Marťan

Andy Weir

Knižní klub (2015)

Hodnocení:
****

Štítky:
Sci-fi a fantasy, Romány

Sci-fi a fantasyttt Rományttt

Je nejslavnějším mužem na Zemi. Má to však háček: není na Zemi…
Před šesti dny se Mark Watney jako jeden z prvních lidí prošel po Marsu. Teď je přesvědčený, že bude prvním člověkem, který tam zemře. Málem zahynul v prašné bouři a zbytek jeho posádky odletěl v domnění, že je mrtvý. Mark nemá jak odeslat zprávu, že přežil. A i kdyby se s lidmi na Zemi spojit dokázal, zásoby mu dojdou mnohem dřív, než by stačila dorazit pomoc. Mark se však nevzdává. Vyzbrojen pouze svým důvtipem, technickými dovednostmi a nevyčerpatelným smyslem pro humor, který se pro něj stane nejcennějším zdrojem síly, se pouští do tvrdošíjného boje o přežití. Jak zdolává jednu zdánlivě nepřekonatelnou překážku za druhou, začíná věřit, že by na cizí planetě přece jen mohl obstát. Jenže Mars mu ještě přichystá nejedno překvapení…

Strhující, podmanivý a přesvědčivý příběh o lidské nezdolnosti a vynalézavosti tváří v tvář beznadějné situaci obletěl celý čtenářský svět a ve všech zemích, kde vychází, sklízí nadšený ohlas. Zaujal i filmové tvůrce, režisér Ridley Scott točí adaptaci s Mattem Damonem v hlavní roli.

KAPITOLA 1

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 6

Jsem v hajzlu.

Tak zní můj kvalifikovaný názor. V hajzlu.

Výprava, na které jsem měl prožít nejskvělejší dva měsíce svého života, se po šesti dnech změnila ve zlý sen.

Ani nevím, kdo si tenhle deník přečte. Myslím, že nakonec ho někdo najde. Třeba za sto let.

Pro úplnost… šestého solu jsem nezahynul. Zbytek posádky si to určitě myslel, což jim nemůžu mít za zlé. Snad za mě celá Země držela den smutku a moje stránka na Wikipedii teď praví: „Mark Watney je jediným člověkem, který zemřel na Marsu.“

A pravděpodobně to tak dopadne. Protože tady umřu. Jenomže ne šestého solu, jak si všichni myslí. Takže… odkud mám začít?

Program Ares. Pozemšťané zamíří k Marsu a jejich zástupci poprvé stanou na jiné planetě, čímž posunou obzory lidstva a tak dále. Posádka Aresu 1 splnila úkol a astronauti se vrátili jako hrdinové. Konaly se slavnostní promenády a celý svět je oslavoval a miloval.

Ares 2 dosáhl téhož, na jiném místě na Marsu. Jeho posádce po návratu domů potřásli rukama a nalili kafe.

Ares 3. Tak to je moje mise. Tedy ne jenom moje. Vede ji velitelka Lewisová. Já jsem byl pouhým členem posádky.

Vlastně jsem měl ze všech nejnižší hodnost. Velení mise by mi připadlo jedině v případě, že by nezbyl nikdo jiný.

No a co? Teď velím.

Zajímalo by mě, jestli můj deník najdou dřív, než zbytek posádky zemře na sešlost věkem. Předpokládám, že se v pořádku vrátí na Zemi. Kolegové, jestli tohle čtete: Nebyla to vaše chyba. Udělali jste, co jste museli. Na vašem místě bych jednal stejně. Nic vám nevyčítám a jsem rád, že jste přežili.

Asi bych měl vysvětlit, jak marsovské mise probíhají, a to pro případné laické čtenáře. Na oběžnou dráhu kolem Země jsme se dostali normálně, obyčejnou lodí na Hermes. Všechny mise Ares využívají Hermes k cestě na Mars a zpátky. Je to opravdu velký kosmický koráb a jeho stavba přišla NASA na spoustu peněz.

Jakmile jsme doletěli na Hermes, čtyři další bezpilotní mise nám dopravily palivo a zásoby, zatímco jsme se připravovali na cestu. Když bylo všechno nachystané, zamířili jsme k Marsu. Ale ne moc rychle. Doby těžkých pohonných jednotek s chemickým palivem a přechodů na heliocentrickou dráhu už jsou pryč.

Hermes pohánějí iontové motory. Ty vyvrhují ze zadní části lodi argon dost svižně na to, aby se dosáhlo jistého malého zrychlení. Vlastně není ani třeba velkého množství látky, takže nás ta trocha argonu (společně s jaderným reaktorem obstarávajícím energii) vytrvale urychluje celou cestu. Překvapilo by vás, jakou rychlost dokážete získat díky nepatrné, ale dlouhodobé akceleraci.

Mohl bych vás zahrnout příhodami, jak jsme si let báječně užívali, ale neudělám to. Zatím se necítím na to, abych se k tomu vracel. Postačí, když řeknu, že jsme po sto dvaceti čtyřech dnech dorazili k Marsu, aniž bychom se vzájemně uškrtili.

Na povrch planety jsme pokračovali v přistávacím modulu MDV, což je zkratka slov Mars descent vehicle. Je to v podstatě velká plechovka opatřená několika lehkými pomocnými raketami a padáky. Jeho jediným úkolem je dopravit šest lidí z oběžné dráhy na povrch, aniž někdo z nich přijde o život.

A teď to nejpodstatnější, pokud jde o průzkum Marsu: všechny krámy tam musíte navozit předem.

Celkem čtrnáct bezpilotních misí přepravilo všechno, co jsme měli během operací na planetě potřebovat. Všechny lodě s dodávkami měly přistát zhruba ve stejné oblasti, což se víceméně podařilo. Zásoby nejsou tak křehké jako lidé a můžou na zem dopadnout hodně tvrdě. Jenom pak po povrchu dost poskakují.

Samozřejmě nás na Mars neposlali, dokud si neověřili, že se všechny zásoby dostaly na povrch a kontejnery zůstaly neporušené. Od začátku do konce, včetně zásobovacích letů, trvá marsovská mise zhruba tři roky. Materiál pro Ares 3 byl na cestě už ve chvíli, kdy se posádka Aresu 2 vracela domů.

Nejdůležitější součástí předběžných dodávek byl přirozeně MAV. Mars ascent vehicle, Marsovský vzletový modul. S jeho pomocí jsme se měli po dokončení operací na povrchu dostat zpátky na Hermes. MAV dosedl měkce (na rozdíl od jiných zásob, skákajících jako míče). Pochopitelně neustále komunikoval s Houstonem, a kdyby nastaly jakékoli problémy, obletěl by Mars a zamířil zpátky bez přistání.

MAV je bezvadná věc. Ukázalo se, že s využitím patřičných chemických reakcí v marsovské atmosféře lze z každého kilogramu vodíku, který na Mars dopravíte, vyrobit třináct kilogramů paliva. Jenom to jde pomalu. Naplnění nádrže trvá čtyřiadvacet měsíců. Proto modul vyslali tak dlouho před naším příletem.

Dokážete si představit, jak jsem byl zklamaný, když jsem zjistil, že MAV zmizel.

K tomu, že jsem málem zahynul, vedl absurdní sled událostí, a ještě absurdnější série způsobila, že jsem zůstal naživu.

Mise je naplánována tak, aby zvládla nápor písečné bouře až do sto padesáti kilometrů za hodinu. Proto v Houstonu samozřejmě znervózněli, když nás bičovaly větry o rychlosti 175 kilometrů za hodinu. Všichni jsme se navlékli do letových skafandrů a shromáždili se pro případ ztráty tlaku uprostřed Habu – tak říkáme našemu marsovskému obydlí, tedy habitatu.

O Hab jsme se však nebáli.

MAV je kosmická loď. Má spoustu jemných součástek. Nějakou dobu v bouři přečká, ale nevydrží nápor písku donekonečna. Po hodině a půl neustávajících poryvů se NASA rozhodla vydat příkaz k přerušení mise. Nikomu se nechtělo ukončit plánovaný měsíc pobytu po pouhých šesti dnech, jenže kdyby se MAV něco stalo, zůstali bychom tady trčet.

Museli jsme v bouři přejít z Habu do MAV. Bylo to riskantní, ale co nám zbývalo?

Zvládli to všichni kromě mě.

Náš komunikační talíř, který odesílal signály z Habu k Hermesu, se při poryvu vytrhl ze základů a jako padák odletěl ve větru. Přitom polámal soustavu přijímacích antén. Jedna z těchto dlouhých tenkých antén mě zasáhla. Projela skafandrem jako kulka máslem a já jsem ucítil nejhorší bolest v životě, protože mi rozpárala bok. Matně si vzpomínám, že jsem nemohl popadnout dech (z plic mi unikl vzduch) a pokles tlaku ve skafandru se projevil bolestivým praskáním v uších.

Poslední věc, na kterou si pamatuju, je to, jak ke mně Johanssenová zoufale natahuje ruku.

Probudil mě kyslíkový poplach ve skafandru. Vytrvalé otravné pípání mě vytrhlo z hluboké, absolutní touhy prostě natáhnout bačkory. Bouře opadla; ležel jsem obličejem dolů, skoro pohřbený v písku. Jak jsem se omámené probíral, uvažoval jsem, proč nejsem mrtvější. Anténa měla dost energie, aby prorazila skafandr a můj bok, ale zastavila ji pánev. Takže ve skafandru (a taky ve mně) zela jenom jedna díra.

Odletěl jsem hodně dozadu a skutálel se z prudkého svahu. Protože jsem ležel otočený k zemi, anténa se ohnula do značně ostrého úhlu a tlačila na díru ve skafandru. Tím ji trochu utěsnila.

K otvoru stékal pramínek krve z rány. Jakmile dospěla k porušenému místu, proudící vzduch a nízký tlak z ní odpařily vodu a zůstala jen mazlavá hmota. Krvavé břečky přibývalo. Hromadila se kolem díry a zastavila únik do té míry, že se s ním skafandr dokázal vypořádat.

Skafandr odvedl skvělou práci. Zaznamenal pokles tlaku a neustále doplňoval vzduch z láhve s dusíkem, aby ho vyrovnal.

Jakmile se únik dal zvládnout, k nahrazení ztrát stačila jen trocha nového vzduchu.

Zanedlouho se vyčerpaly pohlcovače CO₂ ve skafandru. Tohle je opravdový omezující faktor podpory života. Nikoli množství kyslíku, který si s sebou nesete, ale objem CO₂, který dokážete odstranit. V Habu mám oxygenátor, velké zařízení, jež rozkládá CO₂ a vrací kyslík do oběhu. Jenže skafandry se musí nosit, a tak využívají jednoduchý proces chemické absorpce s výměnnými filtry. A já jsem byl v bezvědomí dost dlouho na to, aby moje filtry přestaly fungovat.

Skafandr tento problém odhalil a přešel do nouzového režimu, kterému inženýři říkají „pouštění žilou“. Protože skafandr nedokázal oddělit CO₂, záměrně vypouštěl vzduch do marsovské atmosféry a doplňoval ho dusíkem. V důsledku porušení a pouštění žilou dusík rychle došel. Zbývala mi jen kyslíková láhev.

A tak skafandr udělal to jediné, co mě mohlo udržet při životě. Plnil se čistým kyslíkem. Teď mi hrozila otrava kyslíkem, protože jeho nadměrné množství může popálit nervovou soustavu, plíce a oči. Bizarní smrt pro někoho s netěsnícím skafandrem: přemíra kyslíku.

V jednom kuse mě provázelo znepokojivé pípání, alarmy a varování. Ale právě výstraha před vysokou hladinou kyslíku mě probrala. Objem výcviku před vesmírnou misí je ohromující. Na Zemi jsem trénováním nouzových postupů ve skafandru strávil celý týden. Věděl jsem, co mám dělat.

Opatrně jsem zvedl ruku k boku helmy a uchopil lepící soupravu. Vlastně je to jenom trychtýř s pístem na užším konci a neuvěřitelně lepkavou pryskyřicí na tom širším. Pracuje se s ním tak, že necháte píst otevřený, aby jím mohl unikat vzduch a nebránil pryskyřici důkladně přilnout. Potom píst zasunete, čímž díru ucpete.

Problém byl s odstraněním antény. Vytrhnul jsem ji co nejrychleji a zamrkal, když mi náhlý pokles tlaku způsobil závrať a ránou v boku projela příšerná bolest.

Přiložil jsem lepicí soupravu na otvor a uzavřel jej. Trychtýř držel. Skafandr doplnil uniklý vzduch dalším kyslíkem. Zkontroloval jsem displej na ruce a zjistil, že jsem na pětaosmdesáti procentech kyslíku. Pro srovnání, pozemská atmosféra ho obsahuje kolem jednadvaceti procent. Nic se mi nestane, ale nesmím takhle zůstat moc dlouho.

Vrávoral jsem do svahu zpátky k Habu. Když jsem vyšplhal nahoru, spatřil jsem něco, co mě hodně potěšilo, a dost rozesmutnilo: Hab byl nedotčený (hurá!), a MAV zmizel (sakra!).

Hned jsem věděl, že jsem v hajzlu. Ale nechtělo se mi umřít venku. Dovlekl jsem se k Habu a vešel do přechodové komory. Jakmile se naplnila, sundal jsem si helmu.

V Habu jsem si svlékl skafandr a pořádně si prohlédl ránu. Potřebovala zašít. Naštěstí jsme se všichni obeznámili s postupy základních ošetření a Hab byl skvěle vybavený lékařským materiálem. Injekce lokálního anestetika, zvlhčení rány, devět stehů, a bylo to. Čtrnáct dní budu brát antibiotika, ale dopadne to dobře.

Ačkoli jsem věděl, že to nemá smysl, zkusil jsem nahodit komunikační zařízení. Bez signálu, pochopitelně. Primární satelitní talíř se urval, vzpomínáte? A vzal s sebou přijímací antény. Hab má ještě sekundární a terciární komunikační systémy, jenomže ty slouží jen pro povídání s MAV, jehož mnohem výkonnější technika zprávy odesílá Hermesu. Takže tyhle systémy fungují, jenom když je nablízku MAV.

Neměl jsem šanci spojit se s Hermesem. Časem bych mohl najít utržený talíř, ale trvalo by mi týdny, než bych ho přitáhl zpátky a opravil, a mezitím by bylo pozdě. Po zrušení mise Hermes během čtyřiadvaceti hodin opustí oběžnou dráhu. Kvůli orbitální dynamice je cesta tím bezpečnější a kratší, čím dřív odletíte, tak na co čekat?

Prohlédl jsem skafandr a zjistil, že anténa prošla biomonitorovacím počítačem. Během pobytu mimo modul jsme propojení v síti, abychom mohli sledovat stav ostatních. Zbytek posádky viděl, jak tlak v mém skafandru padá skoro na nulu, a hned nato signály o mých životních funkcích ustaly. Protože mě navíc uprostřed písečné bouře viděli padat propíchnutého bodcem z kopce… všechno bylo jasné. Mysleli si, že je po mně. Co taky jiného?

Možná proběhla krátká diskuse o tom, jestli půjdou hledat tělo, ale instrukce jsou jasné. Pokud člen posádky zemře na Marsu, zůstává na Marsu. Když mrtvolu necháte na místě, sníží se zatížení MAV pro zpáteční cestu. K dispozici máte víc paliva a širší toleranci chyb při manévrování. Něčeho takového se nevzdáte ze sentimentality.

Taková je tedy situace. Uvíznul jsem na Marsu. Nemůžu komunikovat s Hermesem ani se Zemí. Všichni si myslí, že jsem po smrti. Jsem v Habu, který byl navržen na jednatřicet dní.

Jestli se porouchá oxygenátor, udusím se. Pokud se pokazí recyklace vody, umřu žízní. Když Hab přestane těsnit, jen tak vybuchnu. A jestliže se nic z toho nepřihodí, nakonec mi dojdou potraviny a zemřu hladem.

Je to tak. Jsem v hajzlu.

KAPITOLA 2

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 7

Fajn, dobře jsem se vyspal a situace nevypadá tak beznadějně jako včera.

Dneska jsem prohlédl zásoby a během rychlého výstupu na povrch zkontroloval vnější vybavení. Jsem na tom následovně:

Mise na povrchu měla trvat jednatřicet dní. Zásobovací sondy pro jistotu vezly dost jídla pro celou posádku na šestapadesát dní. Kdyby se jich pár dostalo do problémů, stejně bychom pro dokončení mise měli potravin dostatek.

Strávili jsme tady šest dní, než přišla ta hrozná bouře, takže zbývá jídlo pro šest lidí na padesát dní. Zůstal jsem sám, a proto mi vydrží tři sta dní. A to ani nemusím šetřit. Času mám tedy spoustu.

Skafandrů pro výstupy ven mi zůstalo taky dost. Každý člen posádky měl dva: jeden letový pro přistání a start a potom ještě objemnější a robustnější pro operace ve volném prostoru a na povrchu. Můj letový je děravý a dalších pět si pochopitelně oblékli členové pro cestu na Hermes. Ale všech šest skafandrů pro pobyt mimo Hab je pořád tady a v perfektním stavu.

Hab přestál bouři bez jakýchkoli problémů. Venku to tak růžové není. Nemůžu najít satelitní talíř. Nejspíš odletěl kilometry daleko. MAV je samozřejmě pryč. Kolegové se v něm vrátili na Hermes. Vlastně tady pořád stojí jeho spodní polovina (přistávací stupeň). Nemá smysl tahat ji nazpátek, když je hmotnost váš nepřítel. Tahle část se skládá z přistávacích vzpěr, palivového agregátu a všeho ostatního, co podle NASA není třeba pro cestu zpátky na oběžnou dráhu.

MDV leží na boku a v trupu má díru. Vypadá to, že bouře utrhla kryt záložního padáku (ten jsme během přistání nepoužili). Jakmile ale padák vyklouzl ven, tahal MDV sem a tam a třískal jím o balvany v okolí. Ne že by mi MDV k něčemu byl. Pomocné rakety neuzvednou ani jeho vlastní hmotnost. Ale mohly v něm být cenné součástky. Třeba tam pořád jsou.

Oba rovery jsou napůl zasypané pískem, ale jinak v dobrém stavu. Jejich tlakové kabiny jsou netknuté. To dává smysl.

Operační postup v případě bouře velí přerušit pohyb a počkat, až bouře přejde. Rovery něco vydrží. Vyhrabat je mi zabere asi den.

Ztratil jsem kontakt s meteorologickými stanicemi, umístěnými ve čtyřech směrech kilometr od Habu. Možná jsou naprosto v pořádku. Komunikační zařízení Habu teď pracují tak mizerně, že nejspíš nemají ani kilometrový dosah.

Soustava solárních panelů byla pokrytá pískem, takže nefungovala (nápověda: solární panely potřebují sluneční světlo, aby vyráběly elektřinu). Ale jakmile jsem je oprášil, vrátily se na plný výkon. Ať se rozhodnu podniknout cokoli, budu pro to mít spoustu energie. Mám dvě stě čtverečních metrů solárních panelů a velkou zásobu vodíkových palivových článků pro její uložení. Stačí, když panely jednou za pár dní otřu.

Uvnitř je všechno ve vynikajícím stavu, díky odolné konstrukci Habu.

Provedl jsem úplnou diagnostiku oxygenátoru. Dvakrát. Šlape jako hodinky. Kdyby se s ním něco stalo, můžu dočasně využít rezervní agregát. Ten je ale jenom pro nouzové případy, než opravím hlavní generátor. Ve skutečnosti nerozkládá CO₂ a nevrací do atmosféry kyslík. Jenom absorbuje CO₂, podobně jako skafandry. Měl by vydržet pět dní, než se filtry zanesou, což mi poskytuje dalších třicet dní (dýchá jeden člověk místo šesti). Takže mám něco jako pojistku.

Recyklátor vody taky funguje. Jenom nemám žádný rezervní. Jestli se recyklátor rozbije, budu pít vodu ze zásob, dokud nespíchnu primitivní kolonu k převaření moči. Kromě toho vlivem dýchání ztratím asi půl litru vody denně, dokud vlhkost v Habu nedosáhne maxima a voda se nezačne srážet na povrchu věcí. Potom začnu olizovat stěny. Doslova. Prozatím ale s recyklátorem nejsou žádné problémy.

Takhle to je. Nemusím si lámat hlavu s jídlem, vodou ani přístřeším. Dávky potravin hned snížím. Už takhle jsou skromné, ale zřejmě můžu přežít na třech čtvrtinách denního přídělu. Místo tří set dnů bych tak získal čtyři sta. Při prohlídce ošetřovny jsem objevil velké balení vitaminů. Multivitaminy mi vydrží roky. Tím odpadají potíže s výživou (i když pokud mi dojde jídlo, zemřu hladem, bez ohledu na to, kolik vitaminů budu polykat).

Na ošetřovně jsem našel morfin pro nouzové případy. A je ho tam dost na smrtelnou dávku. Nehodlám pomalu vyhladovět, to vám povídám. Kdyby na to došlo, zvolím jednodušší konec.

Každý účastník mise měl dvě specializace. Já jsem botanik a strojní inženýr; v podstatě opravář, který si hraje s rostlinkami. Strojařina by mi mohla zachránit život, kdyby se něco porouchalo.

Přemýšlel jsem, jak přežiju. Není to úplně beznadějné. Asi za čtyři roky budou na Marsu lidé, až dorazí Ares 4 (pokud program nezruší kvůli mé „smrti“).

Ares 4 přistane v kráteru Schiaparelli, který leží zhruba 3200 kilometrů od planiny Acidalia Planitia, kde se nacházím já.

Nepřichází v úvahu, že bych se tam dopravil sám. Ale pokud dokážu komunikovat, mohl bych si zavolat o pomoc. Nevím jistě, jak by to s dostupnými prostředky zvládli, ale v NASA pracuje spousta chytrých lidí.

Můj úkol je jasný. Najít způsob, jak se dorozumím se Zemí. Kdyby to nešlo, tak najít způsob, jak se dorozumím s Hermesem, až se za čtyři roky vrátí s posádkou Aresu 4.

Samozřejmě nemám žádný plán, jak přežít čtyři roky s potravinami na jeden rok. Ale jedno po druhém. Prozatím mám dost jídla a cíl: opravit to zatracené rádio.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 10

Po třech výstupech mimo Hab pořád nemám tušení, kam se poděl komunikační talíř.

Vyhrabal jsem jeden rover a sjezdil s ním okolí, ale po několika dnech toulání jsem dospěl k názoru, že je čas to vzdát. Bouře talíř nejspíš odnesla hodně daleko a zametla za ním všechny stopy. A pravděpodobně je taky zasypaný.

Dneska jsem se zabýval hlavně zbytky antén. Je na ně opravdu smutný pohled. Vzhledem k jejich stavu by vyšlo nastejno, kdybych na Zem zkoušel křičet.

Mohl bych vyrobit něco jako talíř z kovu, který najdu na základně, jenže nedělám na krátkovlnné vysílačce. Komunikace mezi Marsem a Zemí je dost složitá a vyžaduje mimořádně specializované vybavení. Něco takového neslepíte ze staniolu žvýkačkou.

Výstupy musím plánovat stejně pečlivě jako příděly potravin. Filtry CO₂ nejdou vyčistit. Jakmile se zanesou, jsou k ničemu. Mise počítala se čtyřmi hodinami pobytu venku na jednoho člena posádky denně. Filtry CO₂ jsou naštěstí lehké a skladné, takže jich NASA mohla poslat víc, než kolik jsme potřebovali. Celkem mám filtrů CO₂ zhruba na 1500 hodin. Potom si každý výstup vyžádá pouštění žilou.

Patnáct set hodin se může zdát hodně, jenže já tady strávím nejmíň čtyři roky, a jestli mám mít nějakou naději na záchranu, musím pár hodin týdně oprašovat solární panely. Takže žádné zbytečné vycházení.

Taky mě napadlo, jak bych si mohl opatřit jídlo. Třeba mi botanická průprava přece jen k něčemu bude.

Co dělá botanik na Marsu? Koneckonců, tahle planeta je známá tím, že na ní nic neroste. Měl jsem zjistit, jak se rostlinám daří v marsovské gravitaci a jestli by se dala nějak využít zdejší půda. Stručná odpověď zní: dala… skoro. Marsovská půda obsahuje základní stavební kameny pro růst rostlin, jenže v pozemské půdě se děje spousta věcí, které ta marsovská neumí, ani když ji umístíte do pozemské atmosféry a přidáte dostatek vody. Bakteriální aktivita, určité živiny poskytované živočichy atd. Tohle všechno na Marsu chybí. K mým úkolům během mise patřilo vyzkoušet, jak si rostliny vedou v různých kombinacích pozemské a marsovské půdy a atmosféry.

Proto s sebou mám trochu pozemské půdy a semínka.

Není to ale žádná sláva. Hlíny mám zhruba jeden truhlík a semena patří k několika druhům travin a kapradin. Na Zemi patří k nejodolnějším, a proto je NASA vybrala jako pokusný materiál.

Mám tedy dva problémy: málo půdy a naprostý nedostatek jedlých plodin, které bych mohl zasít.

Ale jsem botanik, no ne? Měl bych něco vymyslet. Pokud ne, asi za rok ze mě bude pěkně hladový botanik.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 11

Zajímalo by mě, jak se v baseballové lize daří Chicago Cubs.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 14

Vystudoval jsem Chicagskou univerzitu. Polovinu lidí, kteří se mnou byli na botanice, tvořili hipíci, co si mysleli, že se dokážou vrátit k nějakému přírodnímu uspořádání světa. Že výhradně s pomocí sbírání plodů nakrmí sedm miliard lidí. Většinu času se zabývali zdokonalováním metod pěstování marihuany. Neměl jsem je rád. Vždycky jsem dával přednost vědě před kecy o novém světovém řádu.

Když vršili hromady kompostu a snažili se zachránit každou píď živé hmoty, smál jsem se jim. „Podívejte se na ty blázny! Koukněte se na jejich žalostné pokusy napodobit na dvorku složitý globální ekosystém.“

Já se teď samozřejmě snažím přesně o totéž. Schraňuji veškerou biomasu, kterou dokážu najít. Po každém jídle putují zbytky do kompostovacího kbelíku. A pokud jde o další biologický materiál…

Záchody v Habu jsou na pokročilé úrovni. Výkaly jsou odsávány, shromažďovány v uzavřených pytlích a odkládány na povrch.

S tím je konec!

Dokonce jsem jednou vyšel ven, abych posbíral předešlé pytle exkrementů z doby, než posádka odletěla. Po úplném vysušení už tyto výkaly neobsahují bakterie, ale díky složeným proteinům mohou posloužit jako užitečné hnojivo. Když přidám vodu a aktivní bakterie, rychle se obnoví původní populace, zničená Smrtonosnou toaletou.

Našel jsem velký kontejner, nalil do něj trochu vody a přidal suché exkrementy. Od té doby tam nosím i svoje vlastní. Čím hůř to smrdí, tím lepší věci se dějí. Bakterie v akci!

Až sem dostanu marsovskou půdu, můžu ji smíchat s exkrementy a rozhodit. Navrch nasypu pozemskou hlínu. Asi vám to nepřipadá jako důležitý krok, ale je to tak. V pozemské půdě žijí desítky druhů bakterií, které jsou nezbytné pro růst rostlin. Rozšíří se a budou se množit… zkrátka jako bakteriální infekce.

Lidské exkrementy se jako hnojivo využívají stovky let. V určitých zemích pro to dokonce existuje poetické pojmenování: „noční půda“ nebo „noční zlato“. Za normálních okolností to není ideální postup pěstování, protože se tak šíří nemoci: Jak asi tušíte, výkaly obsahují patogeny, jimiž se lidé můžou nakazit. Ale pro mě to není problém. V téhle směsi jsou jenom patogeny, které už mám.

Během týdne bude marsovská půda připravená na to, aby v ní vyklíčily rostliny. Já však se sázením počkám. Přinesu zvenčí další mrtvou půdu a posypu ji živou. „Nakazím“ novou půdu a získám dvojnásobek toho, s čím jsem začal. Po dalším týdnu množství zase zdvojnásobím. A tak pořád dál. Celou dobu samozřejmě budu přidávat nové hnojivo.

Moje zadnice se na přežití podílí stejně jako můj mozek.

Není to nový koncept, který jsem právě vymyslel. Lidé už pár desítek let uvažují o přípravě úrodné půdy z marsovského prachu. Já jsem jenom první, kdo to vyzkoušel.

Prohledal jsem sklad potravin a našel leccos, co by se dalo zasadit. Například hrách. Taky dost fazolí. Objevil jsem i pár brambor. Jestli něco dokáže vzklíčit, bude to skvělé. Vzhledem k téměř nevyčerpatelné zásobě vitaminů potřebuju k životu jen jakékoli kalorie.

Celková plocha základny je zhruba 92 čtverečních metrů. Pro svůj záměr ji hodlám zcela využít. Nevadí, že budu muset chodit po hlíně. Bude s tím hodně práce, ale chci celou podlahu pokrýt do výšky deseti centimetrů. To znamená, že do Habu musím natahat 9,2 krychlového metru marsovské půdy. Do přechodové komory můžu vzít najednou asi tak desetinu krychlového metru a bude dřina ji nasbírat. Ale když všechno půjde podle plánu, nakonec získám 92 čtverečních metrů úrodné půdy.

Jo, jsem botanik! Třeste se před mými botanickými schopnostmi!

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 15

Uf! Je to dřina!

Dnes jsem strávil dvanáct hodin venku, abych do Habu natahal půdu. Podařilo se mi pokrýt jenom kout v rohu základny, přibližně pět čtverečních metrů. Tímhle tempem mi celá práce potrvá týdny. Ale čas je vlastně to jediné, co mám.

Několik prvních výstupů jsem docela plýtval časem; nejdřív jsem plnil malé nádoby a pak je komorou tahal dovnitř. Pak jsem se zamyslel a prostě jsem do komory postavil jeden velký kontejner a skládal nádoby do něj. Tím se práce hodně urychlila, protože přechod komory trvá asi deset minut.

Jsem úplně zničený. A lopaty, které mám, jsou určené na odebírání vzorků, ne na kopáčské práce. Příšerně mě bolí záda. Prohledal jsem zdravotnický materiál a našel vicodin. Dal jsem si ho asi před deseti minutami. Co nevidět by měl zabrat.

Je příjemné vidět pokrok. Přišel čas nasadit bakterie. Po obědě. Dneska si nedám tříčtvrtinový příděl. Zasloužím si plnou porci.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 16

Jedna komplikace, na kterou jsem nepomyslel: voda.

Ukázalo se, že půda, která leží pár milionů let na povrchu Marsu, dočista vyschne. Vzhledem ke svému titulu v oboru botaniky vím něco o tom, že rostliny potřebují vlhkou hlínu. Nemluvě o bakteriích, které se v ní musí usadit jako první.

Vodu naštěstí mám. Ale ne tolik, kolik bych chtěl. Úrodná půda musí obsahovat čtyřicet litrů vody na krychlový metr. Můj plán počítá s 9,2 krychlového metru půdy. Takže budu potřebovat 368 litrů vody, abych ji zavlažil.

Hab má výborný recyklátor vody. Nejlepší technologii, jaká na Zemi existuje. A tak v NASA usoudili: „Proč tam posílat hodně vody? Stačí tak akorát pro stav nouze.“ Lidé potřebují tři litry vody denně. Dali nám každému padesát litrů, takže je v Habu celkem tři sta litrů.

Hodlám obětovat všechno kromě svých padesáti nouzových litrů. To znamená, že můžu zavlažit 62,5 čtverečního metru půdy do hloubky deset centimetrů. Asi dvě třetiny podlahy v Habu. To bude muset stačit. Takový je dlouhodobý plán. Pro dnešek je mým cílem pět čtverečních metrů.

Z přikrývek a uniforem kolegů, kteří odletěli, jsem vytvořil jeden okraj „květináče“; jako ostatní posloužily zakřivené stěny Habu. Vznikl tak prostor o zhruba pěti čtverečních metrech. Ten jsem naplnil deseticentimetrovou vrstvou písku. K jeho zavlažení jsem použil dvacet litrů drahocenné vody.

Pak přišla ta nechutnější část. Vyklopil jsem do hlíny velký kontejner exkrementů a málem jsem se z toho smradu pozvracel. Promíchal jsem prach s výkaly lopatou a vzniklou směs rovnoměrně rozhrnul. Potom jsem navrch nasypal pozemskou půdu. Dejte se do práce, bakterie. Spoléhám na vás. Chvílí to tu bude smrdět. Nemůžu otevřít okno. Ale člověk si zvykne.

Mimochodem, dneska je Díkůvzdání. Rodina se sešla na tradiční hostinu u našich v Chicagu. Řekl bych, že tam nebude moc veselo, když jsem před deseti dny umřel. Sakra, nejspíš se už taky konal můj pohřeb.

Zajímalo by mě, jestli se někdy dozvědí, jak to bylo doopravdy. Měl jsem tolik práce s tím, abych zůstal naživu, že jsem vůbec nepřemýšlel, čím asi tak procházejí naší. Zrovna teď prožívají tu nejhorší bolest, jakou člověk může zakusit. Dal bych cokoli, aby se dozvěděli, že jsem živý.

Jenom musím přežít, aby se mi to povedlo.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 22

Paráda. Věci se daly do pohybu.

Natahal jsem dovnitř dost písku a můžu se pustit do díla. Dvě třetiny základny pokrývá zemědělská půda. A dnes jsem poprvé zdvojnásobil obdělávanou plochu. Uplynul týden a někdejší marsovský prach vypadá bohatě a nádherně. Ještě dvakrát to zopakuju, a budu mít celé pole.

Všechna ta práce prospěla mé morálce. Měl jsem co dělat. Ale když se věci trochu usadily a já jsem si u večeře pustil Johanssenové sbírku Beatles, zase jsem se propadl do deprese.

Propočty ukazují, že jsem se před vyhladověním nezachránil.

Co se týče kalorií, vsadil bych nejspíš na brambory. Výborně rostou a mají slušný kalorický obsah (770 kalorií na kilogram). Věřím, že ty moje vyklíčí. Problém spočívá v tom, že jich nedokážu vypěstovat dost. Ze 62 čtverečních metrů jich za čtyři sta dnů (do doby, než mi dojdou potraviny) sklidím možná sto padesát kilogramů. To je celkem 115 500 kalorií, tedy v průměru 288 kalorií denně. Při své výšce a hmotnosti potřebuju 1500 kalorií denně, když budu ochoten trochu hladovět.

Tomu se neblížím ani zdaleka.

Nedokážu z půdy vyžít natrvalo. Ale můžu si prodloužit život. Brambory mi vydrží na 76 dní.

Brambory rostou neustále, a proto během těch 76 dní vypěstuju v bramborách dalších 22 000 kalorií, které mi poskytnou dalších patnáct dní. Další výpočty jsou už celkem zbytečné. Dohromady získám asi devadesát dní navíc.

Takže začnu hladovět solu 490 místo solu 400. Je to pokrok, ale pokud mám přežít, musím vydržet do solu 1412, kdy přistane Ares 4.

