lokty měli zdvižené, aby při svém přesunu nezranili nikohoz vlastních.

Kylar ladně vyskočil na ramena jednoho z vojáků, otočil se kolem oštěpu, skočil na ramena muže vdruhé řadě a vší silou se odrazil. Cenarijce překonal tak rychle, že ani nezaslechl jejich překvapenévýkřiky.

Jeho skok ho přenesl přes prvních šest řad krulů. Kylar si prohlédl těla těch, mezi kterými mělpřistát. Pět černých nestvůr a jedna bílá a posetá fleky, která vypadala jako jejich velitel. Dva si ho všimli.Kylar přitáhl nohy k hrudi, otočil se ve vzduchu a v poslední vteřině vykopl. Chodidly zasáhl velkéhočerného krula nad očima. Hlava sebou trhla dozadu a krk praskl. Kylar se překulil na nohy.

Nikdy dřív krula neviděl. Vypadali jako lidé s groteskně vyboulenými svaly, očka měli malá a prasečí,

výrazná čela, Široká ramena, krk téměř žádný, ale i tak vypadal každý jinak, jako by je vytvořilo mnohorůzných rukou. Ten nejblíže po Kylarově levici byl pokrytý srstí, ale na dalších neviděl jediný chloupek.Jeden přímo před ním měl rozdrcený nos, vypadal jako prasečí rypák. Z hlavy mu navíc trčely malé zakroucené rohy. Tři další měli na prstech na rukou jeden článek navíc, který přecházel v ostrý dráp.Jejich kůže nebo srst byla černá jako nafouklá mrtvola a páchli hnilobou. S výjimkou bílého žádný nenosilzbroj nebo oblečení a jen pár z nich mělo jiné zbraně než své drápy a rohy. Bílý ostatní převyšoval, mělhodně přes šest stop, a vzpamatoval se jako první, ohnal se po Kylarovi velkým tupým mečem.

Kylar výpad odrazil a kopem bílému rozdrtil hrtan. Pak se vrhl na dalšího, chytil ho za rohy a zlomilmu vaz dřív, než si všiml, že asi tucet černých krulů se vůbec nehýbá, jen zírali na svého umírajícíhobílého vůdce. Ten syčel, snažil se nadechnout. Rozhozený jejich náhlou apatií se Kylar na okamžik zarazil

– zaváhání, které by ho jinak v bitvě stálo život. Vytáhl z opasku tanto a zarazil ho do hrudi bílého krula.Krulové zjevně měli srdce na stejném místě jako lidé, protože bílý zemřel dřív, než z něj vytáhl čepel.

Ta trocha světla, která se nacházela v prasečích očkách kolem něj, pohasla. Deset krulů působiloztraceně. Tři neskutečné vteřiny se nehýbali. Kylar vycítil, že něco hledají. A pak se, jako by si je novýpán přitáhl vodítkem, rozešli do deseti různých směrů.

Nával strachu silnějšího, než jaký kdy od ní cítil, projel poutem mezi Kylarem a Vi. Nacházela se dvěstě kroků nalevo od něj.

Kylar se rozeběhl Mrtvou zónou, přeskakoval podivné mrtvoly, které vypadaly čerstvě, ale nepáchly.Překonal hlavní linii krulů, ale i tak tu zůstávaly celé stovky těch, kteří si ho všimli. Talent ho naplnil jakooheň. Byl jak rozmazaná šmouha.

Jako vždy cítil Vi tím intenzivněji, čím víc se k ní blížil. Nacházela se uvnitř chuchvalce bojovníků.Množství uvolňované magie bylo neskutečné. Magae obklopovaly Vi a čelily spolu tuctu vürdmeisterů,každý kousek jejich odhalené kůže se ježil viry. Logan v bílé zbroji seděl na statném bělouši a se svýmibodyguardy bojoval se záplavou monster. Obrovský šavlozubý tygr skočil po králi. Logan mu mečemodsekl vršek hlavy. Padající mrtvola drápy poškrábala koňskou zbroj.

Od vürdmeisterů vyrazila záplava plamenů a narazila do jiskřivého štítu, který kolem Loganovýchmužů zvedla jedna magae. Zavalitý rudý krul, hlavu měl menší než ostatní, ale třikrát tak širokou, kůževypadala, jako by ji tvořily samé kosti, chytil jednoho z koní za nohu. Kost praskla, kůň zaryčel a spadl,shodil bodyguarda na zem. Ten vyskočil na nohy a sekl po netvorovi, ale jeho tenká čepel se od kůžeodrazila. Bodl, meč se prohnul, ale netvorovým krunýřem pronikl. Krul to ignoroval a chytil vojáka jednourukou za paži a druhou za obličej. Skřípal muže uchopil za druhou paži a snažil se ho vytáhnout na svéhokoně. Jeho křik utlumila krulova dlaň, než mu rozdrtil helmu i s lebkou. Skřípal tahal dál, nechápal, žestrážce už je mrtvý.

Nazelenalý krul s nohama jako žába skočil na Logana, snažil se ho shodit ze sedla. Vi ho Talentemsrazila k zemi a strážci mu otevřeli hrdlo.

Jak Loganova skupina válečníků pomalu postupovala k Mrtvé zóně, vürdmeisteři mimo bojiště tišezaklínali. Kylar sledoval šavlozubého tygra, jak mu srůstá rozťatá hlava a jak se pomalu staví na nohy. Tascéna se opakovala všude. Vürdmeisteři okamžitě nahrazovali nejmocnější padlé kruly.

Kylar vytáhl Curoch a sťal vürdmeistera a pak dalšího, než mohl oživit krula s rudou srstí, třetíhoprakticky rozsekl vedví. Skrz masu těl zahlédl Vi. Do paže se jí zaťal krulův spár, ale odrazil se, když jejíkrvavě rudá róba ztvrdla jako zbroj. Odsekla krulovi paži a střetla se s Kylarovým pohledem. Ukázala zaněj.

Byl tam Titán, tyčil se do neskutečné výšky. Rozrazil zbytky Černé mohyly a šel se zapojit do války.Jeho rozměry byly neuvěřitelné. Měl téměř lidské tvary, kůže mu pod šupinovou zbrojí světélkovalachladnou modří, vlasy měl zlaté, krátké a rozcuchané jako rozpustilý kluk, oči černé se svislými stříbrnýmiduhovkami jako kočka. Jeho svaly byly hladké a překrásné. Ale pokud zepředu vypadal jako bůh, zezaduto byl učiněný ďábel. Z páteře trčely dlouhé ostny, z ramen vybíhala plazí křídla a táhl za sebou krysíocas. V ruce jako kyj svíral hřeby pobitou kládu.

„Kylare!“ zakřičela Vi. „Zabij ho!“

Znal ji dost dobře, aby věděl, že nechtěla použít pouto, ale i tak k tomu došlo. Jako by ho švihlidevítiocasou kočkou, jeho pozornost se okamžitě soustředila na Titána. Neměl na výběr.

92.

Kaldrosa Wynová ležela ve stínu ohromného mrtvého krula. Tenhle vypadal jako srsti zbavenýmedvěd s bledou kůží stíženou prašivinou. Nacházela se na vrcholku kopce v Mrtvé zóně, severně odČerné mohyly, nebo spíš místa, kde Černá mohyla bývala. Dóm se zhroutil před pár minutami, k smrti jeto všechny vyděsilo. Ze své pozice viděla na několik stovek dalších vojáků. Většinou sa’ceurai, zbytekAgonovi psi. Šla sem, protože tu byl její manžel Tomman, a když se mohl na tak nebezpečnou misipřihlásit on, tak ona mohla jít s ním.

Z dálky k ní dolehl tichý hvizd a o vteřinu později ho někdo poblíž zopakoval. Byl čas. Kaldrosa sipřitáhla zablácený batoh, který jí ležel u nohou, a otevřela ho. Pomalu se oblékla, opatrně, snažila se doztuhlých nohou a rukou dostat trochu krve. Plazili se a polehávali v bahně dva dny, byl zázrak, že sevůbec dokázala pohnout. Své zbroje a zbraně začernili, aby neodrážely sluneční světlo, ale i tak se snažila

hýbat co nejméně. Nechtěli prohrát tuhle riskantní hru, která měla každou chvíli přinést ovoce.

Největší problém představovaly ymmurijské luky. Ymmurijové je před natažením tětivy zahřívalinejméně půl hodiny nad ohněm. To nyní nepřicházelo v úvahu. Někdo by je mohl zahlédnout, a proto selučištníci shromáždili kolem podivně nalíčeného modainského mága jménem Antonius Wervel.

Otaru Tomaki, jeden z poradců Lantana Garuwašiho, operaci velel. Kaldrosa netušila, co viděl, že serozhodl zaútočit teď, nebo zda vůbec něco viděl. Necitlivými prsty utáhla poslední vzdorný kožený pásekTommanova chrániče ramen, pak vystrčila hlavu nad medvěda. První noc ji ta stvůra příšerně děsila. Bylaby se zbláznila, kdyby vedle ní neležel Tomman a nepropletl své prsty s jejími. Teď byla monstra jen

hromady masa, hromady podivného, nerozkládajícího se masa.

Stany khalidorských velitelů vypadaly skoro opuštěně. V kruhu se tu nacházelo několik luxusníchpavilónů, ale oblast hlídalo jen půl tuctu strážných, kteří se soustředili na stan vedle toho největšího. Stálykolem něj čtyři čarodějky. To potvrdilo Kaldrosino podezření, že našla stan konkubín.

Mrtvá zóna končila sto kroků od stanů. Tomman a ostatní lučištníci se připlížili, jak nejblíže to šlo.Věděla, že Tomman cíl zasáhne i na dvě stě kroků, ale nechtěli nic riskovat, museli být rychlí a smrtící.

Otočila se a opřela o medvěda, protáhla si paže a krk. Jižně od jejího kopce se černý prach z dómuusazoval na město, které skrývala Černá mohyla. V jeho středu se vypínal bílý hrad. Město samotné senacházelo na nejvyšším místě na planině, proto Kaldrosa z bitvy za ním nic neviděla. Stáhla si helmu aohlédla se právě včas, aby viděla, jak každá čarodějka a strážný v dohledu padli k zemi zasaženi šípy.

Ozvalo se další hvízdnutí a tisíc mužů vyskočilo na nohy a běželo k pavilónům. Sa’ceurai obvykleútok doprovázeli válečným pokřikem, ale dnes zůstali potichu. Pár jich zavrávoralo a upadlo, jak jim ponoci pod širým nebem ztuhly svaly, ale ostatní se ke stanům dostali za pár vteřin.

Otaru Tomaki zvedl ruku se čtyřmi nataženými prsty. Stovka sa’ceurai obklíčila chráněné stany,ostatní se rozptýlili. Na Tomakiho povel najednou prořízli všechny čtyři stěny pavilónu a vtrhli dovnitř.

Když dorazila Kaldrosa, možná tak o pět vteřin později, šest eunuchů uvnitř stanu bylo po smrti aosamocená žena stále obklíčená obezřetnými sa’ceurai. Měla tmavé vlasy a štíhlou postavu, mohlo jí býttak šestnáct. Měla drahé šaty a divoce kolem sebe mávala mečem. „Vypadněte! Odejděte!“ křičela.

Tehdy Kaldrose došlo, že stovka sa’ceurai asi není záchrana, jakou cenarijská princezna očekávala.„Vaše Veličenstvo,“ promluvila na ni Kaldrosa, „uklidněte se. Přišli jsme vás zachránit. Poslal nás vášmanžel.“

„Můj manžel? Co je tohle za šílenství? Ustupte!“

„Nejste snad Jenine Gyrová?“ ujišťovala se Kaldrosa. Dívka odpovídala popisu, ale osobně ji nikdyneviděla.

„Čas!“ připomněl jí Otaru Tomaki. „Musíme jít!“

„Jenine Gyrová?“ zasmála se dívka, ochutnávala to jméno. „To bývalo jedno z mých jmen.“

„Poslal nás král Logan. Hrozně mu scházíte, Vaše Veličenstvo. To kvůli vám jsme přišli,“ řekla jí

Kaldrosa.

„Logan? Logan je mrtvý.“ Jejich zmatený výraz ji musel přesvědčit, že to není past. Zbledla. „Loganžije? Cenarijský král! Och, bohové.“ Meč jí vypadl z prstů. Omdlela.

Otaru Tomaki ji zachytil dřív, než dopadla na zem. Přehodil si ji přes rameno. „Dobrá práce, takhle

to bude jednodušší.“

„Já vlastně nikdy dřív nikoho doopravdy omdlít neviděl,“ poznamenal Antonius Wervel. Černidlo,kterým si spojoval obočí, se po dnech strávených v Mrtvé zóně rozteklo a rozmazalo, vypadalo teď spíšvýstředně než hrozivě. „No, už jsme tady skončili?“

„Třicet vteřin,“ vyštěkl Tomaki.

Sa’ceurai, kteří do té doby zachovávali naprostou poslušnost, se rozprchli a zuřivě plenili pavilóny.Kaldrosa počítala a poslední voják se vrátil při dvaceti osmi. Po třiceti vteřinách natáhl Antonius Wervelruce k obloze a vypustil k ní modrý plamen, který nahoře zezelenal.

Pak čekali. Po napjaté minutě jim odpověděla zelená světlice odpálená na druhé straně Černé

mohyly.

„Půjdeme na východ, skrz Mrtvou zónu,“ rozkázal Tomaki. „Jdeme!“

93.

Ve vřavě zápasících paží, chrčení, kleteb, řinčení mečů o meč nebo mečů o štít, mlaskání kyjůdopadajících na maso, tlumeného praskání přeražených údů a drcených lebek; hvízdání vzduchu, kterýmísto ústy unikal prořízlým krkem; známém pachu krve, žluči a ve smrti povolených měchýřů a potu známahy i ze strachu se Kylar najednou zcela uklidnil. Kopnul bílého krula do holeně a podrazil mu nohu.Sklouzl pod padající bestií, Curochem jinému krulovi otevřel hrdlo, převrátil meč v rukou a probodl s nímbílému krulovi hlavu, než stihl dopadnout na zem.