To je asi tisíc dnů jídla, které nemám. A nemám ani plán, jak si ho opatřit. Do prdele.

KAPITOLA 3

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 25

Pamatujete si na ty klasické početní příklady z hodin algebry? Jak do nádoby určitou rychlostí teče voda a jinou zase odtéká a vy máte spočítat, kdy bude prázdná? Tak tenhle princip je rozhodující pro projekt „Mark Watney nezemře“, na kterém teď pracuju.

Potřebuju vytvořit kalorie. A potřebuju jich dost, abych přežil 1387 solů, než dorazí Ares 4. Jestli mě nezachrání Ares 4, umřu v každém případě. Sol je o 39 minut delší než den, takže to dělá 1425 dnů. To je můj cíl: jídlo na 1425 dní.

Mám hromadu multivitaminů; přes dvojnásobek toho, co potřebuju. A v každém balení jídla je pětinásobek nezbytné dávky proteinů, takže při pečlivém plánování by mi nejmíň čtyři roky měly vydržet. O vyváženost stravy je postaráno. Jenom potřebuju kalorie.

Potřebuju jich 1500 denně. Pro začátek mám jídlo na čtyři sta dní. Takže kolik kalorií musím každý den svého pobytu vyprodukovat, abych přežil 1425 dní?

Ušetřím vás počítání. Odpověď je přibližně 1100. Musím svým farmařením den co den vyprodukovat 1100 kalorií, abych vydržel, dokud nepřistane Ares 4. Vlastně trochu víc, protože je sol 25 a ještě jsem nic nezasadil.

Se 62 čtverečními metry půdy dokážu získat asi tak 288 kalorií denně. Musím tedy skoro čtyřnásobně zvýšit výnosy oproti současnému plánu, jestli mám vydržet.

To znamená, že potřebuju větší plochu na farmaření a víc vody na zavlažování půdy. Ale pěkně jedno po druhém.

Kolik půdy dokážu vytvořit?

Hab má 92 čtverečních metrů. Řekněme, že je využiju beze zbytku. Pak je tu pět nepoužívaných lůžek. Řekněme, že je taky pokryju vrstvou zeminy. Mají každé dva čtvereční metry, takže získám deset čtverečních metrů. Tím se dostávám na 102.

Hab má tři laboratorní stoly, každý o dvou čtverečních metrech. Jeden si chci nechat pro sebe, a tak pro pěstování zbývají dva. To znamená další čtyři čtvereční metry a dohromady jsem na 106.

Mám dva marsovské rovery. Mají tlakové kabiny, aby posádka mohla podnikat dlouhé výpravy po povrchu bez skafandrů. Na pěstování plodin jsou moc malé a navíc si je chci nechat na ježdění. Oba jsou však vybaveny nouzovými nafukovacími stany.

Využití nafukovacích stanů pro farmaření je problematické, ale každý má plochu deset čtverečních metrů. Za předpokladu, že všechny problémy vyřeším, přibude mi dalších dvacet čtverečních metrů a obdělávatelná rozloha se zvýší na 126.

Sto dvacet šest čtverečních metrů obdělávatelné plochy. S tím už se dá něco podniknout. Pořád ji sice nemám čím zavlažit, ale jak jsem řekl, pěkně jedno po druhém.

Další věcí ke zvážení je to, jak dokážu být při pěstování brambor efektivní. Odhady výnosů jsem založil na výsledcích bramborářství na Zemi. Jenže pěstitelé brambor na rozdíl ode mě nebojují zoufale o přežití. Můžu dosáhnout lepších výnosů?

Především mám čas věnovat se každé jednotlivé rostlině. Můžu je zastřihávat, dbát na jejich zdraví a zajistit, aby si vzájemně nepřekážely. A až jejich nadzemní části vyrazí na povrch, můžu je přesadit hlouběji a nad ně zasadit mladší. Tohle se obyčejným bramborářům nevyplatí, protože pracují doslova s miliony rostlin.

Takové pěstování vyčerpá půdu. Farmář, který by se o to pokusil, by zeminu během dvanácti let přeměnil na prach. Není to udržitelné? Ale co na tom záleží? Já potřebuju přežít čtyři roky.

Odhaduju, že s využitím tohoto postupu bych mohl mít výnosy o padesát procent vyšší. A se 126 čtverečními metry zemědělské půdy (něco přes dvojnásobek 62 čtverečních metrů, které mám teď), mi vychází víc než 850 kalorií denně.

Tomu říkám pokrok. Pořád mí bude hrozit smrt hladem, ale dostávám se do pásma přežití. Třeba dokážu hladovět tak, aby mě to nezabilo. Mohl bych snížit výdej kalorií tím, že omezím fyzickou námahu na minimum. Mohl bych nastavit teplotu v Habu výš než normálně, takže by organismus spotřeboval méně energie na udržení tělesného tepla. Mohl bych si uříznout ruku a sníst ji, čím bych získal cenné kalorie a zredukoval jejich potřebu.

No, to asi ne.

Řekněme tedy, že dokážu získat prostor pro všechnu tuhle půdu. Zní to rozumně. Kde vezmu vodu? Abych mohl obdělávat 126 čtverečních metrů místo 62 při hloubce deset centimetrů, budu potřebovat ještě 6,4 krychlového metru zeminy (další házení lopatou, jupí!) a k tomu 250 litrů vody.

Padesát litrů, které jsem nechal bokem, mám na pití, kdyby se porouchal recyklátor. Takže mi z cílové hodnoty 250 litrů chybí 250 litrů. Zatraceně. Jdu spát.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 26

Byl to úmorný, ale plodný den.

Už mě nebavilo vymýšlet, kde vezmu 250 litrů vody, a tak jsem se radši vrhnul do manuální práce. Potřebuju do Habu dostat pořádnou kupu hlíny, i když je momentálně suchá a nepoužitelná.

Než mě zmohla únava, natahal jsem jí pod střechu kubík.

Potom se na hodinu spustila menší písečná bouře a zasypala solární články bordelem. Takže jsem se musel zase nasoukat do skafandru a vyrazit ven. Dost mi to zkazilo náladu. Zametat rozlehlé pole solárních článků je nudné a fyzicky namáhavé. Ale jakmile jsem skončil, vrátil jsem se do svého útulného hnízdečka.

Bylo načase opět zdvojnásobit zeminu, a tak jsem si řekl, že bude lepší udělat to hned. Trvalo to hodinu. Ještě jedno zdvojnásobení, a budu moct využít všechnu hlínu.

Kromě toho mě napadlo, že přišel čas zasadit. Už mám dost půdy na to, abych jeden kout mohl vyčlenit. Začal jsem s dvanácti hlízami. Mám obrovské štěstí, že nejsou zmrazené ani vysušené. Co vedlo NASA k tomu, že sem poslala dvanáct celých brambor, chlazených, ale ne mrazených? A proč je umístila do tlakové kabiny a ne do bedny s ostatními zásobami pro Hab? Protože jsme během pobytu na planetě měli zažít Díkůvzdání a psychologové z NASA usoudili, že nám prospěje, když si společně připravíme jídlo. Ne že ho jenom sníme, ale doopravdy uvaříme. Snad to má nějakou logiku, jenže co na tom záleží?

Každou hlízu jsem rozkrájel na čtyři kusy a dal jsem si záležet, aby na každém byla nejmíň dvě očka. Z těch brambory vyklíčí. Pár hodin jsem je nechal odležet, aby trochu ztvrdly, a pak jsem je v dostatečných rozestupech zasadil do hlíny v koutě. Hodně štěstí, brambůrky moje. Závisí na vás můj život.

Normálně trvá minimálně devadesát dní, než můžete sklidit brambory v plné velikosti. Tak dlouho ale čekat nemůžu. Musím všechny hlízy z téhle úrody zase rozkrájet a zasadit do zbytku pole.

Nastavením teploty v Habu na příjemných 25,5 °C můžu růst brambor urychlit. Vnitřní osvětlení se postará o „sluneční svit“ a já se jim postarám o dostatek vláhy (jen co přijdu na to, kde vzít vodu). Nehrozí jim nepřízeň počasí, cizopasníci ani plevel, s nímž by musely soupeřit o půdu nebo živiny. Za těchto ideálních podmínek bych měl zdravé hlízy na výsadbu získat do čtyřiceti dnů.

Mám dojem, že pro dnešek už toho farmaření bylo až dost.

K večeři celá porce. Zasloužím si ji. Spálil jsem spoustu kalorií a chci je zpátky.

Prohrabával jsem věci velitelky Lewisové, dokud jsem nenašel její osobní paměťovou kartu. Všichni si mohli vzít jakoukoli digitální zábavu podle svého gusta a alba Beatles od Johanssenové už mi šla pomalu na nervy. Nejvyšší čas mrknout se, co si sbalila Lewisová.

Mizerné televizní seriály. Nic jiného. Nekonečné série starých televizních seriálů.

Tak ať. Darovanému koni na zuby nekoukej. Vybral jsem si Three’s Company z roku 1977.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 29

Za posledních pár dnů jsem dovnitř nanosil všechnu potřebnou hlínu. Stoly a lůžka jsem zpevnil, aby udržely vrstvu zeminy, a hned jsem ji na ně nasypal. Zatím nemám vodu k jejímu oživení, zato jsem dostal pár nápadů. Hodně špatných nápadů, ale aspoň něco.

Dnešním velkým úspěchem byla příprava nafukovacích stanů.

Problém se stany z roverů spočívá v tom, že nejsou navrženy na časté používání.

Myšlenka je taková, že stan vyhodíte ven, vlezete si do něj a čekáte na záchranu. Přechodová komora se skládá jen ze dvou ventilů a dvou dveří. Vyrovnáte tlak se stranou, ze které vstupujete, přesunete se do komory, vyrovnáte tlak s druhou stranou a pokračujete. To znamená, že při každém použití ztratíte hodně vzduchu. A já dovnitř budu muset nejmíň jednou denně. Celková plocha stanu je celkem malá, a tak si nemůžu dovolit přicházet o tolik vzduchu.

Celé hodiny jsem vymýšlel, jak nafukovací stan připojit k přechodové komoře Habu. Hab má tři přechodové komory. Dvě bych obětoval na stany. To by bylo skvělé.

Nejvíc frustrující na tom je, že přechodové komory nafukovacích stanů se na jiné komory připojit dají! Vevnitř by mohli být zranění nebo lidé bez skafandrů. Musíte mít možnost dostat je ven, aniž byste je vystavili marsovské atmosféře.

Jenomže konstrukce nafukovacích stanů vychází z toho, že vás zbylí členové posádky přijedou zachránit v roveru. Přechodové komory Habu jsou daleko větší a úplně jiné než komory u roverů. Když se nad tím zamyslíte, vážně není důvod připojovat stan na Hab.

Pokud ovšem nedojde k tomu, že uvíznete na Marsu, všichni si myslí, že jste po smrti, a vy musíte zoufale bojovat s časem a živly, abyste zůstali naživu. Ale kromě tohoto mezního případu žádný důvod neexistuje.

Nakonec jsem se rozhodl, že se s tou ztrátou prostě smířím. Při každé cestě do stanu nebo ven přijdu o trochu vzduchu. Dobré je, že oba nafukovací stany mají zvenku ventil na přívod vzduchu. Nezapomínejte, že mají sloužit jako nouzové přístřešky. Lidem uvnitř může docházet vzduch a vy jim ho přivedete vzduchovodem z roveru.

Není to nic jiného než hadice, která vyrovnává tlak mezi roverem a stanem.

Hab a rovery používají stejné ventily a průměry hadic, takže můžu stany napojit rovnou na Hab. Díky tomu se automaticky doplní vzduch, který uteče při každém mém příchodu a odchodu.

S těmito záchrannými stany se v NASA nepárali. Sotva jsem v roveru zmáčkl nouzové tlačítko, ozval se svist, až mi zapraskalo v uších, a stan, připojený na přechodovou komoru roveru, vystřelil ven. Trvalo to asi dvě sekundy.

Zavřel jsem přechodovou komoru ze strany roveru a najednou jsem měl pěkný, izolovaný nafukovací stan. Zapojit vyrovnávací hadici byla hračka (aspoň jednou používám vybavení k tomu, k čemu je určené). Potom, během několika průchodů přes komoru (přičemž únik vzduchu automaticky nahrazoval Hab), jsem dovnitř nanosil hlínu.

Celé jsem to zopakoval s druhým stanem. Všechno šlo hladce. Ach jo… voda.

Na střední škole jsem hodně hrával Dungeons and Dragons. (Zřejmě by vás nenapadlo, že botanik křížený se strojním inženýrem mohl být na střední tak trochu šprt, ale je to tak.) Představoval jsem v té hře klerika. Jedno ze zaklínadel, která jsem mohl použít, znělo: „Vytvoř vodu.“ Odjakživa mi připadalo hloupé a nikdy jsem ho nevyužil. Bože, co bych teď dal za to, kdybych ho měl k dispozici ve skutečném životě.

No nic. Tohle je problém na zítra.

Dneska večer se musím vrátit ke Three’s Company. Včera jsem to vypnul uprostřed dílu, ve kterém pan Roper něco viděl a špatně to pochopil.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 30

Mám šíleně riskantní plán, jak získat tolik vody, kolik potřebuju. A tím myslím doopravdy riskantní. Nemůžu si ale moc vybírat. Došly mi nápady a za pár dní mě čeká další zdvojnásobení zeminy. Tentokrát už pokryju všechnu novou půdu, kterou jsem dovnitř natahal. Pokud ji nejdřív nezavlažím, prostě odumře.

Na Marsu není moc vody. Na pólech leží led, jenomže to je příliš daleko. Jestli chci vodu, musím si ji vyrobit. Naštěstí znám recept: Vezmi vodík. Přidej kyslík. Spaluj.

Vezmeme to jedno po druhém. Začnu kyslíkem.

Mám poměrně slušné zásoby O₂, ale ne dost na výrobu 250 litrů vody. Dvě tlakové nádoby na konci Habu představují celou moji zásobu (plus vzduch uvnitř Habu, samozřejmě). Každá obsahuje 25 litrů kapalného O₂. Hab by je využil jedině v případě nouze; na udržování atmosféry má oxygenátor. Nádoby s O₂ jsou tady kvůli skafandrům a roverům.

Tak jako tak, z rezervního kyslíku bych získal maximálně sto litrů vody (padesát litrů O₂ odpovídá sto litrům molekul, které obsahují jenom jeden O). Znamenalo by to, že bych už nesměl vycházet na povrch a přišel bych o všechny nouzové rezervy. A neměl bych ani polovinu vody, kterou potřebuju. Nepřichází v úvahu.

Najít na Marsu kyslík je však snadnější, než byste asi čekali. Atmosféru tvoří z 95 procent CO₂. A já mám shodou okolností stroj, jehož jedinou úlohou je vysvobozovat kyslík z CO₂. Přesně tak, oxygenátor!

Jediný problém: Atmosféra je hodně řídká – představuje necelé jedno procento pozemského tlaku. Proto se těžko sbírá. Dostat jí zvenčí dovnitř je skoro nemožné. Jediným účelem Habu je zajistit, aby k tomu nedošlo. Objem marsovské atmosféry, který se mnou pronikne přechodovou komorou, je směšně malý.

A teď na scénu přichází palivový agregát z MAV.

Je to už pár týdnů, co v MAV odletěli mojí kolegové z posádky. Ale spodní část modulu zůstala na povrchu. NASA nemá ve zvyku dopravovat na oběžnou dráhu zbytečnou zátěž. Přistávací vzpěry, vstupní rampa a palivový agregát jsou pořád tady. Vzpomínáte si, že MAV si sám vyrobil palivo s využitím marsovské atmosféry? Prvním krokem je shromáždění CO₂ a jeho uložení do tlakové nádoby. Až agregát připojím na elektřinu z Habu, bude mi vyrábět půl litru kapalného CO₂ za hodinu, a to bez omezení. Za deset solů získám skoro 125 litrů CO₂, což odpovídá 125 litrům O₂ po průchodu oxygenátorem.

To stačí na 250 litrů vody. Takže mám plán, co se týče kyslíku.

S vodíkem to bude trochu komplikovanější.

Napadlo mě, že bych ho vzal z vodíkových palivových článků, jenže tyhle baterie potřebuju jako noční zdroj elektřiny. Kdybych je neměl, teplota by příliš klesla. Já bych se do něčeho zabalil, ale chlad by mi zničil úrodu. A v každém palivovém článku je stejně jen troška H₂. Zkrátka se nevyplatí obětovat něco tak užitečného kvůli nepatrnému zisku. K věcem, které hrají v můj prospěch, patří fakt, že nemám problém s energií. Toho se nechci vzdát. Takže to musím zkusit jinak.

Často mluvím o MAV. Ale teď se chci zabývat MDV.

Během nejděsivějších třiadvaceti minut života jsem se stejně jako čtveřice kolegů z posádky snažil udržet stolici, zatímco Martinez pilotoval MDV dolů na povrch. Bylo to jako nechat se zavřít do bubnové sušičky.

Nejdřív jsme klesali od Hermesu a zpomalovali z oběžné rychlosti, abychom mohli zahájit normální pád. Všechno šlo hladce, dokud jsme nedospěli do atmosféry. Pokud máte pocit, že turbulence jsou hrozné v letadle, které se pohybuje rychlostí 720 kilometrů za hodinu, zkuste si je představit v rychlosti 28 000 kilometrů za hodinu.

Podle plánu se otevřelo několik sad padáků, aby zpomalily náš sestup, a potom nás Martinez manuálně pilotoval až na povrch, přičemž využíval pomocné rakety pro brzdění a řízení pohybu do stran. Nacvičoval to celé roky a odvedl vynikající práci. Překonal ty nejoptimističtější představy o přistání a usadil nás pouhých devět metrů od cíle. Tenhle manévr se mu zkrátka neuvěřitelně povedl.

Díky, Martinezi! Možná jsi mi zachránil život!

Ne kvůli tomu dokonalému přistání, ale proto, že mu zbylo hodně paliva. Stovky litrů nevyužitého hydrazinu. Každá molekula hydrazinu obsahuje čtyři atomy vodíku. A proto se dá z každého litru hydrazinu získat dost vodíku na dva litry vody.

Krátce jsem vyšel na povrch, abych to zkontroloval. V nádržích MDV zůstalo 292 litrů šťávy. To stačí skoro na šest set litrů vody! Mnohem víc, než potřebuju!

Má to jeden háček: Uvolnění vodíku z hydrazinu je… zkrátka… právě princip, na kterém fungují rakety. Vzniká ohromné množství tepla. A je to nebezpečné. Pokud to provedu v kyslíkové atmosféře, horký a čerstvě uvolněný vodík exploduje. Nakonec vznikne spousta vody, ale já budu moc mrtvý na to, abych to ocenil.

Samotný hydrazin je poměrně jednoduchý. Němci ho již za druhé světové války používali jako palivo pro stíhačky s pomocnými raketami (a občas se jím vyhodili do vzduchu).

Stačí použít katalyzátor (ten můžu získat z motoru MDV), a hydrazin se rozloží na dusík a vodík. Ušetřím vás chemie, ale nakonec máte z pěti molekul hydrazinu pět molekul neškodného N₂ a deset molekul báječného H₂. Během procesu se obojí přechodně stává čpavkem. Chemie, ta mizerná bestie, se postará, aby část čpavku nereagovala s hydrazinem a zůstala prostě čpavkem. Líbí se vám puch čpavku? No, stane se tím nejvýraznějším zápachem mé stále pekelnější existence.

Chemie je na mojí straně. Otázkou zůstává, jak zajistím, aby reakce proběhla pomalu, a jak budu zachycovat vodík. Odpověď zní: Nevím.

Předpokládám, že něco vymyslím. Nebo zemřu.

A teď něco mnohem důležitějšího: Prostě se nedokážu smířit s tím, jak na místo Chrissy dosadili Cindy. Po tomhle fiasku už Three’s Company asi nikdy nebude jako dřív. Čas ukáže.

KAPITOLA 4

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 32

S plánem, jak získat vodu, jsem narazil na pár problémů.

Mám představu, že vyrobím šest set litrů vody (omezuje mě vodík, který dokážu uvolnit z hydrazinu). To znamená, že potřebuju tři sta litrů kapalného O₂.

Na přípravě O₂ není nic složitého. Palivovému agregátu MAV trvá čtyřiadvacet hodin, než naplní desetilitrovou nádrž CO₂. Oxygenátor z něj vyrobí O₂, a když pak regulátor atmosféry zjistí vysoký obsah O₂, odčerpá ho ze vzduchu a uloží do hlavních zásobníků O₂. Po jejich naplnění budu muset O₂ odvádět do nádrží v roverech a podle potřeby í do lahví ve skafandrech.

Příprava však neprobíhá nijak rychle. Tempem půl litru CO₂ za hodinu mi potrvá pětadvacet dní, než budu mít tolik kyslíku, kolik potřebuju. To je déle, než bych si představoval.

A navíc je tu potíž s přechováváním vodíku. Plynové zásobníky v Habu, roverech a všech skafandrech pojmou přesně 374 litrů. K uložení veškerého materiálu pro výrobu vody ale potřebuju obrovskou kapacitu devět set litrů.

Napadlo mě využít jako „nádrž“ jeden rover. Velikostí by stačil, ale rovery nejsou stavěné na tak velký tlak. Mají vydržet (jak jistě tušíte) jednu atmosféru. Potřebuju nádoby, které snesou padesátkrát víc. Rover by se určitě roztrhl.

Nejlepší způsob, jak uskladnit materiál na výrobu vody, je udělat z něj vodu. Právě to musím udělat.

Princip je jednoduchý, ale jeho realizace bude neuvěřitelně nebezpečná.

Díky palivovému agregátu MAV získám každých dvacet hodin deset litrů CO₂. Ten do Habu dostanu s použitím vysoce vědecké metody, totiž že zásobník odpojím od přistávacího zařízení MAV, odnesu ho do Habu a nechám ventil otevřený, dokud se nevyprázdní.

Oxygenátor se následně postará o přeměnu CO₂ na kyslík. Potom velice pomalu uvolním hydrazin přes iridiový katalyzátor, aby se rozložil na N₂ a H₂. Vodík nasměruju do malého prostoru a zapálím. Reakcí kyslíku se zapáleným vodíkem pak vznikne voda. Jak vidíte, tento plán mi poskytuje celou řadu možností, jak zahynout při ohnivé explozi.

Smrtelně nebezpečný je především hydrazin. Jestliže se dopustím nějaké chyby, na místě, kde stával Hab, zůstane jenom „Památeční kráter Marka Watneyho“.

Pokud to nepodělám s hydrazinem, pořád je tu ještě problém se spalováním vodíku. Chystám se rozdělat oheň. V Habu. Úmyslně.

Kdybyste se zeptali inženýrů z NASA, co nejhoršího se v Habu může přihodit, všichni by vám řekli, že „požár“. Na otázku, k čemu by vedl, by odpověděli, že ke „smrti v plamenech“.

Ale jestli to zvládnu, dokážu kontinuálně vyrábět vodu bez potřeby skladovat vodík nebo kyslík. V podobě vlhkosti se promísí s atmosférou, ale recyklátor ji oddělí.

Ani není nutné dokonale dávkovat přísun hydrazinu do palivového agregátu, ve kterém vzniká CO₂. V Habu je spousta kyslíku a v zásobě ještě víc. Jenom musím zajistit, abych nevyrobil tolik vody, že mi O₂ úplně dojde.

Připojil jsem palivový agregát MAV na elektřinu z Habu. Naštěstí používají stejné napětí. Agregát už běží a vyrábí pro mě CO₂.

K večeři poloviční porce. Dnes jsem jenom vymýšlel plán, jak se zabít, a na to není třeba moc energie.

Večer chci dokoukat Three’s Company. Upřímně řečeno, pan Furley se mi zamlouvá daleko víc než Roperoví.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 33

Tohle může být můj poslední záznam.

Od solu 6 si uvědomuju, že je dost pravděpodobné, že tady umřu. Jenom jsem předpokládal, že se tak stane, až mi dojde jídlo. Nenapadlo mě, že to bude takhle brzy.

Chystám se zapálit hydrazin. Naši misi plánovali s vědomím, že tu všechno může potřebovat údržbu, a proto mám hromadu nástrojů. Dokonce i ve skafandru jsem zvládnul vypáčit vstupní panely MDV a dostat se k šesti zbylým nádržím hydrazinu. Položil jsem je do stínu roveru, aby se moc nezahřívaly. U Habu je rozlehlejší stín a chladněji, ale na to kašlu. Jestli vybouchnou, ať zlikvidují rover a ne můj dům.

Pak jsem vylomil reakční komoru. Dalo to práci a ta zatracená věc v půlce praskla, ale dostal jsem ji ven. Naštěstí nepotřebuju správnou palivovou reakci. Vlastně vůbec nechci, aby palivová reakce probíhala úplně dokonale.

Přenesl jsem reakční komoru do Habu. Chvíli jsem zvažoval, že přitáhnu jen jednu nádrž hydrazinu, abych snížil riziko. Hrubým propočtem jsem však dospěl k závěru, že i jedna nádrž stačí ke zničení Habu. A tak jsem je dovnitř vzal všechny. Proč ne?

Na nádržích jsou manuálně ovládané ventily. Nejsem si stoprocentně jistý, k čemu slouží. Rozhodně se nečekalo, že je k něčemu využijeme. Nejspíš sloužily k vypouštění tlaku během mnoha zkoušek při výrobě a před plněním. Ať tam jsou z jakéhokoli důvodu, mně se ty ventily hodí. Ovládat je můžu obyčejným hasákem.

Z recyklátoru vody jsem odmontoval náhradní hadici. S pomocí vlákna vypáraného z uniformy (promiň, Johanssenová) jsem ji přivázal k výstupu ventilu. Hydrazin je tekutina, a proto ho stačí přivést do reakční komory (teď spíš „reakční misky“).

Palivový agregát MAV mezitím neustále pracuje. Už jsem dovnitř přinesl jeden zásobník CO₂, vypustil ho a vrátil k dalšímu naplnění.

Tím končí veškeré řeči. Přišel čas začít s výrobou vody.

Pokud najdete ohořelé trosky Habu, znamená to, že jsem něco udělal špatně. Kopíruju deník do obou roverů, aby bylo pravděpodobnější, že se zachová.

Jde se na to.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 33 (2)

Vida, nezemřel jsem.

Nejdřív jsem si oblékl vnitřní vrstvu skafandru pro výstupy. Ne samotný neforemný skafandr, jenom prádlo, které nosím pod ním, včetně rukavic a návleků na nohy. Pak jsem si nasadil kyslíkovou masku z lékařských zásob a laboratorní ochranné brýle z Vogelovy chemické soupravy. Skoro celé tělo jsem měl chráněné a dýchal jsem vzduch ze zásobníku.

Proč? Protože hydrazin je vysoce toxický. Kdybych ho vdechl příliš mnoho, vážně bych si poškodil plíce. Pokud bych si s ním poleptal kůži, do konce života bych měl chemické popáleniny. Nechtěl jsem nic riskovat.

Otevíral jsem ventil, dokud se neobjevil pramínek hydrazinu. Nechal jsem jednu kapku dopadnout do iridiové misky.

Poklidně zasyčela a zmizela.

Zrovna to jsem chtěl. Právě jsem uvolnil vodík a dusík. Sláva!

Jednou z věcí, kterých mám vrchovatě, jsou pytle. Moc se neliší od kuchyňských pytlů na odpadky, ačkoli určitě přijdou na padesát tisíc dolarů, jelikož je nakupuje NASA.

Naše velitelka Lewisová byla rovněž geoložka. Jejím úkolem bylo shromáždit vzorky skal a zeminy z celé operační oblasti (okruh deseti kilometrů). Hmotnostní limity omezovaly, kolik toho s sebou může vzít zpátky na Zemi, a tak mělo po sběru následovat vytřídění padesáti nejzajímavějších kilogramů, které si odveze domů. Pytle byly určené na uskladnění a označení vzorků. Některé jsou malé jako sáčky na potraviny, jiné zase připomínají objemné vaky na zahradní odpad.

Taky mám lepicí pásku. Obyčejnou lepicí pásku, jakou koupíte v každém obchodě s domácími potřebami. Ukazuje se, že na lepicí pásce nedokáže nic vylepšit ani NASA.

Rozřezal jsem několik velkých vaků a slepil z nich jakýsi stan. Vlastně to byl spíš obrovský pytel. Podařilo se mi zakrýt celý stůl, na němž jsem měl svou šílenou vědeckou soupravu pro práci s hydrazinem. Rozestavěl jsem na něm pár předmětů, aby se fólie nedotýkala iridiové misky. Pytle jsou naštěstí průsvitné, takže vidím, co se děje uvnitř.

Potom jsem pro věc obětoval jeden skafandr. Potřeboval jsem vzduchovou hadici. Koneckonců, skafandrů mám přebytek. Celkem šest; po jednom pro každého člena posádky. Proto mi nevadilo jeden z nich rozporcovat.

Vyřízl jsem otvor v horní části stanu a lepicí páskou jsem k němu připevnil hadici. Myslím, že těsní obstojně.

S pomocí dalších dvou vláken z oblečení Johanssenové jsem druhý konec hadice zavěsil do vzduchu. Vlákna jsem ke stropu Habu uchytil našikmo (aby nepřekážela před ústím hadice). Tak vznikl malý komín. Hadice měla průměr asi centimetr. Doufám, že to bude stačit.

Vodík bude po reakci horký a začne stoupat. Nechám ho tedy unikat komínem a na výstupu ho zapálím.

Potom jsem musel vynalézt oheň.

NASA se ze všech sil snaží zajistit, aby tu nemohlo nic vzplanout. Všechno je z kovu nebo ohnivzdorného plastu a uniformy jsou syntetické. Potřeboval jsem něco, co bude hořet, jakýsi věčný plamínek. Nemám zkušenosti na to, abych nastavil právě takový tok H₂, který by živil plamen, a přitom mě nezabil. Moc úzké rozpětí.

Po prohlídce osobních věcí všech kolegů (poslyšte, jestli chtěli soukromí, neměli mě nechávat se svými krámy na Marsu) jsem objevil řešení.

Martinez je zbožný katolík. To jsem věděl. Nevěděl jsem ale, že si s sebou vzal dřevěný křížek. NASA mu kvůli tomu určitě dala co proto, jenže o Martinezovi se taky ví, že je pěkně umíněný.

S pomocí kleští a šroubováku jsem z posvátného symbolu nadělal dlouhé třísky. Předpokládal jsem, že pokud existuje nějaký Bůh, nebude mu to s ohledem na situaci, ve které se nacházím, vadit.

I kdyby mě zničení jediného náboženského předmětu vydalo napospas marsovským upírům, musím to risknout.

Drátů a baterií na jiskření jsem měl nepočítané. Jenomže malou elektrickou jiskrou dřevo jen tak nezapálíte. A tak jsem nasbíral pásy kůry z místních palem a pak jsem vzal dva klacíky a třel je o sebe, dokud se nezahřály…

No, tak to nebylo. Pustil jsem na třísku čistý kyslík a zajiskřil. Chytla jako sirka.

S miniaturní pochodní v ruce jsem nechal zvolna proudit hydrazin. Syčel na iridiu a mizel. Brzy už u komína prskal plamen.

Nejdůležitější bylo sledovat teplotu. Rozklad hydrazinu je mimořádně exotermický. Proto jsem ho upouštěl opatrně a neustále pozoroval údaje na termočlánku, který jsem připevnil na iridiovou misku.

Podstatné je, že proces fungoval!

Každá hydrazinová nádrž má přes padesát litrů, což by mělo stačit na sto litrů vody. Omezuje mě výroba kyslíku, ale prozatím jsem nadšený, takže klidně použiju polovinu svých zásob. Zkrátka a dobře, nechám toho, až bude nádrž poloprázdná, a získám padesát litrů vody!

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 34

Trvalo to fakt dlouho. Vyhrál jsem si s hydrazinem celou noc. Ale podařilo se.

Ačkoli jsem to mohl zvládnout rychleji, opakoval jsem si, že když člověk v uzavřeném prostoru zapaluje raketové palivo, opatrnost není na škodu.

Můžu vám říct, že je to teď u mě jako v tropické džungli.

Mám tady skoro 30 °C a příšerné vlhko. Vyslal jsem do vzduchu spoustu tepla a padesát litrů vody.

Hab měl celou dobu asi tolik práce jako matka zvlášť neposedného batolete. Doplňoval kyslík, který jsem spotřeboval, a recyklátor se snažil srazit vlhkost na přijatelnou úroveň. S horkem se nedá dělat nic. Hab nemá klimatizaci. Na Marsu je zima. Nepředpokládali jsme, že se budeme zbavovat přebytečného tepla.

Už jsem si zvykl na ustavičný vřískot všelijakých alarmů. Požární konečně utichl, protože momentálně nic nehoří. Varování před nízkou hladinou kyslíku by mělo přestat co nevidět. Upozornění na zvýšenou vlhkost uslyším o něco déle. Recyklátor vody si dneska ještě mákne.

Chvíli povykoval ještě jeden alarm. Naplnila se hlavní nádrž recyklátoru. Přesně takové problémy chci mít!

Vzpomínáte si na ten skafandr, který jsem včera zničil? Pověsil jsem ho na věšák a nanosil do něj vodu z recyklátoru. Udrží v sobě jednu atmosféru vzduchu. Pár kbelíků vody by měl taky zvládnout.

Jsem hrozně utahaný. Byl jsem vzhůru celou noc a teď se musím vyspat. Do říše snů se vydám v nejlepší náladě od solu 6.

Začíná se mi dařit. Vlastně všechno vychází skvěle! Je možné, že přece jenom přežiju!

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 37

Jsem v hajzlu a smrt se blíží!

Fajn, uklidni se. Určitě něco vymyslíš.

Drahý budoucí marsovský archeologu, tenhle záznam pro vás píšu v roveru 2. Asi se ptáte, proč nejsem v Habu. Protože jsem z něj v hrůze utekl! A teď nevím, co podniknu dál.

Zřejmě bych měl objasnit, co se přihodilo. Pokud je tento záznam poslední, aspoň se dozvíte důvod.

Několik posledních dnů jsem spokojeně vyráběl vodu. Cítil jsem se jako ryba ve vodě. (Chápete tu slovní hříčku? „Jako ryba ve vodě“?)

Dokonce jsem zvýšil tlak v kompresoru palivového agregátu MAV. Byla to komplikovaná technická záležitost (přidal jsem napětí v čerpadle). Takže vody přibývalo ještě rychleji.

Po první várce padesáti litrů jsem se rozhodl zpomalit a pokračovat tempem, jakým získávám O₂. Nechtěl jsem, aby rezerva klesla pod 25 litrů. Takže jakmile jsem se dostal moc nízko, přestal jsem si hrát s hydrazinem, dokud se množství O₂ nevrátilo výrazně nad 25 litrů. Důležitá poznámka: Když říkám, že jsem vyrobil padesát litrů vody, je to odhad. Recyklátor nezachytí padesát litrů vody. Půda, kterou jsem natahal do Habu, byla úplně suchá a žíznivě nasávala podstatnou část vlhkosti. Stejně bych do ní vodu nalil, a tak jsem nebyl nervózní ani překvapený z toho, že se recyklátor vůbec nepřiblížil hranici padesáti litrů.

Po zvýšení výkonu čerpadla jsem každých patnáct hodin připravil deset litrů CO₂. Tento proces jsem zopakoval čtyřikrát.

Z mých výpočtů vyplynulo, že včetně první dávky padesát litrů bych měl do systému přidat 130 litrů vody.

Jenomže matematika dokáže člověku pěkně zamotat hlavu!

Shromáždil jsem sedmdesát litrů vody v recyklátoru a v zásobníku vyrobeném ze skafandru. Dost vlhkosti se vysráželo na stěnách a klenuté střeše a podstatnou část určitě vsákla zemina. To ale nevysvětluje chybějících šedesát litrů vody. Někde se stala chyba.

Pak jsem si všiml druhé láhve O₂.

Habu jsou dvě rezervní láhve O₂. Z bezpečnostních důvodů se nacházejí na opačných koncích stanice. Hab si může vybrat, kterou použije. Ukázalo se, že atmosféru doplňoval z láhve 1. Ale když jsem do systému dodával O₂ (přes oxygenátor), Hab tento přírůstek rozděloval rovnoměrně do obou. V láhvi 2 se zvolna hromadil kyslík.

To není problém. Hab prostě dělal svou práci. Znamenalo to však, že jsem získával stále víc O₂. Proto jsem ho nespotřebovával tak rychle, jak jsem si myslel.

Nejdřív jsem se zaradoval: „Výborně! Víc kyslíku! Teď můžu vyrábět vodu rychleji!“ Potom jsem si ale uvědomil něco znepokojivého. Objasním vám to: Získávám O₂. Jenže objem, který přivádím zvnějšku, je konstantní. Proto jediná možnost „zisku“ předpokládá, že ho spálím míň, než jsem se domníval. Ale hydrazinovou reakci jsem postavil na domněnce, že spotřebuju všechen.

Vysvětlit se to dá jedině tak, že jsem nespaloval veškerý uvolněný vodík.

Teď, z odstupu, je to zřejmé. Nedošlo mi však, že vodík neshoří beze zbytku. Minul plamen a vesele pokračoval v letu. Sakra, Jime, jsem botanik, ne chemik!

Na chemii není spolehnutí, a tak jsem měl ve vzduchu nespálený vodík. Všude kolem. Smísil se s kyslíkem. Jen tak se vznášel. Čekal na jiskru, aby mohl vyhodit Hab do povětří\

Jakmile mi to došlo a sebral jsem se, vzal jsem sáček na vzorky, trochu jím zamával a uzavřel ho.

Hned jsem vyrazil ven do roveru, kde mám analyzátory atmosféry. Dusík: 22 procent. Kyslík: 9 procent. Vodík: 64 procent.

Od té doby se schovávám tady v roveru. Hab se změnil v království vodíku.

Mám obrovské štěstí, že ještě nevybuchl. Po sebemenším výboji statické elektřiny bych měl svůj vlastní Hindenburg.

A tak sedím v roveru 2. Můžu tu zůstat den, maximálně dva, než se zanesou filtry CO₂ ve vozidle i v mém skafandru. Do té doby musím vymyslet, jak to vyřeším.

Z Habu je teď bomba.

KAPITOLA 5

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 38

Pořád jsem schovaný v roveru, ale měl jsem čas přemýšlet. A vím, jak se vypořádat s vodíkem.

Vzpomněl jsem si na regulátor atmosféry. Ten sleduje, co je ve vzduchu, a zajišťuje rovnováhu. Kvůli tomu skončil přebytek O₂, který jsem přiváděl, v tlakových láhvích. Problém spočívá v tom, že regulátor není stavěný na to, aby ze vzduchu odčerpával vodík.

Regulátor k separaci plynů využívá mrazicí zařízení. Když usoudí, že je ve vzduchu moc kyslíku, začne vzduch shromažďovat v zásobníku a zchladí ho na devadesát kelvinů. Kyslík zkapalní, ale dusík zůstane v plynném skupenství (kondenzační bod: 77 K). Potom regulátor uloží O₂.

S vodíkem to provést nemůžu, protože ten zkapalní až při 21 K.

A tak nízké teploty regulátor neumí. Slepá ulička. A teď řešení:

Vodík je nebezpečný, jelikož může vybuchnout. Jenomže k explozi potřebuje přítomnost kyslíku. A k tomu, abych ze vzduchu odstranil kyslík, nemusím mít nic jiného než regulátor.

V tom, aby nechal hladinu kyslíku v Habu klesnout příliš nízko, mu brání čtyři různé pojistky. Jejich konstrukce však zajišťuje ochranu proti technickým poruchám, ne proti záměrné sabotáži (chachacha!).

Abych to zkrátil, dokážu regulátor ošálit, aby z Habu odstranil všechen kyslík. Potom si obléknu skafandr (abych mohl dýchat) a udělám, co je zapotřebí, aniž by hrozila exploze.

Budu z láhve do vodíkové atmosféry odpouštět kyslík a jiskřit s pomocí dvou drátů připojených na baterii. Vodík shoří, ale jen po troškách, dokud se nespotřebuje každá nepatrná dávka kyslíku.

S maximální opatrností to budu opakovat pořád dokola, až vodík úplně spálím.

Můj plán má jednu drobnou chybičku: Zabiju svoji půdu.

Zemina se stává úrodnou půdou jedině za předpokladu, že v ní žijí bakterie. Pokud odstraním kyslík, bakterie zahynou. Nemám po ruce sto miliard maličkých skafandrů.

Takže je to jenom polovina řešení. Musím si od přemýšlení odpočinout.

V tomhle roveru naposledy jela velitelka Lewisová. Znovu ho měla použít solu 7, ale místo toho odletěla domů. Její osobní cestovní zavazadlo je pořád vzadu. Když jsem ho prohledal, objevil jsem proteinovou tyčinku a USB flash disk, pravděpodobně plný hudby na vyjížďku.

Nejvyšší čas dát si něco na zub a podívat se, jakou muziku si naše milá velitelka vzala.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 38 (2)

Disko. Proboha, Lewisová.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 39

Myslím, že jsem na to přišel.

Půdní bakterie jsou zvyklé na zimu. Utlumí aktivitu a potřebují k přežití míň kyslíku. Můžu snížit teplotu v Habu na 1 °C, čímž je skoro uvedu do zimního spánku. Na Zemi se to děje v jednom kuse. V tomto stavu pár dnů přežijí. Pokud by vás zajímalo, jak bakterie na Zemi přežívají delší mrazivá období, odpověď zní, že nepřežívají. Na místo mrtvých nastoupí bakterie z větší hloubky, kde je tepleji.

Pořád budou potřebovat kyslík, avšak ne moc. Řekl bych, že jedno procento postačí. Ve vzduchu ho zbyde dost, aby bakterie mohly dýchat, ale málo na hoření. Takže vodík nevybuchne.

To ovšem vede k dalšímu problému. Nebude se to zamlouvat zasazeným bramborám.

Nedostatek kyslíku jim nevadí, zato chlad je zahubí. Proto je budu muset přesadit (vlastně naložit do pytlů) a přenést do roveru. Ještě nevyklíčily, takže nepotřebují světlo.

Nečekaně těžké bylo přijít na způsob, jak v neobsazeném roveru nechat zapnuté topení. Ale vymyslel jsem to. Koneckonců, nemám tady nic kromě času.

Plán je následující: Nejdřív přesadit brambory do pytlů a přemístit je do roverů (ujistit se, že to zatracené topení funguje). Potom snížit teplotu v Habu na 1 °C. Srazit obsah O₂ na jedno procento. Pak spálit veškerý vodík s pomocí baterie, drátů a láhve O₂.

Jasně. Zní to jako výborný nápad bez možnosti katastrofického selhání.

Mimochodem, to byl sarkasmus. Dobře, jdu na to.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 40

Nevyšlo to úplně stoprocentně.

Říká se, že žádný plán nepřežije první kontakt se svou realizací. Musím souhlasit. Proběhlo to takhle:

Sebral jsem odvahu a vrátil se do Habu. Jakmile jsem byl uvnitř, získal jsem trochu sebejistoty. Všechno zůstalo tak, jak jsem to nechal. (Co jsem čekal? Že mi to tam rozkradou Marťani?)

Ochlazení Habu chvíli potrvá, takže jsem začal tím, že jsem nastavil teplotu na 1 °C.

Sesbíral jsem zasazené brambory do pytle a při té příležitosti jsem si je prohlédl. Hezky zakořenily a chystaly se klíčit. Zbývalo vykoumat, jak je dostanu z Habu do roveru.

Odpověď byla celkem jednoduchá. Uložil jsem je všechny do Martinezova skafandru. V něm jsem je odnesl do roveru, kde jsem pro ně zřídil provizorní školku.

Několikrát jsem zkontroloval, jestli topení zůstane zapnuté, a vrátil jsem se do Habu.

Než jsem tam došel, byla tam pěkná kosa. Ochladilo se na 5 °C. Roztřásl jsem se a od pusy mi šla pára, takže jsem si natáhl další vrstvy oblečení. Naštěstí nejsem nijak urostlý. Přes svoje svršky jsem si navlékl Martinezovy a navrch ještě Vogelovy. Tyhle pitomé úbory se normálně nosí v prostředí s řízenou teplotou. I pod třemi vrstvami mi byla zima. Vylezl jsem na postel a přikryl se, abych se zahřál.

Teplota klesla na 1 °C a já jsem čekal ještě hodinu, aby bakterie v hlíně stačily pochopit, že si mají odpočinout.

Pak jsem narazil na problém s regulátorem. Navzdory své neochvějné sebedůvěře jsem ho nedokázal přechytračit. Nechtělo se mu odčerpávat ze vzduchu moc O₂. Nejníž jsem se dostal na patnáct procent. Dál jednoduše odmítal poslechnout, i kdybych se stavěl na hlavu. Napadlo mě, že bych se do něj naboural a přeprogramoval ho. Jenomže se ukázalo, že bezpečnostní protokoly jsou uložené na ROM.

Nemůžu mu nic vyčítat. Jeho jediným účelem je zabránit, aby se atmosféra stala smrtelně nebezpečnou. Nikdo z NASA neřekl: „Poslechněte, dovolíme fatální nedostatek kyslíku, který všechny zabije!“

Musel jsem se uchýlit k něčemu primitivnějšímu.

Vzorky vzduchu regulátor odebírá jinými ventily než vzduch pro separaci. Do mrazicího zařízení proudí vzduch jediným velkým ventilem na hlavní jednotce. Vzorky však procházejí devíti malými ventily a dál potrubími do hlavní jednotky. Regulátor tak získá přehled o průměrné atmosféře v Habu a nerozhodí ho jediná lokální nerovnováha.

Osm vstupů jsem zaslepil páskou a jenom ten devátý jsem nechal funkční. Na krk jednoho skafandru (tentokrát Johanssenové) jsem přilepil velký pytel, do kterého jsem z druhé strany probodl dírku. Následně jsem otvor v pytli s pomocí pásky připevnil ke zbývajícímu potrubí vedoucímu k ventilu pro měření vzduchu.

Pak jsem pytel naplnil čistým O₂ ze zásobníku na skafandru. „Krucinál!“ pomyslel si regulátor. „Radši ten kyslík začnu hned odsávat!“

Vyšlo to výborně!

Rozhodl jsem se, že si skafandr přece jenom neobléknu. Atmosférický tlak bude v pořádku. Potřeboval jsem jenom kyslík. Vytáhl jsem tedy dýchací masku s lahví O₂ z lékařských zásob. Umožní mi daleko volnější pohyb. Dokonce měla i gumičku, aby mi držela na obličeji! Skafandr však byl nutný pro sledování skutečného obsahu kyslíku v Habu, když jsem teď hlavní počítač přesvědčil, že hodnota činí sto procent. Tak se podíváme… Martinezův skafandr je v roveru. Johanssenové klame regulátor. Lewisové posloužil jako nádrž na vodu. Se svým si zahrávat nechci (no tak, je na míru!). K dispozici mi tedy zbývaly dva.

Vzal jsem Vogelův a při odmontované helmě zapnul vnitřní senzory složení vzduchu. Jakmile obsah kyslíku klesl na dvanáct procent, nasadil jsem si dýchací masku. Díval jsem se, jak údaj stále klesá. Když dosáhl jednoho procenta, odpojil jsem regulátor od elektrické sítě.

Možná regulátor nedokážu přeprogramovat, ale můžu toho parchanta úplně vypnout.

V Habu jsou na mnoha místech nouzová světla pro případ kritického výpadku elektřiny. Z jednoho jsem vytrhl LED žárovku a nechal uvolněné kabely těsně u sebe. Když jsem světlo zapnul, vznikla malá jiskra.

Z Vogelova skafandru jsem vzal láhev O₂, na oba konce jsem připnul popruh a pověsil jsem si ji přes rameno. Pak jsem k láhvi připevnil vzduchovou hadici a přidržel ji palcem. Pustil jsem O₂ tak pomalu, abych proudění dokázal zaškrtit.

Postavil jsem se na stůl s jiskřícím světlem v jedné ruce a přívodem kyslíku v druhé, natáhl se co nejvýš a zkusil to.

A fungovalo to! Přiblížil jsem hadici k elektrickým kabelům, a když jsem stiskl vypínač, do vzduchu vystřelil plamen. Pochopitelně se spustil požární alarm. Poslední dobou jsem ho slýchal tak často, že jsem ho skoro nevnímal.

Zopakoval jsem to. Pak ještě jednou. Krátké výboje. Nic velkého. Nespěchal jsem.

Byl jsem štěstím bez sebe! Nic lepšího jsem nemohl vymyslet! Nejenže jsem se zbavoval vodíku, ale ještě jsem vyráběl vodu.

Všechno šlo hladce až do výbuchu.

V jednu chvíli jsem spokojeně spaloval vodík, a vzápětí jsem octl na opačném konci Habu a všechno bylo rozházené. Vrávoravě jsem se postavil a přehlížel jsem chaos kolem.

Moje první myšlenka byla: „Hrozně mě bolí uši!“

Potom mě napadlo: „Točí se mi hlava,“ a klesl jsem na kolena. Pak jsem se svalil na zem, jak se mi točila. Chytil jsem se oběma rukama za hlavu, hledal ránu a doufal, že žádnou nenajdu. Nenahmatal jsem nic zvláštního.

Ohledání hlavy a obličeje odhalilo podstatu problému. Výbuch mi strhl kyslíkovou masku. Dýchal jsem skoro čistý dusík.

Na podlaze se válely věci z celého Habu. Neměl jsem šanci najít láhev O₂ z lékařských zásob. Nepřicházelo v úvahu, že v tom bordelu najdu cokoli dřív, než omdlím.

Potom jsem spatřil skafandr Lewisové, visící přesně na svém místě. Výbuch s ním ani nepohnul. Byl těžký sám o sobě a navíc jsem do něj nalil sedmdesát litrů vody.

Doběhl jsem k němu, rychle pustil O₂ a strčil hlavu do otvoru pro krk (helmu jsem sundal už dávno, abych se snadněji dostal k vodě). Dýchal jsem, dokud závrať nepominula, a pak jsem do plic nabral co nejvíc vzduchu.

Se zadrženým dechem jsem se obrátil ke skafandru a pytli, které jsem použil na přechytračení regulátoru. Špatná zpráva zněla, že jsem je neodpojil. Dobrá byla ta, že je odpojila exploze. Osm z devíti vstupů regulátoru bylo pořád zaslepených, ale alespoň jeden řekne pravdu.

Doklopýtal jsem k regulátoru a zase ho zapnul.

Po dvou sekundách bootování (spuštění mělo být ze zřejmých důvodů co nejkratší) regulátor identifikoval problém.

Habem se rozezněla pronikavá siréna upozorňující na nízkou hladinu kyslíku a regulátor začal do atmosféry pumpovat čistý kyslík tím nejrychlejším tempem, jaké mu bezpečnostní limity dovolovaly. Separace kyslíku z atmosféry je obtížná a trvá dlouho, ale k jeho dodání prakticky stačí otevřít ventil.

Brodil jsem se troskami zpátky ke skafandru Lewisové a strčil do něj hlavu, abych se nadýchal pořádného vzduchu. Během tří minut regulátor vrátil atmosféru v Habu do normálu.

Teprve teď jsem si všiml, jak mám ohořelé šaty. Pro nošení tří vrstev jsem si nemohl vybrat vhodnější dobu. Největší škodu utrpěly rukávy. Vnější vrstva úplně zmizela. Střední byla ožehnutá a místy propálená. Vnitřní, moje vlastní uniforma, zůstala v celkem slušném stavu. Zdá se, že jsem měl zase jednou kliku.

Když jsem se podíval na hlavní počítač Habu, zjistil jsem, že teplota stoupla na 15 °C. Přihodilo se něco značně horkého a dost výbušného a já jsem si nebyl jistý, co to bylo. Ani jak se to stalo.

A takhle na tom teď jsem. Lámu si hlavu, co se sakra stalo.

Po té dřině a explozi jsem utahaný. Zítra musím provést milion testů a vykoumat, co vybouchlo, ale teď chci jenom spát. Jsem zpátky v roveru. I když je vodík pryč, nehodlám se zdržovat v Habu, který sám od sebe vybuchuje. Kromě toho nevím, jestli někde nemá trhlinu.

Tentokrát jsem si vzal poctivou porci jídla a na poslouchání něco jiného než disko.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 41

Celý den jsem věnoval důkladné diagnostice všech systémů v Habu. Bylo to nepředstavitelně nudné, ale na těch zařízeních závisí moje přežití, takže jsem to udělat musel. Nemůžu jen tak předpokládat, že exploze nezpůsobila žádné dlouhodobé škody.

Začal jsem těmi nejdůležitějšími testy. Na prvním místě byla těsnost vnějšího pláště. Věřil jsem, že je v dobrém stavu, protože když jsem se po několika hodinách spánku v roveru vrátil do Habu, byl tlak pořád dobrý. Počítač nezaznamenal žádné jeho změny kromě drobných fluktuací vyvolaných teplotou.

Potom jsem zkontroloval oxygenátor. Pokud přestane fungovat a nedokážu ho opravit, jsem mrtvý. Žádné problémy.

Potom regulátor atmosféry. Taky bez potíží.

Jednotka vytápění, primární soustava baterií, zásobníky O₂ a N₂, recyklátor vody, všechny tři přechodové komory, osvětlení, hlavní počítač… jak jsem pokračoval, cítil jsem se stále líp, protože všechny systémy byly v nejlepším pořádku.

Tohle se NASA musí nechat. Nic nepodělali, když tyhle věci vyráběli.

Následovala kritická část… zkontroloval jsem půdu. Odebral jsem pár vzorků z celého Habu (nezapomínejte, že zemina už pokrývá celou podlahu) a připravil preparáty.

Roztřesenýma rukama jsem jeden preparát strčil do mikroskopu a přehlédl ho na obrazovce. Byly tam! Zdravé, aktivní bakterie dělaly svou práci! Vypadá to, že solu 400 přece jenom nezajdu hladem. Svalil jsem se na židli a dech se mi vrátil k normálu.

Potom jsem se pustil do úklidu. A měl jsem spoustu času přemýšlet, co se stalo.

Co se tedy stalo? Jednu teorii bych měl.

Podle hlavního počítače vyletěl vnitřní tlak při výbuchu na 1,4 atmosféry a teplota za necelou sekundu stoupla na 15 °C. Tlak se však rychle vrátil na jednu atmosféru. To by dávalo smysl, kdyby byl regulátor atmosféry zapnutý, jenže já jsem ho odpojil od sítě.

Teplota nějaký čas setrvala na 15 °C, takže tepelná expanze by taky měla vydržet. Tlak ale znovu klesl, takže kam se poděl? Zvýšení teploty a zachování stejného počtu atomů by mělo nastálo zvýšit tlak. To se však nestalo.

Rychle jsem přišel na odpověď. Vodík (to jediné, co mohlo hořet) se v kombinaci s kyslíkem (podmínkou hoření) změnil ve vodu. Voda je tisíckrát hustší než plyn. Teplo tedy zvýšilo tlak a přeměna vodíku a kyslíku na vodu ho zase snížila.

Otázka za milion dolarů zní: Odkud se hergot vzal kyslík? Můj plán předpokládal, že tam žádný kyslík nebude, čímž zabráním explozi. A vycházelo to celkem dobře až do výbuchu.

Myslím, že znám odpověď. A souvisí s mojí pitomostí. Pamatujete si, jak jsem se rozhodl neobléknout si skafandr? Tak tohle rozhodnutí mě málem zabilo.

Lékařská láhev O₂ mísí čistý kyslík s okolním vzduchem a pak ho dodává do masky. Masku na obličeji drží gumová páska, kterou má člověk vzadu na krku. Nic vzduchotěsného.

Vím, co vás napadá. Že z masky unikal kyslík. Ale tak to nebylo. Dýchal jsem ho. Když jsem se nadechoval, maska se mi téměř dokonale přilepila na obličej.

Problém byl s výdechem. Víte, kolik kyslíku absorbujete ze vzduchu při normálním nádechu? Já to taky nevím, ale sto procent to nebude. Při každém vydechnutí jsem do prostředí přidával víc a víc kyslíku.

Nedošlo mi to. Ale mělo. Pokud by si vaše plíce přivlastnily veškerý kyslík, nefungovalo by dýchání z úst do úst. Jsem idiot, že jsem si to neuvědomil! A tohle idiotství mě skoro stálo život!

Vážně musím být opatrnější.

Naštěstí jsem před explozí stačil spálit většinu vodíku. Jinak by to byl konec. Takhle výbuch neměl dostatečnou razanci, aby zničil Hab. I když mi bezmála protrhl ušní bubínky.

Celé to začalo zjištěním, že jsem oproti předpokladům vyprodukoval o šedesát litrů vody méně. Díky záměrnému spalování a neplánovanému výbuchu jsem je zase získal. Recyklátor se přes noc činil a odebral ze vzduchu padesát litrů čerstvě vyrobené vody. Jsou uložené ve skafandru Lewisové, kterému napříště budu říkat „cisterna“, protože to líp zní. Zbylých deset litrů se vsáklo přímo do suché zeminy.

Den plný fyzické námahy. Zasloužím si plnou porci. A na oslavu své první noci zpátky v Habu se natáhnu a pustím si nějakou televizní kravinu z dvacátého století. O ty se mi postarala velitelka Lewisová.

Co takhle Mistři hazardu? Uvidíme.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 42

Dneska jsem si pospal. Zasloužil jsem si to. Po čtyřech nocích příšerného spánku v roveru mi lůžko připadá jako nejměkčí a nejluxusnější postel, jaká kdy spatřila světlo světa.

Když jsem se konečně vykopal z pelechu, dokončil jsem úklid po výbuchu.

Přinesl jsem zpátky nasazené brambory. Právě včas. Klíčí. Vypadají zdravě a spokojeně. Tohle není chemie, medicína, bakteriologie, nutriční analýza, dynamika explozí ani ostatní hovadiny, kterými jsem se v poslední době zabýval. Je to botanika. Věřím, že aspoň pěstování rostlin zvládnu bez průšvihu.

No ne?

Víte, co mě doopravdy štve? Zatím jsem vyrobil jenom 130 litrů vody. Čeká mě ještě 470 litrů. Čekali byste, že poté, co jsem se dvakrát málem zabil, si přestanu zahrávat s hydrazinem? Ani nápad. Budu rozkládat hydrazin a spalovat vodík v Habu, každých deset hodin následujících deset dní. Budu opatrnější. Místo abych spoléhal na čistou reakci, nasadím pravidelné „vodíkové čistky“ s pomocí malého plamene. Budu ho spalovat postupně, takže nedosáhne úrovně nezbytné ke sprovození Marka Watneyho ze světa.

Budu mít spoustu volného času. Naplnění každé nádrže CO₂ trvá deset hodin. Rozklad hydrazinu a spálení vodíku zabere jenom dvacet minut. Zbytek času věnuju sledování televize.

A teď vážně… Je jasné, že Generál Lee ujede každému policejnímu vozu. Proč Rosco jednoduše nezajde na farmu Dukeových a nezatkne je, když zrovna nesedí v autě?

KAPITOLA 6

VENKAT KAPOOR se vrátil do kanceláře, upustil kufřík na zem a sesul se do koženého křesla. Chvíli zíral z okna. Ze své kanceláře v budově číslo 1 měl nádherný výhled na rozlehlý park uprostřed Johnsonova vesmírného střediska. Za parkem stály desítky dalších budov na ploše rozprostírající se až k jezeru Mud Lake.

Pohled na obrazovku počítače mu prozradil, že se jeho pozornosti naléhavě dožaduje sedmačtyřicet nepřečtených emailů. Můžou počkat. Dnes je smutný den. Konalo se poslední rozloučení s Markem Watneym.

Prezident pronesl projev, v němž ocenil Watneyho statečnost a oběť a vyzdvihl rozhodnost, s níž velitelka Lewisová dostala všechny ostatní do bezpečí. Velitelka Lewisová a zbylí členové posádky se připojili z Hermesu a v pohřebních řečech z dalekého kosmu zavzpomínali na mrtvého kolegu. Měli před sebou ještě deset měsíců cesty.

Následoval proslov generálního ředitele, který všem připomněl, že vesmírné lety jsou neuvěřitelně nebezpečné a že se navzdory protivenstvím nevzdáme.

O projev požádali i Venkata. Odmítl. Jaký by to mělo smysl? Watney je po smrti. Hezká slova ředitele marsovských operací ho zpátky nepřivedou.

„Jsi v pořádku, Venkate?“ ozval se známý hlas ode dveří. Venkat se obrátil. „Asi jo,“ odpověděl.

Teddy Sanders smetl nitku ze svého jinak bezchybného saka. „Mohl jsi taky něco říct.“

„Nechtěl jsem. To přece víš.“

„Jasně, vím. Taky se mi nechtělo. Ale jsem generální ředitel NASA. Čeká se to ode mě. Určitě ti nic není?“

„Ne, zvládnu to.“

„Dobře,“ pronesl Teddy a urovnal si manžetové knoflíčky. „V tom případě se vrátíme do práce.“

„Jistě.“ Venkat pokrčil rameny. „Začneme tím, že mi schválíš družicový čas.“

Teddy se opřel o stěnu a vzdychl. „Zase tohle.“

„Ano,“ přisvědčil Venkat. „Zase tohle. V čem je problém?“

„Fajn, projdeme to ještě jednou. O co přesně ti jde?“

Venkat se předklonil. „Ares 3 skončil neúspěchem, ale můžeme z něj něco vytěžit. Máme financování na pět misí Ares. Myslím, že bychom z Kongresu mohli vyrazit peníze na šestou.“

„Já nevím, Venkate…“

„Je to jednoduché, Teddy,“ trval Venkat na svém. „Evakuovali se po šesti solech. Jsou tam zásoby skoro na celou misi. Stálo by to jenom zlomek v porovnání s normální misí. Běžně je na přípravu základny zapotřebí čtrnácti zásobovacích letů. Teď bychom mohli chybějící věci doplnit s pomocí tří. Možná dvou.“

„Venkate, tou základnou se přehnala písečná bouře o rychlosti sto sedmdesáti pěti kilometrů v hodině. Bude v hrozném stavu.“

„Proto potřebuju ty snímky,“ opáčil Venkat. „Stačí mi pár obrázků základny. Mohli bychom se z nich hodně dozvědět.“

„Například co? Myslíš, že vyšleme lidi na Mars, aniž bychom věděli, že je všechno dokonale funkční?“

„Všechno nemusí být dokonalé,“ připomněl rychle Venkat. „Jestli se něco rozbilo, pošleme náhradu.“

„Jak z těch fotek poznáme, co se rozbilo?“

„To bude jen první krok. Museli odletět, protože vítr ohrožoval MAV, ale Hab dokáže přečkat daleko horší podmínky. Třeba zůstal celý.

A tohle zjistíme hned. Kdyby praskl, unikl by veškerý vzduch a Hab by se zhroutil. Jestli ještě stojí, všechno uvnitř bude fungovat. A rovery jsou odolné. Vydrží jakoukoli marsovskou písečnou bouři. Jen mi dovol, abych se tam podíval, Teddy, nic jiného nechci.“

Teddy přešel k oknům a zadíval se přes zastavěnou oblast do dálky.

„Víš, nejsi jediný, kdo chce družicový čas. Připravujeme zásobovací lety pro Ares 4. Musíme se soustředit na kráter Schiaparelli.“

„Tomu nerozumím, Teddy. V čem je problém?“ zeptal se Venkat.

„Mluvím o tom, že bychom získali jednu misi navíc. Na oběžné dráze kolem Marsu máme dvanáct družic. Jednu nebo dvě můžeš na pár hodin postrádat. Poslal bych ti pro všechny časová okna, kdy budou ve správném úhlu, aby mohly vyfotit Ares 3…“

„Nejde o družicový čas, Venkate,“ přerušil ho Teddy. Venkat se zarazil. „Tak… ale… co…“

Teddy se k němu obrátil. „Jsme veřejná instituce. U nás neexistují žádná tajemství ani důvěrné informace.“

„No a?“

„Veškeré fotografie, které pořídíme, jsou okamžitě přístupné veřejnosti.“

„A dál?“

„Někde v okruhu dvaceti metrů od Habu bude ležet tělo Marka Watneyho. Možná částečně zasypané pískem, ale pořád rozeznatelné a s anténou zabodnutou v hrudi. Na těch fotkách to bude vidět.“

Venkat vytřeštil oči. „Proto mi už dva měsíce nechceš povolit snímkování toho místa?“

„Venkate, prosím tě –“

„Je to tak, Teddy?“ naléhal Venkat. „Máš strach z negativní publicity?“

„Mediální šílenství kolem Watneyho smrti konečně začíná opadávat,“ pronesl Teddy rozvážně. „Dva měsíce o nás nenapsali nic dobrého. Dnešním rozloučením jako kdyby se to uzavřelo a média se vrhnou zase na něco jiného. Ze všeho nejmíň potřebujeme, aby ten kolotoč začal nanovo.“

„Tak co uděláme? Tělo se nerozloží. Zůstane tam navěky.“

„Navěky ne,“ odporoval Teddy. „Do roka ho za normálních povětrnostních podmínek pohřbí písek.“

„Do roka?“ zopakoval Venkat a vstal. „To je absurdní. Nemůžeme čekat celý rok.“

„Proč ne? Ares 4 odstartuje až za pět let. Máme dost času.“ Venkat se zhluboka nadechl a chvíli přemýšlel.

„Dobře, teď uvažuj se mnou: Všichni soucítí s Watneyho rodinou.

Ares 6 by mohl dopravit jeho tělo nazpátek. Netvrdíme, že to bude účel mise, ale dáme jasně najevo, že to bude její součástí. Pokud to zaobalíme takhle, získáme v Kongresu větší podporu. Jenže ne po ročním čekání. Za rok už to lidem bude jedno.“

Teddy se poškrábal na bradě. „Hmm…“

MINDY PARKOVÁ civěla do stropu. Moc práce neměla. Ve tři ráno se jí směna pekelně vlekla. Jedině neustálý přísun kávy ji udržoval v bdělém stavu.

Když tu práci brala, připadalo jí sledování provozu družic kolem Marsu jako fantastická nabídka. Jenomže družice se o sebe většinou dokážou postarat samy. Její úkol teď spočíval v rozesílání e-mailů, jakmile se objevily snímky. „Promovaná strojní inženýrka,“ utrousila. „A kroutím noční ve fotolabu.“

Napila se kávy.

Ikona na obrazovce ohlásila, že je připravená další sada fotografií. Zkontrolovala jméno na pracovním příkazu. Venkat Kapoor.

Odeslala data rovnou na interní servery a napsala doktoru Kapoorovi e-mail. Když zadávala zeměpisnou šířku a délku, souřadnice jí byly povědomé.

„Třicet jedna celých dvě desetiny stupně severní šířky, dvacet osm celých pět desetin stupně západní délky… Acidalia Planitia… Ares 3?“

Ze zvědavosti otevřela první ze sedmnácti snímků.

Jak tušila, byla to základna mise Ares 3. Slyšela, že se ji chystají fotografovat. S mírným pocitem viny hledala mrtvolu Marka Watneyho. Po minutě marného pátrání se dostavila úleva a zároveň zklamání.

Zaměřila se na ostatní věci na obrázku. Hab je nepoškozený, což doktora Kapoora potěší.

Zvedla hrnek s kávou ke rtům a pak strnula.

„Hmm…“ zamumlala sama pro sebe. „Hmm…“

Otevřela intranet NASA a vyhledala si podrobnosti o misích Ares. Po krátkém zkoumání zvedla telefon.

„Zdravím, tady Mindy Parková ze SatConu. Potřebuju palubní deník Aresu 3, kde ho najdu?… Hmm… aha… fajn… Díky.“

Po chvíli pročítání intranetu se ve své židli zaklonila. K tomu, aby zůstala vzhůru, už kafe nepotřebovala.

Opět se natáhla pro telefon. „Haló, bezpečnostní služba? Tady Mindy Parková ze SatConu. Potřebuju nouzové kontaktní číslo na doktora Venkata Kapoora… Ano, je to naléhavé.“

MINDY se nervózně zavrtěla na židli, když Venkat vešel. Návštěva ředitele marsovských operací v SatConu byla něčím neobvyklým. A vidět ho v džínách a tričku bylo ještě neobvyklejší.

„Vy jste Mindy Parková?“ zeptal se se zamračeným výrazem člověka po dvou hodinách spánku.

„Ano,“ odpověděla Mindy rozechvěle. „Promiňte, že jsem vás sem vytáhla.“

„Předpokládám, že máte dobrý důvod. Takže?“

„Ehm,“ začala a sklopila zrak. „Ehm, mám. Víte, jde o ty snímky, které jste objednal. Pojďte se na ně podívat.“

Přitáhl si židli k její pracovní stanici a usadil se. „Našla jste Watneyho tělo? Proto se celá třesete?“

„Ehm, ne,“ odvětila. „Ehm. No… ehm.“ Zavrtěla hlavou a ukázala na obrazovku.

Venkat se podíval na fotografii. „Zdá se, že Hab zůstal vcelku. To je dobře. Solární panely jsou zřejmě v pořádku. Ani roverům se nic nestalo. Hlavní anténu nikde nevidím. To se dalo čekat. Co mimořádného se tedy přihodilo?“

„Ehm,“ opáčila a zvedla prst k displeji. „Tohle.“

Venkat se předklonil a podíval se zblízka. Hned u Habu zpozoroval na písku vedle roverů dva bílé kruhy. „Hmm. To vypadá jako látka Habu. Že by přece jenom nevydržel? Třeba se z něho pár kusů utrhlo a –“

„No,“ přerušila ho. „Spíš to budou nafukovací stany z roverů.“ Venkat se zadíval ještě jednou. „Hm. Asi máte pravdu.“

„Jak je možné, že se nafoukly?“ nadhodila Mindy.