Jeho smrt a náhlé ochabnutí okolních krulů Kylarovi poskytlo chvilku, kdy se mohl podívat poTitánovi. Ten zamířil do nejhustší bitevní vřavy, asi sto kroků vzdálené. Rozmáchl se svým kyjem vjednom brutálním úderu. Muži i krulové byli zdviženi do vzduchu, nabodnuti na ostny dlouhé jako meče, a

při dalším rozmachu odlétli pryč.

Kylar se ponořil zpátky do maelströmu jako skokan do chladného jezírka v rozpáleném dni. Viinpříkaz zabít mu nádherným způsobem změnil vnímání světa. Nebyl tu žádný strach, že bude musetochránit ty méně schopné kolem sebe. Žádné obavy, že musí udržovat dostatečně pomalé tempo, aby sním linie blýskajících se mečů udržela krok. Nemusel skrývat, jak moc dobrý je. Utlumilo to i hrůzu zpohledu na lidi, co umírali kolem něj.

Temná kopie haranského býka se vzepjala před Kylarem, mával pařezům podobnými kopyty aoháněl se dlouhými kly. Kylar uskočil vzad, chvíli vyčkával, než býk dopadne na všechny čtyři nohy, a pakpod něj skočil. Curoch projel býčím břichem jako hřeben, který posté rozčísne princezniny vlasy. Bylo tonádherné. Netvor zaryčel bolestí a jeho vnitřnosti se vyvalily na zem. Kylar však v tu chvíli už zabíjel něco

jiného.

Někde přišel k dory, ke kopí s dlouhým hrotem, a vrhl se do dalšího houfu krulů. Nikdo z nich neměl

čas ohnat se po něm zbraní nebo ho seknout drápy. Kopí se otáčelo a Curoch bodal, byl rychlý jakokolibřík a osm stvůr zemřelo. Tohle nebyl boj, zabíjení nebo jatka. Byl to tanec. Nestínal krulí hlavy, pokud

nechtěl změnit úhel dopadu těla, rychlejší bylo přerušení jedné artérie. Rychlejší bylo přeseknout kolenníšlachu. Rychlejší bylo seknout do tváře a oslepit obě oči. Přestal zabíjet černé kruly a soustředil se na bílé,

medvědy, tury a haranské býky, na cokoliv, co mu stálo v cestě k Titánovi.

Oslepil jedno oko haranského býka, donutil ho otočit se a ohnat se po něm kly, než mu kopímvypíchl i to druhé. Oslepené zvíře šílící vzteky vyrazilo vpřed a prodíralo se oddíly krulů, sráželo je na zema zabíjelo. Kylar se přistihl, že se směje.

Když ho od Titána dělilo posledních třicet kroků, musel Kylar poprvé odrážet promyšlené výpady.Ten krul se lišil od všech, které zatím viděl. Zatímco většina krulů vypadala, že je vytvořili podle představy

„čím silnější, tím lepší“ a „čím větší, tím lepší“, tenhle byl štíhlý a vysoký jako Kylar. Místo kůže mělkrvavě rudý chitinový exoskelet, místo tváře bezvýrazný chitinový ovál. Ozbrojený dvěma meči zestejného materiálu zaujal dokonalý bojový postoj. Na Tři kopretiny odpověděl Garonovým postojem.Kirianin přískok se střetl s Padajícími balvany. Když se však pokusil zastavit Rozvázaný uzel Sydiinýmhněvem, Curoch mu projel chitinovou hrudí. Kylar mu pak pro jistotu setnul hlavu a zjistil, že rudíválečníci s exoskeletem jsou jediní krulové v Titánově blízkosti. Když se Titán rozmáchl svým kyjem,snadno se před každým švihem odkulili z cesty. Bylo jich tam třináctkrát třináct, hemžili se jako ohnivímravenci.

Mezi ohnivými mravenci a Titánem se střed cenarijské armády blížil svému zhroucení. Lae’knaught,Cenarijci, ceuranské i alitaeranské rezervy, ti všichni tam byli, ale střed se nedařilo udržet. Titán bylvysoký jako sedm nebo osm mužů a nebyl hloupý ani pomalý. Kde se nahloučili kavaleristé, jednímšvihnutím zabil tucet koní i jejich jezdců. Když se rozptýlili, do mezer pronikli ohniví mravenci a při každéotočce rozsévali smrt.

Titán zvedl nohu, aby dupnul na útočícího jezdce, a mravenci se rozprchli. Kylar proskočil mezerou.Titánova noha klesla na zem a rozdrtila koně i s jezdcem na roztřesený rosol. Kylar vyskočil a zachytil sena lýtku. Titán nosil zbroj ze šupin tak velkých, že se Kylar neodvažoval hádat, odkud pocházejí, alepásky, které je držely pohromadě, byly z pevné kůže a tlustých konopných lan. S Curochem v pochvěKylar vyšplhal k Titánovu opasku.

Titán si ho všiml a otočil se tak rychle, že Kylarovi podklouzly nohy a opsaly horizontální otočku.Kylar viděl chitinové válečníky, které nenadálý pohyb rozdrtil. Titán po něm plácl a Kylar přeskočil dozáhybu jeho složených křídel.

Obalený měkkou páchnoucí kůží Kylar klouzal k zemi. Chytil se kosti tlusté jako jeho stehno. Šplhal,jak nejrychleji mohl, a Curoch mu vklouzl do dlaně zrovna ve chvíli, kdy si Titán všiml, že na něm stálevisí. Kylar sekl jednou, dvakrát, třikrát a měkká, jako dlaň tlustá membrána se roztřepila. Zarazil Curochdo Titánových zad a propadl se, když Titán trhnutím rozepjal svá ohromná křídla. Kylara, který zůstalnapůl zachycený, ta rána málem omráčila. Titán složil křídla, aby ho jejich dalším roztažením setřásl, aKylar se protáhl skrz a skočil.

Zachytil se na jednom z obrovských obratlů vyčnívajících z Titánových zad. Titán se otočil, alenevšiml si ho a pak ho rozptýlil nějaký útok, na který Kylar ze svého místa neviděl. Kylarovy nohy našlyoporu na nižším obratli a Kylar v souhře s Titánovými pohyby šplhal po netvorově páteři.

Protože nikde nenacházel místo, kde by se mohl zapřít a zarazit meč do Titánovy páteře, pokračovalKylar ve šplhání, dokud nedorazil k širokému límci, který chránil Titánův krk. Trčelo z něj několikmetalických chlupů a Kylar jich sevřel plnou hrst, zapřel se a vrazil Curoch do Titánova týlu.

Mezi chlupy přeskočily magické výboje a podrazily mu nohy, Kylar najednou visel jen za jednu ruku.

Chlupy mu vyklouzly z dlaně a zachytil se až za samotný límec, ruku vrazil mezi kov a Titánovu kůži.

Pak se začal kroutit a naslepo sekat do Titánova krku. Magie se z netvora vyřinula jako šoková vlna. Svět

zčernal a Kylar se najednou otáčel v prostoru. Nebylo čeho se chytit, nemohl ten pád nijak zastavit, a ztakové výšky bude jeho dopad zaručeně smrtící. Bylo to jako sen, hukot vzduchu, nepříjemná prázdnotav žaludku, otáčel se a připravoval na nevyhnutelný pád, ale neprobouzel se z něj. Na něco dopadl aslyšel i cítil, jak se mu lámou kosti. Klíční kost, pravá paže, každé žebro na pravé straně a pánev praskly.

Když si mrkáním vyčistil oči, ležel na zádech, pod sebou rozdrceného ohnivého mravence. Kylar sepokusil pohnout, ale nešlo to. Projela jím bolest tak silná, že se mu před očima roztančily černé tečky.Jestli to zkusí znovu, omdlí. Byl mrtvý. Pro Kylara bitva skončila.

Titán zavrávoral a několik ohromných kroků ustoupil. Z krku mu na pravé straně tryskala krev. Kylar

musel zasáhnout krkavici. Titán zaječel a pak si všiml Kylara. Když se wetboy pokusil přečíst emoce vtěch stříbročerných očích, zdálo se mu, že tam vidí zadostiučinění. Titán udělal krok vpřed. Umíral auvědomoval si to, chystal se spadnout přímo na Kylara a rozdrtit ho pod sebou.

Kylar na Titána ukázal jedním prstem, pak si lehl a zadíval se k obloze. Před očima mu plul flek, akdyž zamrkal, stále tam byl. Z nebe se střemhlav snášel pták, klesal ohromnou rychlostí. I tak Kylarpoznal, že musí mít rozpětí křídel tak třicet stop a že míří přímo na něj.

Skvělé, rozdrcený Titánem nebo nějakým obrovským ptákem. Prostě nádhera.

Odkulit se nepřicházelo v úvahu. Měl tolik polámaných kostí, že pro něj bylo utrpením i pouhédýchání. Kylar se podíval zpátky na Titána. Krvavá fontána stále tryskala z jeho krku. Valil se vpřed, cenilna Kylara dokonale bílé zuby.

Pták na poslední chvíli roztáhl křídla a se zdrcující silou narazil do Titánova obličeje. Titánova hlavasebou s hlasitým prasknutím trhla dozadu a netvor padl jako kámen, dozadu, do linií krulů.

Kylar si znovu lehl. Doufal ve víc. Dokonce byl v pokušení si myslet, že jeho osudem je vykonat něcoopravdu velkého, ale věděl svoje. Alespoň zabil Titána. To určitě stálo za to.

Od ceuranských oddílů zazněl hlasitý křik a spojenci vyrazili kupředu. Kylar sledoval muže a koně,jak ho přeskakují.

Sotva zavřel oči, když ucítil, jak jím proudí magie. Jistou a necitlivou rukou rovnala jeho kosti anutila je srůst. Jakmile se vytratila, Kylar se převalil a vyzvracel. Ani ho nenapadlo, že by ho někdo mohlVyléčit tak rychle. Kdo jiný by to byl ochotný zkusit?

„Jednou už bys mohl pro změnu zachránit život ty mně. Začíná to být ohrané. Mimochodem, neříkal

jsem ti, že se máš držet tohohle?“

Kylar s otevřenou pusou zíral na Durza. Jeho mistr mu podával Curoch. Durzo měl na zádech batoh,který mu několik stop vyčníval nad ramena, až na to, že to nebyl batoh. „Och, sakra, ne,“ zaklel Kylar.„Nemůžete létat. Řekněte mi, že neumíte létat.“

Durzo pokrčil rameny. „Duté kosti, změny v srdci a očích, abys viděl i při střemhlavém pádu, pečlivérozložení tělesné váhy, je to pěkné svinstvo. Pomůže, když chvíli studuješ draky.“

„Draky? Ne, neříkejte mi to.“ Kylar vstal, otřesený z ohromného množství magie, které jím proteklo.„Nenapadlo by mě, že se můžu uzdravit tak rychle…“ zarazil se, když Durzova křídla roztála a vsákla dojeho zad, zatímco jeho tělo nepatrně změnilo své proporce. Durzo ho naučil, jak měnit obličej, ale irelativně malá změna tváře v jinou zabrala osm až dvanáct hodin. A teď se jeho mistr ve vteřině zbaviltřicet stop dlouhých křídel. „Neuvěřitelné,“ vydechl Kylar.

„To by na tebe bylo příliš těžké,“ řekl Durzo, do hlasu se mu vplížil náznak omluvy.

„Víte, kde je Elene?“ chtěl vědět Kylar.

„Přesně ne, ale vím, kde probíhá večírek.“ Durzo vypadal, že chce ještě něco říct, ale rozmyslel si to,Z tváře se mu vytratil humor.

O chvíli později Kylar pochopil, co mistra vyděsilo. Země kolem nich jako by si postupněoddechovala. Pach čerstvě zabitých několikanásobně zesílil. Jorsinovo kouzlo, které uzamykalo tuto půdu,bylo prolomeno. Mrtvá zóna setřásla okovy a oddechla si.

94.

Bohokrál Beznaděj spatřil cenarijský světelný oblouk, jak stoupá nad velitelskými stany, a srdce se

mu zastavilo.

Jenine. Vzali mu Jenine.

Stál na posledním křídle schodiště před ohromným dómem prastarého hradu. Byla to nejvyššíbudova, jakou kdy viděl, s vysokými oblouky a vzdušnými pilíři, která se natahovala až k samotnýmnebesům. Uvnitř cítil Khali, a Nepha Dadu. Doriana obklopoval tucet horalů a dvě stovky vürdmeisterů,což by mělo bohatě stačit. Opravdová bitva se odehraje mezi ním a Nephem, jeho starým vychovatelem.Neph, který si hrál na uzurpátora. Neph, který vyvolal Titána a rudé buulgari, ohnivé mravence, hmyz –kteří byli uvězněni poblíž Titána.

Ale Neph nebyl jediný, kdo tuhle hru hrál. Beznadějův bratr Moburu vyplýtval skoro veškerou svousílu, aby včera přes Dorianovy oddíly prorazil k Černé mohyle. Nyní vycházel z jednoho tunelu podměstem. Měl s sebou feraliho.

Ze schodiště měl Bohokrál výhled na sever i na západ od hradu. Na severu viděl malou cenarijskoujednotku, jak si prosekává cestu Mrtvou zónou na východ k oddílům, jež vedl sám Logan Gyre. Moburovyjednotky čítaly jen pár set mužů a s Loganem se střetnou dřív, než tam dorazí Cenarijci s Jenine. Bezferaliho Cenarijci Moburovy oddíly rozdrtí. S ním, no, to bude záležet na tom, jak moc dobré magaeLogan má.

Tak jako tak mu výsledný střet poskytne dost času, aby šel do hradu, vzal Khali a odřízl Nepha odvirů. Bez virů budou Neph a Moburu bezbranní a celá armáda krulů se konečně sjednotí. Beznaděj udělalpár chyb, ale dnešní den měl k porážce stále daleko. Chystal se jít dovnitř, když uviděl, jak se Moburovimuži otáčí a míří k Cenarijcům, kteří odváděli Jenine.