Venkat pokrčil rameny. „Velitelka Lewisová pravděpodobně nařídila jejich použití během evakuace. Nebyl to špatný nápad. Měli připravené nouzové přístřešky pro případ, že by MAV nefungoval a došlo k poškození Habu.“

„Jistě, ale,“ řekla Mindy a otevřela dokument v počítači, „ale tady je celý deník mise od solu jedna po sol šest. Od přistán v MDV po předčasný odlet v MAV.“

„Dobře, a co?“

„Přečetla jsem si ho. Několikrát. Nafukovací stany vůbec nevyndali.“ Při posledním slově se zajíkla.

„No, hm…“ zareagoval Venkat a svraštil čelo. „Očividně k tomu došlo, ale nezaznamenali to do deníku.“

„Aktivovali dva nouzové stany a nikomu o tom nepověděli?“

„No. Ne, nedává to kdovíjaký smysl. Třeba se v bouři něco s rovery stalo a stany se nafoukly automaticky.“

„A po automatickém nafouknutí se oddělily od roverů a seřadily se vedle sebe o dvacet metrů dál?“

Venkat se znovu obrátil k fotografii. „Evidentně se nějak aktivovaly.“

„Proč jsou solární panely čisté?“ pokračovala Mindy a do očí se jí tlačily slzy. „Proč nejsou zasypané pískem?“

„Nemohl to zařídit vítr?“ navrhl Venkat nejistě.

„Už jsem vám řekla, že jsem nikde nenašla Watneyho tělo?“ vzlykla. Venkat vytřeštil oči a zíral na snímek. „Ach…“ vydechl. „Ach, bože…“

Mindy zabořila obličej do dlaní a tiše se rozplakala.

„DO PRDELE!“ řekla Annie Montroseová. „To si snad ze mě děláte srandu!“

Teddy na ředitelku pro styk s médii vrhl pohled přes svůj dokonale uspořádaný mahagonový stůl. „Buďte trochu konstruktivní, Annie.“

Otočil se k řediteli marsovských operací. „Jak moc jistí si tím jsme?“

„Skoro stoprocentně,“ odpověděl Venkat.

„Do prdele!“ zopakovala Annie.

Teddy posunul složku na desce stolu trochu doprava, aby ji zarovnal s podložkou myši. „Zkrátka je to tak. Musíme se s tím nějak vyrovnat.“

„Máte představu, co se kolem toho strhne za povyk?“ odsekla. „Vy nemusíte dennodenně mluvit s těmi zatracenými novináři. Já ano!“

„Jedno po druhém,“ zasáhl Teddy. „Venkate, kde bereš jistotu, že je naživu?“

„Za prvé, chybí tělo,“ vysvětlil Venkat. „Navíc jsou aktivované nafukovací stany. A solární panely jsou čisté. Mimochodem, můžete poděkovat Mindy Parkové ze SatConu, že si toho všimla.

Jenomže,“ pokračoval Venkat, „tělo mohla zasypat bouře ze šestého solu. Nafukovací stany se mohly aktivovat automaticky a vítr je pak mohl odnést. Někdy později mohla vichřice o rychlosti třiceti kilometrů za hodinu vyčistit solární panely, avšak neměla dost síly, aby je znova zanesla pískem. Není to pravděpodobné, ale možné.

Proto jsem posledních pár hodin kontroloval všechno, co šlo. Velitelka Lewisová podnikla dvě cesty roverem 2. Podruhé to bylo pátého solu. Podle deníku ho po návratu připojila na Hab kvůli dobití. Pak v něm už nejezdili a po třinácti hodinách se evakuovali.“

Posunul fotografii po stole k Teddymu.

„Tohle je jeden snímek ze včerejší noci. Jak vidíš, rover 2 stojí předkem od Habu. Napájecí port je vepředu a kabel není dost dlouhý, aby k němu dosáhl.“

Teddy bezmyšlenkovitě otočil fotografii, aby ležela rovnoběžně s okrajem stolu. „Kvůli dobití ho musela zaparkovat směrem k Habu, jinak by ho nemohla připojit,“ konstatoval. „Od pátého solu se pohnul.“

„Přesně tak,“ souhlasil Venkat a přistrčil k Teddymu další snímek.

„Ale opravdový důkaz je tady. V pravém dolním rohu je vidět MDV. Je rozebraný. Tohle by určitě neudělali, aniž by nám o tom řekli.

A to nejpodstatnější najdeš tady napravo,“ ukázal Venkat. „Přistávací část MAV. Zdá se, že někdo vyjmul palivový agregát, přičemž dost poškodil vzpěry. Tohle se prostě nemohlo stát před odletem. Pro MAV by to znamenalo takové ohrožení, že by to Lewisová nemohla nikdy dovolit.“

„Poslyšte,“ ozvala se Annie. „Proč se nezeptáme Lewisové? Zajdeme do CAPCOM a promluvíme přímo s ní.“

Venkat se místo odpovědi významně podíval na Teddyho.

„To nemůžeme,“ odmítl Teddy, „protože jestli Watney žije, nechceme, aby to posádka Aresu 3 věděla.“

„Cože?!“ zvolala Annie. „Jak jim to můžeme zatajit?“

„Let domů jim potrvá ještě deset měsíců,“ vysvětlil Teddy. „Cestování vesmírem je nebezpečné. Musejí být bdělí a soustředění. Jsou smutní, že přišli o kolegu, ale kdyby zjistili, že ho tam nechali živého, úplně by je to vyřídilo.“

Annie se obrátila k Venkatovi. „Vy s tím souhlasíte?“

„Rozhodně,“ přisvědčil Venkat. „Ať se s tím emocionálním traumatem vypořádají, až nebudou řídit kosmickou loď.“

„Tohle bude nejdiskutovanější událost od Apolla 11,“ poznamenala Annie. „Jak to před nimi utajíte?“

Teddy pokrčil rameny. „Snadno. Řídíme veškerou komunikaci s nimi.“

„Do prdele,“ řekla Annie a otevřela notebook. „Kdy to chcete zveřejnit?“

„Co navrhujete vy?“ zeptal se Teddy.

„Hm,“ zamyslela se. „Fotky můžeme zadržovat čtyřiadvacet hodin, než s nimi musíme ven. Zároveň bude třeba vydat prohlášení. Nechceme, aby na to lidi přišli sami. Vypadali bychom jako pitomci.“

„Fajn,“ souhlasil Teddy, „připravte prohlášení.“

„To bude chuťovka,“ zavrčela.

„A co dál?“ zeptal se Teddy Venkata.

„Prvním krokem je komunikace,“ odpověděl Venkat. „Na fotkách je jasně vidět, že soustava antén je zničená. Musíme najít jiný způsob spojení. Jakmile s ním začneme komunikovat, zhodnotíme situaci a sestavíme plán.“

„Dobře,“ odvětil Teddy. „Pusť se do toho. K ruce si vezmi, koho potřebuješ, z kteréhokoli oddělení. Neohlížej se na přesčasy. Vymysli, jak se s ním spojíme. To je teď tvůj jediný úkol.“

„Dobře.“

„Annie, vy se postarejte, aby nikdo na nic nepřišel, než vydáme prohlášení.“

„Rozumím,“ řekla Annie. „Kdo všechno o tom ví?“

„Jenom my tří a Mindy Parková ze SatConu,“ oznámil Venkat.

„Promluvím s ní,“ slíbila.

Teddy vstal a vytáhl mobil. „Letím do Chicaga. Vrátím se zítra.“

„Proč?“ zajímala se Annie.

„Protože tam žijí Watneyho rodiče,“ odpověděl Teddy. „Musím jim to vysvětlit osobně, než to bude ve zprávách.“

„Budou šťastní, že jejich syn žije,“ poznamenala Annie.

„Ano, žije,“ souhlasil Teddy. „Ale jestli dobře počítám, je odsouzený k smrti hladem, než mu dokážeme pomoci. Na ten rozhovor se netěším.“

„Do prdele,“ uzavřela Annie zamyšleně.

„NIC? Vůbec nic?“ zamručel Venkat. „To má být vtip? Dělali jste na tom s dvaceti experty dvanáct hodin. Máme komunikační síť za miliardy dolarů, a vy nedokážete vymyslet způsob, jak se s ním spojit?“

Dva muži ve Venkatově kanceláři se ošívali na židlích.

„Nemá přijímač,“ oznámil Chuck.

„Vlastně ho má,“ dodal Morris, „má přijímač, ale nemá anténu.“

„Věc se má tak,“ pokračoval Chuck, „že bez antény by signál musel být opravdu silný –“

„Tak silný, že by to porazilo vola,“ ozval se Morris.

„– aby ho dokázal přijmout,“ dokončil Chuck.

„Uvažovali jsme o družicích, které obíhají kolem Marsu,“ vyprávěl Morris. „Jsou mnohem blíž. Ale propočty nevycházejí. I SuperSurveyor 3, která má nejsilnější vysílač, by musela být čtrnáctkrát výkonnější –“

„Sedmnáctkrát,“ opravil ho Chuck.

„Čtrnáctkrát,“ trval Morris na svém.

„Ne. Sedmnáctkrát. Zapomněl jsi na minimální napětí pro ohřívače, aby se udrželo –“

„Pánové,“ přerušil je Venkat. „Pochopil jsem to.“

„Pardon.“

„Pardon.“

„Promiňte, jestli jsem podrážděný,“ omluvil se Venkat. „Na dnešek jsem spal asi dvě hodiny.“

„Nic se neděje,“ opáčil Morris.

„To je naprosto pochopitelné,“ přidal se Chuck.

„Fajn,“ řekl Venkat. „Ale vysvětlete mi, jak nás mohla jediná smršť připravit o možnost komunikovat s Aresem 3.“

„Selhání představivosti,“ odpověděl Chuck.

„Vůbec jsme to nečekali,“ dodal Morris.

„Kolik záložních komunikačních systémů mise Ares má?“ chtěl vědět Venkat.

„Čtyři,“ odvětil Chuck.

„Tři,“ nesouhlasil Morris.

„Ne, čtyři,“ zopakoval Chuck.

„Ptal se na záložní systémy,“ připomněl Morris. „To znamená, že primární systém se nepočítá.“

„Máš pravdu. Tak tři.“

„Takže celkem čtyři systémy,“ uzavřel Venkat. „Vysvětlete mi, jak jsme přišli o všechny čtyři.“

„No,“ začal Chuck, „primární běžel přes velkou talířovou anténu. Ta se utrhla při bouřce. Ostatní záložní systémy byly v MAV.“

„Přesně tak,“ souhlasil Morris. „MAV je takový stroj na komunikaci. Může mluvit se Zemí, s Hermesem, dokonce i s družicemi kolem Marsu, když je potřeba. A má tři nezávislé systémy, aby komunikaci nepřerušilo nic menšího než zásah meteoritu.“

„Problém je v tom,“ navázal Chuck, „že v MAV odletěla velitelka Lewisová se zbytkem posádky.“

„Takže ze čtyř nezávislých komunikačních systémů zbyl jeden.

A ten je rozbitý,“ dokončil Morris.

Venkat si mnul kořen nosu. „Jak jsme to mohli přehlédnout?“

Chuck pokrčil rameny. „Nedošlo nám to. Nenapadlo nás, že by na Marsu mohl zůstat někdo bez MAV.“

„Ale no tak!“ ozval se Morris. „Jaká je pravděpodobnost, že se to stane?“

Chuck se k němu obrátil. „Jedna ku třem, jak vyplývá z empirických dat. Což je poměrně dost, když se nad tím zamyslíš.“

ANNIE VĚDĚLA, že to bude náročné. Nejenže musela oznámit nejhorší pochybení v dějinách NASA, ale každá sekunda jejího prohlášení zůstane navěky v paměti. Lidé budou znova a znova vídat každý pohyb jejích rukou, uslyší intonaci jejího hlasu a prohlédnou si výraz obličeje. Ne pouze v probíhajícím zpravodajském cyklu, ale v následujících desetiletích. Záběry se objeví v každém dokumentu, který kdy o Marku Watneym vznikne.

Když mířila k řečnickému pultu, dbala na to, aby v její tváři nebyly znát obavy.

„Děkuji, že jste se dostavili tak narychlo,“ oslovila shromážděné novináře. „Máme důležité oznámení. Mohli byste se všichni posadit?“

„O co jde, Annie?“ zeptal se Bryan Hess z NBC. „Stalo se něco s Hermesem?“

„Prosím, posaďte se,“ zopakovala Annie.

Reportéři se chvíli přelévali sem a tam a dohadovali o židle a poté se konečně usadili.

„Bude to krátké, ale velmi důležité oznámení,“ začala Annie. „Nebudu teď odpovídat na žádné otázky, avšak asi za hodinu proběhne řádná tisková konference. Právě jsme dostali záběry z Marsu a máme potvrzeno, že astronaut Mark Watney je stále naživu.“

Po jedné sekundě naprostého ticha místnost vybuchla rámusem.

TÝDEN po šokujícím oznámení se zpráva pořád držela na prvním místě na všech zpravodajských kanálech po celém světě.

„Ty každodenní tiskovky už mi jdou na nervy,“ pošeptal Venkat Annie.

„Mně jdou na nervy ty, co se konají každou hodinu,“ odpověděla stejně tiše Annie.

S mnoha dalšími vedoucími pracovníky NASA se tísnili na malém pódiu v tiskovém sále. Proti nim stála smečka hladových novinářů, prahnoucích po jakékoli nové informaci.

„Promiňte, že jsem se opozdil,“ řekl Teddy, sotva vstoupil bočními dveřmi. Z kapsy vytáhl několik kartiček s poznámkami, urovnal je a odkašlal si.

„Během devíti dnů od oznámení, že Mark Watney přežil, dostáváme obrovskou podporu ze všech sektorů. Nestydatě ji využíváme, jak se dá.“

Místností se ozval tlumený smích.

„Včera se na naši žádost celá síť SETI zaměřila na Mars. Pro případ, že by Watney vysílal slabý radiový signál. Ukázalo se, že nevysílá, ale dokazuje to, s jakým odhodláním nám všichni chtějí pomoci.

Zapojila se také veřejnost a my uděláme vše pro to, abychom jí nepřetržitě poskytovali informace. Před chvíli jsem se dozvěděl, že CNN vyčlení pro zpravodajství o naší záležitosti každý všední den půlhodinový program. Na tuto relaci přidělíme několik členů našeho týmu pro styk s médii, takže veřejnost obdrží čerstvé informace s nejkratším možným prodlením.

Upravili jsme oběžné dráhy tří družic, abychom získali víc záběrů základny Aresu 3, a doufáme, že Marka brzy spatříme venku. Jestliže se nám to podaří, dokážeme na základě jeho vzezření a činností odhadnout zdravotní stav.

Otázek je mnoho: Jak dlouho dokáže přežít? Kolik má potravin?

Může ho zachránit Ares 4? Jak se s ním dorozumíme? Odpovědi na tyto otázky nás prozatím neuspokojují.

Nemůžu vám slíbit, že ho zachráníme, zato vám můžu slíbit toto: veškeré úsilí NASA se zaměří na to, abychom Marka Watneyho dopravili domů. Bude to naše nejvyšší a jediná priorita, dokud se buď nevrátí na Zemi, nebo nebude potvrzeno jeho úmrtí na Marsu.“

„HEZKÁ ŘEČ,“ řekl Venkat, jakmile vešel do Teddyho kanceláře.

„Každé slovo jsem myslel naprosto upřímně,“ opáčil Teddy.

„Já vím.“

„Co pro tebe můžu udělat, Venkate?“

„Mám nápad. Teda, JPL má nápad. Já jsem jenom poslíček.“ Zkratka JPL označovala Jet Propulsion Laboratory, tedy Laboratoř proudového pohonu.

„Mám rád nápady,“ konstatoval Teddy a pokynul k židli. Venkat se posadil.

„Můžeme ho zachránit Aresem 4. Je to velmi riskantní. Probrali jsme to s posádkou Aresu 4. Nejenže do toho chtějí jít, ale teď už přímo naléhají, aby dostali šanci.“

„Pochopitelně,“ řekl Teddy. „Astronauti jsou od přírody šílenci.

A velkomyslní. Co je to za nápad?“

„No,“ začal Venkat, „zatím jsou to jenom hrubé obrysy, ale JPL si myslí, že k záchraně by se dal využít MDV.“

„Ares 4 ještě ani neodstartoval. Proč využívat jejich MDV? Co takhle vyrobit něco lepšího?“

„Na výrobu zvláštní lodi nemáme čas. Watney vlastně ani nedokáže přežít, než tam Ares 4 přiletí, ale to je jiný problém.“

„Tak mi pověz o tom MDV.“

„JPL ho odlehčí, ušetří část hmotnosti a přidá další palivové nádrže. Posádka Aresu 4 velice úsporně přistane na základně Aresu 3. Potom na plný výkon, čímž myslím opravdu plný výkon, můžou zase vzlétnout. Modul se nedostane na oběžnou dráhu, ale po hrůzostrašné horizontální trajektorii se dokáže přesunout na základnu Aresu 4. Tam mají MAV.“

„Jak chtějí snížit hmotnost?“ zajímal se Teddy. „Nemají už teď všechno tak odlehčené, jak to jen jde?“

„Odstraněním bezpečnostního a nouzového vybavení.“

„Výborně,“ opáčil Teddy. „Takže bychom riskovali životy dalších šesti lidí.“

„Správně,“ připustil Venkat. „Bylo by bezpečnější nechat posádku Aresu 4 v Hermesu a dolů poslat jen pilota v MDV.

Jenže to by znamenalo odpískat misi a oni radši risknou smrt.“

„Jsou to astronauti,“ konstatoval Teddy.

„Jsou to astronauti,“ souhlasil Venkat.

„Fajn. Ten nápad je šílený a já ho rozhodně neschválím.“

„Ještě na něm zapracujeme,“ slíbil Venkat. „Zkusíme vylepšit bezpečnost.“

„Zkuste to. Máte představu, jak ho čtyři roky udržíme naživu?“

„Ne.“

„Tak zapracujte i na tomhle.“

„Jistě,“ odpověděl Venkat.

Teddy se obrátil v otočném křesle a zadíval se na nebe za oknem.

Přicházela noc. „Jaké to asi je?“ uvažoval. „Zůstal tam trčet. Myslí si, že je úplně sám a že jsme ho hodili přes palubu. Jak se to může podepsat na lidské psychice?“

Otočil se zpátky k Venkatovi. „Zajímalo by mě, co se mu právě teď honí hlavou.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 61

Jak může Aquaman ovládat velryby? Jsou to přece savci! Nedává to smysl.

KAPITOLA 7

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 63

Před časem jsem skončil s výrobou vody. Už mi nehrozí, že se vyhodím do vzduchu. Brambory utěšeně rostou. Několik posledních týdnů se mě nic nepokusilo zabít. A je až znepokojivě, jak moc jsem si oblíbil televizní pořady ze sedmdesátých let. Situace na Marsu se stabilizovala.

Přišel čas přemýšlet o vzdálenější budoucnosti.

I kdybych objevil způsob, jak oznámit NASA, že žiju, nemám záruku, že mě dokážou zachránit. Musím být aktivnější. Potřebuju vymyslet, jak se dostanu na základnu Aresu 4.

Nebude to jednoduché.

Ares 4 má přistát v kráteru Schiaparelli, 3200 kilometrů daleko. Už teď tam vlastně stojí jejich MAV. Vím to, protože jsem sám viděl, jak s ním Martinez přistává.

Trvá osmnáct měsíců, než MAV vyrobí palivo, a tak je to první věc, kterou NASA posílá na Mars. Pokud ho tam mají o osmačtyřicet měsíců dřív, solidní časová rezerva zajistí dostatek paliva i v případě, že by reakce probíhaly pomaleji, než se očekává. Ještě důležitější je, že měkké přistání může na dálku pilot řídit z oběžné dráhy. Přímé ovládání z Houstonu nepřichází v úvahu: domovská planeta je čtyři až dvacet světelných minut daleko.

MAV Aresu 4 letěl na Mars jedenáct měsíců. Odstartoval před námi a dostal se tam zhruba současně. Martinez podle předpokladů přistál ukázkově. Byla to jedna z posledních operací, než jsme se nasoukali do MDV a vydali se na povrch. Staré dobré časy, kdy jsem ještě měl posádku.

Mám štěstí. 3200 kilometrů není tak moc. Modul by mohl být deset tisíc kilometrů daleko. A protože se nacházím na nejrovnější části Marsu, prvních 650 kilometrů pojedu po pěkném hladkém povrchu (Ať žije Acidalia Planitia!), ale zbytek cesty mě čeká peklo plné nerovností a kráterů.

Pochopitelně musím jet v roveru. No a co myslíte? Tahle vozidla nejsou stavěná na dlouhé přesuny.

Bude to výzkumný úkol se spoustou experimentování. Musím se stát jakousi malou NASA a vymyslet, jak prozkoumám terén dál od Habu. Dobrou zprávou je, že na to vymýšlení mám moře času. Skoro čtyři roky.

Některé věci jsou jasné. Musím použít rover. Potrvá to dlouho, a proto nezbývá než vézt zásoby. Cestou je nezbytné dobíjet baterii – a rovery nemají solární panely, takže jich pár ukradnu ze solární farmy Habu. Během jízdy potřebuju dýchat, jíst a pít.

Naštěstí jsou veškeré technické specifikace přímo tady v počítači. Bude nutné rover upravit. V podstatě z něj musím udělat pojízdný Hab. K tomu mi poslouží rover 2. K němu mě váže jisté pouto poté, co jsem v něm strávil dva dny během Velké vodíkové krize solu 37.

Je toho moc, takže nemůžu všechno vyřešit najednou. Prozatím se tedy zaměřím na napájení.

Naše mise měla operační rádius deset kilometrů. V NASA si uvědomovali, že nebudeme jezdit po přímých cestách, a proto rovery zkonstruovali tak, aby na plné nabití ujely 35 kilometrů. Pokud se tedy budou pohybovat v přijatelně plochém terénu. Kapacita baterie v každém roveru je devět tisíc watthodin.

Prvním krokem je vyrabovat baterii z roveru 1 a nainstalovat ji do roveru 2. A je to! Právě jsem zdvojnásobil dojezd na plné nabití.

Je tu jen jedna komplikace. Topení.

Část kapacity baterie se spotřebuje na vytápění roveru. Na Marsu je fakt zima. Za normálních okolností mají všechny výstupy trvat do pěti hodin. Jenže já budu venku čtyřiadvacet a půl hodiny denně. Podle specifikací má topení spotřebu čtyři sta wattů. Pokud tedy bude běžet, spolyká 9800 watthodin denně. Přes polovinu kapacity, den co den!

Mám však jeden bezplatný zdroj tepla: sebe. Miliony roků evoluce mi poskytly „teplokrevnou“ technologii. Můžu jednoduše vypnout topení a obléct si víc vrstev. Rover má solidní izolaci. Bude to muset stačit; potřebuju každou špetku energie.

Podle mých úmorných propočtů spotřebuje pohybující se rover dvě stě watthodin na kilometr, takže kdybych celou kapacitu 18 000 watthodin vynaložil na jízdu (minus zanedbatelné množství na počítač, systém podpory života atd.), vychází mi vzdálenost devadesát kilometrů. Tak to prostě je.

Pochopitelně na jedno nabití celých devadesát kilometrů neujedu. Musím se vypořádat s kopci, nerovnostmi, pískem a podobně. Mám ale přibližnou představu. Vychází mi, že cesta k Aresu 4 si vyžádá nejmíň 36 dní. Spíš to bude padesát. Ale stejně se to dá zvládnout.

Pokud se rover požene neskutečnou rychlostí 25 kilometrů za hodinu, potrvá tři a půl hodiny, než se vybije baterie. Můžu jezdit za šera a sluneční část dne vyhradit dobíjení. V tomhle ročním období můžu počítat se zhruba třinácti hodinami slunečního svitu denně. Kolik solárních panelů musím ukrást z Habu?

Díky štědrosti amerických daňových poplatníků mám přes sto čtverečních metrů těch nejdražších solárních panelů, které kdy byly vyrobeny. Mají ohromující účinnost 10,2 procenta, což je dobře, protože na Mars nedopadá tolik slunečního světla jako na Zemi. Jen pět set až sedm set wattů na čtvereční metr (v porovnání se 1400, které dostává Země).

Abych to zkrátil: Musím s sebou vzít osmadvacet čtverečních metrů solárních článků. To je čtrnáct panelů.

Můžu je naložit na střechu do dvou štosů po sedmi kusech. Budou trčet do stran, ale to mi nevadí, pokud je pořádně upevním. Každý den je po jízdě rozložím a potom… celý den počkám. Sakra, to bude nuda.

Začátek bych měl za sebou. Plán na zítra: přesunout baterii z roveru 1 do roveru 2.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 64

Někdy to jde snadno, jindy ne. Dostat baterii z roveru 1 bylo snadné. Když jsem z podvozku odstranil dvě svorky, prostě vypadla. Kabely jsem odpojil taky snadno, ačkoli jejich dvě zásuvky byly komplikované. Připojit ji k roveru 2 je ovšem něco úplně jiného. Není ji kam dát! Je obrovská. Málem jsem ji neodtáhl. A to ani v marsovské gravitaci.

Je zkrátka moc velká. Na podvozek se druhá baterie nevejde. Ani na střeše pro ni není místo. Tam budou solární panely. Do kabiny ji nenacpu už jen proto, že neprojde přechodovou komorou.

Ale žádné strachy, na něco jsem přišel.

Pro nouzové případy, které s tímhle nemají absolutně nic společného, NASA poslala šest čtverečních metrů látky Habu navíc a taky neskutečně lepkavou pryskyřici. Stejné lepidlo mi vlastně zachránilo život solu 6 (v soupravě, kterou jsem použil na díru ve skafandru).

Kdyby došlo k proražení Habu, všichni by utekli do přechodových komor. Standardní postup spočívá v tom, že radši necháme Hab prasknout, než abychom se tomu snažili zabránit. Potom si oblečeme skafandry a obhlédneme škody.

Jakmile najdeme trhlinu, opravíme ji s pomocí náhradní látky a lepidla. Potom Hab nafoukneme a bude zas jako nový.

Šest čtverečních metrů látky mělo příhodný rozměr jeden krát šest metrů. Nařezal jsem z ní deseticentimetrové pásy a vyrobil z nich něco jako postroj.

Z pásů a lepidla jsem udělal dvě desetimetrové smyčky. Na jejich konce jsem připevnil větší plachty. Tímto způsobem jsem získal něco jako sedlové brašny na rover.

Čím dál víc se to podobá přípravám karavany na Západ. Pryskyřice ztuhne prakticky okamžitě. Ale když hodinu počkáte, je ještě pevnější. A tak jsem počkal. Potom jsem si navlékl skafandr a vykročil k roveru.

Baterii jsem dovlekl k jeho boku a uchytil ji do jednoho konce postroje. Druhý konec jsem přehodil přes střechu. Na druhé straně jsem plachtu naplnil kamením. Jakmile oba konce vážily zhruba stejně, dokázal jsem kameny stáhnout dolů, čímž jsem zdvihl baterii.

Hurá!

Odpojil jsem baterii z roveru 2 a připojil tu z roveru 1. Pak jsem přes přechodovou komoru vstoupil do vozidla a zkontroloval všechny systémy. Fungovaly bez problémů.

Trochu jsem si v roveru zajezdil, abych se přesvědčil, že postroj vydrží. Přejel jsem i pár větších kamenů, aby zkouška stála za to. Postroj odolal. Paráda.

Chvíli jsem uvažoval, jak připojím kabely druhé baterie na hlavní přívod. Závěr zněl: „Seru na to.“

Neexistuje žádný důvod, proč bych měl mít nepřetržitou dodávku energie. Až se vybije baterie 1, můžu vystoupit, odpojit ji a připojit baterii 2. Proč ne? Jednou denně tím strávím deset minut venku. Při dobíjení je zase musím prostřídat, ale i na tuto situaci se vztahuje otázka: No a co?

Zbytek dne jsem zametal solární panely. Co nevidět z nich budu rabovat.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 65

Se solárními panely to bylo mnohem jednodušší než s baterií. Jsou tenké, lehké a jen tak leží na zemi. A mají ještě jednu výhodu:

Zapojoval jsem je já sám.

Dobře, úplně sám jsem na to nebyl. Pracovali jsme na tom s Vogelem. Bože, jak dlouho jsme to trénovali. Nácviku práce se solárními panely jsme věnovali celý týden. A pak jsme se k nim vraceli, kdykoli nám zbyla trocha času. Solární panely jsou rozhodující pro celou misi. Kdybychom je rozbili nebo vyřadili z provozu, takže by do Habu neproudila energie, museli bychom misi hned ukončit.

Možná vás napadlo, co asi dělal zbytek posádky, zatímco jsme skládali pole solárních panelů. Nuže, zbytek posádky stavěl Hab. Nezapomínejte, že celé moje království sem přiletělo v bednách. Sol 1 a 2 jsme ho dávali dohromady.

Každý panel je podpírán lehkou mřížkou, která ho drží ve čtrnáctistupňovém úhlu. Přiznávám, že nevím, proč je ten úhel zrovna čtrnáctistupňový. Asi kvůli maximálnímu využití solární energie. V každém případě se panely daly snadno odmontovat a Habu chybět nebudou. Protože musí zabezpečit přežití jen jednoho člověka místo šesti, snížení výroby elektřiny o čtrnáct procent je nevýznamné.

Pak jsem je musel naložit na rover.

Přemýšlel jsem, jestli nesundám schránku na vzorky hornin. Vlastně je to jenom plátěný vak na střeše. Solární články se do něj rozhodně nevejdou. Potom jsem však došel k závěru, že ho tam nechám, aby ležely na něčem měkkém.

Panely se dobře skládaly na sebe (tak je navrhli kvůli přepravě na Mars) a oba štosy hezky držely na střeše. Vyčnívají nalevo i napravo, ale protože nehodlám jezdit žádnými tunely, je mi to jedno.

Zase jsem zneužil materiál na opravy Habu a vyrobil popruhy na připevnění panelů. Na roveru jsou vepředu a vzadu držadla. Ta nám mají usnadnit nakládání kamenů na střechu. Výtečně se osvědčila pro uvázání popruhů.

Poodstoupil jsem a kochal se dobře vykonanou prací. Zasloužím si to, no ne? Není ještě ani poledne, a už mám hotovo.

Vrátil jsem se do Habu, naobědval se a zbytek solu se věnoval bramborám. Od první sadby uplynulo devětatřicet solů (což je asi čtyřicet pozemských dní) a přišel čas sklidit a znovu zasadit.

Daří se jim líp, než jsem čekal. Na Marsu nejsou paraziti, hmyz ani plísně a Hab nepřetržitě udržuje ideální teplotu a vlhkost pro růst.

Oproti bramborám, na jaké jsme zvyklí, jsou malé, ale to nevadí. Potřebuju je jenom k vypěstování dalších.

Opatrně jsem je vyhrabal, abych nepoškodil nadzemní část rostliny. Potom jsem je nakrájel na kousky vždy s jedním očkem a přesadil do nové půdy. Pokud budou růst pořád takhle dobře, vydržím tady dlouho.

Po takové fyzické námaze si zasloužím oddech. Dneska jsem se prohrabal počítačem Johanssenové a objevil nevyčerpatelnou zásobou digitálních knih. Vypadá to, že Johanssenová je velká fanynka Agathy Christie. Beatles, Christie… Pravděpodobně má slabost pro Anglii nebo tak něco.

Vzpomínám si, že jako kluk jsem měl rád televizní filmy s Herculem Poirotem. Začnu Záhadou na zámku Styles. Zřejmě to je jeho první případ.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 66

Nadešel čas (zlověstné crescendo) pustit se do nějakých misí!

NASA svoje mise pojmenovává po bozích a podobně, tak proč bych nemohl i já? Experimenty s rovery se odteď nazývají mise „Sirius“. Chápete? Psi? Pokud ne, trhněte si nohou.

Sirius 1 proběhne zítra.

Cíl mise: vyrazit s plně nabitými bateriemi a solárními panely na střeše, jezdit, dokud mi nedojde energie, a zjistit, jak daleko jsem se dostal.

Nejsem idiot. Nepojedu směrem od Habu. Budu se držet na půlkilometrovém úseku, pěkně tam a zpátky. Kdykoli se můžu bez problémů vrátit pěšky.

Dnes večer nabiju obě baterie, abych byl připravený na zítřejší zkušební jízdu. Odhaduju to na tři a půl hodiny řízení, takže si musím vzít čerstvé filtry CO₂. A při vypnutém topení si navléknu tři vrstvy oblečení.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 67

Mise Sirius 1 je za mnou!

Přesněji řečeno, ukončil jsem ji po první hodině. Asi by se dalo hovořit o „neúspěchu“, ale já dávám přednost označení „cenná lekce“.

Začalo to slibně. Odjel jsem na hezké rovné místo kilometr od Habu a proháněl jsem se sem a tam po úseku dlouhém pět set metrů. Brzy jsem si uvědomil, že test bude k ničemu. Po pár kolech jsem půdu ujezdil na pevnou cestu. Tvrdý podklad umožňuje dosáhnout abnormálně vysoké energetické účinnosti. Nic podobného mě během dlouhého přesunu nečeká.

Proto jsem na to šel trochu jinak. Směr jsem měnil náhodně a jen jsem dbal na to, abych se nevzdálil od Habu víc než kilometr. Zkouška pak byla mnohem realističtější.

Po hodině se ochladilo. A tím myslím pořádně.

Když nastoupíte do roveru, je v něm pokaždé zima. Pokud nenecháte topení vypnuté, rychle se zahřeje. Čekal jsem, že mi bude zima, jenže taková? Panebože!

Chvíli to ještě šlo. Tělesné teplo plus tři vrstvy oblečení mi zajistily přijatelnou teplotu a izolace roveru je prvotřídní. Teplo, které uniklo z mého těla, stačilo akorát k vyhřátí kabiny. Jenomže žádná izolace není úplně dokonalá, a tak nakonec uniklo do okolního prostoru, zatímco mně bylo chladněji a chladněji.

Během hodiny jsem se třásl jako osika a znecitlivěl jsem. Co je moc, to je moc. Nepřipadá v úvahu, že bych takhle absolvoval delší cestu.

Zapnul jsem topení a jel rovnou zpátky do Habu.

Po návratu domů jsem se nějaký čas potýkal se špatnou náladou. Do mých geniálních plánů zasáhla termodynamika.

K čertu s tebou, entropie!

Jsem v pěkné bryndě. To zatracené topení mě dennodenně připraví o polovinu výkonu baterií. Asi bych ho mohl stáhnout. Byla by mi trochu zima, ale neumrznul bych. Jenže i tak přijdu nejmíň o čtvrtinu energie.

Ještě se nad tím zamyslím. Je třeba položit si otázku: Co by na mém místě udělal Hercule Poirot? Musím na ten problém nasadit „malé šedé buňky“.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 68

Do hajzlu.

Napadlo mě řešení, jenže… pamatujete si, jak jsem spaloval raketové palivo v Habu? Tohle bude ještě riskantnější.

Hodlám použít RTG.

RTG (radioizotopový termoelektrický generátor) je velká krabice plutonia. Ale ne takového, jaké se používá v atomových bombách. Tohle plutonium je mnohem nebezpečnější!

Plutonium 238 je strašně nestabilní izotop. Je natolik radioaktivní, že se dokáže sám od sebe rozpálit doruda. Jak si dokážete představit, takový materiál, na kterém si doslova můžete usmažit vejce, je celkem nebezpečný.

RTG obsahuje toto plutonium, zachycuje radiaci ve formě tepla a přeměňuje ji na elektřinu. Není to reaktor. Radiace se nedá zesílit ani ztlumit. Jde o čistě přírodní proces, který se odehrává na úrovni atomů.

NASA začala tyto generátory využívat v šedesátých letech na napájení nepilotovaných sond. V porovnání se solární energií mají řadu výhod. Nepůsobí na ně bouřky, fungují i v noci a jsou celé uvnitř sondy, takže se obejdou bez křehkých solárních článků na povrchu.

Až do programu Ares se však RTG nepoužívaly při pilotovaných misích.

Proč ne? To by snad mělo být naprosto jasné! Nikdo zkrátka nechtěl posadit astronauty vedle žhnoucí koule radioaktivní smrti!

Trošku přeháním. Plutonium je uložené v kapslích, uzavřených a izolovaných, aby se zabránilo úniku radiace, i kdyby došlo k porušení vnějšího kontejneru. Takže to u programu Ares riskli.

U každé mise Ares je rozhodující MAV. Je to její nejdůležitější prvek. Jako jeden z mála systémů se nedá nahradit ani obejít. Je to jediná součást, která způsobí úplné zrušení mise, jestliže nefunguje.

Solární panely jsou z krátkodobého hlediska výborné a dobré jsou i z dlouhodobého hlediska, pokud máte lidi na jejich čištění. MAV však roky jenom tiše sedí a vyrábí palivo a potom čeká na posádku. I když zrovna nic nedělá, potřebuje energii, aby ho NASA mohla na dálku sledovat a provádět testy.

Představa zrušení mise kvůli špinavým solárním článkům je nepřijatelná. V NASA potřebovali spolehlivější zdroj energie. Proto do MAV šoupli RTG. Generátor obsahuje 2,6 kilogramu plutonia 238, které poskytuje skoro 1500 wattů tepla. To se přemění na sto wattů elektřiny. MAV zůstává v provozu, dokud nepřiletí posádka.

Sto wattů na vytápění nestačí, ale mně na elektrickém výstupu nezáleží. Chci to teplo. Výkon topení 1500 wattů je tolik, že budu muset z roveru utrhnout část izolace, abych se neuvařil.

Sotva byly oba rovery smontované a schopné provozu, velitelka Lewisová se RTG s radostí zbavila. Odpojila ho od MAV, odvezla čtyři kilometry od Habu a zakopala. I když je generátor bezpečný, pořád má radioaktivní jádro a NASA nechtěla, aby se válel někde poblíž astronautů.

Parametry mise neurčují přesné místo, kde má RTG ležet. Stanoví jenom, že „ve vzdálenosti minimálně čtyř kilometrů“. Takže ho budu muset najít.

V můj prospěch hrají dvě okolnosti. Za prvé, zrovna jsem s Vogelem sestavoval solární panely, když velitelka Lewisová odjížděla, a viděl jsem, že míří na jih. Za druhé, nad zahrabaný generátor umístila třímetrovou tyč s jasně zelenou vlajkou. Zelená je v marsovském terénu mimořádně nápadná. Měla nás varovat, abychom se drželi stranou, kdybychom se tam později zatoulali v roveru.

Můj plán je tedy následující: ujet čtyři kilometry na jih a pak hledat, dokud neuvidím zelenou vlajku.

Protože rover 1 zůstal po mém zásahu nepojízdný, musím se na cestu vydat ve svém mutantovi. Bude z toho užitečná zkušební mise. Uvidím, jak se postroj na baterii osvědčí v praxi a jestli solární panely vydrží přivázané na střeše.

Nazvu to Sirius 2.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 69

Nejsem na Marsu žádný nováček. Jsem tady dlouho. Až dodneška jsem však nikdy neztratil Hab z dohledu. Řekli byste si, že v tom není zas takový rozdíl, ale je to tak.

Jak jsem jel k místu, kde byl zahrabaný RTG, dolehlo to na mě: Mars je holá pustina a já jsem tady úplně sám. To jsem pochopitelně věděl. Jenže je rozdíl něco vědět – a naplno to zažít. Všude kolem mě nebylo nic než prach, kameny a nekonečná prázdná poušť. Slavná červená barva planety je způsobena oxidy železa, které všechno pokrývají. Není to jen tak nějaká poušť. Je to poušť tak stará, že doslova rezaví.

Hab je pro mě jediným ostrůvkem civilizace, a když jsem sledoval, jak se ztrácí, měl jsem z toho mnohem nepříjemnější pocit, než je mi milé přiznat.

Potlačil jsem tyto myšlenky a soustředil jsem se na to, co mě čeká. RTG jsem našel přesně tam, kde měl být, čtyři kilometry jižně od Habu. Hledání nebylo složité. Velitelka Lewisová ho zakopala na vrcholku malé vyvýšeniny. Pravděpodobně chtěla, aby všichni viděli vlajku už z dálky, a povedlo se jí to výborně! Jenže já jsem se vlajce nevyhnul, ale vydal se rovnou k ní a vykopal, co leželo pod ní. Takhle to velitelka nezamýšlela.

Byl to velký válec se čtyřmi chladiči po obvodu. I přes rukavice jsem cítil, jak z něj sálá teplo. Člověka to vážně vyvede z rovnováhy. Zejména když víte, že zdrojem toho tepla je radiace.

Nemělo smysl ukládat ho na střechu; stejně jsem ho plánoval vozit v kabině. Takže jsem si válec vzal dovnitř, vypnul topení a ujížděl zpátky k Habu.

Během desetiminutového přesunu domů teplota v roveru i za vypnutého topení stoupla na nepříjemných 37 °C. RTG mi rozhodně teplo zajistit dokáže.

Jízda mi také potvrdila, že moje úpravy fungují. Solární panely i přídavná baterie se během osmi kilometrů v terénu ani nepohnuly.

Tímto prohlašuji misi Sirius 2 za úspěšnou!

Zbytek dne jsem strávil pustošením interiéru vozidla. Tlaková kabina je z uhlíkového kompozitu. Hned pod ním je izolace, kterou kryje tvrdý plast. Použil jsem pokročilou metodu k odstranění kusů plastu (kladivem) a poté jsem opatrně vyjmul pevnou pěnovou izolaci (opět kladivem).

Po vytrhání části izolace jsem si oblékl skafandr a vynesl RTG ven. Rover se rychle ochladil a já jsem generátor vrátil dovnitř. Sledoval jsem, jak teplota zvolna stoupá. Zdaleka ne tak rychle jako cestou zpátky od vlajky.

Obezřetně jsem se zbavil další části izolace (kladivem) a znova jsem to zkontroloval. Po několika takových cyklech bylo pryč tolik izolace, že se RTG sotva vypořádal s jejím úbytkem. Vlastně to nezvládal. Časem teplo pomalu unikne. To mi nevadí. Můžu na chvilku zapnout topení, až to bude nutné.

Kusy izolace jsem odnesl do Habu. S pomocí vyspělých konstrukčních postupů (lepicí páska) jsem některé z nich pospojoval do čtverce. Napadlo mě, že kdyby chlad začal být opravdu nesnesitelný, můžu čtverec přilepit na holou stěnu roveru, takže RTG vyhraje „tepelnou válku“.

Na zítřek mám v plánu Sirius 3 (což je vlastně to samé jako Sirius 1, jen bez mrznutí).

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 70

Dneska vám píšu z roveru. Jsem v polovině mise Sirius 3 a všechno jde hladce.

Vyrazil jsem za svítání, jezdil kolem Habu a snažil se držet nedotčeného povrchu. První baterie vydržela necelé dvě hodiny. Na chvíli jsem vystoupil, přehodil kabely a vrátil se k řízení. Nakonec jsem ujel 81 kilometrů za 3 hodiny a 27 minut.

To je velice dobré! Okolí Habu je však prakticky rovina, stejně jako celá Acidalia Planitia. Nemám ponětí, jaké účinnosti dosáhnu v náročnějším terénu cestou k Aresu 4.

Ve druhé baterii pořád zbývalo trochu energie, ale nemůžu ji úplně vybít, než zastavím; nezapomínejte, že během dobíjení potřebuju systém podpory života. CO₂ se absorbuje chemickým procesem, jenže když se zastaví ventilátor, který zajišťuje proudění vzduchu, udusím se. Ani kyslíková pumpa není k zahození.

Po jízdě jsem rozložil solární panely. Byla to dřina; naposledy mi pomáhal Vogel. Nejsou těžké, zato neforemné.

V polovině práce mě napadlo, že je můžu místo nošení tahat, čímž se to celé urychlilo.

Teď jenom čekám, až se dobijí baterie. Nudím se, a tak dopisuju deník. V počítači mám všechny knížky s Poirotem. To mi pomůže. Koneckonců, dobíjení bude trvat dvanáct hodin.

Cože, ptáte se? Že je dvanáct hodin špatně? Že jsem předtím mluvil o třinácti? Dobře, příteli, objasním vám to.

RTG je generátor. V porovnání se spotřebou roveru je jeho výkon malý, ale ne úplně zanedbatelný. Je to sto wattů. Celková doba nabíjení se díky němu zkrátí o hodinu. Proč ho nevyužít?

Zajímalo by mě, co by si v NASA pomysleli, kdyby věděli, co tady vyvádím s RTG. Nejspíš by se schovali pod stůl a zaháněli nervozitu hrou s logaritmickými pravítky.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 71

Jak jsem předpokládal, baterie byly úplně nabité po dvanácti hodinách. Hned potom jsem jel domů.

Přišel čas naplánovat Sirius 4. A myslím, že cesta tentokrát potrvá několik dní.

Zdá se, že otázku energie a dobíjení baterií jsem vyřešil. S jídlem nebudou potíže; skladovacího prostoru mám spoustu.

S vodou je to ještě jednodušší než s jídlem. Abych nestrádal, potřebuju dva litry na den. Až doopravdy vyjedu k Aresu 4, musím s sebou vzít oxygenátor. Ten je ale velký a nechce se mi s ním tahat už teď. Proto se při misi Sirius 4 spokojím s O₂ a filtry CO₂.

CO₂ není problém. Tohle velkolepé dobrodružství jsem začal s filtry CO₂ na 1500 hodin plus dalších 720 hodin pro případ nouze.

Všechny systémy používají standardní filtry (Apollo 13 nám dalo důležitou lekci). Od té doby jsem během různých vycházek vypotřeboval filtry na 131 hodin. Zbylo mi 2089 hodin. Sedmaosmdesát dní. Víc než dost.

S kyslíkem je to trochu komplikovanější. Rover je postavený tak, aby v něm tři lidé přežili dva dny, a můžu počítat taky s bezpečnostní rezervou. Zásobníky O₂ mi tedy vydrží sedm dní. To nestačí.

Na Marsu není skoro žádný atmosférický tlak. V roveru je jedna atmosféra. Proto jsou kyslíkové zásobníky uvnitř (kvůli překonávání menšího tlakového rozdílu). Proč na tom záleží? Znamená to, že si můžu přinést další kyslíkové láhve a připojit je k těm v roveru, aniž bych musel vycházet ven.

Dnes jsem tedy v Habu odpojil jednu láhev s 25 litry kapalného O₂ a odnesl ji do roveru. Podle NASA člověk potřebuje 588 litrů kyslíku denně. Stlačený kapalný O₂ je přibližně tisíckrát hustší než plynný O₂ v dýchatelné atmosféře. Abych to zkrátil: S lahví z Habu mám dost O₂ na 49 dní. S tím vystačím.

Sirius 4 potrvá dvacet dní.

Možná se to zdá moc, ale mám v plánu jeden konkrétní cíl. Kromě toho, cesta k Aresu 4 si vyžádá nejmíň čtyřicet dní. Připravuju její zmenšeninu.

Zatímco budu pryč, Hab se o sebe dokáže postarat sám, ale problém bude s bramborami. Před odjezdem je zaliju většinou vody, kterou mám. Potom vypnu regulátor atmosféry, aby neodčerpával vlhkost ze vzduchu. Nastane tam příšerné vlhko a voda se bude srážet na všech površích. Brambory jí tak budou mít dost, než zase přijedu.

Horší to bude s CO₂. Brambory potřebují dýchat. Vím, co si myslíte. „Marku, kamaráde! Vždyť ty sám produkuješ oxid uhličitý! Je to součást majestátního přírodního cyklu!“

A teď ten problém: kam ho mám dát? Jistě, v každém mém výdechu je CO₂, jenže ho nedokážu skladovat. Mohl bych vypnout oxygenátor i regulátor atmosféry a postupně Hab naplnit svým dechem. Pro mě je však CO₂ smrtící. Musím ho vypustit najednou a zmizet. Vzpomínáte si na palivový agregát z MAV? Získává CO₂ z marsovské atmosféry. Když do Habu vypustím desetilitrovou nádrž stlačeného kapalného CO₂, bude to dost na celou dobu. Takové množství budu mít k dispozici za necelý den.

A to je všechno. Vypustím CO₂ do Habu, vypnu regulátor atmosféry i oxygenátor, vyleju do hlíny spoustu vody a vypadnu.

Sirius 4. Obrovský krok kupředu ve výzkumu roverů. A začít můžu zítra.

KAPITOLA 8

„DOBRÝ DEN a díky, že sledujete CNN,“ řekla Cathy Warnerová do kamery. „Dnešní exkluzivní zpráva o Marku Watneym: Několik výstupů na povrch v posledních dnech… Co to znamená? Jak NASA pokročila s možností záchrany?

A jak to ovlivní přípravu Aresu 4?

Dnes tu máme doktora Venkata Kapoora, ředitele marsovských operací NASA. Doktore Kapoore, děkuji, že jste přišel.“

„Potěšení je na mé straně, Cathy,“ opáčil Venkat.

„Doktore Kapoore,“ pokračovala Cathy, „Mark Watney je nejsledovanějším člověkem ve sluneční soustavě, co myslíte?“ Venkat přikývl. „Rozhodně nejsledovanějším ze strany NASA. Všech našich dvanáct marsovských družic fotografuje jeho základnu, kdykoli se dostanou na dohled. Totéž dělají obě družice Evropské vesmírné agentury.“

„Jak často pak dostáváte snímky?“

„Vždy po několika minutách. Občas nastane pauza, v závislosti na oběžné dráze družic. Stačíme však sledovat všechny jeho činnosti ve volném prostoru.“

„Řekněte nám o jeho posledních výstupech mimo stanici.“

„No,“ začal Venkat, „vypadá to, že připravuje rover 2 na dlouhou cestu. O solu 64 odmontoval baterii z druhého vozidla a připevnil ji improvizovaným popruhem k prvnímu. Den nato odmontoval čtrnáct solárních panelů a naskládal je na střechu roveru.“

„A pak se trochu projel, je to tak?“ napověděla Cathy.

„Ano, je. Zdánlivě bezcílně jezdil hodinu sem a tam a potom se obrátil nazpátek k Habu. Zřejmě něco zkoušel. Poté jsme ho viděli o dva dny později, kdy ujel čtyři kilometry a opět se vrátil. Myslíme, že to byla další, náročnější zkouška.

V posledních dvou dnech do vozidla nakládá zásoby.“

„Hmm,“ ozvala se Cathy, „většina analytiků se domnívá, že Markovou jedinou nadějí na záchranu je základna Aresu 4. Myslíte, že došel ke stejnému závěru?“

„Pravděpodobně,“ přisvědčil Venkat. „Neví, že ho sledujeme. Situace se mu jeví tak, že Ares 4 je jeho jedinou nadějí.“

„Myslíte, že se tam chce brzy vydat? Vypadá to, že se na to připravuje.“

„Doufám, že ne,“ odpověděl Venkat. „Není tam nic kromě MAV. Zásoby ještě nedorazily. Byla by to dlouhá, velice nebezpečná cesta a opustil by bezpečí Habu.“

„Proč by riskoval?“

„Kvůli spojení,“ vysvětlil Venkat. „Pokud se dostane k MAV, může se s námi spojit.“

„Což by bylo dobré, ne?“

„Spojení by bylo výborné. Ale cestovat tři tisíce dvě stě kilometrů k Aresu 4 je nesmírně riskantní. Byli bychom radši, kdyby zůstal na místě. Kdybychom s ním mohli mluvit, rozhodně bychom mu to doporučili.“

„Ale napořád tam zůstat nemůže, nemám pravdu? Nakonec se musí k MAV dostat.“

„Ne nutně,“ namítl Venkat. „JPL experimentuje s modifikacemi MDV, aby se s ním po přistání dal uskutečnit ještě jeden krátký přelet.“

„Slyšela jsem, že tento nápad byl zamítnut jako příliš nebezpečný,“ namítla Cathy.

„Ve své původní podobě. Od té doby pracují na bezpečnějších variantách.“

„Vzhledem k tomu, že Ares 4 má odstartovat už za tři a půl roku, je dost času na provedení a vyzkoušení úprav MDV?“

„Na to vám neodpovím s jistotou. Ale vzpomeňte si, že přistávací lunární modul jsme postavili z ničeho za sedm let.“

„Výborná poznámka,“ usmála se Cathy. „Takže jaké jsou momentálně jeho šance?“

„To netuším,“ přiznal Venkat. „Ale uděláme všechno pro to, abychom ho dostali domů živého.“

MINDY se nervózně rozhlédla po konferenční místnosti. Nikdy v životě se necítila tak bezvýznamně. Nalevo od ní seděl doktor Venkat Kapoor, který byl v organizační hierarchii o čtyři příčky výš.

Vedle něj usedl Bruce Ng, ředitel JPL. Na tuto schůzku přiletěl do Houstonu až z Pasadeny. Nikdy neztrácel drahocenný čas, a proto i teď cosi zuřivě Ťukal do notebooku. Tmavé kruhy pod jeho očima přivedly Mindy k myšlence na to, jak je asi přepracovaný.

Mitch Henderson, letový ředitel Aresu 3, se točil na židli sem a tam a v uchu měl bezdrátové sluchátko. Poslouchal přímý přenos veškeré komunikace z řízení mise. Nebyl ve službě, ale za všech okolností si udržoval přehled.

Do konferenční místnosti vstoupila Annie Montroseová a za chůze psala esemesku. Aniž spustila oči z mobilu, vyhnula se lidem a židlím a zaujala své obvyklé místo. Mindy při pohledu na ředitelku pro styk s médii pocítila závist. Tahle žena zosobňovala všechno, čeho Mindy chtěla dosáhnout. Sebevědomí, vysoké postavení a všeobecný respekt v rámci NASA. „Jak mi to dneska šlo?“ zajímal se Venkat.

„Ale,“ začala Annie a odložila telefon. „Neměl byste říkat věci jako ‚dostat ho domů živého‘. Lidem to připomíná, že by mohl zemřít.“

„Myslíte, že na to zapomenou?“

„Ptal jste se na můj názor. Nelíbí se vám? Tak si trhněte.“

„Vy jste taková křehká květinka, Annie. Jak se vám přihodilo, že jste se stala ředitelkou pro styk s médii?“

„Nemám páru,“ odvětila Annie.

„Vážení,“ ozval se Bruce, „za tři hodiny potřebuju chytit letadlo zpátky do Los Angeles. Tak kde je Teddy?“

„Neotravujte, Bruci,“ napomenula ho Annie. „Nikdo z nás tady nechce být.“

Mitch ztlumil zvuk ve sluchátku a obrátil se k Mindy. „Ještě jednou, kdo jste?“

„Ehm,“ odpověděla. „Jsem Mindy Parková. Dělám v SatConu.“

„Jste ředitelka nebo tak něco?“

„Ne, jenom tam dělám. Nemám žádnou funkci.“

Venkat se podíval na Mitche. „Pověřil jsem ji dozorem nad sledováním Watneyho. To ona nám posílá fotky.“

„Aha,“ řekl Mitch. „Takže ne ředitel SatConu?“

„Bob toho má na starosti víc než jenom Mars. Mindy řídí všechny marsovské družice a zaměřuje je na Marka.“

„Proč zrovna Mindy?“ chtěl vědět Mitch.

„Jako první zaznamenala, že je naživu.“

„Povýšili jste ji proto, že zrovna byla v práci, když přišly ty záběry?“

„Ne,“ zamračil se Venkat, „povýšili jsme ji proto, že přišla na to, že Mark žije. Přestaň ze sebe dělat idiota, Mitchi. Není jí to příjemné.“

Mitch zvedl obočí. „To mě nenapadlo. Promiňte, Mindy.“ Mindy sklopila oči a přiškrceně odvětila: „To nic.“

Do místnosti vešel Teddy. „Promiňte, že jdu pozdě.“ Posadil se a vytáhl z kufříku několik složek. Úhledně je srovnal, otevřel tu horní a zalistoval v ní. „Začneme. Venkate, jak je na tom Watney?“

„Živý a v pořádku,“ odpověděl Venkat. „Od posledního e-mailu se nic nezměnilo.“

„Co RTG? Už o něm ví veřejnost?“ pokračoval Teddy.

Annie se naklonila. „Zatím je to dobré,“ oznámila. „Obrázky musíme zveřejňovat, ale tahle povinnost se nevztahuje na naše analýzy. Ještě na to nikdo nepřišel.“

„Proč ho vlastně vyhrabal?“

„Myslím, že kvůli teplu,“ odhadl Venkat. „Připravuje rover na dlouhé cesty. Vozidlo potřebuje hodně energie na udržení teploty. RTG může vytápět interiér, aniž vyčerpá baterie. Opravdu výborný nápad.“

„Jak moc je to riskantní?“ zajímal se Teddy.

„Jestliže se nepoškodí obal, žádné nebezpečí nehrozí. I kdyby praskl, nic se neděje, pokud se neporuší kapsle uvnitř. Ale jestli se kapsle poruší, zabije ho to.“

„Doufejme, že se to nestane,“ poznamenal Teddy. „JPL, jak pokračují plány MDV?“

„Jeden plán jsme předložili už dávno,“ připomněl Bruce. „Zamítli jste ho.“

„Bruci,“ pronesl Teddy varovně.

Bruce vzdychl. „MDV není určený pro starty a horizontální lety.

Tohle se nevyřeší přidáním paliva. Potřebovali bychom větší motor a na jeho sestrojení nemáme čas. Takže musíme odlehčit MDV. Máme představu, jak by se to dalo udělat.

Během primárního sestupu může mít MDV normální hmotnost.

Pokud zařídíme, aby se tepelný štít a vnější plášť daly odmontovat, posádka se může po přistání na základně Aresu 3 zbavit velké zátěže a bude mít lehčí loď pro přesun k Aresu 4. Zrovna to propočítáváme.“

„Průběžně mě informujte,“ požádal Teddy. Pak se obrátil k Mindy.

„Slečno Parková, vítám vás v první lize.“

„Pane,“ odvětila Mindy. Snažila se nevnímat sevřené hrdlo.

„Jaká je momentálně nejdelší přestávka v pokrytí Watneyho?“

„Ehm,“ začala Mindy. „Každých jednačtyřicet hodin máme sedmnáctiminutové okno. Kvůli oběžným drahám.“

„Odpověděla jste bez zaváhání,“ konstatoval Teddy. „Výborně. Líbí se mi, když mají lidé ve věcech pořádek.“

„Děkují vám, pane.“

„Chci to okno zkrátit na čtyři minuty,“ pokračoval Teddy. „Dávám vám plnou moc nad trajektoriemi družic a úpravami oběžných drah. Postarejte se o to.“

„Ano, pane,“ slíbila Mindy, ačkoli netušila, jak to zařídí.

Teddy se otočil k Mitchovi. „Mitchi, v e-mailu jsi psal, že máš něco naléhavého.“

„Jo,“ přisvědčil Mitch. „Jak dlouho to budeme tajit před posádkou Aresu 3? Všichni si myslí, že Watney je mrtvý. Je to strašná rána pro morálku.“

Teddy se podíval na Venkata.

„Mitchi,“ začal Venkat, „tohle jsme už probrali –“

„Ne, vy jste to probrali,“ přerušil ho Mitch. „Myslí si, že přišli o kolegu z posádky. Jsou psychicky na dně.“

„A když se dozvědí, že kolegu z posádky nechali na holičkách?“ nadhodil Venkat. „Budou na tom líp?“

Mitch dloubl prstem do stolu. „Zaslouží si to vědět. Podle vás by se velitelka Lewisová s pravdou nevyrovnala?“

„Je to věc morálky,“ připomněl Venkat. „Můžou se soustředit na návrat domů –“

„Rozhodnu o tom sám,“ zasáhl Mitch. „Já rozhoduju, co je pro posádku nejlepší. A já říkám, že jim to povíme.“

Po chvíli ticha se všichni zadívali na Teddyho.

Ten se zamyslel. „Promiň, Mitchi, v tomhle souhlasím s Venkatem,“ řekl. „Až budeme mít plán záchrany, můžeme informovat Hermes. Potřebují mít naději, jinak nemá smysl jim nic prozrazovat.“

„Kravina,“ zabručel Mitch a zkřížil ruce na prsou. „Totální kravina.“

„Vím, že se ti to nelíbí,“ pokračoval Teddy klidně. „Něco s tím uděláme. Jakmile budeme mít představu, jak zachránit Watneyho.“ Po několikavteřinovém mlčení Teddy přešel k dalšímu tématu.

„Takže JPL pracuje na možnosti záchrany,“ konstatoval a kývl na Bruce. „Ta ale souvisí s Aresem 4. Jak do té doby přežije? Venkate?“ Venkat otevřel složku a nahlédl do papírů. „Nechal jsem všechny týmy důkladně prověřit životnost systémů, které mají na starosti. Jsme si celkem jistí, že Hab vydrží fungovat čtyři roky. Zejména pokud ho obývá člověk, který bude řešit problémy, až se vyskytnou.

Horší je to ale s potravinami. Za rok začne hladovět. Musíme mu poslat zásoby. Jiná možnost není.“

„Co zásoby pro Ares 4?“ uvažoval Teddy. „Přistaňte s nimi na základně Aresu 3.“

„Jistě, nad tím uvažujeme,“ souhlasil Venkat. „Problém je v tom, že podle původního plánu měly zásoby odstartovat až za rok. Zatím nejsou připravené.

Za ideálních podmínek trvá let na Mars osm měsíců. Současná pozice Země a Marsu… není ideální. Předpokládáme, že by se tam sonda dostala za devět měsíců. Pokud Watney šetří jídlem, vydrží mu dalších tři sta padesát dnů. To znamená, že sondu musíme postavit během tří měsíců. A to v JPL ještě ani nezačali.“

„Bude to náročné,“ ozval se Bruce. „Zásobovací let se připravuje šest měsíců. Vždycky jich vyrábíme víc najednou, ne jednu sondu ve spěchu.“

„Promiň, Bruci,“ opáčil Teddy. „Vím, že žádám hodně, ale musíte to nějak zvládnout.“

„Zvládneme to,“ slíbil Bruce. „Ale radši nemyslím na tu nálož přesčasů.“

„Dejte se do toho. Peníze seženu.“

„Ještě je tady problém s nosnou raketou,“ připomněl Venkat.

„Vzhledem k současné pozici planet dostaneme sondu na Mars jedině v případě, že spálíme šílenou spoustu paliva. Máme jediný nosič, který to umožní. Raketa Delta IX právě stojí na odpalovací rampě, připravená pro sondu EagleEye 3 na Saturn. Budeme ji muset ukrást. Mluvil jsem s ULA a prý další raketu nedokážou tak rychle vyrobit.“

„Tým EagleEye 3 bude zuřit, ale to nevadí,“ řekl Teddy. „Jejich misi můžeme odložit, jestliže JPL stihne včas připravit náklad.“

Bruce si promnul oči. „Uděláme, co bude v našich silách.“

„Pokud ne, zemře hladem,“ uzavřel Teddy.

VENKAT se napil kávy a zamračil se na počítač. Před měsícem pro něj bylo nepředstavitelné, že by si dal kafe v devět hodin večer. Nyní se stalo jeho nezbytným palivem. Rozpisy směn, přidělování fondů, žonglování s úkoly, bezostyšné vykrádání jiných projektů… Nikdy v životě nepředvedl tolik kaskadérských kousků.

„NASA je velká organizace,“ napsal. „S náhlými změnami se vypořádává obtížně. Zatím to zvládáme jen kvůli naléhavosti okolností. Všichni táhnou za jeden provaz, aby zachránili Marka Watneyho, takže odpadly spory mezi odděleními. Ani nedokážu říct, jak výjimečná je to situace. I tak nás to bude stát desítky, možná stovky milionů dolarů. Jen modifikace MDV je samostatným projektem s vlastním týmem. Chováme naději, že nám práci usnadní zájem veřejnosti. Vážíme si vaší neutuchající podpory, pane kongresmane, a doufáme, že se ve výboru zasadíte o poskytnutí nouzového financování, které potřebujeme.“

Přerušilo ho klepání na dveře. Vzhlédl a spatřil Mindy. Byla oblečená do tepláků a trička a vlasy měla nedbale stažené do ohonu. Když se pracovní doba protáhne, elegance většinou dostává na frak.

„Promiňte, že ruším,“ začala.

„Nerušíte,“ ujistil ji Venkat. „Přestávka mi jedině prospěje. Co se děje?“

„Vydal se na cestu,“ oznámila.

Venkat se nahrbil v křesle. „Není to pouze zkušební jízda?“

Zavrtěla hlavou. „Skoro dvě hodiny ujížděl rovně od Habu, na chvilku vystoupil a potom jel další dvě hodiny. Myslíme, že při výstupu vyměnil baterie.“

Venkat ztěžka vzdychl. „Nemůže to být jen delší test? S přenocováním venku?“

„Je šestasedmdesát kilometrů od Habu,“ oznámila Mindy. „Kdyby chtěl během testu nocovat v terénu, nedržel by se jen tak daleko, aby se případně dokázal vrátit pěšky?“

„Ano, máte pravdu,“ souhlasil Venkat. „Sakra. Naše týmy se zabývaly všemi myslitelnými variantami. S touhle výstrojí ale prostě nemá šanci dojet k základně Aresu 4. Neviděli jsme ho nakládat oxygenátor ani recyklátor vody. Nemůže mít dost základního vybavení, aby přežil dostatečně dlouho.“

„Podle mě nejede k Aresu 4,“ řekla Mindy. „Pokud ano, vybral si divnou trasu.“

„Opravdu?“ podivil se Venkat.

„Směruje na jiho-jihozápad. Kráter Schiaparelli je na jihovýchodě.“

„Fajn, třeba je nějaká naděje,“ poznamenal Venkat. „Co dělá teď?“

„Dobíjí baterie. Rozložil všechny solární panely,“ oznámila Mindy. „Když to udělal naposled, trvalo to dvanáct hodin. Chtěla jsem jít domů a trochu se vyspat, jestli to nevadí.“

„Samozřejmě, to zní rozumně. Uvidíme, co podnikne zítra. Možná se vrátí do Habu.“

„Možná,“ odvětila Mindy s pochybami.

„VÍTEJTE ZPÁTKY,“ pronesla Cathy do kamery. „Dnes hovoříme s Marcusem Washingtonem z Pošty Spojených států. Takže, pane Washingtone, slyšela jsem, že mise Ares 3 odstartovala jednu novinku. Mohl byste to našim divákům vysvětlit?“

„Jistě,“ odvětil Marcus. „Všichni si mysleli, že Mark Watney před dvěma měsíci zemřel. Pošta mezitím vydala sérii pamětních známek na jeho počest. Vytištěno a rozesláno na poštovní úřady po celé zemi jich bylo dvacet tisíc.“

„A potom se ukázalo, že žije,“ navázala Cathy.

„Správně,“ souhlasil Marcus. „Nevydáváme známky se žijícími osobami. Okamžitě jsme tisk zastavili a známky stáhli, ale pár tisíc se jich už prodalo.“

„Už se to někdy stalo?“ zeptala se Cathy.

„Ne. Ani jednou v celých dějinách americké pošty.“

„Vsadím se, že jejich hodnota letí nahoru.“

Marcus se krátce zasmál. „Možná. Ale jak jsem řekl, prodaly se jich tisíce. Budou vzácné, ale ne vysloveně rarity.“

Cathy se rovněž zasmála a pohlédla do kamery. „Mluvili jsme s Marcusem Washingtonem z Pošty Spojených států. Pokud máte pamětní známku s Markem Watneym, asi byste si ji měli schovat. Díky, že jste přišel, pane Washingtone.“

„Děkuji za pozvání,“ odpověděl Marcus.

„Naším dalším hostem je doktorka Irene Shieldsová, letová psycholožka misí Ares. Doktorko Shieldsová, vítejte ve vysílání.“

„Děkuji vám,“ odvětila Irene a upravila si připnutý mikrofon.

„Znáte Marka Watneyho osobně?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Irene. „Každý měsíc jsem prováděla psychologické hodnocení všech členů posádky.“

„Co nám o něm můžete povědět? O jeho osobnosti a vlastnostech?“

„No,“ začala Irene, „je velice inteligentní. To jsou všichni, pochopitelně. Ale on je zvlášť vynalézavý a zvládá řešení problémů.“

„Což by mu mohlo zachránit život,“ usoudila Cathy.

„To by skutečně mohlo,“ souhlasila Irene. „Navíc je dobromyslný. Je to pozitivně naladěný člověk. Pro vtip nechodí daleko.

V měsících před startem posádka procházela vyčerpávajícím výcvikovým programem. Na všech se projevovaly známky stresu a náladovosti. Mark nebyl výjimka, ale u něj se to projevovalo tak, že vtipkoval ještě víc a každého rozesmál.“

„Zdá se, že je to bezvadný chlapík,“ odhadla Cathy.

„To opravdu je,“ potvrdila Irene. „Pro tuhle misi byl vybrán částečně díky své osobnosti. Posádka Aresu musí pohromadě strávit třináct měsíců. Sociální kompatibilita je nesmírně důležitá. Mark nejenže dobře zapadne do jakékoli skupiny, ale jako katalyzátor přispívá k jejímu lepšímu fungování. Pro posádku to byla příšerná rána, když ‚zemřel‘.“

„A stále mají za to, že je mrtvý, viďte? Posádka Aresu 3.“

„Ano, bohužel,“ odpověděla Irene. „Nejvyšší vedení rozhodlo ponechat je v nevědomosti, aspoň prozatím. Jsem přesvědčena, že to nebylo jednoduché rozhodování.“

Cathy se na okamžik odmlčela a pak řekla: „Dobře. Víte, že se musím zeptat: Co se mu právě teď honí hlavou? Jak člověk jako Mark Watney reaguje na takovou situaci? Opuštěný, sám, bez sebemenší potuchy, že se mu snažíme pomoci.“

„Tohle nelze říct s jistotou,“ připomněla Irene. „Největším nebezpečím je, že přestane doufat. Pokud dospěje k závěru, že nemá šancí na přežití, přestane o ně usilovat.“

„Zatím tedy nic takového nehrozí, že?“ zajímala se Cathy. „Vypadá to, že se snaží. Připravuje rover na dlouhou cestu a testuje ho. Chce být na místě, kde přistane Ares 4.“

„To je jedno z vysvětlení, ano,“ souhlasila Irene.