Rozbušilo se mu srdce. Tuhle scénu viděl, když se mu vrátil jeho dar. Moburův ferali pobije únosce ajeho bratr zajme Jenine. Beznaděj si to živě pamatoval. Moburu drží Jenine, v očích divoký pohled, kolemhlavy jí obmotal vlákno, které lebku rozmáčkne jako meloun, když ho uvolní.

Pro Jenine bylo příliš pozdě. Beznaděj viděl její pukající hlavu, mozek vyšplíchne úzkými mezerami vkouzlu. Zamrkal. I kdyby ji zachránil, jejich manželství skončilo. Už musela zjistit, že je Logan naživu.Pokud ji zachrání, když už má shledání s Loganem na dohled, poděkuje mu za to? Uvnitř ležela alespoňmoc. S Khali získá Beznaděj magii, bohatství, každé tělesné potěšení a život v přepychu. Bude mocistudovat dávno ztracené vědy, magii, již ho kromě bohyně nikdo jiný nenaučí. Bylo tam vše, až napřátelství, společníky, lásku, ale k čemu by mu byli, až se zblázní a nedokáže si je užívat? Tohle bylojeho dědictví, o které se ho lidé snažili připravit od chvíle jeho narození. Vzdal se úplně všeho, aby se sem

dostal. Co se stane s jeho harémem, až odejde? Dal těm ženám lepší život, než si dokázaly představit.Bez virů nebude schopen žít. Jednou to s nimi skoncoval a málem ho to zabilo. Znovu to nezvládne.Jenine už pro něj stejně byla mrtvá. Navíc chtěl zničit Nepha, konečně mu ukázat, kdo je tu mistr a kdožák, pomstít se za všechny krutosti, kterých se na něm Neph v průběhu jeho dospívání dopustil.

Beznaděj se otočil a zamířil dovnitř.

„Doriane?“ zakřičel na něj někdo ze svahu kopce. „Doriane?!“ Na dlážděnou ulici zpoza rohu, asi stokroků vzdáleného, vyjel Solon na kaštanovém hnědákovi. Rukou mávl na vojáky, kteří se museli nacházetněkde za ním, aby se zastavili. „Doriane! Můj Bože, jak rád tě vidím! Myslel jsem, že jsi mrtvý!“

Bohokrál Beznaděj měl na sobě bílou róbu a zlaté řetězy svého úřadu. Viry zatemnily jeho kůži, aleSolon předstíral, že nic z toho nevidí.

Solon k němu přijel, nedotkl se ho svým Talentem, nedržel žádnou zbraň, neudělal jediný výhružnýpohyb, jako by se přibližoval k nebezpečnému divokému zvířeti. „Jsi to ty. Dorian.“

Řekl to slovo, jako by mělo mít nějakou moc, jako by mrtvého muže přivolával zpátky k životu. A život to byl. I se vším tím luxusem a vyplněním každého rozmaru prožil Dorian poslední měsíce jakoštvaná zvěř. Žádný odpočinek, jen netečnost. S nikým se necítil spojený, dokonce ani s Jenine.

Dvě stovky vürdmeisterů Solonův příchod znervózňoval. Cítili potenciál jeho Talentu, který dráždil iBeznadějův nos. Páchl jako světlo, jako spalující, očišťující a zahanbující světlo. Ale vürdmeisteři naSolona nezaútočí, ne, dokud jim to Bohokrál nepřikáže. Solon je ignoroval. On měl vždycky pro strachuděláno. „Doriane,“ řekl. „Doriane.“

Dorian jednou Solonovi věnoval proroctví. Bylo to deset, dvanáct let? Končilo: „Ke zlomení severu ajeho obnově jediné tvé slovo stačí.“ Ten drzý bastard si myslel, že tím slovem je „Dorian“? ObracelDorianovo proroctví proti němu samotnému? Solonovi na rtech pohrával úšklebek, který Dorian dobřeznal. Beznaděj vyprskl smíchem, který se protáhl ve vzlykání. I jeho vlastním uším to připadalo šílené.

Podíval se z kopce. Moburu dohnal Cenarijce vedoucí Jenine a ferali se mezi nimi prohnal v oblaku

černého prachu, trhal je na kusy a vstřebával jejich těla do svého, rostl.

Uvnitř se Neph chystal dát Khali tělo. Bohyně zotročí Midcyru, možná i celý svět. Zotročí a zničí. Beztěla změnila Khalidor v kotel plný špíny, v kulturu založenou na strachu a nenávisti. Co by dokázala stělem? Nejlepší věcí, kterou by měl Dorian udělat, by bylo její zastavení. Bohokrál Beznaděj by Nephadokázal zastavit. Nepha znal. Věděl, jak Neph bojuje. Ta dívka byla jako tečna, odvedení pozornosti odvětšího kruhu. Dorian byl příliš důležitý a jeho schopnosti byly příliš cenné, aby vyrazil za ženou, když sepravá bitva, bitva, která rozhodne o osudu národa, ne-li celého Midcyru, odehrává jen pár kroků odněj. Dorian by se měl ještě naposledy stát Bohokrálem Beznadějem a vejít dovnitř. Naposledy povolat viry

a zničit vše, co Neph vytvořil. Zničit dílo Khali, a zemřít. Jeho boj by tak konečně skončil. Kdyžnedokázal dobře žít, alespoň dobře zemře.

A Jenine už pro něj stejně byla mrtvá.

„Doriane,“ řekl Solon. „Doriane, vrať se.“

Jenine byla mrtvá pro Bohokrále Beznaděje, byla dokonce mrtvá i pro Doriana, ale mrtvá ještěnebyla. Tahle deziluze byla to samé pokušení, které zažil už stokrát, když konal zlo kvůli většímu,budoucímu dobru. Aby změnil celý národ a odčinil zlo, jehož se jeho otec dopouštěl, převzal harém,vyvolával kruly, vraždil děti, znásilňoval dívky a začal válku. Vlastně se dopustil všech hrozných věcí, které

u otce nenáviděl, a v mnohem kratším čase. Pravdou bylo, že Dorian si vždycky přál být známý jakodobrý muž, místo aby se jím prostě stal. A chystal se to udělat znovu. Není divu, že tak ochotně uKvílivých větrů zahodil svůj dar, viděl, čím se postupně stane.

„Běžte dovnitř a zabijte uzurpátora,“ rozkázal Bohokrál Beznaděj svým vürdmeisterům. „Brzy zavámi přijdu.“ Bez zaváhání vešli dovnitř. Možná ho i poslechnou. Nezáleželo na tom. Tady je nechatnemohl. Mohli by se ho pokusit zastavit. „Vy také,“ řekl svým bodyguardům a i oni okamžitě poslechli.

Žaludek se mu bouřil, když se Dorian dotkl svého Talentu, byl tak slabý a křehký, a připravil sikouzla, nedopřál si čas přemýšlet. Ta vlákna znal, jako mladík je už jednou použil. Možná bylo přílišpozdě. Nebyl způsob, jak by odčinil, co provedl. Měl by jen zlikvidovat Nepha a zemřít.

Ne, to byl ten samý starý hlas, který tolikrát poslechl. Kdykoliv se rozhodl přemýšlet o pokušení,vždycky do nějakého spadl. Teď byl čas jednat. Prostě udělá dobrou věc, ať už se to někdo dozví, nebone, ať to bude stačit, nebo ne.

S hlubokým nádechem a vším Talentem, který dokázal vyvolat, ze sebe vyrval viry. Část jehoTalentu se odtrhla s nimi, protože řízl velmi, velmi hluboko. Potrhal Talent na tolika místech, až věděl, žeuž nikdy neovládne svůj prorocký dar. Šílenství, kterého se bál a proti kterému tak dlouho bojoval, s nímzůstane navždy.

Nakonec zhnusený Dorian odhodil odznaky svého úřadu, zlaté řetězy a bílý plášť. „Solone. Příteli,“řekl, ztěžka dýchal, „pojeď se mnou. Rychle. Šílenství přichází.“

95.

Logan netušil, jak se bitva vyvíjí. Krátce poté, co mu signál potvrdil osvobození Jenine a on serozhodl s vojáky setkat východně od kopce, vylétla světlice požadující veškeré možné posily. V tuto chvílivšak na ničem z toho nezáleželo.

Na úpatí kopce pod ohromným hradem se výprava, kterou Logan vyslal zajistit Jenine, střetla sněkolika stovkami Khalidořanů. Zem tu byla pokryta černým prachem, nic víc z Černé mohyly nezůstalo.Usadil se rychle, ale bojující oddíly a přijíždějící Loganovi muži ho natolik zvířili, že zakryl výhled na bitvu.

Se šesti palci prachu na zemi se Logan neodvažoval jet tryskem. Pokud prach zakrýval výmoly,

mohli by do nich koně zapadnout a jezdci za nimi, oslepení hustým černým prachem, by do svých druhů

najeli.

Logana a jeho nejvěrnější muže dělilo od přepadového oddílu třicet kroků, když si všiml, že se včerném prachu tyčí něco ohromného. Vzdáleně se to podobalo medvědu, ale k tělu to mělo přilepenéječící muže. „Rozdělte se! Rozdělte se!“ zařval Logan. „Ferali!“

Strhnul koně doprava. Z černého prachu se vynořil dav Khalidořanů, všichni se tlačili pryč odferaliho. Khalidořané, zcela nepřipravení na zjevení kavalerie, zpanikařili a Loganovy jednotky skrz něprojely jako nůž máslem. Jeho hřebec jich půl tuctu ušlapal, než masa těl zhoustla natolik, že se muselzastavit.

Ohromná paže, její povrch se hemžil malými chňapajícími tlamami, prolétla Loganovi nad hlavou ase skřípavým zvukem, jak se drobné zuby pokoušely zakousnout do kovu, se mu otřela o helmu. Logan zezbytku netvora neviděl víc než stín, postavu o trochu tmavší než okolní prach.

Zakymácel se, když do jeho hřebce zezadu narazil jiný kůň. Trhlo to s ním kupředu a muži před nímzaječeli, buď je to rozmačkalo, nebo se jim do tváře zakously hřebcovy zuby.

Prskající koule magického ohně prolétla vzduchem a bez sebemenšího účinku narazila do feralihokůže. Magae netušily, proti čemu tu stojí.

Ozvaly se další výkřiky, jak Loganova útočící kavalerie natlačila další muže na feraliho. Logan zjistil,že je vklíněný mezi dva koně, na jedné straně byl Skřípal, na druhé Vi, její rudé šaty zazářily vnitřnímsvětlem, když mrštila několika jako pěst velkými ohnivými střelami, některými do davu Khalidořanůvpředu, dalšími na feraliho. „Nic mu to nedělá!“ vykřikla.

Ferali najednou zmizel, přikrčil se k zemi.

„A do hajzlu,“ zaklel Logan. Tohle už jednou viděl. Ferali neutíkal ani se neschovával, on se jenpřestavoval s využitím nově nabytého masa. Dotírající oddíly na něj tlačily další muže.

Ferali se vrhl vpřed a muži i koně odletovali všemi směry, padali na zem a drtili pod sebou své

druhy.

„Rozptylte se! Rozptýlit!“ křičel Logan. Vi vypustila světlici, ale Logan by se vsadil, že ji nevidělo vícnež sto mužů.

Najednou spatřil oblak rozptýlené magie, která protrhla vzduch nad jeho hlavou.

Se zvukem podobným prásknutí dveří se magie zaryla do země. Stovky čtverečních metrů oběmasměry od místa dopadu prach klesl k zemi a zůstal tam. Vzduch se pročistil.

Logan vzhlédl ke kopci a spatřil zdroj magie, Solona Tofusina, muže, o kterém si deset let myslel,že ho zná. Na skalnatém výběžku tam stál spolu s tmavovlasým mužem. Z druhého mága vycházelosvětlo, spřádal tucet různých kouzelných vláken. Logan jen zaregistroval jejich přítomnost, než se otočilzpátky k bitvě.

Zjistil, že se nachází v panské zahradě. Po obou stranách stály zdi a právě k těm se Logan pokoušelstáhnout. Ferali seděl uprostřed. Zbavil se nohou a prostě si dřepl na zem, půl tuctem rukou zvedal zezemě bez rozdílu muže i koně, a jestli vyčištění vzduchu pomohlo Loganovi a jeho vojákům, ferali na tombyl stejně.

„Druhý, Třetí a Čtvrtý batalion ať kolem nás utvoří kruh!“ křikl Logan. Vi vyslala světlici, aleusměrnění armády nebyl rychlý proces. Čtvrtý batalion možná dorazí včas, aby zmařil khalidorský ústup,ale Logana a jeho muže lapené v zahradě už nemohlo zachránit nic.

Vi znovu zaútočila na feraliho, ale nyní vypustila proud světelných koulí proti feraliho očím.Nesnažila se ho zabít, jen oslepit a rozptýlit, aby zpomalila jeho vražedné řádění. Další magae následovalyjejího příkladu a rozmazané proudy světla se míhaly proti mnohoruké hroudě ve středu zahrady.

Na chvíli to feraliho paralyzovalo, pak si z khalidorské strany zahrady, na kterou ještě viděl, přitáhlkoně. Hodil zvířetem proti jedné magae, rozdrtil ji a spolu s ní i tucet dalších lidí. Natáhl paži, na povrchvybublaly tucty mečů a kopí a vpluly mu do dlaně. Všechny je vrhl po další maje.

Logan kroutil hlavou, aby zjistil, jak moc tlak na jeho muže polevil. Ne dost.

„Jenine!“ zaječel někdo. Byl to muž, který stál se Solonem na skále, a výkřik byl plný čiréhozoufalství. Rozhodil rukama, každá z nich vytvářela vlákno, Logana na okamžik překvapilo, že je vidí,nikdy dřív magická vlákna neviděl, pak muž srazil ruce dohromady a zmáčkl kouzla v jednu kouli. Magievylétla z jeho rukou jako šíp, udeřila do feraliho a zabořila se do něj. Magie feraliho nikdy nezranila.