„Existuje nějaké jiné?“

Irene si odpověď důkladně promyslela. „Když lidem bezprostředně hrozí smrt, touží po tom, aby je někdo vyslechnul.

Nechtějí umírat o samotě. Možná se jen chce dostat k vysilači v MAV, aby si s někým popovídal, než zemře.

Pokud ztratí naději, nebude mu záležet na přežití. Bude myslet jenom na to, aby dojel k vysílači. A potom se nejspíš rozhodne pro jednodušší odchod, než je smrt hladem. Lékařské zásoby mise Ares obsahují dost morfinu na smrtící dávku.“ Po několika sekundách naprostého ticha ve studiu se Cathy obrátila do kamery. „Za chvíli jsme zpátky.“

„ZDRAVÍM, VENKATE.“ Bruceův hlas zazněl z reproduktoru na Venkatově stole.

„Bruci, ahoj,“ odpověděl Venkat a nepřestával psát na počítači.

„Díky, že sis udělal čas. Chtěl jsem mluvit o zásobách.“

„Jasně. Co tě trápí?“

„Řekněme, že s nimi přistaneme dokonale hladce. Jak se o tom Mark dozví? A jak se dozví, kde je má hledat?“

„Už jsme o tom přemýšleli,“ odpověděl Bruce. „Máme pár nápadů.“

„Jsem jedno velké ucho,“ řekl Venkat, uložil dokument a zavřel notebook.

„Stejně mu posíláme komunikační systém, ne? Hned po přistání bychom ho mohli zapnout. Bude vysílat na frekvenci roverů a skafandrů pro výstupy na povrch. Signál ale musí být dost silný.

Rovery dokážou komunikovat jenom s Habem a mezi sebou; předpokládaný dosah jejich signálu je dvacet kilometrů. Přijímače zkrátka nejsou moc citlivé. Se skafandry je to ještě horší. Ale pokud budeme mít dostatečně silný signál, mělo by to vyjít. Jakmile přistanou zásoby, družice nám určí jejich přesnou polohu a pak ji sdělíme Markovi, aby si je mohl vyzvednout.“

„Jenomže on nejspíš není na příjmu,“ upozornil Venkat. „Proč by měl být?“

„To jsme taky řešili. Vyrobíme hromadu světle zelených stužek. Dost lehkých na to, aby poletovaly i v marsovské atmosféře. Na nich bude natištěno: ‚MARKU, ZAPNI SI VYSÍLAČKU.‘ Teď děláme na mechanismu jejich vypuštění. Bude to pochopitelně během přistávacího manévru. Ideálně asi tisíc metrů nad povrchem.“

„To se mi líbí,“ řekl Venkat. „Stačí, aby si všiml jediné. A je jasné, že jakmile spatří světle zelenou stužku, pořádně si ji prohlédne.“

„Venkate,“ pokračoval Bruce. „Pokud se v tom svém ‚Watneymobilu‘ vypraví na základnu Aresu 4, je to celé k ničemu. Můžeme tam přistát, když na to dojde, ale…“

„Ale nebude tam mít Hab. Jistě,“ dovtípil se Venkat. „Jedno po druhém. Dej mi vědět, až vyřešíte vypouštěcí mechanismus pro ty stužky.“

„Spolehni se.“

Po ukončení hovoru Venkat otevřel notebook a vrátil se k práci. Přišel e-mail od Mindy Parkové. „Watney jede dál.“

„POKRAČUJE v přímém směru,“ oznámila Mindy a ukázala na monitor.

„Vidím,“ přisvědčil Venkat. „Rozhodně nemá namířeno k Aresu 4. Pokud se nevyhýbá nějaké přírodní překážce.“

„Není tam nic, co by musel objíždět,“ namítla Mindy. „Je to Acidalia Planitia.“

„Tohle jsou solární panely?“ zeptal se Venkat s prstem u obrazovky.

„Ano,“ přisvědčila Mindy. „Jako obvykle jel dvě hodiny, vystoupil a následovaly další dvě hodiny jízdy. Už je sto padesát šest kilometrů od Habu.“

Oba zírali na monitor.

„Moment…“ začal Venkat. „Moment, to přece…“

„Copak?“ zeptala se Mindy.

Venkat popadl žluté poznámkové papírky a pero. „Nadiktujte mi jeho souřadnice a polohu Habu.“

Mindy se podívala na obrazovku. „Momentálně je na… dvaceti osmi celých devíti desetinách stupně severní šířky a dvaceti devíti celých šesti desetinách stupně západní délky.“ Stiskla několik kláves a zobrazila další soubor. „Hab je na třiceti jedna celých dvou desetinách stupně severní šířky a dvaceti osmi celých pěti desetinách stupně západní délky. Čeho jste si všiml?“

Venkat si zapsal údaje. „Pojďte se mnou,“ zavelel a rychle vyrazil z místnosti.

„Ehm,“ vykoktala Mindy a následovala ho. „Kam jdeme?“

„Do odpočívárny SatConu,“ vysvětlil Venkat. „Pořád tam na zdi máte mapu Marsu?“

„Jasně,“ přisvědčila Mindy. „Ale je to jenom plakát z obchodu se suvenýry. V počítači mám špičkové digitální mapy –“

„Ne. Na ty nemůžu kreslit,“ přerušil ji. Vzápětí odbočil do odpočívárny a ukázal na mapu visící na stěně. „Na tuhle kreslit můžu.“

V místnosti byl jen jeden počítačový technik, který pil kávu. Znepokojeně zvedl zrak, když Venkat a Mindy vpadli do dveří. „Dobře, jsou tady rovnoběžky a poledníky,“ konstatoval Venkat. Podíval se na papírek, přejel prstem po mapě a namaloval do ní křížek. „To je Hab,“ oznámil.

„Počkejte,“ ozval se technik. „Vy nám čmáráte po plakátu?“

„Koupím vám jiný,“ odpověděl Venkat, aniž se ohlédl. Přidal ještě jeden křížek. „Tohle je jeho momentální poloha. Sežeňte mi pravítko.“

Mindy se rozhlédla. Žádné pravítko nenašla, a tak popadla technikův notebook.

„No tak!“ zaprotestoval technik.

Venkat s pomocí notebooku narýsoval linii z Habu přes Markovu pozici a dál. Potom o krok ustoupil.

„Jo! Tak sem jede!“ oznámil vzrušeně.

„Ach!“ vzdychla Mindy.

Čára procházela středem zářivě žlutého bodu na mapě.

„Pathfinder!“ konstatovala Mindy. „Jede k Pathfinderu!“

„Přesně tak!“ souhlasil Venkat. „Začíná to být jasné. Je to nějakých osm set kilometrů. Se zásobami, které má po ruce, to dokáže zvládnout tam i nazpátek.“

„A vzít Pathfinder a jeho rover Sojourner s sebou,“ poznamenala Mindy.

Venkat vytáhl mobil. „Kontakt s Pathfínderem jsme ztratili v roce 1997. Pokud ho zprovozní, můžeme komunikovat. Možná stačí vyčistit solární panely. I kdyby narazil na vážnější problém, je přece strojní inženýr!“ Při volbě čísla dodal: „Opravovat věci je jeho práce!“ S úsměvem, k jakému neměl důvod už celé týdny, přiložil telefon k uchu a vyčkával. „Bruce? Tady Venkat. Všechno je jinak. Watney jede k Pathfinderu. Jistě! Prostě to vím, rozumíš?! Sežeň všechny, co na tom projektu dělali, a hned je sezvi do JPL. Já sednu na první letadlo.“

Ukončil hovor a zašklebil se na mapu. „Marku, ty parchante jeden, tobě to ale pálí!“

KAPITOLA 9

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 79

Je večer mého osmého dne na cestě. Prozatím je Sirius 4 úspěšný.

Stala se z toho rutina. Ráno vstanu za svítání. Nejdřív zkontroluju úrovně kyslíku a CO₂. Potom si dám snídani a kelímek vody. Pak si vyčistím zuby, přičemž co nejvíc šetřím vodou, a oholím se elektrickým strojkem.

V roveru není záchod. Předpokládalo se, že budeme využívat recyklační systémy ve skafandrech. Jenomže ty nejsou stavěné na udržení odpadu za dvacet dní.

Ranní moč shromažďuju v uzavíratelné plastové krabici. Když krabici otevřu, smrdí to v roveru jako na záchodku u dálnice. Mohl bych ji vynést ven a nechat vyprchat. Voda mě však stála spoustu práce a v žádném případě o ni nechci přijít. Až se vrátím, vyliju moč do recyklátoru.

Ještě vzácnější jsou exkrementy. Moje bramborová farma se bez nich neobejde a já jsem na Marsu jejich jediným zdrojem. Po nějakém čase ve vesmíru se naštěstí naučíte vykonávat potřebu do pytlíku. A pokud jste si mysleli, že atmosféře v roveru nijak neprospěje otevření nádoby na moč, představte si ten smrad, když to ze sebe vytlačím.

Po těchto ranních kratochvílích jdu ven posbírat solární panely. Proč jsem to neudělal včera večer? Protože rozebírat a skládat solární panely v totální tmě není žádná legrace. Vím to z vlastní zkušenosti. Po zabezpečení panelů se vracím dovnitř, pustím si příšernou muziku ze sedmdesátých let a vyrážím. Řítím se v roveru rychlostí 25 kilometrů za hodinu, tedy na plný plyn. Kabina je pohodlná. Na sobě mám ustřižené kalhoty a slabé tričko, protože RTG se nekompromisně stará o vytápění. Když je moc horko, odlepím ze stěny izolaci. Jakmile se zase ochladí, přidělám ji zpátky.

Než se vybije první baterie, mám za sebou skoro dvě hodiny řízení. Na chvíli vylezu ven, přehodím kabely a vrátím se za volant na druhou polovinu denní jízdy.

Terén je naprosto rovný. Podvozek roveru převyšuje případné kameny a mírně se svažující kopce jsou zarovnané bezpočtem písečných bouří.

Když se vybije i druhá baterie, je čas na další výstup. Sundám ze střechy solární panely a rozmístím je na zem. Prvních pár solů jsem je rovnal do řady. Teď je z čiré pohodlnosti prostě rozložím co nejblíž roveru.

Následuje neuvěřitelně nudná část dne. Dvanáct hodin sedím a nemám co dělat. Roveru už začínám mít plné zuby. Interiér je velký jako dodávka. Mohlo by se zdát, že je to dost místa, ale zkuste žít osm dní v dodávce. Už se těším, jak se budu starat o brambory na širých lánech Habu.

Nostalgicky vzpomínám na Hab. Existuje něco potrhlejšího?

Mám hrozné seriály ze sedmdesátých let a detektivky s Poirotem. Většinou však přemýšlím o tom, jak se dostanu k Aresu 4. Jednou na to dojde. Jak sakra zvládnu ujet 3200 kilometrů v tomhle krámu? Potrvá to kolem padesáti dnů. Budu potřebovat recyklátor vody a oxygenátor, možná nějakou z hlavních baterií Habu, taky hromadu solárních panelů kvůli napájení… Kam to všechno naložím? Podobné myšlenky mě pronásledují během dlouhých, nudných dní. Nakonec se setmí a já se unavím. Lehnu si mezi balíčky jídla, zásobníky s vodou, náhradní láhev O₂, stohy filtrů CO₂, krabici s močí, pytlíky exkrementů a osobní věci. Místo lůžka tady mám několik kombinéz a na nich deku a polštář. V podstatě spím noc co noc na kupě odpadků.

Když už je řeč o spánku… Dobrou noc.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 80

Odhaduju, že jsem asi sto kilometrů od Pathfinderu. Oficiálně se jmenuje „Pamětní stanice Carla Sagana“. Ale při vší úctě ke Carlovi, já mu můžu říkat, jak mě napadne. Jsem král Marsu.

Jak jsem už psal, je to dlouhá a nudná jízda. A to jsem pořád na cestě tam. Ale jsem přece astronaut, ne? Nezáživné cestování je moje práce.

Navigace je obtížná.

Navigační maják Habu má dosah jenom čtyřicet kilometrů, takže tady je mi k ničemu. O tomhle problému jsem věděl už při plánování výletu, a tak jsem přišel s geniálním řešením, které nefunguje.

V počítači jsou podrobné mapy, takže jsem předpokládal, že bych se mohl orientovat podle význačných bodů v krajině. Spletl jsem se. Ukázalo se, že podle význačných bodů se orientovat nedá, jestliže člověk žádné takové body nenajde.

Přistáli jsme v deltě dávno zaniklé řeky. NASA ji vybrala proto, že by se tu daly nejsnáze najít mikroskopické fosilie, pokud na Marsu nějaké jsou. Voda navíc mohla připlavit kameny a vzorky půdy ze vzdálenosti tisíců kilometrů. Není nutné dlouho kopat, aby člověk získal přehled o geologii.

Z vědeckého hlediska to byl výborný nápad, jenže Hab kvůli němu stojí v jednotvárné pustině.

Přemýšlel jsem, že si udělám kompas. V roveru je spousta elektřiny a v lékárničce jehla. Jeden menší problém: Mars nemá magnetické pole.

A tak se řídím podle Phobosu. Ten kolem Marsu krouží tak rychle, že vychází a zapadá dvakrát denně, a mezitím pospíchá od západu k východu. Není to nejpřesnější navigační systém, ale funguje.

Od solu 75 to bylo ještě jednodušší. Dojel jsem do údolí s vyvýšeným západním okrajem. Ploché dno zaručuje pohodlnou jízdu a stačí se držet podél úpatí kopců. Pojmenoval jsem ho „Údolí Lewisové“ podle naší nebojácné velitelky. Jako nadšené geoložce by se jí tu líbilo.

O tři soly později přešlo údolí v širokou planinu. Přišel jsem o význačné body a opět jsem se musel orientovat podle Phobosu. Pravděpodobně je v tom nějaká symbolika. Phobos je bůh strachu a já jsem mu dovolil, aby se stal mým průvodcem. To není dobré znamení.

Ale dnes se na mě znovu usmálo štěstí. Po dvou solech putování pouští jsem našel něco, co mi navigaci usnadnilo. Byl to pětikilometrový kráter, tak malý, že ani nemá jméno. Je však na mapách, takže se pro mě stal majákem na ostrově Faru. Jakmile jsem ho měl v dohledu, věděl jsem přesně, kde jsem.

Vlastně poblíž něj zrovna teď tábořím.

Konečně jsem překonal prázdná místa na mapě. Zítra se budu řídit podle majáku a pak podle kráteru Hamelin. Cítím se výborně.

A teď můj další úkol: dvanáct hodin sedět a nic nedělat. Radši se do toho pustím hned!

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 81

Dneska jsem skoro dojel k Pathfinderu, jenomže mi došla šťáva. Už jenom 22 kilometrů!

Cestou se nestalo nic zajímavého. S navigací nebyly problémy.

Když se maják ztrácel v dálce, objevil se okraj kráteru Hamelin.

Planinu Acidalia Planitia jsem už dávno nechal za sebou. Teď jsem v údolí Ares Vallis. Pouštní roviny střídá hrbolatější terén posetý vyvřelinami, které nikdy úplně nezmizí pod pískem. Řízení je náročnější; musím dávat větší pozor.

Jedu krajinou plnou skal. Směrem na jih jsou stále větší a přibývá jich. Některé musím objíždět, abych nepoškodil zavěšení kol. Naštěstí to nepotrvá dlouho. Jakmile dorazím k Pathfinderu, můžu se obrátit a vydat nazpátek.

Počasí mi zatím přeje. Žádný vítr ani bouřky. Myslím, že v tomto ohledu mám štěstí. Je celkem pravděpodobné, že stopy po mém roveru z posledních pár solů zůstanou nedotčené. Do Údolí Lewisové bych se měl dostat jenom podle nich.

Když jsem dneska rozložil panely, šel jsem na krátkou procházku. Ani na okamžik jsem neztratil rover z dohledu; rozhodně bych tu nechtěl bloudit pěšky. Jenom se mi prostě nechtělo zpátky do té mrňavé smradlavé krysí díry. Aspoň ne hned.

Je to zvláštní pocit. Ať jdu kamkoli, všude jsem první. Vystoupit z roveru? Jsem první člověk, který tady kdy byl! Vylézt na kopec? Jsem první člověk, který na něj vylezl! Nakopnout kámen? Ten kámen se miliony let nepohnul!

Jsem první člověk, který na Marsu ujel dlouhou vzdálenost. První člověk, který na Marsu prožil víc než jednatřicet solů. První člověk, který na Marsu něco pěstuje. První, první, první!

Nečekal jsem, že budu v něčem první. Po přistání jsem z MDV vystoupil jako pátý člen posádky, takže jsem se stal sedmnáctým člověkem, který vkročil na Mars. Pořadí vystupování nám určili už před letem. Měsíc před startem jsme si všichni nechali vytetovat „marsovská čísla“. Johanssenová svoji patnáctku málem odmítla, protože se bála, že to bude bolet. A to mluvím o ženě, co přežila centrifugu, parabolický let, který vám obrátí žaludek naruby, nácvik tvrdého přistání a desetikilometrové běhy. O ženě, co při rotaci hlavou dolů opravila simulovanou poruchu počítače MDV. Z tetovací jehly však měla strach.

Kruci, jak mi ta posádka chybí.

Bože, dal bych všechno na světě za pětiminutový rozhovor s nějakým člověkem. S kýmkoli, kdekoli. O čemkoli.

Jsem první člověk, který se ocitl sám na celé planetě.

Fajn, dost bylo nářků. Přece jenom s někým komunikuju: s tím, kdo čte tenhle deník. Je to trochu jednostranná záležitost, ale musí stačit. Možná zemřu, ale jednou se někdo dozví, co jsem chtěl říct.

A jediným cílem téhle cesty je opatřit si vysílačku. Snad se zase dokážu spojit s lidstvem dřív, než bude po mně.

Ještě jedno prvenství: zítra se stanu prvním člověkem, který získá zpět marsovskou sondu.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 82

Sláva! Našel jsem ji!

Věděl jsem, že jsem na správném místě, hned jak jsem v dálce spatřil Twin Peaks. Tyto dva kopečky se zvedají necelý kilometr od místa přistání. Ještě lepší bylo, že se z mého směru nacházely na jeho opačné straně. Stačilo jet směrem k nim, dokud nenarazím na přistávací modul.

A najednou byl přede mnou! Přesně tam, kde měl být! Nadšeně jsem vylezl ven a pospíchal k němu.

Pro poslední fázi sestupu se Pathfinder změnil ve čtyřstěn pokrytý balony. Ty absorbovaly náraz. Jakmile spočinul na místě, balony splaskly, čtyřstěn se rozložil a odhalil sondu.

Ta se skládá ze dvou samostatných komponentů, samotného přistávacího modulu a roveru Sojourner. Přistávací modul zůstal na místě, zatímco Sojourner jezdil po okolí a prohlédl si místní skaliska. Vezmu si obojí, ale důležitější je přistávací modul. Právě ten se totiž dokáže dorozumět se Zemí.

Nedokážu popsat, jak jsem byl šťastný, když jsem ho našel. Dostat se sem mě stálo hodně úsilí, a já jsem to zvládl.

Přistávací modul byl napůl zasypaný. Rychle, avšak opatrně jsem z písku vyhrabal jeho tělo, ale velký čtyřstěn a vypuštěné balony pořád zůstávaly pod povrchem.

Po chvíli jsem objevil Sojourner. Nevelké vozítko stálo pouhé dva metry od přistávacího modulu. Matně jsem si pamatoval, že podle posledních záběrů se dostalo dál. Pravděpodobně přešlo do nouzového režimu a ve snaze o komunikaci začalo kroužit kolem modulu.

Hned jsem Sojourner uložil do roveru. Je malý, lehký a snadno projde přechodovou komorou. S přistávacím modulem to bylo jiné. Ani jsem nedoufal, že zpátky do Habu odvezu celý modul. Je zkrátka moc velký, ale já jsem potřeboval jen samotnou sondu. Přišel čas, abych se vžil do role strojního inženýra.

Sonda spočívala na středovém panelu rozloženého čtyřstěnu. Zbývající tři stěny byly ke středovému panelu přichycené kovovými panty. Jak vám potvrdí kdokoli z JPL, sondy jsou křehké. Dost záleží na hmotnosti, a proto se nekonstruují tak, aby vydržely příliš drsné zacházení.

Panty povolily, jakmile jsem se do nich opřel páčidlem.

Pak přišly komplikace. Když jsem zkusil zvednout středový panel, ani se nepohnul.

Stejně jako pod zbývajícími třemi panely byly i pod tím středovým splasklé balony. Během několika desítek let se jistě potrhaly a naplnily pískem.

Mohl bych balony uříznout, jenže to bych je nejdřív musel vyhrabat. V písku by to nebylo náročné. Překážely mi však tři zbývající panely.

Vzápětí jsem si uvědomil, že se s jejich stavem vůbec nemusím trápit. Vrátil jsem se do roveru, uřízl pár pruhů látky z Habu a svázal z nich primitivní, ale silné lano. Jeho pevnost není moje zásluha. Můžu za ni poděkovat NASA. Já jsem látku jenom spletl do tvaru provazu. Jeden konec jsem uvázal k panelu a druhý k roveru. Rover je stavěný na překonávání extrémně náročného terénu, často s prudkými svahy. Ačkoli není rychlý, vyniká točivým momentem. Odtáhl jsem panel pryč, jako když venkovan vytrhává ze země pařez.

Hned jsem měl dost místa na kopání. Vyhrabával jsem jeden balon za druhým a odřezával je. Celkem to trvalo asi hodinu.

Potom jsem zvedl část se středovým panelem a vítězoslavně ji odnesl do roveru.

Aspoň jsem to tak chtěl. Jenomže ta zatracená věc je pekelně těžká.

Odhadl bych to na dvě stě kilogramů. Což je i v marsovské gravitaci trochu moc. Klidně bych ji mohl tahat po Habu, ale zvednout ji v neforemném skafandru? Vyloučeno.

Takže jsem ji jenom odvlekl k roveru. Další lahůdka: dostat ji na střechu.

Střecha byla v té době prázdná. Třebaže jsem měl baterie skoro plně nabité, rozložil jsem po zastavení solární panely. Proč ne? Energie zadarmo.

Dopředu jsem to promyslel. Cestou tam zabíraly dva štosy solárních panelů celou střechu. Nazpátek je srovnám na jednu kupu, abych udělal místo pro sondu. Je to trochu nebezpečnější; štos by mohl spadnout. Taky mi dá víc práce skládat panely do takové výšky. Ale nějak to zvládnu.

Nemůžu jen tak přehodit přes rover lano a přivázat Pathfinder k boku. Nechci sondu rozbít. Vlastně už porouchaná je; kontakt s ní ztratili v roce 1997. Ale nechci ji poničit ještě víc.

Vymyslel jsem řešení, avšak pro dnešek bylo fyzické námahy dost, a navíc se skoro setmělo.

Teď jsem v roveru a prohlížím Sojourner. Zdá se, že je v pořádku. Vnější plášť zůstal nepoškozený. Ani sluneční paprsky se na něm příliš nepodepsaly. Silná vrstva marsovského prachu ho ochránila před dlouhodobými účinky záření.

Možná si myslíte, že mi Sojourner k ničemu nebude. Nedokáže komunikovat se Zemí. Proč mi na něm tedy záleží?

Protože obsahuje spoustu pohyblivých dílů.

Pokud se mi podaří navázat spojení s NASA, můžu se s nimi dorozumívat tak, že podržím stránku textu před kamerou přistávacího modulu. Jenže jak budou oni hovořit se mnou? Na přistávacím modulu se hýbe jenom směrová anténa (která musí zůstat zaměřená na Zemi) a uchycení kamery. Museli bychom vymyslet systém, jak mi NASA sdělí informace prostřednictvím rotace kamerové hlavy. A to by bylo příšerně zdlouhavé.

Ale Sojourner má šest nezávisle poháněných kol, která se roztočí vcelku rychle. Komunikovat s jejich pomocí bude daleko rychlejší. Mohl bych na ně napsat písmena. NASA pak jejich otáčením vytvoří z písmen slova.

Vycházím samozřejmě z předpokladu, že zvládnu zprovoznit vysílačku přistávacího modulu.

Nejvyšší čas zalehnout. Zítra si užiju náročnou fyzickou dřinu. Potřebuju si odpočinout.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 83

Bože, bolí mě celé tělo.

Nenapadl mě však žádný jiný způsob, jak dostat přistávací modul bezpečně na střechu.

Postavil jsem rampu z kamenů a písku. Přesně jako starověcí Egypťané.

A pokud je v údolí Ares Vallis něčeho dostatek, pak je to kamení! Nejdřív jsem zkoušel možnosti, jak příkrý sklon můžu použít. Nakupil jsem k modulu kameny a tahal ho po nich nahoru a zase dolů. Pak jsem udělal strmější svah a zkoušel, jaký úhel ještě zvládnu. Po několikerém opakování jsem dospěl k ideální hodnotě: třicet stupňů. Větší sklon by byl moc riskantní. Modul by se mi mohl vysmeknout a skutálet se dolů.

Střecha roveru je přes dva metry nad zemí. Takže jsem potřeboval skoro čtyřmetrový svah. Pustil jsem se do práce.

Prvních pár kamenů šlo snadno. Potom jako by byly stále těžší. Namáhavá fyzická práce ve skafandru je utrpení.

Všechno vyžaduje víc námahy, protože s sebou taháte dvacet kilogramů skafandru a ten vám brání v pohybu. Během dvaceti minut jsem funěl.

A tak jsem začal podvádět. Přidal jsem si O₂. Dost to pomohlo. Asi bych z toho neměl dělat zvyk. Kromě toho mi nebylo horko. Teplo ze skafandru uniká rychleji, než ho moje tělo stačí vytvářet. O snesitelnou teplotu se stará topení. Fyzická práce jen znamenala, že skafandr nemusel tolik topit.

Po několika hodinách dřiny jsem konečně postavil rampu. Byla to v podstatě jen hromada kamenů vedle roveru, ale dosahovala až na střechu.

Nejdřív jsem vydupal nahoru a dolů, abych se ujistil, že drží, a pak jsem po ní vytáhl přistávací modul. Šlo to jako po másle!

Když jsem ho přivazoval, usmíval jsem se na celé kolo. Ubezpečil jsem se, že drží na místě, a taky jsem narovnal solární panely do jednoho vysokého štosu (rampa se musí využít, ne?).

Ale pak mi něco blesklo hlavou. Rampa se zhroutí, až od ní odjedu, a kameny by mohly poškodit kola nebo podvozek. Musel jsem ji zase rozebrat, abych tomu zabránil.

Sakra.

Strhnout rampu bylo daleko snadnější než ji budovat. Nemusel jsem opatrně umisťovat každý kámen do stabilní pozice. Prostě jsem je odházel pryč. Trvalo to jenom hodinu.

A je to!

Zítra pojedu domů, s rozbitou vysílačkou, která váží dvě stě kilogramů.

KAPITOLA 10

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 90

Sedm dní od Pathfinderu a o sedm dní blíž k domovu.

Jak jsem doufal, moje vlastní stopy mě zavedly zpátky do Údolí Lewisové. Následovaly čtyři soly jednoduché jízdy. Díky kopcům nalevo jsem nemohl zabloudit a terén byl rovný.

Jenomže nic netrvá věčně. Jsem zpátky na Acidalia Planitia. Moje stopy dávno zmizely. Projížděl jsem tudy před šestnácti dny. Po tak dlouhé době je i příznivé počasí vymaže.

Cestou tam jsem měl při každé zastávce navršit kupu kamenů. Krajina je tak plochá, že bych je viděl na kilometry daleko.

Na druhé straně, když si vzpomenu na tu zatracenou rampu… uf. Opět tedy putuju pouští, při navigaci se spoléhám na Phobos a doufám, že se moc neodchýlím. Stačí mi dostat se na čtyřicet kilometrů od Habu, abych zachytil signál jeho majáku.

Jsem plný optimismu. Myslím, že teprve teď mám pocit, že se z téhle planety dostanu živý. S touhle myšlenkou odebírám vzorky zeminy a kamenů při každé výstupu.

Nejdřív jsem si říkal, že je to moje povinnost. Jestli přežiju, geologové mě za to budou milovat. Ale pak mě to začalo bavit. Teď se při jízdě na to prosté házení kamínků do pytle vysloveně těším.

Je prostě příjemné být zase astronautem. Nic jiného v tom není. Nejsem farmář proti své vůli, elektrotechnik ani řidič kamionu. Jsem astronaut. Dělám to, co dělají astronauti. Chybělo mi to.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 92

Dneska jsem na dvě sekundy zachytil signál majáku v Habu a pak jsem ho zase ztratil. Je to však dobré znamení. Už dva dny jedu přibližně na severo-severozápad. Musím být dobrých sto kilometrů od Habu, takže je zázrak, že mám vůbec nějaký signál. Na okamžik musely nastat ideální povětrnostní podmínky.

Během nekonečných nudných dní se prokousávám Mužem za šest milionů dolarů z nevyčerpatelné sbírky braku sedmdesátých let velitelky Lewisové.

Právě jsem dokoukal díl, v němž Steve Austin bojuje s ruskou sondou určenou pro let na Venuši, která omylem přistála na Zemi. Jako odborník na meziplanetární cestování vám můžu říct, že v tom příběhu nejsou žádné vědecké nepřesnosti. Sondy celkem běžně přistanou na špatné planetě. A velký trup sondy z plochých panelů se do vysokého tlaku v atmosféře Venuše perfektně hodí. A jak všichni víme, sondy často odmítnou řídit se příkazy a raději útočí na všechny lidi v dohledu.

Prozatím se mě Pathfinder nepokusil zabít. Raději z něj však nespouštím oči.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 93

Dnes jsem našel signál Habu. Už se nemůže ztratit. Podle počítače jsem 24 718 metrů daleko.

Zítra budu doma. I kdyby se rover rozsypal, zvládnu to. Odsud bych do Habu došel pěšky.

Nevím, jestli už jsem se o tom zmínil, ale mám pobytu v roveru až po krk. Strávil jsem tolik času sezením a ležením, že mám úplně zničená záda. Ze všech kolegů z posádky mi momentálně nejvíc chybí Beck. Ten by mi dal rozbolavělá záda do pořádku.

Ačkoli by u toho nejspíš měl spoustu keců. „Proč jsi nedělal protahovací cviky? Tvoje tělo je důležité! Jez víc vlákniny.“ A tak podobně. V téhle situaci bych uvítal i přednášku o zdravém životním stylu. Během přípravy jsme mimo jiné nacvičovali děsivou variantu „chybná oběžná dráha“. Kdyby nám při odletu v MAV selhal druhý stupeň, vystoupali bychom na oběžnou dráhu, ale moc nízko na to, abychom se setkali s Hermesem. Ocitli bychom se v horní vrstvě atmosféry, takže bychom rychle ztráceli výšku. NASA by na dálku řídila Hermes tak, aby nás přece jen dokázal vyzvednout. Pak bychom rychle vypadli, než by zřícení hrozilo i Hermesu.

Při tomto výcviku jsme museli tři příšerné dny pobývat v simulátoru MAV. Šest lidí v odletovém modulu navrženém pro let trvající třiadvacet minut. Bylo tam trochu těsno. A tím „trochu těsno“ myslím, že jsme chtěli jeden druhému zakroutit krkem.

Bože, doufám, že Pathfinder dokážu zase zprovoznit.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 94

Konečně doma!

Dneska píšu ze svého obrovského, prostorného Habu!

Ze všeho nejdřív jsem v něm začal mávat rukama a běhat jako blázen dokola. Báječný pocit! V tom prokletém roveru jsem strávil jednadvacet solů a nemohl jsem se ani projít, aniž bych si musel navléknout skafandr.

Cestou k Aresu 4 budu muset vydržet dvakrát déle, ale to je problém na později.

Po pár oslavných okruzích podél Habu mě čekala práce.

Nejdřív jsem zapojil oxygenátor a regulátor atmosféry. Kontrola vzduchu dopadla dobře. Pořád tam byl CO₂, takže se rostliny neudusily, i když jsem pro ně nevydechoval.

Pochopitelně jsem důkladně prohlédl úrodu a zjistil, že vypadá zdravě.

Pytle s výkaly jsem přidal na hromadu hnoje. Nádherný smrad, to vám povídám. Ale jakmile jsem přidal půdu, srazil jsem ho na přijatelnou úroveň. Moč jsem vylil do recyklátoru vody.

Byl jsem pryč tři týdny a kvůli úrodě jsem v Habu nastavil vysokou vlhkost. Tolik vody ve vzduchu může způsobit značné problémy s elektrickými obvody, a tak jsem dalších několik hodin věnoval úplným kontrolám všech systémů.

Potom jsem se chvílí jen tak poflakoval. Nejradši bych odpočíval celý den, ale čekaly mě další úkoly.

Oblékl jsem si skafandr, došel jsem k roveru a sundal ze střechy solární panely. Několik hodin jsem je vracel tam, kam patří, tedy do elektrické soustavy Habu.

Sundat přistávací modul ze střechy bylo mnohem jednodušší než ho na ni dostat. Půjčil jsem si jednu přistávací vzpěru z platformy MAV a dotáhl ji k roveru. Když jsem jeden konec opřel o plášť vozidla a druhý zabořil do písku, aby se nehýbal, získal jsem rampu.

Měl jsem si tu vzpěru vzít k Pathfinderu. Člověk se pořád učí.

Skrz přechodovou komoru Pathfinder neprotáhnu. Na to je moc velký. Asi bych ho mohl rozmontovat na několik kusů a nosit ho dovnitř po částech, jenže je tu jeden pádný argument proti.

Kvůli chybějícímu magnetickému poli nemá Mars ochranu proti nelítostné sluneční radiaci. Kdybych jí byl vystaven já, dostal bych takovou rakovinu, že by sama měla rakovinu. Látka ve stěnách Habu je proto z materiálu chránícího před elektromagnetickými vlnami. To znamená, že by Hab blokoval vysílání, kdybych měl přistávací modul uvnitř.

Když už je řeč o rakovině, přišel čas zbavit se RTG.

Při nastupování zpátky do roveru jsem trpěl, ale nic jiného mi nezbývalo. Kdyby se RTG rozlomil, zabil by mě.

NASA dospěla k závěru, že bezpečná vzdálenost činí čtyři kilometry, a já jsem neměl v úmyslu toto rozhodnutí zpochybňovat. Odjel jsem na místo, pro které se původně rozhodla velitelka Lewisová, uložil RTG do stejné díry a vrátil se do Habu.

Zítra začnu pracovat na přistávacím modulu sondy.

Teď si vychutnám nádherný dlouhý spánek na opravdovém lůžku. S uklidňujícím vědomím, že ranní moč skončí v záchodě.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 95

Dnešek jsem věnoval opravám!

Mise Pathfinder skončila proto, že přistávací modul postihlo neznámé kritické selhání. Když JPL ztratila s modulem kontakt, neměli jak zjistit, co se stalo se Sojournerem. Mohl by být v lepším stavu. Třeba jenom potřebuje elektřinu. Možná se mu jí nedostává kvůli beznadějně zaprášeným solárním panelům.

Postavil jsem malý rover na pracovní stůl, otevřel panel a nahlédl dovnitř. Baterie byla lithio-thionylchloridová a nenabíjecí. To jsem zjistil z nenápadných náznaků: tvaru kontaktů, tloušťky izolace a skutečnosti, že na ní byl nápis „Li-SOCl2 NONRCHRG“.

Pečlivě jsem očistil solární panely a pak jsem na ně namířil malou ohebnou lampu. Baterie je dávno vybitá. Panely by však měly být v pořádku a Sojourner může fungovat přímo na nich. Uvidíme, co se bude dít.

Potom přišel čas podívat se na Sojournerova taťku. Oblékl jsem si skafandr a vyšel ven.

Slabinou většiny přistávacích modulů bývá baterie. Je to nejcitlivější součástka, a pokud zdechne, nedá se probudit k životu.

Přistávací moduly se nemůžou po vybití baterie jen tak vypnout a čekat. Jejich elektronika nepracuje, pokud teplota klesne pod určitou minimální hodnotu. Proto mají ohřívače, které elektroniku udržují v teple. Na Zemi s tím málokdy bývají problémy, ale znáte to. Mars.

Solární panely se po nějaké době zanesou prachem. Zima přinese nižší teploty a míň slunečního svitu. To je dohromady brutální marsovský útok na přistávací modul. Modul nakonec potřebuje na udržování teploty víc energie, než mu dokáže poskytnout ta trocha světla, která pronikne vrstvou prachu.

Jakmile se vybije baterie, elektronika ochladne natolik, že nedokáže spolupracovat, a celý systém odumře. Solární panely baterii trochu dobijí, ale systému nic neřekne, aby se restartoval. To by zvládla jedině elektronika, jenže ta nefunguje. Nakonec nepoužívaná baterie ztrácí svou funkčnost.

To je obvyklá příčina smrti. A já doufám, že právě tohle zabilo Pathfinder.

Ze zbývajících částí MDV jsem vyrobil provizorní pracovní stůl a rampu. Potom jsem na tento venkovní stůl vytáhl přistávací modul sondy. Pracovat ve skafandru je otravné samo o sobě. V jednom kuse se k modulu sklánět by bylo martyrium.

Sebral jsem nářadí a začal se v tom vrtat. Otevřít vnější panel nebylo moc těžké a baterii jsem hned poznal. JPL všechno označuje. Je to Ag-Zn baterie s kapacitou čtyřicet ampérhodin a optimálním napětím 1,5 V. Páni! Tenkrát tyhle věci dělali fakt z ničeho.

Odpojil jsem baterii a vrátil se dovnitř. Prověřil jsem ji s pomocí své měřicí soupravy a samozřejmě jsem zjistil, že je mrtvá, mrtvá, mrtvá. Víc elektřiny bych získal, kdybych s ní šoupal o koberec.

Věděl jsem ale, kolik potřebuje přistávací modul: 1,5 voltu.

V porovnání s Pábelskými improvizacemi, které tady předvádím od solu 6, tohle byla hračka. V soupravě mám měniče napětí! Během patnácti minut jsem jeden měnič připojil na záložní kabel a za další hodinu jsem vyšel ven a připojil kabel tam, kde dřív byla baterie.

Pak jsem musel vyřešit problém s teplem. Je vhodné udržovat elektroniku nad –40 °C. Dneska je venku svěžích –63 °C.

Baterie byla velká a hledala se snadno, ale neměl jsem tušení, kde jsou ohřívače. I kdybych to věděl, bylo by moc riskantní zapojit je přímo na přívodní kabel. Klidně bych mohl spálit celý systém.

Proto jsem se raději vypravil do „skladu náhradních dílů“, tedy k roveru 1, a ukradl z něj ohřívač interiéru. Už jsem z toho nebohého vozidla odmontoval tolik věcí, že vypadá, jako kdybych ho zaparkoval ve špatné čtvrti.

Odnesl jsem ohřívač ke svému venkovnímu pracovnímu stolu a připojil ho na rozvod z Habu. Potom jsem jej umístil do přistávacího modulu sondy tam, kde bývala baterie.

Teď čekám. A doufám.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 96

Z celého srdce jsem doufal, že se probudím a budu mít fungující přistávací modul, ale tak moc mi štěstí nepřálo. Jeho směrová anténa zůstala přesně tam, kde jsem ji viděl naposledy. Proč na tom záleží? Tak poslouchejte…

Jestli přistávací modul znovu ožije (což je značně diskutabilní), pokusím se navázat spojení se Zemí. Problém spočívá v tom, že na druhé straně nikdo neposlouchá. Sotva můžu počítat s variantou, že tým Pathfinderu zůstal v JPL trčet pro případ, že by nějaký zbloudilý astronaut opravil jejich dávno mrtvou sondu.

Za nejpravděpodobnější pokládám zachycení signálu systémy Deep Space Network a SETI. Pokud některý z nich zachytí pípnutí z Pathfinderu, oznámí to JPL.

V JPL pak rychle pochopí, co se děje, zejména až po zaměření zjistí, že signál vychází z místa, kde přistála naše mise.

Sdělí přistávacímu modulu sondy, kde je Země, a modul podle toho nastaví citlivou anténu do správného úhlu. A já podle úhlu antény poznám, že spojení bylo navázáno.

Zatím ne.

Pořád je naděje. Mohlo se to protáhnout z mnoha důvodů. Ohřívač roveru je navržený tak, aby zahříval vzduch při tlaku jedné atmosféry, a řídký marsovský vzduch značně oslabuje jeho účinnost. Proto elektronice může trvat déle, než se dostane na provozní teplotu. Země je navíc viditelná jenom přes den. Přistávací modul jsem (snad) opravil včera večer. Teď je ráno, takže většina pokusů o spojení proběhla v noci. Bez Země „na dohled“.

Ani Sojourner nejeví žádné známky života. Celou noc strávil v příjemně vytopeném Habu a jeho vzorně vyčištěné solární panely se koupaly v paprscích světla. Třeba ještě provádí rozšířenou kontrolu vlastního systému nebo nehybně vyčkává, až se mu ozve přistávací modul sondy.

Prozatím to radši pustím z hlavy.

ZÁZNAM SONDY Pathfinder: SOL 0

SPUŠTĚNÍ STARTOVACÍ SEKVENCE

ČAS 00:00:00

ZJIŠTĚNA ZTRÁTA NAPÁJENÍ, ČAS/DATUM NESPOLEHLIVÉ NAČÍTÁNÍ OS…

OPERAČNÍ SYSTÉM VXWARE (C) WIND RIVER SYSTEMS PROVÁDÍ KONTROLU HARDWARU:

VNITŘNÍ TEPLOTA: -34 °C

VNĚJŠÍ TEPLOTA: NEFUNKČNÍ

BATERIE: NABITÁ

SMĚROVÁ ANTÉNA: OK

PROSTOROVÁ ANTÉNA: OK

SENZOR VĚTRU: NEFUNKČNÍ

METEOROLOGIE: NEFUNKČNÍ

ASI: NEFUNKČNÍ KAMERA: OK

RAMPA ROVERU: NEFUNKČNÍ

SOLÁRNÍ PANEL A: NEFUNKČNÍ

SOLÁRNÍ PANEL B: NEFUNKČNÍ

SOLÁRNÍ PANEL C: NEFUNKČNÍ

KONTROLA HARDWARU SKONČENA

ODESÍLÁNÍ ZPRÁVY O STAVU

ČEKÁNÍ NA TELEMETRICKÝ SIGNÁL.

ČEKÁNÍ NA TELEMETRICKÝ SIGNÁL.

ČEKÁNÍ NA TELEMETRICKÝ SIGNÁL.

SIGNÁL PŘIJAT…

KAPITOLA 11

„NĚCO PŘICHÁZÍ… ano… ano! Je to Pathfinder!“

Zaplněná místnost vybuchla potleskem a výkřiky nadšení. Venkat poplácal po zádech neznámého technika a Bruce udělal zaťatou pěstí vítězné gesto.

Narychlo sestavené řídicí centrum Pathfinderu bylo samo o sobě úspěchem. Tým inženýrů z JPL pracoval posledních dvacet dnů nonstop na sestavení letitých počítačů, opravách porouchaných součástek, pospojování všeho do sítě a instalaci provizorního softwaru, který starým systémům umožní spolupracovat s moderním Deep Space Network.

V sále se dřív konaly konference; JPL neměla takhle nahonem k dispozici jiný prostor. Místnost se zaplnila počítači a dalším vybavení, a když se do ní navíc vměstnal zástup přihlížejících, nebylo to nic pro klaustrofobiky.

Štáb Associated Press s kamerou se usídlil u zadní stěny a při zaznamenávání slibného vývoje se snažil – neúspěšně – nikomu nepřekážet. Ostatní média se musela spokojit s přímým přenosem AP a čekala na tiskovou konferenci.

Venkat se obrátil k Bruceovi. „Krucinál, Bruci. Tohle je opravdu třída! Skvělá práce!“

„Já jsem jenom ředitel,“ odpověděl Bruce skromně. „Poděkuj těm chlapům, kteří to všechno rozchodili.“

„To rozhodně udělám!“ rozzářil se Venkat. „Ale nejdřív si musím popovídat se svým novým nejlepším kamarádem!“

Otočil se k muži se sluchátky a mikrofonem u komunikační konzole a zeptal se: „Jak se jmenujete, nový nejlepší kamaráde?“

„Tim,“ odvětil muž, aniž odtrhl oči od obrazovky.

„Co bude následovat?“ chtěl vědět Venkat.

„Telemetrii jsme poslali automaticky. Doletí tam za něco přes jedenáct minut. Až ji Pathfinder obdrží, zahájí směrové vysílání. Takže se nám zase ozve za dvaadvacet minut.“

„Venkat má doktorát z fyziky, Time,“ objasnil Bruce. „Nemusíte mu vysvětlovat přenosový čas.“

Tim pokrčil rameny. „U manažerů člověk nikdy neví.“

„Co bylo v té zprávě, kterou jsme dostali?“ zeptal se Venkat.

„Jenom základní informace. Kontrola vlastního hardwaru. Podle ní je hodně systémů ‚nefunkčních‘, protože byly na panelech, které Watney odstranil.“

„Co kamera?“

„Ta by měla fungovat. Jakmile to půjde, necháme si udělat panoramatický snímek.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 97

Funguje to!

Sakra, vážně to funguje!

Před chvílí jsem si vzal skafandr a šel zkontrolovat přistávací modul sondy. Směrová anténa míří přímo na Zemi! Pathfinder neměl možnost zjistit, kde se nachází, a proto nemohl vědět, kde je Země. Jediné vysvětlení je takové, že dostal signál.

Vědí, že jsem naživu!

Ani nevím, co na to říct. Byl to šílený plán a prostě nějak vyšel! Zase si s někým popovídám. Na tři měsíce jsem se stal nejosamělejším člověkem v dějinách, a teď je s tím konec.

Jistě, možná mě nezachrání. Ale nebudu sám.

Během záchrany Pathfinderu jsem si celou dobu představoval, jak tahle chvíle asi proběhne. Myslel jsem, že si trochu zaskáču, zahulákám si a snad se i odlepím od povrchu (protože celá tahle zpropadená planeta je můj nepřítel).

Ale nic takového se nestalo. Když jsem se vrátil do Habu a svlékl skafandr, posadil jsem se do hlíny a rozbrečel se. Pár minut jsem řval jako malý kluk. Potom jsem jenom decentně fňukal a pocítil jsem hluboký klid.

Ten klid byl příjemný.

Něco mě napadá: Jestliže je teď možné, že to přežiju, asi bych si měl dát pozor na zapisování trapných situací. Jak se mažou deníkové záznamy? Žádný jednoduchý způsob neexistuje… K tomu se dostanu později. Teď mě čekají důležitější úkoly.

Musím mluvit s lidmi!

VENKAT se širokým úsměvem stanul uprostřed pódia v tiskové místnosti JPL.

„Zhruba před půlhodinou jsme přijali odpověď,“ oznámil shromážděným novinářům. „Hned jsme Pathfinderu přikázali, ať pořídí panoramatický záběr. Doufáme, že pro nás Watney má nějaký vzkaz. Otázky?“

Zvedl se les rukou.

„Cathy, začneme s vámi,“ rozhodl Venkat a ukázal na reportérku CNN.

„Díky,“ odvětila. „Navázali jste kontakt s roverem Sojourner?“

„Bohužel ne,“ odpověděl Venkat. „Nedokázal se s ním spojit ani přistávací modul sondy a my to přímo nezvládneme.“

„Co může být na Sojourneru porouchané?“

„O tom vůbec nehodlám spekulovat,“ přiznal Venkat. „Po takové době na Marsu by to mohlo být cokoli.“

„Jaký je nejpravděpodobnější odhad?“

„Odhadujeme, že ho Watney vzal do Habu. Signál z přistávacího modulu k Sojourneru nepronikne přes plášť Habu.“ Ukázal na dalšího reportéra. „Vy tam.“

„Marty West, NBCNews,“ představil se Marty. „Jak se budete s Watneym dorozumívat, až všechno zprovozníte?“

„To záleží na Watneym,“ odpověděl Venkat. „My můžeme pracovat jen s kamerou. On může psát vzkazy a ukazovat je. Naše část komunikace bude obtížnější.“

„Jak to?“ zajímal se Marty.

„Protože máme k dispozici jenom rameno kamery. To je jediná pohyblivá část. Existuje mnoho způsobů, jak rotací ramene přenášet informace, ale nemáme, jak o nich Watneymu říct. Musí něco vymyslet sám a sdělit nám to. Zařídíme se podle něj.“

Venkat ukázal na další novinářku a vyzval ji: „Prosím.“

„Jill Holbrooková, BBC. Vzhledem k tomu, že přenos signálu trvá jednatřicet minut a můžete ovládat jenom jedno pohyblivé rameno, bude to velmi zdlouhavá konverzace, že ano?“

„Přesně tak,“ potvrdil Venkat. „Na planině Acidalia Planitia je teď brzy ráno a tady v Pasadeně něco po třetí v noci. Strávíme tu celou noc, a to je jen začátek. Už žádné otázky. Za pár minut bychom měli mít panoramatický snímek. Dáme vám vědět.“

Než novináři stačili položit další dotaz, Venkat vyšel bočními dveřmi a pospíchal chodbou k provizornímu řídicímu středisku Pathfinderu. Protlačil se zástupem ke komunikační konzole.

„Něco nového, Time?“

„Všechno,“ odpověděl technik. „Ale zatím se koukáme na tuhle černou obrazovku, protože je daleko zajímavější než obrázky z Marsu.“

„Nechte si ty vtípky, Time,“ napomenul ho Venkat.

„Beru na vědomí.“

Prodral se k nim Bruce. „Ještě pár sekund,“ konstatoval. Beze slova vyčkávali.

„Něco přichází,“ oznámil Tim. „Jo. Je to panorama.“

Když se začal objevovat záběr, do napjatého ticha zazněly úlevné výdechy a tlumený hovor. Záběr rostl hlemýždím tepem zleva doprava, protože obstarožní sonda nebyla stavěná na širokopásmový přenos dat.

„Povrch Marsu…“ poznamenal Venkat při pohledu na přibývající čáry. „Pořád povrch…“

„Okraj Habu!“ řekl Bruce a ukázal na obrazovku.

„Hab,“ usmál se Venkat. „Teď další část Habu… stále Hab… Tohle je zpráva? Je to zpráva!“

Jak se záběr zvětšoval, objevil se rukou psaný vzkaz, zavěšený na úrovni kamery na tenké kovové tyči.

„Máme zprávu od Marka!“ oznámil Venkat do místnosti. Ozval se potlesk, rychle však utichl. „Co píše?“ zeptal se někdo.

Venkat se sklonil k obrazovce. „Píše… ‚Sem budu psát otázky – Jste na příjmu?‘“

„A dál…?“ chtěl vědět Bruce.

„To je všechno,“ pokrčil Venkat rameny.

„Další vzkaz,“ ohlásil Tim a namířil prst na posouvající se záběr. Venkat se znovu naklonil dopředu. „V tomhle se píše: ‚Ukažte sem, pokud ano.‘“

Zkřížil ruce na prsou. „Dobře. Komunikujeme s Markem. Time, nasměrujte kameru na ‚Ano‘. Potom v desetiminutových intervalech pořizujte záběry, dokud nepoloží další otázku.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 97 (2)

„Ano!“ Řekli: „Ano!“

Slovo „ano“ mě naposledy tak nadchlo o maturitním plese! Fajn, uklidni se.

Mám omezené zásoby papíru. Tyhle kartičky měly sloužit k označování vzorků. Našel jsem jich asi padesát. Můžu psát na obě strany, a pokud na to přijde, mohl bych škrtnout starý text a použít je znovu. Fixka, kterou píšu, mi vydrží mnohem déle než kartičky, takže s inkoustem problém nebude. Jenom musím psát v Habu. Nevím, z jaké halucinogenní ohavnosti ten inkoust vyrobili, ale v marsovské atmosféře by se stoprocentně vypařil.

K uchycení kartiček používám kusy starých antén. Je v tom určitá ironie.

Bude nutné mluvit rychleji než prostřednictvím ano/ne jednou za půl hodiny. Kamera dokáže rotovat v rozsahu 360 stupňů a tyčí z antén mám dost. Musím vyrobit abecedu. Nemůžu ale použít písmena od A do Z. Šestadvacet písmen plus kartička s mým vzkazem, to by znamenalo sedmadvacet kartiček kolem přistávacího modulu sondy. Na každou by připadl oblouk třináct stupňů. I kdyby v JPL namířili kameru naprosto přesně, je celkem pravděpodobné, že nepochopím, které písmeno měli na mysli.

Proto musím použít kód ASCII. Ten pro práci se znaky využívají počítače. Každému znaku odpovídá hodnota od 0 do 255. Hodnoty mezi 0 a 255 lze vyjádřit dvěma číslicemi a písmeny hexadecimální soustavy. S pomocí páru těchto číslic a písmen mi můžou odeslat jakýkoli znak včetně čísel, interpunkce atd.

Jak poznám, která hodnota odpovídá kterému znaku? Díky notebooku Johanssenové, který je studnicí moudrosti. Věděl jsem, že v něm někde bude mít tabulku ASCII. Všichni počítačoví fanatici ji mají.

Je čas pustit se do práce!

Hláskujte přes ASCII. 0 – F v úsecích po 21 stupních. Budu sledovat kameru od 11:00 mého času. Po ukončení zprávy vřaďte kameru do této pozice. Pak počkejte 20 minut (abych mohl napsat a vyvěsit odpověď). Opakujte každou celou hodinu.

S… T…A… V

Žádné fyzické problémy. Všechny součásti Habu funkční. Jím 3/4 porce. Na obdělané půdě v Habu úspěšně pěstuju plodiny. Poznámka: Situaci nezavinila posádky Aresu 3. Byla to smůla.

J… A…K… P…R… E…Z… I…L

Propíchnul mě úlomek antény. Kvůli dekompresi jsem ztratil vědomí. Upadl obličejem dolů, krev ucpala díru. Probral jsem se po odletu posádky. Anténa zničila biomonitorovací počítač. Ostatní měli důvod si myslet, že jsem mrtvý. Není to jejich chyba.

P… L…O… D…I… N…Y…?

Na dlouhé vyprávění. Extrémní botanika. Mám 162 m² zemědělské půdy a pěstuju brambory. Získám víc jídla, ale ne dost do přistání Aresu 4. Upravil jsem rover pro jízdu na dlouhé vzdálenosti, plánuju přesun na základnu Aresu 4.

V… I…D… E…L… I…J… S…M… E… –… D…R… U…Z… I…C… E

Vláda mě sleduje přes družice? Potřebuju čepici z alobalu! Taky potřebuju rychlejší způsob komunikace. Tohle hláskování se příšerně vleče. Nějaké nápady?

V… Y…N… E…S… S…J… R…N… R…V… E…N

Rover Sojourner venku, stojí 1 metr severně od přistávacího modulu sondy. Pokud se s ním dokážete spojit, můžu na kola napsat hexadecimální čísla a můžete mi posílat šest bajtů najednou.

S… J…R… N…R… N…E… O…D… P…O… V…I… D…A

Sakra. Nějaké další nápady? Potřebuju rychlejší komunikaci.

P… R…A… C…U… J…E… M…E… N…A… T…O… M

Země brzy zapadne. Pokračujeme zítra ráno v 8:00 mého času. Vyřiďte rodině, že jsem v pořádku. Pozdravujte posádku. Velitelce Lewisové vyřiďte, že disko stojí za prd.

VENKAT NĚKOLIKRÁT mrkl unavenýma očima a pokoušel se urovnat papíry na svém stole. Jeho dočasné pracovní místo v JPL sestávalo ze skládacího stolku v zadní části odpočívárny. Neustále tam chodili lidé pro něco na zub, avšak na druhou stranu to neměl daleko ke kávovaru.

„Promiňte,“ oslovil ho muž, který přistoupil ke stolu.

„Ano, došla dietní kola,“ řekl Venkat, aniž zvedl zrak. „Nevím, kdy služba doplňuje lednici.“

„Vlastně jsem přišel za vámi, doktore Kapoore.“

„Ehm?“ zamumlal Venkat a vzhlédl. Zavrtěl hlavou. „Promiňte, jsem vzhůru celou noc.“ Napil se kávy. „Můžete mi zopakovat, kdo jste?“

„Jack Trevor,“ odpověděl hubený bledý muž. „Pracuji v oddělení softwarového inženýrství.“

„Co pro vás můžu udělat?“

„Máme nápad, jak zlepšit komunikaci.“

„Hořím zvědavostí.“

„Analyzujeme starý software Pathfinderu. Máme duplicitní počítače na testování. Počítače, na nichž tehdy odhalili problém, který skoro zničil původní misi. Velice zajímavý příběh, opravdu; ukázalo se, že v řízení vláken Soujourneru byla inverze priorit a –“

„K věci, Jacku,“ přerušil ho Venkat.

„Jistě. Podstatné je to, že Pathfinder má v operačním systému proces aktualizace. Můžeme jeho software podle libosti upravit.“

„Jak nám to pomůže?“

„Pathfinder má dva komunikační systémy. Jeden komunikuje s námi, druhý se Sojournerem. Druhý systém můžeme změnit tak, aby vysílal na frekvenci používané rovery Aresu 3. A můžeme zařídit, aby se tvářil jako signál majáku z Habu.“

„Dokážete zařídit, aby Pathfinder komunikoval s Markovým roverem?“

„Jiná možnost neexistuje. Vysílačka Habu nefunguje, ale rover má komunikační zařízení pro spojení s Habem a s druhým roverem. Problém je v tom, že pro použití nového komunikačního systému musí na obou koncích běžet stejný software. Pathfinder umíme aktualizovat na dálku, ale rover ne.“

„Takže zařídíte, aby Pathfinder mluvil na rover,“ konstatoval Venkat, „ale neumíte zařídit, aby ho rover poslouchal nebo odpověděl.“

„Přesně tak. V ideálním případě by se náš text zobrazil na obrazovce roveru a Watney by nám přes rover odepsal. To vyžaduje změnu v softwaru roveru.“

Venkat vzdychl. „Jaký má tahle debata smysl, pokud software roveru nedokážeme aktualizovat?“

Jack se široce usmál a pokračoval: „My to nedokážeme, ale Watney ano! Prostě mu pošleme data a on sám nainstaluje do roveru aktualizaci.“

„O jaké objemu dat teď mluvíme?“

„Moji lidé zrovna zkoumají software roveru. Záplata bude mít minimálně dvacet mega. Kdybychom hláskovali, jako to děláme teď, můžeme Watneymu poslat jeden bajt každé zhruba čtyři sekundy. Předat tahle celou záplatu by si vyžádalo tři roky nepřetržitého vysílání. To je samozřejmě k ničemu.“

„Ale protože jste přišel za mnou, máte nějaké řešení, je to tak?“ naléhal Venkat a potlačil nutkání zvýšit hlas.

„Jistě!“ rozzářil se Jack. „Softwaroví inženýři jsou zatraceně rafinovaní, pokud jde o správu dat.“

„Zasvěťte mě,“ požádal Venkat.

„Teď přijde to kouzlo,“ začal Jack spiklenecky. „Rover momentálně rozebírá signál na bajty a pak identifikuje specifickou sekvenci, kterou vysílá Hab. Díky tomu jeho navigaci neruší radiové vlny z okolního prostředí. Pokud je na bajtech něco špatně, rover si jich nevšímá.“

„Fajn, a dál?“

„To znamená, že v základním kódu je místo, kam ty identifikované bajty zapadnou. Můžeme přidat kousíček kódu, pouhých dvacet instrukcí, aby se bajty ještě před kontrolou platnosti zapsaly do protokolu.“

„To zní nadějně…“ uznal Venkat.

„To tedy zní!“ souhlasil Jack nadšeně. „Nejdřív aktualizujeme Pathfinder, aby se naučil komunikovat s roverem. Potom Watneymu podrobně vysvětlíme, jak se dostane do softwaru roveru a přidá těch dvacet instrukcí. Pak zařídíme, aby Pathfinder odvysílal nový software do roveru. Rover bajty uloží do souboru. Nakonec Watney ten soubor otevře jako spustitelný a rover se sám zaktualizuje!“

Venkat svraštil čelo, protože to bylo víc informací, než jeho nevyspalý mozek dokázal přijmout.

„Ehm,“ ozval se Jack. „Moc vás to nerozparádilo.“

„Takže jenom musíme Watneymu poslat těch dvacet instrukcí?“ zeptal se Venkat.

„Ty instrukce a návod, jak editovat soubory. A kam v souborech vložit instrukce.“

„To je celé?“

„To je celé.“

Venkat se na chvíli odmlčel. „Jacku, celému vašemu týmu koupím podepsané suvenýry ze Star Treku.“

„Já mám radši Hvězdné války,“ opáčil Jack a obrátil se k odchodu.

„Samozřejmě jenom původní trilogii.“

„Samozřejmě,“ poznamenal Venkat.

Zatímco Jack odcházel, k Venkatovu stolu přistoupila jakási žena.

„Nemůžu najít kolu light. Došla?“

„Ano,“ odpověděl Venkat. „Nevím, kdy služba doplňuje lednici.“

„Díky,“ řekla žena.

Právě se chystal pokračovat v práci, když mu zazvonil mobil. Hlasitě zasténal směrem ke stropu a zvedl telefon.

„Haló?“ ohlásil se co nejpřívětivěji.

„Potřebuju Watneyho fotku.“

„Zdravím, Annie. Taky vás rád slyším. Jak to vypadá v Houstonu?“

„Nemáme čas na hovadiny, Venkate. Potřebuju tu fotku.“

„To není tak jednoduché,“ bránil se Venkat.

„Dorozumíváte se s ním s pomocí kamery, hergot. Co na tom může být těžkého?“

„Odhláskujeme mu zprávu, čekáme dvacet minut a potom fotografujeme. Watney je tou dobou zpátky v Habu.“

„Tak mu řekněte, ať příště zůstane venku,“ trvala Annie na svém.

„Můžeme mu poslat jenom jednu zprávu za hodinu a pouze v případě, že je Acidalia Planitia natočená k Zemi,“ připomněl Venkat.

„Nevyplýtváme jednu zprávu na to, abychom mu řekli, že má zapózovat na portrét. Kromě toho by byl ve skafandru. Ani byste mu neviděla do obličeje.“

„Musím mít něco v ruce, Venkate,“ nevzdávala se Annie. „Jste s ním v kontaktu už čtyřiadvacet hodin a média jsou úplně bez sebe. Chtějí k tomu příběhu nějaký obrázek. Převezmou ho všechny zpravodajské weby na světě.“

„Máte fotografie jeho vzkazů. Vystačíte si s nimi.“

„To je málo,“ odsekla Annie. „Novináři mi jdou po krku. A mám je taky za zadkem. Jsou všude, Venkate! Nakonec mě roztrhají na kusy!“

„Musíte pár dní počkat. Snažíme se propojit Pathfinder s počítačem v roveru –“

„Pár dní?!“ zalapala Annie po dechu. „Momentálně se nikdo nezajímá o nic jiného. Po celém světě. Je to absolutně největší materiál od Apolla 13. Sežeňte mi tu fotku, do háje!“

Venkat vzdychl. „Zítra se o to pokusím.“

„Výborně!“ řekla. „Už se na ni těším.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 98

Musím sledovat kameru, když hláskuje. Pokaždé mi ukáže půl bajtu. Tak získám dvojici čísel a pak ji vyhledám v tabulce ASCII, kterou jsem si vyrobil. Dozvím se jedno písmeno.

Nechci žádné písmeno zapomenout, a tak je ryju tyčkou do země. Najít písmeno a zaznamenat ho do prachu trvá dvě sekundy. Občas mi unikne jedno číslo, než se vrátím pohledem ke kameře. Většinou ho odhadnu z kontextu, ale někdy mi prostě uteče.

Dneska jsem vstal o pár hodin dřív, než jsem musel. Nemohl jsem dospat, jako o Vánocích! Nemohl jsem se dočkat, až bude 8:00.

Nasnídal jsem se, provedl nezbytné kontroly vybavení Habu a chvíli jsem četl Poirota. Konečně přišel čas!

MZMEUPRVTRVRPROKOMSPTHFNDRPRPRVNADLHZPRV

Jasně. Chvíli mi to trvalo. „Můžeme upravit rover pro komunikaci s Pathfinderem. Připrav se na dlouhou zprávu.“

Musel jsem si pořádně lámat hlavu, než jsem to rozluštil. Byla to ale skvělá novinka! Kdyby se nám to podařilo, omezoval by nás jenom přenosový čas! Napsal jsem odpověď: Rozumím.

Nebyl jsem si jistý, co mysleli tou „dlouhou zprávou“, ale radši jsem se připravil. Ven jsem vyšel čtvrt hodiny před celou a umetl velkou plochu. Vzal jsem si nejdelší tyč z antény, abych při psaní dosáhl daleko a nemusel šlapat po textu.

Pak jsem stál na místě. A čekal. Přesně v celou přišla zpráva.

SPSThexiditRVRCOMP,OTVR-usr/lib/habcomm.so-PRESUNINDEXVLV:2AAE5,PRPIS141BAJTPOSLMEPRISTE,ZUSTNVZABER20MINPOSKONCPRNOSU

Bože. Tak jo…

Chtějí, abych na počítači v roveru spustil „hexedit“, otevřel soubor –usr/lib/habcomm.so, posunul se v indexu dolů až na řádek, v němž je vlevo 2AAE5, a nahradil data sekvencí 141 bajtů, které mi NASA pošle v další zprávě. Tomu rozumím.

Navíc si kdoví proč přejí, abych se zdržel před kamerou, než si mě vyfotí. Nechápu proč. Ve skafandru ze mě nic neuvidí.

I přední kryt helmy odráží moc světla. Stejně to po mně chtějí.

Vrátil jsem se dovnitř a opsal si zprávu pro případ, že bych se k ní někdy potřeboval vrátit. Pak jsem naškrábal krátký vzkaz a vyšel ven. Obyčejně bych jenom připíchl kartičku na tyč a zalezl do Habu. Tentokrát jsem musel počkat na fotografování.

Ukázal jsem do kamery zdvižený palec a lístek s nápisem: Jupííí!

Takhle se na mě podepsaly ty seriály ze sedmdesátých let.

„POŽÁDALA JSEM vás o fotku, a dostanu tohle?“ zeptala se Annie káravě.

„Máte fotku, tak si nestěžujte,“ odpověděl Venkat a přidržoval si telefon u ucha ramenem. Věnoval víc pozornosti schématům před sebou než rozhovoru.

„Jupííí!“ pronesla Annie posměšně. „Co ho to napadlo?“

„Setkala jste se někdy s Markem Watneym osobně?“

„Dobře, dobře,“ opáčila Annie. „Ale chci co nejdřív obrázek jeho obličeje.“

„To nejde.“

„Proč ne?“

„Protože jestli si sundá helmu, umře. Annie, musím končit, přišel jeden programátor z JPL a je to naléhavé. Mějte se!“

„Ale –“ namítla Annie, než ukončil hovor. Jack ve dveřích podotkl: „Není to naléhavé.“

„Jistě, já vím,“ odvětil Venkat. „Co potřebujete?“

„Něco nás napadlo,“ začal Jack. „Ty úpravy roveru můžou být poněkud náročné. Komunikace s Watneym by si mohla vyžádat dost času.“

„Nedá se nic dělat,“ řekl Venkat. „Nespěchejte a udělejte to pořádně.“

„Zvládli bychom to rychleji při kratším přenosovém čase,“ pokračoval Jack.

Venkat mu věnoval tázavý pohled. „Máte plán, jak přiblížit Mars k Zemi?“

„Země v tom vůbec nemusí figurovat,“ odpověděl Jack. „Hermes je momentálně třiasedmdesát milionů kilometrů od Marsu. Jen čtyři světelné minuty. Beth Johanssenová je skvělá programátorka. S Markem by to mohla probrat ona.“

„To nepřichází v úvahu,“ odmítl Venkat.

„Je to systémová operátorka mise,“ naléhal Jack. „Tohle je přesně její odbornost.“

„Něco takového nemůžu povolit, Jacku. Posádka o tom ještě neví.“

„Co je to za nesmysl? Proč jim to prostě neřeknete?“

„Nejsem zodpovědný jenom za Watneyho,“ vysvětlil Venkat. „Mám ve vesmíru dalších pět astronautů, kteří se musí soustředit na zpáteční let. Nikdo na to nemyslí, ale ze statistického hlediska jsou teď ve větším nebezpečí než Watney. On je na planetě. Oni jsou ve vesmíru.“

Jack pokrčil rameny. „Fajn, uděláme to pomalu.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 98 (2)

Už jste někdy přepisovali 141 nesouvislých bajtů a dostávali je rozdělené na poloviny?

Je to nuda. A taky problém, pokud nemáte pero.

Předtím jsem písmena prostě ryl do písku. Tentokrát jsem však potřeboval zaznamenat čísla na něco přenosného. Hned mě napadlo: Použij notebook!

Každý člen posádky měl vlastní počítač. Takže jich mám šest. Vlastně jsem jich měl šest. Zbylo jich pět. Myslel jsem, že se notebooku venku nic nestane. Je to jenom elektronika, ne? Dostatečnou provozní teplotu si chvíli udrží a vzduch k ničemu nepotřebuje.