Ferali právě zvedal koně z khalidorské části kruhu. V sedle seděla žena, nakláněla se dozadu asnažila se seskočit, ale feraliho ruka zachytila její oblečení. Byla to Jenine. Loganovo srdce vyskočilo až dokrku, ale nemohl nic udělat.

Muž na skále zaječel a kouzlo v jeho rukou se napjalo, bylo jako lano uvázané k feralimu. S křikemza ně zatáhnul.

Kůň vypadl z feraliho rukou a Logan ztratil svou ženu z dohledu. Feraliho šedá kůže se leskla a vevlnách černého kouře se odpařovala. Se syčením unikajících plynů se ferali smrskával, umíral a hořelzevnitř, spletenec magie, který ho držel pohromadě, se rozpadl jako Fordaeanský uzel.

Logan pobídl hřebce patami dřív, než poslední feraliho paže padla na zem. Projel hromadamipáchnoucích vnitřností a najel do prvních Khalidořanů, kteří se postavili mezi něj a místo, kam upadlaJenine. Logan koutkem oka zaznamenal, že Čtvrtý batalion dorazil a uzavřel severní východ ze zahrady.

Ladešian a dva tucty mužů vyšplhali na kamenný balkón. Z panství, ke kterému balkón náležel, sepůsobením zubu času stala ruina, ale balkón zůstal nedotčený a nabízel výhled na celou zahradu.Ladešian pozvedl ruce a vyslal k nebesům sloup ohně. Ten pomalu klesal, dokud kolem něj nevytvořilplanoucí dračí obrys.

„Pohleďte!“ křičel Moburu. „Nejvyšší král přichází! Přijď, králi Logane, a pokloň se mi!“

Moburovi nezbývalo víc než třicet mužů, všichni se s ním mačkali na balkóně. Logan vyběhl poschodišti. Když vystoupal na poslední schod, uviděl Jenine. Její drahé sametové šaty byly špinavé apotrhané, umazané od černého prachu, ale ona vypadala nezraněná. Paže měla přivázané k bokům akolem krku a hlavy se usadilo kouzlo, hrozivé zuby se opíraly o kůži. Jeho čelisti zůstávaly otevřené jendíky tenkému vláknu, které držel Moburu. Pokud Moburu zemře, čelisti sklapnou a rozdrtí jí lebku. Loganse neptal, jak to ví, ale věděl to.

Při pohledu na Jenine se Loganovo srdce naplnilo směsicí pocitů silnějších než slova. Vidět ji živoupoté, co se vzdal veškeré naděje, mu vyrazilo dech. Nikdo mu ji znovu nevezme. Nikdo jí neublíží. Logan

zvedl ruku, zastavil ty, co ho následovali, aby napadli Mobura.

Moburu zvolal: „Bylo napsáno:

On projde Peklem a vodami pod ním a povstane,

ponese smrti znamení.

Označena pohledem draka měsíčního,

ve stínu smrti a mohyly

povstane naděje lidstva poslední

a její příchod oznámí plameny.

Povídám vám,“ vykřikoval Moburu, „že dnes se před vámi toto proroctví naplní. Já, Moburu Ursuul,syn severu, právoplatný Bohokrál, dnes povstanu a vezmu si svůj trůn. Podvodníku, vyzývám tě. Tvá

koruna proti mé,“ ztlumil hlas, „a jejímu životu.“

„Souhlasím,“ odpověděl okamžitě Logan. „Předej smrtící kouzlo jednomu ze svých čarodějů.“

„Cože?“ nevěřila Vi. „Vaše Veličenstvo, máme je v hrsti! Nemají kam jit!“

„Žádné vměšování!“ rozkázal Moburu.

„Dohodnuto!“ křikl Logan.

„No dobře!“ Moburu se otočil a předal vlákno vürdmeisterovi po své levici.

Logan strhl helmu a vytáhl z ní korunu. Podal ji tomu samému muži. „Jenine,“ řekl, podíval se jí do

vyplašených očí, „miluji tě. Nenechám tě tu.“ Bitva skončila. S výjimkou balkónu tu žádný Khalidořan nezůstal. „Narodil jsem se v předpovězeném dni před dvaadvaceti lety. Nesu znamení!“ zvolal Moburu, oči mu

plály. Pozvedl pravou paži a předvedl blyštivé zelené tetování zpodobňující draka. „Připrav se přivítat

Nejvyššího krále!“

„Tohle je šílenství, Logane!“ naléhala Vi. „Ten chlap je vürdmeister! Nemůžete se mu postavit!“ Loganovy oči konečně opustily Jenine. „Pěkné tetování,“ řekl Moburovi. Tasil meč.

Loganovou pravou paží projelo spalující horko. Žhnoucí zelený vzor vyleptaný do jeho paže se

protavil rukávem kroužkové zbroje. Plál jasně jako oči měsíčního draka. Logan zachytil náznak strachu vMoburově tváři, než jeho kůži pohltily pletence černých virů.

Moburu vymrštil ruku a proti Loganovi vyrazil proud magie. Něco se vymanilo z Loganovy paže, abyse s ním střetlo. Logan viděl jen míhající se šupiny a planoucí zeleň očí měsíčního draka, jako by se mu tostvoření celé usadilo v ruce a teď se v plné kráse osvobodilo. Jeho tlama chňapla po Moburovi. Pak to

zmizelo.

Moburu stál, nehýbal se. Logan si zprvu myslel, že měsíční drak byl výsledek iluze nebo jehopředstavivosti. Zdálo se, že to jeho protivníkovi nic neudělalo. Pak se všechny viry na Moburově kůži

rozpadly.

Logan se dračí silou rozmáchl mečem a udeřil s ním na protivníka. Zasáhl Mobura do koruny nahlavě a projel skrz. Než poloviny Moburova těla dopadly na zem, Vi už byla na balkónu a stála u

vürdmeistera, který držel smrtící kouzlo na Jenine.

Ten a všichni ostatní Khalidořané, Lodrikarci a divoši pomalu sklopili hlavy. Smrtící kouzlo serozplynulo. Khalidořané padli na kolena a vzhlédli k Loganovi, v očích se jim zračilo cosi, co se nepříjemně

blížilo uctívání.

„Bitevní paní!“ vykřikl do náhlého ticha něčí hlas. Byl to ten podivný mág, který zabil feraliho. Očiměl rozostřené. Loganovu citlivému nosu divně páchl. Najednou se zasmál, pak vážně řekl: „Bitevní paní,je vás zapotřebí v Sále větrů! Běž, rychle, než zemře celý Midcyru!“ Otočil se k Loganovi. „Nejvyšší králi,povolej tam každého muže, který se dožil dnešní noci!“

Jenine se na šílence vyděšeně podívala. Kdo je ten muž?“ chtěl vědět Logan. Nejvyšší králi? Doriane,“ řekla Jenine, „bohové, co jsi to provedl?“ Mrtvá pro mě. Ne mrtvá, ale mrtvá pro mě,“ mumlal Dorian. Je to prorok,“ ozval se Solon, který přišel hned za Dorianem. „To, co říká, je pravda. Není čas, Vaše

Veličenstvo. Musíme jít!“

enine plakala. Logan ji vzal do náručí, nevěděl, pro koho vlastně pláče.

em se otřásla a přes pláň se přehnal zvuk, jako by si samotná země oddechla.

olon vychrlil proud kleteb. „Neph to udělal. Bohové ho zatraťte. On prolomil Jorsinovo kouzlo.“ Solon zíral

na černý prach, který pokrýval vše na míle daleko. Ten se najednou roztekl, změnil se v tenký povlak.

ogan se otočil k sethijskému králi. „Jste si tím mužem jistý? Vsadíte na jeho slovo šedesát tisíc duší?“

Tolik a možná víc,“ přitakal Solon.

orian plakal. Solon mu vzal z rukou masivní zlatý řetěz a položil ho Loganovi přes ramena.

ogan se otočil k Vi. „Vyšlete světlice. Všechny naše armády se okamžitě přesunou k hradu. A pak tam

jděte i vy. Rychle.“

96.

ylar a Durzo vešli do Sálu větrů společně, své meče tasili jako jeden. Oba muži byli zbroceni krví.Zastavili se přede dveřmi z růžového dřeva. „Připraven?“ zeptal se Kylar.

Tuhle část nesnáším,“ odtušil Durzo.

Klid, jednou už jsem zabil čtyři vürdmeistery najednou, ne?“ Kylar se zlověstně zašklebil.

Uvnitř jsou dvě stovky vürdmeisterů.“

Na tom něco bude,“ připustil Kylar.

No dobře. Horaly, co hlídají dveře, zvládneme za pět vteřin. Ty pak odlákáš vürdmeistery a já půjdu poNephu Dadovi,“ řekl Durzo. Pokrčil rameny. „To by vyjít mohlo.“

Není to zrovna pravděpodobné.“ Kylar Durza poklepal po zádech.

a hrotu Curochu zaplálo tlumené světlo. Kylar rozrazil dveře a Durzo se vrhl dovnitř.

tyři horalé hlídající boční vchod k nim stáli zády. Zemřeli za necelé dvě vteřiny. Teprve po zabití svýchdvou mužů byl Durzo schopen vnímat, na co všichni ostatní zírají.

ál větrů byl obrovský kruh zastřešený vysokou kopulí bez vnitřních podpěr. Celý strop a stěny bylyvyztuženy magií. Při pohledu na východ se zdálo, že tam žádné zdi nejsou, viděl tam Loganovy muže,jak útočí na feraliho. Představení toho, co se odehrávalo venku, pokračovalo na jihu, kde ho náhlepřerušovala trhlina, která se táhla po celé délce dómu. Od jihu na západ bylo vidět vycházejícím sluncemozářené panorama města, kterým kdysi Trayethell býval. Byl letní den, na řece se tísnily lodě. Terasovitékopce pokrývaly zahrady, kvetly v nich tisíce různých květin, a město bylo nesrovnatelně rozlehlejší. Zadalší trhlinou vládla noc, půlměsíc zářil tak jasně, že zahnal všechny stíny. Za ním byl úzký panel s bouří,kde se míhaly blesky a padaly provazce deště. Ostatní panely byly tmavé, magie z nich vyprchala a zůstaljen holý kámen.

le ani jeden z těchto zázraků si nenárokoval pozornost horalů a vürdmeisterů.

prostřed kupolí zastřešeného sálu stáli vürdmeisteři v soustředných kruzích kolem Nepha Dady, kterýdržel tlusté žezlo. Před ním ležel slintající Tenser Ursuul a svíral fetiš ze svraštělé kůže. Všichnivürdmeisteři měli vyvolané viry a každý z nich byl spojen s Nephem Dadou, který stál ve středu ohromnémagické pavučiny. Tlusté provazce všech barev mizely v podlaze a samotné zemi a on s nimi manipuloval,

vyvažoval viry dvou set vürdmeisterů a rozšiřoval pavučinu. Iures se v jeho rukou hýbala, proměňovalase rychleji, než mohlo oko sledovat, přestavovala pavučinu, některé části zvětšovala, jiné stahovala.

ni jeden šermíř nezaváhal. Kylar běžel kolem kruhu, meč zdvižený ve výšce krku, jako kluk, co klackemobjíždí plaňkový plot, až na to, že tenhle klacek prosekával hrdla a zanechal za sebou dvacet mrtvých. Apak, když zazněly první výkřiky, vyskočil deset stop do vzduchu a vybuchl světlem.

urzo zatím běžel přímo na Nepha Dadu, proběhl uličkou mezi tucty zaříkávajících vürdmeisterů. Odčaroděje ho dělilo pět kroků, když Neph zvedl ruku. Durzo se okamžitě zastavil. Nemohl ani uskočitdozadu, magie ho celého obalila.

eph znovu máchl rukou a změnil vzduch v zeď, která Kylara a mnoho vürdmeisterů oddělila od zbytkusálu. Kylar se mezi ně vrhl a oni, jejich viry je stále spojovaly s Nephem, se nemohli nijak bránit. Za pár

vteřin byli všichni po smrti. Neph se natáhl magií, aby Kylara chytil, ale wetboy se pohyboval příliš rychle.

Neph to po pár vteřinách vzdal. Rozhodil další tři zdi, vytvořil tak velkou klec a pak už ho ignoroval.

vou pozornost Neph obrátil zpátky k Iures a vrátil se k zaklínání. Iures se změnila zase na Odplatu. Nephchytil Tensera svými jaterními skvrnami posetými prsty za vlasy a prořízl mu hrdlo. Krev se rozlila pokoženém fetiši, který Tenser držel, ten syčel a prskal, jako by byl z rozžhaveného železa. Tenser sepředklonil, umíral s uvolňující se magií.

emí proběhlo druhé povzdechnutí.

Dokonáno jest,“ zvolal Neph Dada. „Celá Jorsinova práce je zničena. Khali přichází.“ Uvolnil viry dvou setvürdmeisterů v místnosti. Ozvalo se známé zakašlání, a když přestal, obrátil se k Durzovi. Mávl rukou amagická pouta z něj spadla. „Ty musíš být Durzo Blint. Nebo bych měl raději říct princ Acaelus Thorne?Och, překvapen? Obávám se, že Společnost druhého úsvitu poněkud snížila své přijímací standardy. Vím

o tobě všechno, Durzo Blinte, i to, že ses vzdal černého ka’kari. Špatné rozhodnutí.“

Tenkrát mi to připadalo jako správná věc,“ řekl Durzo, v bojovém postoji se ani nepohnul. „Tak skončímeto konečně?“

Zatím ne,“ řekl Neph. Otočil se ke Kylarovi a věnoval mu malou výsměšnou poklonu. „Rád tě poznávám,Kylare Sterne, Bohovrahu, ka’karifere. Už nepoužíváš černé ka’kari. Proč?“

Prohrál jsem ho v kartách,“ řekl Kylar.

Ty nejsi zrovna dobrý lhář, co? Je-li ka’kari předáno dobrovolně, musí sloužit novému pánu. Ka’kari se dá

zlomit, ale chce to čas, a já jsem starý muž. Rád bych si černé připoutal, jak nejrychleji to půjde, alebude-li třeba, vezmu si ho z tvé mrtvoly. Když mi ho nevydáš, zabiji tvého mistra. Pokud má Společnost

pravdu, tentokrát už se nevrátí.“

ylar se zamračil. „Můj mistr chápe nezbytnost obětí.“

eph se otočil k Durzovi. „Tak tady to máš,“ řekl. Magická jehlice projela Durzovou hrudí. Neph ho bodl zezadu. Magie zmizela, ale chvějící se Durzo zůstal stát.

Nečestné,“ zachrčel Durzo. Podlomily se mu nohy.

Čest? Devadesátiletý muž se ti má postavit s mečem?“

le Durzo neodpověděl. Už byl mrtvý. Kylar vydal nesrozumitelný zvuk protestu, nevěřícně zíral namrtvolu. Jako by v poledne viděl západ slunce. Věděl, že Durzo jednoho dne zemře, ale ne teď, ne taksnadno. Ne bez boje.

eph se otočil zpátky ke Kylarovi. „Poslední šance. Dej mi černé ka’kari. Víc nechci. Pak tě nechám Khali.Možná se ti podaří utéct.“

ylar se narovnal do plné výšky a zakroužil rameny, uvolňoval si svaly. „To zní jako skvělý obchod, alejsou tu tři problémy,“ řekl Kylar a usmál se. „Zaprvé, já nejsem Kylar.“ Zasmál se a jeho tvář se změnila v

podlouhlý poďobaný obličej s řídkou světlou bradkou. Byl to Durzo Blint. „Za druhé, ta mrtvola neníDurzo.“

Co?“

„Za třetí,“ pokračoval, „když se někdo hýbe…“ Významně si odkašlal.

eph se otočil příliš pozdě. Mrtvola jedním plynulým pohybem vstala, a byl to Kylar. Vürdmeistera

obklopily štíty.

ůži pokryl černý kov, tvář zakryla maska Soudu. Z pěstí mu v podobě doběla rozžhavených drápů vyjelCuroch a Kylar udeřil. Vürdmeisterovy štíty popraskaly jako mýdlové bubliny. Drápy z Curochu se vynořilyna obou stranách vürdmeisterovy páteře, osm krvácejících otvorů se objevilo na jeho zádech. „Za třetí, jánejsem mrtvý,“ řekl Kylar a zvedl Nepha ze země. „A tohle je Curoch.“

Sakra, nebylo tohle za čtvrté?“ poznamenal Durzo.

eph Dada zaječel. Křečovitě mával rukama. Viry vystoupily na povrch každé pídě jeho kůže. Neph ječel aječel, jak se žilkami všech virů šířilo světlo. Kylar zařval a trhl drápy proti sobě, roztrhl vürdmeistera vedví.

di obklopující Durza se vypařily a v Sálu větrů se rozhostilo ticho. Kylar zastrčil Curoch, který znovu získal

podobu meče, do pochvy na zádech a opatrně zvedl Iures. Předal ji Durzovi. „Mohl jste mi dát pár vteřinnavíc,“ vyčetl mu Kylar. „Rychlohojení jste mě naučil teprve před deseti minutami. Co kdyby se mi tonapoprvé nepovedlo?“

urzo se zazubil. Bastard.

emětřesení roztřáslo zem.

ylar vzhlédl ke stovky stop vzdálenému stropu, který se kymácel v odlišném rytmu než země. U svýchnohou Kylar spatřil ohnisko, skrz které Neph soustředil všechnu moc, když pracoval s Iures. Byl to koženýranec, prastarý, popraskaný a zežloutlý, s našitými drahokamy a příšernou vysušenou hlavou bez vlasů alebky, která se na něj šklebila z předku pytle. Mohla to být jediná věc. Ta hrůza musela být Khali.

vedl Curoch a zarazil jeho hrot do fetiše.

ucet vürdmeisterů vykřikl, ale nic se nestalo. Zasyčel unikající vzduch a část podlahy pod fetišem a

Curochem se propadla.

ylar ustoupil a podlaha se otevřela jako víko rakve. Uvnitř byla žena. Měla dlouhé světlé vlasy, pečlivěspletené do malých copánků. Oči s dlouhými řasami zavřené, tváře zčervenalé, růžové, plné rty a tvářjako dokonale hladký alabastr. Z nějakého důvodu ta žena Kylarovi připadala jako soubor detailů, které se

odmítají spojit v jednu osobu, povědomý dolík tady, linka krku tamhle. Oblečená byla do bílého hedvábí,

těsně obepínalo její postavu, záda odhalená, bylo to mnohem odvážnější a skandálnější než jakékoliv

šaty, které by si kdy Elene oblékla. Elene. Kylar zavrávoral. „Elene!“

ejí rty se zvlnily v úsměvu. Nadechla se. Roztomilé hnědé oči se otevřely. Kylarovi se roztřásla kolena.Natáhla k němu ruku, a když ji sevřel, téměř kouzelně se zvedla na nohy. Každý pohyb byl dokonaleelegantní.

Ty, ty nemáš žádné jizvy,“ vyhrkl Kylar.

Ošklivost nemůžu vystát. Chci pro tebe být překrásná,“ usmála se Elene, byla nádherná v každémdetailu. „Kylare,“ řekla něžným hlasem, „potřebuji Curoch.“

odíval se do její usměvavé tváře a ztratil se v ní. Skrze ka’kari Elene vypadala jako arcimág. Vířila kolem

ní silná magie. Elene nebyla Talentovaná, ale tohle byla Elene.

rdce mu zamrzlo.

aslechl vzdálený zvuk rozrážených hlavních dveří. Jeho kolena narazila na podlahu.

Kylare! Ne!“ křičela Vi. Otupělý Kylar sledoval doširoka otevřené dveře. Po Vi vešel Logan, jedna ruka mu

zeleně svítila; pak Solon, Loganův starý učitel, na hlavě měl korunu; rozložitý Feir Cousat; čtyři veliceTalentované magae; prorok Dorian; lord generál Brant Agon a kapitánka Kaldrosa Wynová v čele padesáti

Agonových psů.

lenina vůně naplnila Kylarův nos, když přistoupila blíž. Co to dělá?

rudce otevřel oči, když mu Elene z ochromených prstů vzala Curoch. Výraz v jejích očích byl cizí.Vypadala jako opilá, když se na tu čepel dívala. Zasmála se a vesele se zatočila.

Trace, to stačilo,“ řekl najednou Durzo.

rudce se zastavila a nevěřicně zírala na Durza. „Acaele? Ne, to není možné.“

Dej mi ten meč, Trace. A bílé ka’kari taky. Propusť dívčino tělo.“

lene přimhouřila oči. „Jsi to ty.“

Co se s tebou stalo, Trace? Byla jsi jedním z Bojovníků. Jorsin ti věřil. My všichni jsme ti věřili. Co se to z

tebe stalo?“ nechápal Durzo.

Já jsem Khali.“ Při tom prohlášení vürdmeisteři padli na obličeje. Znovu se zasmála. „Podívej se na mémiláčky, jsou tak pokorní, a dokonce i teď v duchu intrikují.“ Rozhlédla se po Sále větrů. Mávla Curochema každá trhlina v kupoli se zacelila, scenérie se sjednotila, jarní den, v dálce purpurové obrysy hor, všude

kvetly květiny. „Pamatuješ si tohle, Acaele? Tady jsme se měli brát.“ Její šaty se zvlnily jako tekutý kov,změnily se v třpytivou zelenou róbu s vysokým límcem posetou tisíci krystaly.

Byla jsi překrásná.“

Byla jsem šeredná!“ vyštěkla na něj. „Špatné zuby, špatná pleť, hrbatá záda. Pak mi Ezra dal bílé ka’kari.

Slyšela jsem, jak se s ním kvůli tomu hádáš. Ty jsi mě zradil první, Acaele. Nechal jsi mě tady vesvatebních šatech, přede všemi jsi mě zahanbil. Čekala jsem hodiny. Konečně jsem byla krásná, a vyvšichni jste žárlili.“

urzův obličej zešedl a útržky a náznaky, které Kylar v průběhu let zaslechl, zapadly na své místo. Abyochránil černé ka’kari a utajil jeho neskutečnou moc, dal ho Jorsin „Zrádci“ Acaelovi. Acaelus to nemohlříct ani své snoubence, a protože věděl, že se bude muset brzy začít chovat jako zrádce, raději utekl, nežaby se oženil. To vše bez jediného slova vysvětlení. Kylar si vzpomněl na dětství, jak Durzo zavrčel:„Nedovolím ti, aby ses zničil kvůli holce.“ Máma K. říkala, že ženy vždycky byly Durzovou slabinou. Vlkřekl, že Durzo kdysi udělal něco horšího, než že si vzal peníze za svou smrt. Kylar se domníval, že to bylasebevražda, ale šlo o něco mnohem horšího. Durzo věděl, že cenou za nesmrtelnost je smrt někoho, koho

miluje, a tak se zabil v naději, že tím zahubí Trace.

le Trace, arcimágyně a nejchytřejší z bojovníků, našla způsob, jak obejít rozsudek smrti černého ka’kari.~ Acaelus a já jsme si vždycky mysleli, že na té smrti bylo něco divného. Věděli jsme, že tomu celé měsíce odolávala magií, ale pak její tělo zemřelo. Snažili jsme se na ni víckrát nemyslet. ~

Žárlili?“ zopakoval Durzo. „Měl jsem černé ka’kari, to nejmocnější ze všech. Ezra a já jsme se hádali,protože ti chtěl dát bílé ka’kari, které by tě jen utvrdilo ve lži, které jsi věřila. Tenkrát jsi nebyla ošklivá,Trace, ošklivá jsi až teď. Podívej, co jsi udělala. Sedm století sever úpěl pod tvou temnotou. K tomu seupřela mysl Trace Arvagulanii? Tohle jsi stvořila? Proč?“

Kvůli nesmrtelnosti, ~ zašeptalo Kylarovi ka’kari. Kylar poznal, že to ka’kari pochopilo teprve teď. ~ Bíléka’kari dokáže vyvolat okouzlení tak silné, že se dá použít k podřizovaci magii. Snažila se ka’kari změnit vmou temnou imitaci, aby si s ním vynutila uctívání, a pak se snažila krást životy svých „ochotných“uctívačů. Ale nefungovalo to, protože duší mé magie je láska, a láska se vynutit nedá. Trace bylazbavena těla, dokud nenašla někoho, kdo bude milovat způsobem naprosto cizím tomu, čím se stala.Někdo musel dobrovolně, bez přinucení, Trace přenechat své tělo. ~

A teď našla osobu, kterou tak dlouho hledala. Elene.

„Proč? Udělala jsem to, protože jsem si to přála. Jsem Khali. Jsem bohyně. Někdo za nesmrtelnostzaplatit musí. Pověz mi, Acaele, kdo zaplatil za tu tvou?“

Durzo zbledl. „Příliš mnoho lidí. Pojď, Trace. Náš čas skončil.“

„Můj čas teprve začíná.“ Curoch se v její ruce stal štíhlou holí a ona ji pozvedla. Všemi směryvybuchl černý mrak, který rychle zmizel. Zdi Sálu větru zprůhledněly jako sklo, na všech stranáchukazovaly ztemnělé bojiště. „Pamatuješ si, jak Jorsin čelil ohromným armádám Padlých?“ zeptala se Khali.

„Mohl je zastavit, kdyby mi naslouchal. Nemusel s nimi bojovat. Mohl je ovládnout. Byl lepším mágemnež Roygaris. Ta armáda mohla být Jorsinova, mohl ji Roygarisovi vzít. Mohli jsme vyhrát.“

Jak mluvila, bylo stále patrnější, že náhlá temnota na bojišti se pohybuje a vstává. Černá pokrývkasestávala z tisíců mrtvých krulů, kteří po sedmi stech letech vstávali z mrtvých, léčili se a řadili do oddílů.Na počátku dne i s armádou sto padesáti tisíc vojáků a bojujícími kruly zabíraly všechny armády jenzlomek planiny na jih od Sálu větrů. Poté co Khali mávla Curochem, se rozbouřený oceán krulů zvedal naseveru, jihu, východě i západě, kam jen oko dohlédlo. Kylar viděl Titána, kterého zabil, jak se pomaluhrabe zpátky na nohy. Tucty podobných se zvedaly na bojišti. Povstávaly bestie, proti nimž i haranští býci

vypadali jako trpaslíci. Mraky obrovských ptáků. Tisíce ohnivých mravenců. Okřídlené bestie. Krásné dětis tesáky. Hroziví vlci. Velké kočky. Koně, kterým z každého ramene vybíhaly kostěné kosy. Stovky ferali.Kylarova mysl to nedokázala všechno pojmout. Tomu všemu Jorsin Alkestes čelil?

Spojenecké armády dosáhly Sálu a bojovníci se k němu obrátili zády, v kruzích strážili vrchol kopce,nepatrný počet válečníků čelících záplavě krulů.

„Mohu je zapudit,“ řekla Khali. „Všechny. Ale k zapuzení Cizinců potřebuji Iures. Co na to říkáš,

Acaele? Budeš se podruhé dívat, jak všichni tvoji milovaní umírají?“

„Já ti Iures nikdy nevydám,“ zavrčel Durzo.

„Jak chceš,“ řekla Khali. „Kylare, zabij ho. Zabij je všechny.“ Její slova ho zasáhla jako rána bičem.Uvědomoval si, že to je podřizovací magie, a přesto vstal, aby ji poslechl. To kouzlo bylo dospělou staršísestrou kouzla, které Garoth seslal na Vi, podobné okouzlení, jež na něj Vi použila, když se setkali poprvéa ona se ho pokusila zabít. Ale zatímco okouzlení bylo podpořeno jen Viinou atraktivitou, tahlepodřízenost ho zasáhla ve všech směrech od chtíče až po bázeň, že stojí před dalším nesmrtelným, předbohyní. Posílilo se jeho obdivem k Elene, jeho oddaností a důvěrou v manželku. Byla princezna, bohyně,nesmrtelná, milenka, společnice, žena, a všechna tahle pouta byla Curochem stonásobně umocněna.Neuposlechnout nepřicházelo v úvahu.

Kylar vstal. Černé ka’kari mu v rukou zformovalo dva černé meče. Snažilo se na něj mluvit, poradit

mu, jak bojovat s magií, kterou ho bombardovala. Ale aby mohl ka’kari použít, musel by chtít, kouzlo

podřízenosti ho připravilo o veškerou svobodnou vůli. Podíval se do Eleniných velkých očí a nic nebylodůležitější, než aby ji potěšil. Přestože mu srdce naplnilo zoufalství a nejraději by se vrhl na vlastní meče,potěšit ji chtěl ještě víc.

„Kylare! Zastav! Přikazuji ti to!“ vykřikla Vi a oddělila se od ostatních magae. Příkaz jako blesk projel

Kylarovým podřizovacím kroužkem a zasáhl ho až do morku kostí. Měl pocit, jako by padal z velké výškya pád náhle zastavilo lano přivázané k jeho zápěstí. Kylar zachrčel bolestí, a zastavil se.

Khali se překvapeně zarazila. Podívala se na Vi. „Drahé děvče,“ řekla, „ty nevíš, co se stane, když sežena poměřuje s bohyní?“ Obrátila se ke Kylarovi a položila si ruku na břicho. „Má lásko, ty bys přecenezradil matku svého dítěte, že ne?“

Nedostávalo se mu dechu. Elenino břicho opravdu bylo trochu vyboulené. Jeho dítě. Náhlé potěšeníve tváři Khali mu prozradilo, že je to pravda. Elene byla těhotná. Věděla to a neřekla mu to. Nový apel najeho loajalitu přidal podřizovacímu kouzlu další vrstvu moci.

„Drahý, zabij je. Začni s tou běhnou,“ poručila mu Khali. Příkaz ho pevně sevřel jako lano kolemkotníku. Mezi dvěma podřizujícími kouzly se cítil jako natažený na skřipci.

Jeden z mágů využil příležitosti a vypustil ohnivou zeď. Vyhasla dřív, než se od něj dostala na délkupaže. Khali lehce škubla rukou a glore vyrden všech lidí v místnosti se okamžitě vyprázdnil. Mágovénevěřícně zalapali po dechu.

„Kylare, pomoz mi,“ křičela Vi. Padla na kolena, soustředila se na něj, posílala mu svou sílu. Sáhlapo nejbližších elementech jejich pouta, po pocitu provinění, čím vším kvůli němu prošla, že si od nějzaslouží něco lepšího, a jeho touze po ní.

Khali se tomu postavila a překonala to. Soustředila se na to, co všechno dluží Elene, jak moc po nítouží, na chvíle, kdy spolu sdíleli lásku. Kouzlo podřízenosti zesilovalo vše, co ho k dané osobě táhlo, ať užto byla autorita, láska, chtíč nebo poslušnost. Posilováno mocí Curochu to téměř zatemnilo Kylarovu

mysl.

Kylar zvedl meče a pomalu šel směrem k Vi. Cítil Khali a její triumf, její potěšení, že ho ovládla.

Když se k ní blížil, Vi ho nespouštěla z očí. Zvedla ruku a stáhla sponu, která držela její vlasy, jež serozpustily jako měděný vodopád. Poprvé v životě se Vi nepokoušela nějak chránit, nijak se nesnažilazakrýt jedinou věc, již považovala za soukromou, když ji o všechno ostatní připravili.

Roztáhla ruce s otevřenými dlaněmi a odstranila z jejich pouta všechen chtíč a vinu. Takovou ji Kylarnikdy dřív neviděl. Spatřil protrpěné noci, kterými zaplatila za noci potěšení s Elene. Spatřil, jak ochotněto pro něj udělala a co ji to stálo. Vi ho milovala. Vi ho horoucně milovala. Kylar špatně došlápl, jakmile seveškerou zbylou silou soustředila na poslední vlákno, lásku.

Podívala se na něj, když zatáhl černé meče. „Kylare,“ řekla tiše naprosto klidným hlasem, „já tivěřím.“ A pak nepochopitelně uvolnila pouto. Každý nárok, který proti němu uplatňovala, zmizel. Říkalamu tak, že jí nic nedluží –, žádné přátelství, žádnou úctu, dokonce ani její život, vůbec nic.

Když nezůstalo pouto, které by zesilovaly, zásnubní náušnice selhaly.

Otřáslo to s ním, jako by se mu u ucha rozezněl chrámový zvon. Otřáslo to s ním tak, že najednouosvobodil svá zápěstí i kotníky, protože na takovou lásku Khali odpovědět nedokázala. Ona jen brala. Jako

by se dva lidé přetahovali a jeden pustil lano. Všechna magie, která napínala kouzlo zásnubních kroužků,teď proudila jedním směrem, ke Khali. Kylar cítil, že jím projela obrovská vlna moci, jak se neskutečnýtlak na pouto uvolnil. Jeho síla se zdvojnásobila kvůli vlastnímu tahu bohyně.

Ozvalo se hromové prasknutí, rozdrnčelo Kylarovy zuby. Něco zazvonilo na mramorové podlaze.Byla to Kylarova náušnice. Zlomená. Pouto bylo přetrženo. Kouzlo podřízenosti se vytratilo. Kylar už necítil

Vi, ani Khali. Od obou se osvobodil.

Deset kroků od něj Khali omámeně zavrávorala.

„Mrzí mě to, Kylare,“ řekla Khali, ale ten tón patřil Elene.

Kylar byl okamžitě u ní. „Elene?“

Vmáčkla mu Curoch do dlaní. „Rychle, rychle. Nedokážu ji zastavit. Začíná se vzpamatovávat.“

„O čem to mluvíš?“ nechápal Kylar. „Miláčku?“

Po Elenině tváři stékaly slzy. „Nebyla Vi úžasná? Jsem na ni tak hrdá. Věděla jsem, že to dokáže.Postaráš se o ni, viď?“

„Nenechám tě odejít.“

Její oči zaplnila náhlá bolest a zaťala zuby, když jejím tělem projela křeč. „Pamatuješ, jak jsem simyslela, že nikdy nebudu tak důležitá jako ty? Našla jsem to, Kylare. Našla jsem něco, co dokáži pouze jáa nikdo jiný. Bůh mi to pověděl. Khali mohla posednout jen někoho, kdo jí to dovolí, ale nevěděla, že ji vsobě mohu zadržet. Můžeš ji jednou provždy zabít. Můžeš zabít viry.“

„Ale nemohu je zabít, aniž bych při tom zabil tebe.“

Vzala ho za ruku a něžně se na něj usmála, přiznávala to. Byla krásnější, než si kdy dokázalpředstavit.

„Ne!“ vykřikl.

Země se otřásla. Kylar se podíval skrz křišťálovou zeď a spatřil jednoho z Titánů, jak zvedl celoubudovu a mrštil ji proti spojencům. Rozdrtila stovky vojáků. Nezbýval čas. Podíval se zpátky na Elene,kterou otřásla další křeč.

„Ale… Curoch,“ namítl, „mě může zabít. Když se tak stane, kouzlo, které za mě nutilo umírat ostatní,bude zlomeno. Pořád tě mohu zachránit.“

Kylar slyšel, jak za ním Durzo zaklel, ale ignoroval ho.

„Kylare,“ řekla, „když tě tenkrát Roth Ursuul zabil, tehdy poprvé, když jsme ještě nevěděli o tvénesmrtelnosti, jsem se modlila, abych mohla svůj život vyměnit za tvůj. Byla jsem si tím tak jistá, že jsemtvé tělo odtáhla z hradu. Později jsem si namlouvala, že to byla jen shoda okolností, ale Bůh tehdyodpověděl ano. Ano v jeho čase, ne v tom mém. Má smrt by tehdy nic neznamenala. Nyní mohu udělatněco, co nikdo jiný ne. Prosím, Kylare, nebuď příliš hrdý na to, abys nepřijal mou oběť.“

Silně jí sevřel ruku. Plakal. Nemohl přestat. „Jsi těhotná.“

Tváře se jí leskly slzami. „Kylare… tady je tolik lidí, které milujeme. Já se pro ně svého syna vzdám.

Ty ne?“ „Ne! Ne.“

Elene vzala jeho tvář do dlaní a lehce ho políbila. „Miluji tě. Nebojím se. Udělej to rychle. Teď.“

Zem se znovu otřásla a venku se k obloze zvedl chór magie. Ať už vzkřísili jakékoliv kruly, někteří znových měli Talent. Ale uvnitř se nikdo nepohnul, všichni věděli, že jejich osudy a osudy všech v Midcyrubalancují na ostří Curochu.

Kylar si Elene přitáhl do náručí a vášnivě ji objal. Vzlykal. Vzal Curoch a vrazil jí ho do boku.Vzdychla, pevně ho stiskla.

Když Curoch probodl Khali, výbuch světla wetboye zaplavil jako oheň. Bylo čisté, horké a očišťující.Kylara napadlo, že je třeba mrtvý. Doufal v to.

97.

Hlas v temnotě: „Myslel jsem, že to skončilo. Zabil Khali. Proč stále přicházejí?“

„Ona lhala,“ řekl další hlas, Dorianův. „Nebyla královnou Cizinců, jen jejich spojencem. Naše práceještě neskončila. Ani z poloviny. Potřebujeme Curoch.“

Kylar otevřel oči, když se ho někdo dotkl. Stála nad ním sestra Ariel, zatímco on se na podlazechoulil k Elene. „Potřebujeme meč, chlapče.“ Měla laskavý, ale pevný hlas. „Hned. Khali je mrtvá, Kylare,ale Elene ne, ještě ne, avšak její zranění nelze Vyléčit. Nikdo nespojí, co Curoch rozetne,“ řekla sestraAriel. „Potřebujeme tě. Vás oba. Jinak kruly nikdy nezastavíme.“

Curoch byl skoro až po jílec zabořený v Elenině boku. Její víčka se lehce zachvěla, ale zůstalaotevřená. „Já nemůžu,“ zašeptal Kylar.

Sestra Ariel sevřela silnou rukou jílec a hladkým pohybem meč vytáhla. Elene slabě zachrčela, zpod

žeber vytryskla krev.

„Otevřete dveře!“ křičel Dorian. „Obě křídla!“

„Udělejte to!“ podpořil ho Logan. „Udělejte vše, co říká!“

Dvě stovky vürdmeisterů ležely v soustředných kruzích, všichni mrtví a bílí jako stěna. Celý vir byl po

smrti.

Ale na kruly to nijak nepůsobilo. Stále obklopovali Sál větrů jako ohromný oceán vířící temnoty.Dokonce i teď si ti nejhrozivější razili cestu liniemi svých druhů. A proti té hordě, bok po boku, stáliCeurané, Lae’knaughti, Cenarijci, Sethijové i khalidorští vojáci. Kylar se domníval, že zabití Khali budeznamenat celkové vítězství, ale krulové všude kolem něj, desetitisíce, statisíce, miliony stvůr, tvrdiliněco jiného. Armáda lidí uprostřed byla jako kámen vzdorující přívalové vlně.

Bože, nebyl způsob, jak by se mohli postavit takové přesile.

Někdo Kylarovi stiskl rameno. Byl to Logan. Jeho tváře se leskly smíšenými slzami radosti a smutku.„Kylare, bratře, pojď. Máme tu pro ni křeslo.“ Logan ho znovu stiskl a ten dotek řekl víc než tisíc slov.

Zem se znovu zachvěla, ale Kylar se nemohl otočit od Elene, která teď dýchala o poznání mělčeji.Proud krve zeslábl. Otevřené dveře zesilovaly kakofonii bitvy. Kylar ji skoro neslyšel. Nechal se dostrkatdo těsného kroužku lidí v otevřených dveřích. Sestra Ariel položila Curoch do tuctu natažených dlaní.

Kylar po Durzově postrčení položil na čepel dlaň. Durzo mu druhou dlaň oběma rukama sevřel. Byloto tak netypicky něžné gesto a Durzo ho držel, dokud k němu Kylar nevzhlédl. Mistr jako vždy nenacházelslova, ale Kylar v jeho očích viděl respekt, sdílenou bolest a pýchu. Byl to pohled otce, jehož syn dokázalněco velkého, a ten pohled Kylarovi říkal, že už není déle sirotkem. Potom, Kylarovu ruku stále v dlaních,Durzo naklonil hlavu, v očích prosbu.

Kylar pochopil a nechal ka’kari, aby mu přeteklo do dlaně, a předal ho Durzovi. Durzo přikývl a pustil

ho. Pak Vi položila ruku na Curoch a lehce se dotkla té jeho. Elene, znovu při smyslech, přiložila svoudlaň z druhé strany. Několik mocných mágů pokleklo a pokorně se meče dotkli dvěma prsty. Solon asestra Ariel se zachovali stejně. Durzo v ruce držel Odplatu, Iures. Měla černou čepel, ale její jíleczakrytý nebyl, a Durzo tiše mluvil s Dorianem, když prorokovi Hůl práva podával.

Jakmile se dotkl čepele on, Kylar si najednou uvědomoval každého, kdo se meče dotýká. Znělo tojako ladící orchestr, každý měl svůj vlastní nástroj a tón. Pak před nimi Curoch začal hučet. Když na nějDorian položil pravou ruku, v levé stále držel Iures, sálem se prohnal poryv větru.

Solon svůj tón našel jako první, bas tak hluboký jako jeho hlas, hluboký a silný jako oceán. SestraAriel se k němu přidala, výrazný mezzosoprán, otevřený, ale pronikavý. Pak se mágové připojili v chórubarytonů a basů; čirých, prostých a mužných, vytvářely základ. Na nich se usadily magae, pěkné aženské, dodávaly tomu hloubku a spletitost. Připojila se Vi, její Talent byl jako rychle vibrující, vysokovyzpívaná nota, které nikdo jiný nedosáhne. Pak se přidal nový hlas, sytější než všechny ostatní,obklopený tajemstvím, baryton takové hloubky a rozsahu, že je zastiňoval. Kylar otevřel oči a spatřil

Durza, který drze položil jediný prst na hrot Curochu.

Potom Kylar ucítil, že je řada na něm. Zazpíval tenorem, který se nesl nad ostatními muži adoplňoval se s Vi. Jeho samotného překvapila síla jeho hlasu a všiml si, že se k němu ostatní obrátili sestejnou úctou, jako když se připojil Durzo. Durzovy oči naplnila neskrývaná pýcha.

Poté si Kylar všiml, že celá symfonie je něčím prostoupena. Byla to naděje a její hlas, dalo-li se tohlasem nazvat, byla Elene. Její emoce, přestože umírala, vzbudily naději v každém z nich. A s tím siKylar uvědomil, že Curoch není jen prostým magickým nástrojem. On nezesiloval Talent. Curoch posilovalcelého člověka.

Elenin maják naděje, Durzovo titánské odhodlání, Dorianova kajícnost a neskutečné soustředění,Arielina inteligence, Loganova odvaha, Viina touha po novém začátku, Kylarova láska ke spravedlnosti,pouta bratrství a sesterství, sebeobětování, odpor ke zlu, bojové nadšení. Všechnu tu magii stmelovalaláska, láska, která zněla v každém nástroji od nejvyššího tónu po nejnižší, a každý muž i každá ženazpívali překrásně, heroicky, někteří zvládli jen pár not, jiní vládli velkým rozsahem, ale malou hloubkou, apár jich bylo skutečnými mistry. Všichni do toho ale dávali vše.

Samotný Sál větrů zareagoval na dokonalost jejich kouzla magií ve svých stěnách. Tapiseriebarevného světla tančily po stěnách, magie se zviditelnila i pro ty bez Talentu, jak se vlákna spřádala dojednoho kouzla. Zaplavilo je světlo a uvnitř rostoucí magie se odrážela do světa. Bojovníci venku, kteřívzdorovali neskutečné hrůze, najednou pocítili zvláštní jistotu, jako děti, co se perou s třídním trapičem aten náhle zahlédne jejich přicházejícího otce.

Jak se hudba blížila vrcholu, řízená Dorianem, Kylar před nimi spatřil zamýšlenou partituru. Jehopohled se rozšířil a on poznal, že nejen jeho part, který stále stoupl a stoupal, ale i ostatní potřebujíještě jeden hlas. Jeden, který nepatřil žádnému z lidí v Sále. Jejich Talenty sílily v crescendu a každýplanul jako slunce. V Kylarově krvi a okolním vzduchu bylo tolik magie, že se to skoro nedalo snést. Stálve výhni. Vše, co Kylar měl, vkládal do Curochu, ale kouzlo, o které se Dorian pokoušel, si stále žádalovíc.

Ozvalo se vzdálené zapískání, přehlušilo i bitevní vřavu.

Kylar vytřeštil oči. Podíval se na Doriana.

Mág posunul sevření na meči a uvolnil jílec, který teď ukazoval k nebi.

Ten muž byl tak troufalý, že tomu Kylar nemohl uvěřit. I se všemi spolupracujícími mágy nemělidost magie, aby kouzlo dokončili. Proto Dorian připravil past a připojil k nim stvoření, které jako jedinéoplývalo dostatečnou mocí, aby vykonalo jeho vůli. Kylar byl ohromen. Ani zcela nechápal, o co se tadyDorian pokouší. Dorian se na něj zazubil a Kylar si nebyl jistý, jestli to, co spatřil v jeho očích, bylapříčetnost, nebo šílenství. Jižními dveřmi Kylar viděl až k průsmyku, který vedl k Torrasově Zátočině, a jak

se tam díval, objevila se planoucí šmouha.

Překročilo to řeku, s přechodem přes most se to neobtěžovalo, a nijak nezpomaleno se to brodiloliniemi krulů. Pohybovalo se to příliš rychle, aby to viděl jasně. Kylar mohl pohyb té věci odhadovat jenpodle oblaku prachu, kouře a krve, který to za sebou zanechávalo. Šoková vlna trhající těla se uklidňovala

dlouho poté, co to prošlo. Za pár vteřin se to dostalo od průsmyku k hranici, kde dříve stála Černámohyla. Kylarovi došlo, proč Dorian otevřel dveře, kdyby to neudělal, ta zatracená věc by prorazila skrzzeď.

Hvízdot a magické crescendo se spojily. Skrze Curoch Kylar na zlomek vteřiny cítil Lovce, jak senatahuje po nabízeném jílci mocného meče Jorsina Alkesta, aby jim ho vytrhl. A Kylar ho poznal.

Hromové zahřmění srazilo všechny v místnosti k zemi. Obklopila je magie.

98.

Když se Kylar probral, byl na střeše Sálu větrů. Vedle něj stál Vlk a svět působil neurčitým dojmem,který si Kylar spojoval s Předpokojem tajemství. „Takže jsem mrtvý,“ řekl Kylar. Neměl sílu se rozčilovat.

„Ne,“ uklidňoval ho Vlk. „Dokážu tě navštívit i ve snu, jen to vyžaduje spoustu magie. Teď jí mám

dost, abych s ní mohl trochu plýtvat.“

„Ty jsi Ezra.“

Naklonil hlavu.

„Ale co je potom Lovec? Já tě v něm cítil.“

„On je má arogance.“

Kylar se na něj zamračil. Tohle nebylo žádné vysvětlení.

„Snažil jsem se podmanit si práci samotného Temného pána, když jsem se pokoušel překroutit

pokroucenou zvrácenost.“

„Temný pán? To myslíš metaforicky?“

Zasmál se. „Nejsi snad stále Kylar? Ale žádný strach, Pekelné ruce jsou pořád na takových patnáctdvacet let spoutané. Do té doby budeme Lovec a já každý den bojovat o kontrolu nad tím druhým. Mohutu být, jen když spí.“

„Cože?“

„Vidíš to, Kylare?“ Vlk, stále bylo těžké uvažovat o něm jako o Ezrovi, mávl směrem k městu.Kylar mu věnoval zběžný pohled.

„Takhle to vypadalo, když jsi tady žil?“ Bylo překrásné, ale Kylarovi na tom nezáleželo.

„Tohle je skutečné. Tohle jsi dokázal ty a tví přátelé.“

Kylar se na město podíval novýma, překvapenýma očima. Město bylo obnovené a naprosto úžasné.Rovné ulice s dokonalým dlážděním. Nedotčené domy, od velkých panství po nahloučené domky vřemeslnické čtvrti. Ve fontánách na náměstích po celém městě tryskala průzračná voda. Visuté zahradypřetékaly přes zdi z bílého mramoru. Kupole nad Sálem větrů byla pokrytá zlatými plátky. Nedaleký zámek

zářil bílou a červenou. Pole za městem byla posetá zelenými řádky rašícího obilí. Doky na jezeře azdymadla na řece byly obnoveny. V uzavřené přehradě stoupala vodní hladina. Všechny známky války a

smrti zmizely.

„Těla krulů se proměnila v květiny a stromy,“ poznamenal Ezra. „To je lepší trik, než jaký bych

dokázal já nebo Jorsin.“

Všude byly květiny, na každém rohu, ohraničovaly pole, z oddenků vyrůstaly nádherné rudé květy.Kylar jim podobné nikdy neviděl a netušil, že by nějaká květina mohla kvést tak brzy zjara.

„Jak Elene lapila Khali?“ zeptal se Kylar. „Vím určitě, že Talentovaná nebyla.“ Kylar se zarazil.„Alespoň si to myslím.“

„Je i jiná magie než Talent, Kylare. Sám jsi to viděl. Kdy jsi byl nejmocnější? Když jsi jednal vharmonii s nejhlubšími částmi vlastní duše. Elene lapila Khali skrze lásku. Byla to láska, která říkala, že jimiluje tak moc, že ji nenechá páchat další zlo, ne kvůli jejím obětem, ale kvůli ní samé. Kdyby toodmítla, Khali by uprchla a znovu by se stala netělesným přízrakem. Byla to jen Elenina láska, která dalaprůchod tvé spravedlnosti. Kdybych to neviděl, nenapadlo by mě, že je něco takového možné. Khaliočividně také ne.“

Kylar se cítil odmítnutý, když ho Elene opustila, aniž by mu řekla, kam jde a že je těhotná. Tohle jiukazovalo ve zcela jiném světle. Nebylo to odmítnutí. Ona prostě věděla, že není dost zralý a nesobecký, aby ji nechal jít udělat, co musela. Elene přijetím Khali Kylara neodmítla, ona tak skutečně přijala, že neníjen člověk, ale i Noční anděl. Jediným důvodem, proč lapila Khali, bylo umožnit Kylarovi, aby ji mohl zabít.

Elene tak moc věřila, že Kylar nakonec udělá správnou věc, že na to vsadila svou duši, protože kdybyzaváhal, kdyby se nedokázal Elene vzdát, Khali by ji úplně pohltila.

„Co se stane teď?“ zeptal se Kylar, po tváři mu stékaly slzy.

„Tvůj přítel Logan bude korunován Nejvyšším králem Cenarie, Ceury, Khalidoru a Lodrikaru. Svénové hlavní město ustanoví tady a nazve ho Elenea, ne kvůli tobě, ale protože je muž, který dokážeocenit sebeobětování. Za pár let se znovu stane největším městem světa. Domnívám se, že bude dobrývládce.“ Ezra potřásl hlavou. „Feir Cousat odejde do Torrasovy Zátočiny, postaví si tam kovárnu a založírodinu, přesně jak si vždycky přál. Postará se tam o Doriana.

Dorian, architekt veškeré použité magie, je nyní naprosto šílený. Nevím, jestli za to mohou viry,které nakazily jeho prorocký dar, jejich kompletní odmítnutí nebo smrt viru, co způsobilo jeho šílenství.Nemyslím si, že by na tom nějak záleželo. Ale vykořenění jeho vlastních virů ho zachránilo. Vlastně jemožná jediný vürdmeister v Midcyru, který nezemřel spolu s virem. Bohokrál Beznaděj bude prohlášen zamrtvého. Durzo se znovu shledá s Gwinvere Kirenou, která se časem stane vládkyní Cenarie a budeschopnější vládkyní, než všichni králové a královny za posledních čtyři sta let. Vi se vrátí do Kaple, abydokončila své studium. Ozvou se hlasy, že by se měla stát Mluvčí, což současnou Mluvčí IstarielWyantovou k smrti vyděsí. Vi odmítne, ale ne dřív, než využije svého vlivu na Mluvčí a vynutí si slib, že těžádná sestra nebude nikdy pronásledovat. Aby to překvapení bylo ještě větší, ony opravdu poslechnou.“

„A co se stane se mnou?“ zajímalo Kylara.

„Budeš vítán všude, kam se v této podobě vypravíš. Dřív nebo později tě svět bude znovupotřebovat. Nejsi muž, kterému by bylo dovoleno upadnout v zapomnění, Kylare Sterne. Utajení možnázažiješ, záměrné skrývání totožnosti určitě, ale nikdy ne zapomnění.“ V typicky vlčím gestu naklonil hlavudo strany. „Mám otázku.“

„Ano?“

„Byl jsi čtyři dny cesty od Lesa, když jsi tasil Curoch. Ty jsi věděl, že to přivábí Lovce?“

„Ano.“

„Jak jsi věděl, že Lovec dorazí včas, aby změnil výsledek bitvy? Vždyť on ho vzhledem k okolnostemzcela zvrátil. Bez něj byste ani zdaleka neměli dost moci k seslání kouzla.“

Kylar si vzpomněl, jak stáhl ka’kari z Curochu, než se střetl s Nephem Dadou. To bylo stěží vědoméjednání. Věděl, že Lovec nenávidí kruly a přijde, aby znovu získal ukradený meč. Možná si myslel, žedorazí dřív a pobije při tom spoustu krulů. Ale spíš než plán to prostě bylo něco, co mu připadalo správné.

Měl pocit, jako by jednal v souladu s vesmírem, v souladu se svým nejniternějším přesvědčením. Pokudměl Vlk pravdu, takové jednání mělo svou vlastní magii. „Nevěděl jsem to,“ připustil Kylar. „Věřil jsem vto.“

Vlk vypadal zamyšleně. „Ve světě stínů jsi věřil? Navzdory všemu, co jsi zatím viděl?“

Kylar se nadechl a rozhlédl se po městě v celé jeho nádheře, vzpomněl si při tom, jak ještě nedávnovypadalo. „Žijeme na velkém bojišti a ty i já bojujeme za nepřátelskými liniemi,“ řekl Kylar. „Ať se ti tolíbí, nebo ne, můj vlčí příteli, jsi jedním ze světel, které mi pomáhá věřit.“

Ezra zabručel. „Popřemýšlím o tom, co jsi řekl. Bestie se probírá. Každodenní bitva brzy začne.“

„Nechť tě provází světlo, můj příteli,“ popřál mu Kylar.

„To je podruhé, co jsi mne nazval přítelem.“ Ezra to slovo ochutnával, jako by mělo nějakou dlouhozapomenutou chuť. Pak se usmál, přijal to. „Děkuji ti.“

Ezra se otočil k odchodu, pak zaváhal. Otočil se zpátky. „Je tu ještě jedna… věc. Ty červené květiny.Jsou to vyšlechtěné tulipány, které v Midcyru nerostou. Říká se jim Poslové jara. Jsou to první květiny, které kvetou každý rok. Jsou symbolem naděje. Studoval jsem jejich magii a… vytvořila je Elene, Kylare,úplně všechny. Vytvořila je pro tebe.“ Ezrovi se zlomil hlas. „Nemohl jsem ji zachránit. Tolik ti tohodlužím, ale nemohl jsem ji zachránit.“ Ezra sevřel rty a zaťal zuby, jako by drtil vlastní emoce. Dotkl seKylarova ramene. „Musím jít. Ať se v Předpokoji tajemství nepotkáme mnoho, mnoho let.“

Po Kylarově obličeji stékaly slzy. Kvetly tu desetitisíce tulipánů. Každá křižovatka, každé pole, každýdům jimi byl ozdoben. Tak mu Elene dávala najevo svou přítomnost, svou radost, svůj souhlas a svojilásku. Jedině Elene dokázala vložit takovou krásu do jeho bolesti. Jak bez ní dokáže žít?

99.

Logan ten den propustil už čtrnáctého posla. Zdálo se, že chybějící Talent ho uchránil před cenou,kterou mágové zaplatili za použití Curochu. Polovina z nich byla stále v bezvědomí, Kylara nevyjímaje. Viteď měla v ohnivě rudých vlasech bílý pramen a Dorianovy vlasy zcela zbělely, stejně jako Solonovy, ikdyž ten si udržel zdravý rozum, zatímco Dorian o něj přišel. To byl možná jeden z lepších důvodů, pročho Logan ušetřil. Dorian na konci obrátil a bezesporu zachránil život Loganovi i všem ostatním, ale nadruhou stranu by žádný z těch životů nebyl v ohrožení, kdyby Dorian Loganovi neukradl manželku. Neboby spíš nebyly v ohrožení dnes.

Logan si prohrábl vlasy a málem si srazil novou korunu. Vojáci ji našli při prohlídce hradu a přinesli ji

Loganovi, který tu cenarijskou v boji ztratil. S jeho korunovací na Nejvyššího krále chtěli začít okamžitě,ale Logan trval na tom, že se nejdřív postará o své muže, a po hlášeních od Lantana Garuwašiho a HideaMitsurugiho, stejně jako od jednoho mága, který mu popsal stav khalidorských vojáků, počet mužů, kteréLogan pokládal za vlastní, značně nabobtnal. Naštěstí také využíval služeb osmi tisíc sester, z nichžvětšina měla schopnost Léčení. A jelikož díky tomu jeden z deseti jeho lidí uměl Léčit, zemřelo mnohemméně zraněných, než se čekalo. A magie Curochu jim zanechala ráj v místech, kde očekávali pustinu.

I tak tu zůstalo dost práce, která ho zaměstná dlouho do noci. Částečně za to byl vděčný.Shromáždit armádu, která mu navrátí ukradenou nevěstu, byla jedna věc, ale zjistit, jak napravitmanželství, když ho žena považovala za mrtvého, znovu se provdala a sdílela s druhým mužem vládu ilože, to bylo něco úplně jiného.

Logan si znovu promnul spánky a odložil korunu na stůl. Rozhlédl se po místnosti a uvědomil si, ženemá nejmenší ponětí, kde je. Když opustil rozlehlý korunní sál, nahodile procházel hradem. KaldrosaWynová, Skřípal a pár dalších bodyguardů ho sledovali, ale nic neříkali, jen se postavili na své místo přede

dveřmi. Hádal, že asi pochopili, že ze všeho nejvíc potřebuje nějaké klidné místo. Posadil se.

Na dveře někdo lehce zaklepal a otevřel. Byla to Jenine. Vypadala tak mala, tak křehká. Tvář mělaúplně sinalou. „Vaše Veličenstvo,“ řekla formálním tónem, „jsem těhotná.“

„Já vím,“ řekl Logan. „Solon mi řekl, že pod srdcem nosíš Dorianovo dítě.“

„Právě jsem se sešla s Léčitelkou. Jsou to dvojčata. Chlapci.“

To byla katastrofa. Nejenže to nebudou bastardi, které by jednoduše mohl vyhnat ode dvora, onibudou potomci Bohokrále a cenarijské královny se silným pokrevním nárokem na trůn Nejvyššího krále.Jejich samotná existence povede k destabilizaci země. Pokud Logan bude mít vlastní syny, zvrhne se to vobčanskou válku.

„Našla jsem Léčitelku, která řekla… že takhle brzy by to mohla bezpečně přerušit.“ Jenininy oči bylyúplně mrtvé.

„Ale ty to nechceš,“ pochopil Logan.

„Je toho víc, co byste měl vědět, Vaše Veličenstvo,“ řekla Jenine. „Já… já Doriana milovala. Ne tak,jak miluji vás, ale i když jsem ho sledovala, jak podléhá šílenství a zlu, stále mi na něm záleželo. Můžete jeho syny vyškrábnout z mého těla, ale já se tak snadno neočistím. Je mi to líto. Vy jste na mě čekal, alejá na vás ne. Chcete-li mne zavrhnout, Vaše Veličenstvo, nebudu vám dělat potíže. A pokud budete chtítočistit mé lůno, podvolím se. Mé povinnosti k mému manželovi a k mé zemi jsou důležitější než mé…“

„Vždycky jsem chtěl být táta,“ přerušil ji Logan.

„Cože?“

„Můžeš mě milovat, Jenine?“

Zamrkala na něj. „Miluji tě tak, až mě to bolí.“

Logan vzal její pravou ruku do své levé. „Jsi má žena, má paní, má královna.“ Pravou ruku položil

na její břicho. „Nechť jsou ti chlapci moji synové.“

Skočila mu do náručí a stiskla ho tak silně, až to bolelo. Pak se smáli a plakali, seděli spolu a mluvilicelé hodiny, dokud Logan nepoložil otázku a Jenine na ni neodpověděla. Dívala se na jeho rty.

„Co?“ zeptal se. Otřel si rty, ale nic na nich neměl.

Pak se její ústa přitiskla k jeho a v uších mu hučelo a místnost se rozmazala a její měkkost a teplobyly lepší, než si kdy Logan představoval. Nějak se ocitla na jeho klíně a její ruce měl na zádech, vevlasech a na tváři, neustále si ho přitahovala blíž a on si přitahoval ji, naráželi do sebe, žadonili adožadovali se co největší blízkosti, jakou jim šaty dovolovaly.

Když se zvedla od polibku, její oči byly jako vřelá tmavá jezírka, ve kterých se zrcadlil jen on. Vlasyměla najednou rozcuchané, ale nikdy nevypadala dokonaleji. Zvedla se schválně, aby musel políbit jejíkrk, a on to udělal, a pak si její hrdelní zamručení řeklo o další polibek a on jí s radostí vyhověl. Sledovalkřivku jejího krku ke rtům, její záda se prohnula a ruce sepjala za jeho hlavou, stahovala ho ke své hrudi.

Sakra, ta holka ví, co chce. Dorian ji asi jednu nebo dvě věci naučil. Co když se mu Logan Panic

nevyrovná? Zasáhlo ho to jako jezero ledové vody vylité do jeho klína. Musel sebou trhnout, protože se odtáhla.

Podívala se mu do očí. Věděla to.

Teď jsem všechno zkazil. Nebyla to jen ta jedna chvíle, již zničil, on právě zahubil jejíhonespoutaného smyslného ducha. Pokaždé, když se spolu budou milovat, si bude uvědomovat, jak siLogan myslí: „Naučila se tohle od Doriana? Byl Dorian lepší?“

„Omlouvám se,“ řekla. Polkla a bylo na ní vidět, jak uvnitř vadne.

Nadechl se. „Odpouštím ti.“ Pohnula se, aby vstala z jeho klína, ale on ji chytil a podržel ji předsebou. Nebyly to emoce, bylo to rozhodnutí. Odpouštěl jí, i když to nebyla její vina. Tohle bylo přílišcenné, aby to dovolil zničit.

„Jeni,“ řekl stejným tónem jako tu noc, kdy se vzali. „Jeni, políbíš mě?“

Usmála se a pak se smála, až málem brečela, a políbila ho, stále se u toho smála. Potom seodtáhla a zabušila mu pěstmi na hruď.

„Co?“ lekl se Logan.

„Tohle mi nemůžeš dělat. Tohle všechno se najednou prožívat nedá!“

Zazubil se a znovu se cítil sám sebou. Idealistický vznešený Logan, zahořklý bezstarostný Logan aprimitivní divoký Logan se znovu spojili, splynuli v jednoho, a Logan je bude potřebovat všechny, aby semohl stát mužem, manželem a králem, jakým chtěl být. „Pak se soustřeď jen na tohle,“ řekl.

Něžně ji políbil, pomalu se do ní vpíjel a v následujících rozmazaných vteřinách opět probudil jejich vášeň.

Myšlenky znovu přicházely jako bzučící mouchy, ale Logan si jich nevšímal. Ne, takhle to nechci.Tohle je příliš cenné. Je to naše.

Jak se jejich polibky stávaly horoucnějšími, ty myšlenky, a všechny myšlenky, v pozadí pohasly azmizely pod vůní levandule a jejího potu a dechu a on cítil její váhu na svém klíně a její ruce na svém tělea její kůži na svých rtech a, konečně, si jeho ruce našly cestu přes všechny vrstvy sukní a on cítil jejíštíhlá lýtka v punčochách a jeho prsty putovaly po hedvábí k ještě hedvábnější kůži. Jenine se k němu

zhoupla v bocích.

Logan vyskočil na nohy a postavil Jenine na ty její. S rozšířenýma očima si odkašlal. „Královsképokoje nemohou být daleko,“ řekl. „Pokud pět minut počkáš…“

Jenine si ho přitáhla. Nečekali.

*

Když Kylar otevřel oči, ležel na měkké posteli. Vysoko nad jeho hlavou byl strop ozdobenýpropracovanou mozaikou válečníka, který visel na Titánově krku, velkým černým mečem se napřahoval ksmrtícímu útoku. Byl to Kylar, ale mozaika musela být stovky let stará. Kylar se otočil.

Nejprve Vi nepoznával. Poprvé viděl, že si své krásné dlouhé vlnité vlasy nechala rozpuštěné.Prosvítal jimi bílý pramen. Seděla u jeho postele, držela ho za ruku, zelené oči ve spánku zavřené. Nastolku u postele ležely rudé tulipány.

Epilog

Elenin pohřeb byl skromný a malý, přestože se odehrál v Sále větrů. Nejvyšší král a královna sepřipojili ke Kylarovi, Durzovi a sestře Ariel. Dorian seděl v tureckém sedu u zadní zdi, nevnímal okolí.Naštěstí byl potichu. Vedle něj stál Feir a dohlížel, aby Dorian neudělal něco nepřístojného. Byl to malýzázrak, ale Elenin starý páter z Cenarie doprovázel Loganovu armádu, aby pomáhal se zraněnými, a právě

teď měl krátký projev o jejich dlouholetém přátelství. Zdi a kupole Sálu větrů ukazovaly překrásný jarníden venku, den zralý a plný příslibů.

Vi se přistihla, že se znovu a znovu dívá na Kylara. Poté co s ním byla svázaná poutem, jí připadalodivné, když musela jeho emoce vyčíst z výrazu tváře. Neskrývaně plakal a na jeho slzách bylo něcočistého a léčivého. Páter dokončil závěrečnou modlitbu a oni jeden po druhém přistoupili k otevřené rakvi.

Kylar a Vi byli poslední. Elene vypadala úžasně. Sestra Ariel a Vi jí ušily šaty. Byly z bílého hedvábíjako ty, které nosila ve chvíli své smrti, ale v souladu s Eleninou zdrženlivostí a vkusem. Její obličej zářil.Bez jizev to byla tvář, kterou Bůh pro Elene zamýšlel, ale bez laskavosti, jež by ji oživovala, vypadala příliš

vážně. Byla to tvář královny, ale Elenina krása byla vždy vřelá a uklidňující, ne urážlivá. Když si Vi snažilavybavit detaily, které tato schránka postrádala, ta obrovská ztráta ji přemohla. Musela se opřít o rakev.

Nakonec Vi obmotala jemné vlákno, které se naučila od sestry Ariel, kolem kytice rudých tulipánů,jež Elene držela na hrudi. Zachová květiny navěky nedotčené. Pak Vi políbila svou přítelkyni na chladnéčelo. Jak se dotkla Elenina těla, zatímco její Talent byl stále aktivní, něco ji zarazilo.

Elene nebyla těhotná. Vi se narovnala a zapomněla na slzy. To se Elene spletla? Nikdy dřív těhotnánebyla, nemohla vědět, jak přesně se má cítit. Vi se připojila k odcházejícím pozůstalým. Její pohledsklouzl k Nejvyšší královně, která čekala dvojčata, a pak k Dorianovi, jenž seděl u dveří. Šílený mág se nani zašklebil a ten úšklebek Vi připomněl, že Dorian Šílený držel najednou dva nejmocnější magickéartefakty na světě. Dorian byl zodpovědný za usměrnění magie, jež vyhladila kruly a obnovila celé město.Dorian byl s nimi všemi magicky spojený. Byl to nejtalentovanější žijící Léčitel.

Vi spadla brada. Zrůdnosti, které jí divoký hlásek v hlavě napovídal, ji donutily pusu znovu zavřít. Coby měla udělat? Zpovídat šílence, říct králi, že jeho žena čeká syny dvou různých otců, a dát Kylarovinaději, jako by tím mohla odčinit Eleninu smrt?

Ne, neřekne nic, dokud si nebude jistá, a to možná potrvá hodně dlouho. Ale pokud Elenino aKylarovo dítě přežilo, Vi přísahala, přísahala!, že mu nikdo neublíží.

Jakmile obřad skončil, Vi se kradmo podívala na Kylara. Stál zpříma. I když mu po tvářích stékalyslzy, nevypadal zdrceně, spíš klidně, víc sebejistě, víc… svůj, než si kdy Vi pamatovala. Přišla k němu apostavila se vedle něj, zatímco pozůstalí odcházeli do úchvatného jarního slunce, aby pohlédli na své čisté

bílé město. Deset tisíc rudých tulipánů připomínalo krev, kterou ho vykoupili. Kylar vzal Vi za ruku a stiskl ji.