Okamžitě bylo po něm. Displej zčernal dřív, než jsem stačil vyjít z přechodové komory. Ukázalo se, že „L“ ve zkratce „LCD“ znamená tekutý. Řekl bych, že krystaly buď zmrzly, nebo se vypařily. Možná dám na internet zákaznické hodnocení. „Vzal jsem si tento výrobek na povrch Marsu. Přestal fungovat. 0/10.“

A tak jsem použil foťák. Mám jich spoustu a jsou speciálně upravené pro marsovské podmínky. Bajty jsem zaznamenal na zem, vyfotil a v Habu je přepsal.

Teď je noc, takže zprávy nechodí. Zítra všechno zadám do roveru a dál se toho ujmou vědátoři z JPL.

V PROVIZORNÍ řídicí místnosti Pathfinderu to značně páchlo. Ventilace nebyla dimenzovaná pro tolik lidí a všichni v bdělém stavu pracovali a na osobní hygienu nezbývalo mnoho času.

„Pojďte sem, Jacku,“ řekl Venkat. „Pro dnešek to dáte dohromady s Timem.“

„Díky,“ odvětil Jack a zaujal Venkatovo místo vedle Tima. „Zdravím, Time!“

„Jacku,“ odpověděl Tim.

„Jak dlouho potrvá instalace té záplaty?“ zajímal se Venkat.

„Mělo by to být hotové prakticky hned,“ odpověděl Jack. „Watney už zadal úpravu a my jsme ověřili, že funguje. Operační systém Pathfinderu jsme aktualizovali bez problémů. Odeslali jsme záplatu a Pathfinder ji předal dál. Jakmile Watney spustí soubor s úpravou a restartuje rover, měli bychom navázat spojení.“

„Bože můj, to je komplikovaný proces,“ poznamenal Venkat.

„Tak někdy zkuste aktualizovat linuxový server,“ navrhl Jack.

Po chvíli ticha se Tim přeptal: „Chápete, že to byl žert, viďte? Mělo to být vtipné.“

„Aha,“ řekl Venkat. „Jsem fyzik, ne programátor.“

„On není vtipný ani mezi programátory.“

„Jsi krajně nepříjemný člověk, Time,“ konstatoval Jack.

„Systém je online,“ upozornil Tim.

„Cože?“

„Naskočil. Pro tvoji informaci.“

„No to mě podrž!“ řekl Jack.

„Vyšlo to!“ oznámil Venkat ostatním v místnosti.

[11:18] JPL: Marku, tady je Venkat Kapoor. Sledujeme vás od solu 49. Celý svět vám drží palce. Skvělá práce, jak jste našel Pathfinder. Pracujeme na záchranných plánech. JPL upravuje MDV Aresu 4 pro krátký přízemní přelet. Vyzvednou vás a pak vás vezmou do kráteru Schiaparelli. Připravujeme zásobovací misi, abyste měl co jíst, než dorazí Ares 4.

[11:29] WATNEY: To rád slyším. Vážně se těším, jak tady neumřu. Chci, aby bylo jasné, že to nebyla chyba posádky. Mimochodem: Co řekli, když se dozvěděli, že jsem naživu? A taky: „Ahoj, mami!“

[11:41] JPL: Povězte nám o těch svých „plodinách“. Odhadujeme, že vám potraviny vydrží do solu 400, pokud budete jíst 3/4 porce. Dokážou to vaše plodiny nějak ovlivnit? A k té vaší otázce: Posádce jsme zatím neřekli, že žijete. Chtěli jsme, aby se soustředili na svou misi.

[11:52] WATNEY: Plodiny jsou brambory, které pěstuju z těch, které jsme si měli uvařit na Díkůvzdání. Daří se jim báječně, ale nemám dost úrodné půdy, aby pěstování bylo udržitelné. Jídlo mi dojde kolem solu 900. A ještě něco: Řekněte posádce, že žiju! Co sakra blbnete?

[12:02] JPL: Seženeme botaniky, aby vám položili podrobnější otázky a prověřili vaši práci. Ve hře je váš život, takže chceme mít jistotu. Sol 900 je vynikající zpráva. Získáme mnohem víc času na přípravu zásobovací mise. A dejte si pozor na jazyk. Všechno, co píšete, se živě vysílá do celého světa.

[12:15] WATNEY: Koukněte! Kozy! –) (.Y.)

„DĚKUJI VÁM, pane prezidente,“ řekl Teddy do telefonu. „Vážím si toho, že jste zavolal, a vyřídím vaši gratulaci celé organizaci.“

Ukončil hovor a odložil telefon na stůl tak, aby bezvadně lícoval s oběma jeho hranami.

Mitch zaklepal na otevřené dveře kanceláře.

„Neruším?“ zeptal se.

„Pojď dál, Mitchi,“ vyzval ho Teddy. „Posaď se.“

„Díky,“ řekl Mitch a usadil se na pohodlný kožený gauč. Zvedl ruku ke sluchátku a ztlumil zvuk.

„Jak probíhá řízení mise?“ zajímal se Teddy.

„Fantasticky,“ odpověděl Mitch. „S Hermesem nejsou žádné potíže. A díky tomu, co se děje v JPL, mají všichni výbornou náladu. Dneska jsme pro změnu měli fakt dobrý den!“

„Ano, to měli,“ souhlasil Teddy. „Další krok k tomu, abychom Watneyho dostali živého zpátky.“

„Jo, tak nějak,“ dodal Mitch. „Asi víš, proč jsem tady.“

„Můžu hádat,“ opáčil Teddy. „Chceš posádce oznámit, že Watney žije.“

„Ano,“ přisvědčil Mitch.

„A chceš to se mnou prodiskutovat, dokud je Venkat v Pasadeně, aby ti nemohl oponovat.“

„Neměl bych to probírat s tebou, Venkatem ani s nikým jiným. Jsem ředitel letů. Od začátku jsem o tom měl rozhodovat sám, jenže vy dva jste se do toho vložili a přehlasovali mě. Bez ohledu na to jsme se dohodli, že jim to povíme, pokud bude nějaká naděje. No a teď tady je. Navázali jsme spojení, pracujeme na plánu záchrany a ta jeho farma nám poskytne dost času na poslání zásob.“

„Fajn, tak jim to pověz,“ přitakal Teddy. Mitch chvíli mlčel. „To je všechno?“

„Věděl jsem, že s tím dřív nebo později přijdeš, a tak jsem to už promyslel a dospěl k rozhodnutí. Běž jim to říct.“

Mitch vstal. „Dobře. Díky,“ uzavřel a odešel z kanceláře.

Teddy se otočil s křeslem a zadíval se z okna na noční oblohu. Přemítal nad nejasným rudým bodem mezi hvězdami. „Vydrž, Watney,“ pronesl. „Už jdeme.“

KAPITOLA 12

WATNEY KLIDNĚ spal na svém lůžku. Trochu se zavrtěl, když mu nějaký příjemný sen přičaroval na rty úsměv. Předešlého dne absolvoval tři výstupy, vesměs vyplněné fyzicky namáhavou údržbou Habu. Proto teď spal tvrdě jako už dlouho ne.

„Dobré ráno, posádko!“ zavolala Lewisová. „Je nádherný nový den! Sol 6! Vstávejte a do práce!“

Watney se přidal k nespokojenému mručení ostatních.

„No tak,“ naléhala velitelka, „žádné odmlouvání. Vyspali jste se o čtyřicet minut déle, než kdybyste byli na Zemi.“

První vstal Martinez. Jako příslušník vojenského letectva se snadno přizpůsobil rozvrhu, který si Lewisová osvojila u námořnictva. „Dobrý den, velitelko,“ pozdravil rázně.

Johanssenová se posadila, avšak tím její snaha o proniknutí do nehostinného světa za přikrývkou skončila. Celý život byla softwarová inženýrka a vstávání nikdy nepatřilo k jejím silným stránkám.

Vogel se těžce zvedl z lůžka a podíval se na hodinky. Potom si beze slova natáhl kombinézu a uhladil na ní všechny záhyby, kterých si všiml. Sám pro sebe vzdychl nad pocitem špinavosti z dalšího dne bez sprchy.

Watney se převalil na druhý bok a zakryl si hlavu polštářem.

„Hluční lidé, běžte pryč,“ zamumlal.

„Becku!“ zvolal Martinez a zatřásl lékařem mise. „Zvesela, kamaráde!“

„Jo, jasně,“ pronesl Beck nezřetelně.

Johanssenová se z lůžka sesula na zem a zůstala ležet. Lewisová vytrhla Watneymu polštář a zavelela: „Pohni se, Watney!

Strýček Sam zaplatil sto tisíc dolarů za každou sekundu, kterou tady strávíme!“

„Zlá žena bere polštář,“ zasténal Watney a odmítal otevřít oči.

„Na Zemi jsem z postelí shazovala stokilové chlapy. Chceš vidět, co dokážu ve čtyřech desetinách gé?“

„Ne, to fakt nechci,“ odpověděl Watney a posadil se.

Jakmile probrala posádku k životu, usadila se velitelka ke komunikační stanici a kontrolovala zprávy, které přes noc dorazily z Houstonu.

Watney se dovlekl ke skříni s potravinovými balíčky a naslepo sáhl po jednom snídaňovém.

„Podáš mi vejce, prosím tě?“ požádal ho Martinez.

„Podle tebe je mezi nimi nějaký rozdíl?“ zeptal se Watney a podal Martinezovi balíček.

„Ani ne,“ přiznal Martinez.

„Becku, co si dáš ty?“ pokračoval Watney.

„Mně je to jedno,“ odpověděl Beck. „Něco mi dej.“ Watney mu hodil balíček.

„Vogele, párek jako vždycky?“

„Ja, bitte.“

„Žiješ dost jednotvárně, víš o tom, že jo?“

„A vyhovuje mi to,“ odvětil Vogel a převzal snídani.

„Haló, sluníčko,“ zavolal Watney na Johanssenovou. „Budeš dneska snídat?“

„Mrrn,“ zachrčela Johanssenová.

„Řekl bych, že to znamená ‚ne‘,“ odhadl Watney.

Posádka mlčky jedla. Johanssenová se nakonec dobelhala ke skříni s potravinami a vytáhla balení kávy. Neohrabaně přidala horkou vodu a upíjela, dokud se nezačala probírat.

„Aktualizace mise z Houstonu,“ oznámila Lewisová. „Družice ukazují blížící se bouři, ale než dorazí, můžeme se věnovat povrchovým operacím. Vogele, Martinezi, vy budete venku se mnou. Johanssenová, ty zůstaneš uvnitř a budeš sledovat zprávy o počasí. Watney, tvoje experimenty s půdou se přesouvají na dnešek. Becku, ty prověříš na spektrometru vzorky odebrané při včerejších výstupech.“

„Vážně musíte chodit ven, když se schyluje k bouřce?“ zeptal se Beck.

„Houston to dovolil,“ odpověděla Lewisová.

„Připadá mi to zbytečně nebezpečné.“

„Letět na Mars bylo zbytečně nebezpečné,“ připomněla Lewisová.

„O co ti jde?“

Beck pokrčil rameny. „Hlavně buďte opatrní.“

TŘI POSTAVY se dívaly k východu. V neforemných skafandrech vypadaly skoro stejně. Jedině vlajka Evropské unie na Vogelově rameni odlišovala astronauta od Lewisové a Martíneze, kteří měli vlajku s hvězdami a pruhy.

Temnota na východě se vlnila a chvěla v paprscích vycházejícího slunce.

„Ta bouřka,“ pronesl Vogel angličtinou s přízvukem, „je blíž, než hlásili z Houstonu.“

„Máme dost času,“ řekla Lewisová. „Soustřeďte se na svoje úkoly. Během tohoto výstupu se zabýváme chemickými analýzami. Vogele, ty jsi chemik, takže rozhoduješ o tom, co vykopeme.“

„Ja,“ přisvědčil Vogel. „Prosím vás, kopejte třicet centimetrů hluboko a odeberte vzorky půdy. Každý ať má nejméně sto gramů. Těch třicet centimetrů je velice důležitých.“

„Jistě,“ odpověděla Lewisová. „Držte se do sto metrů od Habu,“ dodala.

„Hm,“ souhlasil Vogel.

„Ano, madam,“ štěkl Martinez.

Rozdělili se. Na rozdíl od dob Apolla jim výrazně vylepšené skafandry mise Ares poskytovaly značnou volnost pohybu. Kopání, ohýbání a ukládání vzorků do sáčků se staly triviálními úkoly.

Po chvíli se Lewisová zeptala: „Kolik vzorků potřebuješ?“

„Co takhle od každého sedm?“

„Fajn,“ potvrdila Lewisová. „Já už mám čtyři.“

„Já pět,“ oznámil Martinez. „Samozřejmě nemůžeme očekávat, že námořnictvo udrží krok s letectvem, no ne?“

„Už zase začínáš?“ zeptala se ho Lewisová.

„Jenom konstatuju fakta, velitelko.“

„Tady Johanssenová.“ Z vysílačky se ozval hlas systémové operátorky. „Houston upravil předpověď bouře na ‚silná‘. Máme ji tady za patnáct minut.“

„Zpátky na základnu,“ rozhodla Lewisová.

HAB SE TŘÁSL ve vichřici a astronauti se choulili v jeho středu. Všech šest na sobě mělo letové skafandry pro případ, že by museli nouzově odstartovat v MAV. Johanssenová sledovala notebook, zatímco ostatní sledovali ji.

„Vytrvalý vítr přes sto kilometrů za hodinu,“ ohlásila. „V nárazech sto dvacet pět.“

„Ježíši, skončíme v zemi Oz,“ postěžoval si Watney. „Při jaké rychlosti mise předčasně končí?“

„Oficiálně při sto padesáti kilometrech za hodinu,“ odpověděl Martinez. „Při vyšší hrozí nebezpečí, že se MAV převrátí.“

„Nějaké předpovědi směru bouřky?“ chtěla vědět Lewisová.

„Tohle je její okraj,“ informovala Johanssenová a zírala na displej.

„Bude to ještě horší, než se to zlepší.“

Látka Habu se vlnila v ostrých poryvech a vnitřní podpěry se při každém nárazu ohýbaly a třásly. Hluk s každou minutou nabýval na intenzitě.

„Dobře,“ řekla Lewisová. „Připravte se na zrušení mise. Půjdeme do MAV a budeme doufat v to nejlepší. Pokud rychlost větru překročí bezpečnou mez, odstartujeme.“

Po dvojicích opouštěli Hab a shromažďovali se u přechodové komory 1. Bičovaly je vítr a písek, ale všichni se dokázali udržet na nohou.

„Viditelnost je skoro nulová,“ poznamenala Lewisová. „Kdybyste se ztratili, orientujte se podle telemetrie mého skafandru. Dál od Habu bude vítr silnější, takže se na to připravte.“

Opírali se do vichru a klopýtali směrem k MAV, přičemž Lewisová a Beck kráčeli vepředu a Watney s Johanssenovou průvod uzavírali.

„Poslouchejte,“ začal Watney zadýchaně. „Možná bychom mohli MAV připevnit. Snížili bychom riziko převrácení.“

„Jak?“ zasípala Lewisová.

„Kabely od solárních panelů by se daly použít jako kotvicí lana.“ Chvíli oddechoval a pak pokračoval: „Jako kotvy nám poslouží rovery. Stačilo by omotat lano kolem –“

Vtom Watneyho strefila letící troska a vítr ho odnesl pryč.

„Watney!“ vykřikla Johanssenová.

„Co se stalo?“ zeptala se Lewisová.

„Něco ho zasáhlo!“ odvětila Johanssenová.

„Watney, ozvi se!“ nařídila Lewisová. Odpovědi se nedočkala.

„Watney, ozvi se,“ zopakovala Lewisová. Znovu následovalo jen ticho.

„Je offline,“ hlásila Johanssenová. „Nevím, kde je.“

„Velitelko,“ připojil se Beck, „než jsme ztratili jeho telemetrii, spustil se mu alarm dekomprese!“

„Do prdele!“ zvolala Lewisová. „Johanssenová, kde jsi ho viděla naposledy?“

„Byl přímo přede mnou, a najednou zmizel,“ odpověděla Johanssenová. „Strhlo ho to na západ.“

„Fajn,“ rozhodla Lewisová. „Martinezi, běž do MAV a připrav se na start. Všichni ostatní k Johanssenové!“

„Doktore Becku, jak dlouho může člověk přežít dekompresi?“ chtěl vědět Vogel.

„Necelou minutu,“ odvětil Beck hlasem sevřeným emocemi.

„Nic nevidím,“ poznamenala Johanssenová, když se posádka shromáždila kolem ní.

„Vytvořte rojnici a postupujte na západ,“ rozkázala Lewisová.

„Dělejte jen malé kroky. Nejspíš leží na zemi, tak ať na něj nešlápneme.“

Drželi se vzájemně na dohled a vlekli se chaosem způsobeným bouří.

Martinez vpadl do přechodové komory MAV a při jejím zavírání musel přemáhat vítr. Jakmile se natlakovala, shodil ze sebe skafandr. Vylezl po žebříku do prostoru pro posádku, vklouzl do pilotního křesla a nahodil systém.

Jednou rukou popadl seznam kontrol pro nouzový start, druhou rychle ovládal spínače. Systémy postupně hlásily, že jsou připravené k letu. Jak ožívaly, jeden zaujal jeho pozornost.

„Velitelko,“ pronesl Martinez do vysílačky. „MAV je nakloněný o sedm stupňů. Při dvanácti celých třech se převrátí.“

„Rozumím,“ odpověděla Lewisová.

„Johanssenová,“ řekl Beck s pohledem upřeným na počítač na předloktí. „Watneyho biomonitor něco odeslal, než přestal komunikovat. Můj počítač píše jenom ‚vadný paket‘.“

„Můj taky,“ konstatovala Johanssenová. „Přenos zůstal nedokončený. Chybějí některá data a kontrolní součet. Dejte mi chvilku.“

„Velitelko,“ ohlásil se Martinez. „Zpráva z Houstonu. Mise oficiálně končí. Bouřka bude určitě moc silná.“

„Rozumím,“ odvětila Lewisová.

„Poslali to před čtyřmi minutami,“ pokračoval Martinez, „když se dívali na satelitní data týkající se situace před devíti minutami.“

„Chápu,“ ujistila ho Lewisová. „Pokračuj v přípravách na start.“

„Rozumím,“ reagoval Martinez.

„Becku,“ ozvala se Johanssenová. „Mám tady ten nezpracovaný paket. Je to prostý text: TK 0, ST 0, TT 36,2. Nic jiného nepřišlo.“

„Rozumím,“ řekl Beck ponuře. „Tlak krve nula, srdeční tep nula, teplota normální.“

Frekvence na chvíli ztichla. Všichni se dál prodírali písečnou bouří a doufali v zázrak.

„Teplota normální?“ zopakovala Lewisová s náznakem naděje v hlase.

„Chvíli to trvá, než –“ Beck se zarazil. „Chvíli to trvá, než tělo vychladne.“

„Velitelko,“ naléhal Martinez. „Náklon deset celých pět desetin stupně, nárazy ho zvětšují až na jedenáct.“

„Rozumím,“ odpověděla Lewisová. „Je všechno připravené?“

„Potvrzuji,“ ujistil ji Martinez. „Můžu odstartovat kdykoli.“

„Když se začne převracet, dokážeš odstartovat dřív, než spadne na bok?“

„Ehm,“ zarazil se Martinez, protože tuto otázku nečekal. „Ano, madam. Převezmu ruční ovládání a nastavím plný tah. Potom modul srovnám do svislé polohy a vrátím se k naprogramovanému vzletu.“

„Rozumím,“ řekla Lewisová. „Všichni se orientujte na Martinezův skafandr. Telemetrie vás dovede do přechodové komory MAV. Nastupte a připravte se na start.“

„A co ty, velitelko?“ zeptal se Beck.

„Já budu ještě chvíli hledat. Jděte. Martinezi, kdybys začal padat, odstartuj.“

„Vážně si myslíš, že bych tě tady nechal?“ podivil se Martinez.

„Právě jsem ti to nařídila,“ zdůraznila Lewisová. „Vy tři běžte do lodi.“

Neochotně uposlechli velitelčin rozkaz a vydali se k MAV. Při každém kroku se potýkali s nelítostným větrem.

Lewisová se opatrně sunula vpřed, protože ani nedohlédla na zem. Něco ji napadlo, a tak se natáhla pro dva metrové vrtáky, které si ráno uložila do batohu na zádech, neboť očekávala, že přes den bude odebírat geologické vzorky. Do každé ruky uchopila jeden a za chůze je táhla po zemi.

Po dvaceti metrech se obrátila a vydala se opačným směrem. Udržet přímý směr se ukázalo jako nemožné. Nejenže jí scházely nápadné body pro vizuální orientaci, ale navíc s ní bez ustání smýkal vítr. Kolem létalo tolik písku, že jí při každém kroku zasypával nohy. Se supěním se trmácela dál.

Beck, Johanssenová a Vogel se vmáčkli do přechodové komory MAV. Ta byla postavena pro dvě osoby, ale v nouzových případech se do ní vešly i tři. Během vyrovnávání tlaku se jim vysílačkou ozvala Lewisová.

„Johanssenová,“ zeptala se, „nepomohla by infračervená kamera z roveru?“

„Ne,“ odpověděla Johanssenová. „Infračervené záření pískem neproniká o nic líp než viditelné světlo.“

„Co ji to napadlo?“ uvažoval Beck, jen co si sundal helmu. „Je geoložka. Ví přece, že v písečné bouři je infračervená kamera k ničemu.“

„Je v koncích,“ vysvětlil Vogel a otevřel vnitřní dveře. „Musíme do křesel. Prosím, pospěšte si.“

„Nemám z toho dobrý pocit,“ poznamenal Beck.

„Já taky ne, doktore,“ připojil se Vogel a vydal se po žebříku nahoru, „ale velitelčiny rozkazy jsou jasné. Nekázeň nám nepomůže.“

„Velitelko,“ hlásil Martinez do vysílačky, „nakláníme se o jedenáct celých šest desetin stupně. Další silný náraz nás převrátí.“

„A co přibližovací radar?“ navrhla Lewisová. „Dokázal by najít Watneyho skafandr?“

„Vyloučeno,“ odpověděl Martinez. „Umí zachytit Hermes na oběžné dráze, ne kov v jednom skafandru.“

„Zkus to,“ nařídila Lewisová.

„Velitelko,“ zasáhl Beck poté, co zaujal své místo a nasadil si sluchátka, „vím, že to nechcete slyšet, ale Wat… Mark je mrtvý.“

„Rozumím,“ odvětila Lewisová. „Martinezi, zkus ten radar.“

„Rozkaz,“ řekl Martinez.

Zapnul radar a čekal, až skončí kontrola. Nevraživě se podíval po Beckovi a zeptal se: „Co je s tebou?“

„Právě zemřel můj přítel,“ odpověděl Beck. „A nechci, aby zemřela i velitelka.“

Martinez ho sjel přísným pohledem. Obrátil se zpátky k radaru a hlásil: „Přibližovací radar bez kontaktu.“

„Nic?“ ujišťovala se Lewisová.

„Sotva rozezná Hab,“ informoval. „V té písečné bouři nic nefunguje pořádně. A i kdyby, v jeho skafandru není dost kovu – Do prdele!

Připoutejte se!“ zařval na posádku. „Převracíme se!“ MAV se s vrzáním nakláněl stále rychleji.

„Třináct stupňů,“ oznámila Johanssenová ze svého křesla.

Vogel si zapnul pásy a řekl: „Ztratili jsme rovnováhu. Už se nesrovnáme.“

„Nemůžeme ji tady nechat!“ zvolal Beck. „Ať se modul převrátí, opravíme ho!“

„Dvaatřicet metrických tun včetně paliva,“ upozornil Martinez a jeho ruce se rozběhly po ovladačích. „Pokud narazí na zem, dojde ke strukturálnímu poškození nádrží, rámu a pravděpodobně i motoru druhého stupně. Takovou opravu nezvládneme.“

„Nemůžeš se na ni vykašlat!“ trval Beck na svém. „Nemůžeš!“

„Mám jeden trik. Když nevyjde, budu se řídit jejími rozkazy.“

Nahodil systém manévrování na oběžné dráze a spustil pomocné rakety v horní části modulu. Drobné trysky se potýkaly se zvolna se naklánějící masou kosmické lodě.

„Zapojil jsi orbitální manévrování?“ zeptal se Vogel.

„Nevím, jestli to zabere. Nenakláníme se rychle,“ odpověděl Martinez. „Myslím, že se to zpomaluje…“

„Automaticky se otevřely aerodynamické kryty,“ připomněl Vogel. „Se třemi dírami v boku lodi to bude neklidný let.“

„Díky za upozornění,“ odsekl Martinez, přičemž udržoval tah a sledoval údaj o náklonu. „No tak…“

„Pořád třináct stupňů,“ ohlásila Johanssenová.

„Co se tam nahoře děje?“ zajímala se Lewisová. „Najednou jste ztichli. Odpovězte.“

„Vydrž chvíli,“ požádal ji Martinez.

„Dvanáct celých devět desetin stupně,“ informovala Johanssenová.

„Funguje to!“ zaradoval se Vogel.

„Prozatím,“ varoval Martinez. „Nevím, jak dlouho vydrží manévrovací palivo.“

„Dvanáct celých osm,“ pokračovala Johanssenová.

„Palivo systému orbitálního manévrování na šedesáti procentech,“ ozval se Beck. „Kolik ho potřebuješ na spojení s Hermesem?“

„Deset procent, když to nepodělám,“ odpověděl Martinez a upravil úhel tahu.

„Dvanáct celých šest desetin,“ hlásila Johanssenová. „Nakláníme se zpátky.“

„Nebo se trochu utišil vítr,“ pronesl Beck. „Palivo na pětačtyřiceti procentech.“

„Hrozí poškození trysek,“ připomněl Vogel. „Systém není stavěný na dlouhodobý tah.“

„Já vím,“ řekl Martinez. „Dokážu se s lodí spojit i bez pomocných raket, když to bude nutné.“

„Už to bude…“ ozvala se Johanssenová. „Fajn, jsme pod dvanáct celých tři.“

„Vypínám systém orbitálního manévrování,“ ohlásil Martinez a ukončil tah.

„Pořád se nakláníme zpátky,“ pokračovala Johanssenová. „Jedenáct celých šest… jedenáct celých pět… Zůstali jsme na jedenácti celých pěti.“

„Palivo na dvaadvaceti procentech,“ doplnil Beck.

„Jo, vidím,“ přisvědčil Martinez. „To bude stačit.“

„Velitelko,“ řekl Beck do vysílačky, „musíš okamžitě nastoupit do lodě.“

„Souhlasím,“ připojil se Martinez. „Je pryč, madam. Watney je mrtvý.“

Čtyři členové posádky čekali na velitelčinu odpověď.

„Rozumím,“ odvětila po chvíli. „Už jdu.“

Mlčky leželi připoutaní v křeslech a připravení na start. Beck se ohlédl k prázdnému Watneyho křeslu a všiml si, že Vogel udělal totéž. Martinez spustil kontrolu systému orbitálního manévrování v příďovém kuželu. Použití trysek už nebylo bezpečné. Zaznamenal jejich selhání do svého deníku.

V přechodové komoře došlo k vyrovnání tlaku. Lewisové si sundala skafandr a vylezla do letové kabiny. Beze slova se připoutala v křesle, na tváři nehybnou masku. Jen Martinez se odvážil promluvit.

„Modul je stále v pohotovosti,“ oznámil tiše. „Připravený odstartovat.“

Lewisová zavřela oči a přikývla.

„Je mi líto, velitelko,“ řekl Martinez. „Musíš vydat slovní –“

„Startuj,“ přikázala.

„Ano, madam,“ odpověděl a aktivoval sekvenci.

Svorky na startovací rampě se uvolnily a spadly na zem. Hned nato se aktivovaly předzážehové rozbušky, které zapálily palivo v hlavních motorech, a MAV zamířil vzhůru.

Loď pomalu nabírala rychlost. Boční vítr ji vychyloval z kurzu. Vzletový software vycítil problém a upravil úhel stoupání tak, aby se s větrem vypořádal.

Jak loď spotřebovávala palivo, byla stále lehčí a zrychlení se zvětšovalo. Stoupala exponenciálním tempem a brzy dosáhla maximální akcelerace, kterou neomezoval výkon modulu, ale křehkost lidských těl uvnitř.

Při kolmém letu si svou daň vyžádaly otevřené kryty trysek orbitálního manévrování. Loď sebou pohazovala tak, že se posádka kymácela v křeslech. Martinez a vzletový software drželi směr, ačkoli to byl nekonečný boj. Turbulence slábly a nakonec téměř ustaly, jak atmosféra stále řídla.

Náhle zavládl klid. První stupeň splnil svou úlohu. Posádka zažila na několik sekund stav beztíže a potom ji síla zatlačila do křesel, neboť se spustil druhý stupeň. První stupeň odpadl a jako prázdná skořápka se řítil dolů, aby nakonec zmizel v nějaké neznámé oblasti planety pod nimi.

Druhý stupeň vynesl loď ještě výš, na nízkou oběžnou dráhu. Trval kratší dobu než masivní první stupeň a vzhledem k mnohem hladšímu tahu působil jako pouhá dohra.

Pak se motor prudce zastavil a ohlušující rámus v kabině vystřídalo skličující ticho.

„Hlavní motor vypnutý,“ ohlásil Martinez. „Doba vzletu: osm minut, čtrnáct sekund. Kurz na zachycení Hermesem.“

Start bez mimořádných událostí by byl za normálních okolností důvodem k oslavám. Tentokrát však všichni mlčeli a ozývaly se jen tlumené vzlyky Johanssenové.

O čtyři měsíce později.

Beck se snažil nemyslet na bolestný důvod, proč experimenty s růstem rostlin v nulové gravitaci provádí on. Přehlédl velikost a tvar kapraďových listů, pořídil fotografie a zapsal údaje do poznámek.

Když uzavřel vědeckou práci pro daný den, podíval se na hodinky. Časově to vyšlo dokonale. Co nevidět by měl skončit přenos dat. Přeletěl kolem reaktoru k žebříku polokuželu A.

Po žebříku sestupoval nohama napřed a zanedlouho se již musel přidržovat, neboť se ho zmocnila dostředivá síla rotující lodě. Než se dostal do polokuželu A, působilo na něj 0,4 g.

Nebyl to zbytečný luxus, protože je dostředivá gravitace Hermesu udržovala v kondici. Bez ní by během prvního týdne na Marsu sotva dokázali udělat krok. Cvičení v nulové gravitaci zajistí zdraví srdce a kostí, ale nikdo zatím nevymyslel takové, které by jim umožnilo naplno pracovat od solu 1.

Když už tento systém v lodi měli, využívali ho i při zpátečním letu. Johanssenová byla u své pracovní stanice. Lewisová seděla vedle ní a Vogel s Martinezem se drželi opodál. V datovém přenosu byly e-maily a videa z domova. Schylovalo se k nejvýznamnějšímu okamžiku dne.

„Už to bude?“ zeptal se Beck, jakmile vstoupil na můstek.

„Skoro,“ odpověděla Johanssenová. „Devadesát osm procent.“

„Vypadáš vesele, Martinezi,“ poznamenal Beck.

„Synovi byly včera tři roky,“ rozzářil se Martinez. „Měly by přijít fotky z oslavy. Co tobě?“

„Nic zvláštního,“ odvětil Beck. „Recenze studie, kterou jsem napsal před pár roky.“

„Hotovo,“ ohlásila Johanssenová. „Všechny osobní e-maily se odeslaly do vašich notebooků. Taky je tu aktualizace telemetrie pro Vogela a aktualizace systému pro mě. Ehm… ještě hlasová zpráva určená celé posádce.“

Ohlédl se k Lewisové.

Lewisová pokrčila rameny. „Přehraj to.“ Johanssenová otevřela vzkaz a opřela se v křesle.

„Hermesi, tady je Mitch Henderson,“ začínala zpráva.

„Henderson?“ podivil se Martinez. „Mluví přímo k nám, ne přes CAPCOM?“

Lewisová ho umlčela zdvižením ruky.

„Mám pro vás novinku,“ pokračoval Hendersonův hlas. „Nemá smysl to nějak zaobalovat: Mark Watney žije.“

Johanssenová zalapala po dechu.

„Co –“ zajíkl se Beck.

Vogel stál s otevřenými ústy a jeho tvář nabývala šokovaného výrazu.

Martinez se podíval na Lewisovou. Předklonila se a štípala se do brady.

„Vím, že je to překvapení,“ hovořil Mitch. „A uvědomuju si, že budete mít spoustu otázek. Zodpovíme vám je. Ale prozatím vám řeknu jenom to základní.

Je živý a zdravý. Zjistili jsme to před dvěma měsíci a rozhodli jsme se, že vám to nepovíme; dokonce jsme cenzurovali osobní zprávy. Já jsem byl zásadně proti tomu. Teď vám to prozrazujeme proto, že jsme s ním konečně navázali komunikaci a máme uskutečnitelný plán záchrany. V podstatě jde o to, že ho vyzvedne Ares 4 v upraveném MDV.

Pošleme vám úplný popis, jak se to stalo, ale rozhodně nešlo o vaši chybu. Mark to zdůrazňuje pokaždé, když na to přijde řeč. Byla to prostě smůla.

Dopřejte si čas, abyste to vstřebali. Všechny vědecké činnosti na zítřek se ruší. Pošlete nám všechny dotazy, které vás napadnou, a my na ně odpovíme. To je ode mě všechno.“

Zpráva skončila a na můstku zavládlo šokované ticho.

„On… On žije?“ zeptal se Martinez a usmál se. Vogel nadšeně přikývl. „Žije.“

Johanssenová nevěřícně třeštila oči na obrazovku.

„No do hajzlu,“ rozesmál se Beck. „Do hajzlu! Velitelko! On žije!“

„Nechala jsem ho tam,“ pronesla tiše Lewisová.

Oslavy okamžitě ustaly, protože si posádka všimla velitelčina výrazu.

„Ale,“ začal Beck, „odletěli jsme všichni –“

„Vy jste se řídili rozkazy,“ přerušila ho Lewisová. „Já jsem ho tam nechala. V pusté, nedostupné, Bohem zapomenuté poušti.“

Beck se naléhavě otočil k Martinezovi. Ten otevřel ústa, avšak nedokázal najít vhodná slova. Lewisová se odvlekla z můstku.

KAPITOLA 13

Zaměstnanci Deyo Plastics pracovali na dvě směny, aby dokončili látku na stěny Habu pro Ares 3. Dokonce se mluvilo o třísměnném provozu, pokud NASA opět rozšíří objednávku. Nikomu to nevadilo. Příplatky za přesčasy byly senzační a finanční zdroje neomezené.

Tkané uhlíkové vlákno pomalu procházelo lisem, který ho vtlačil do polymerové hmoty. Hotový materiál se čtyřikrát přeložil a slepil. Výsledná silná látka se pak potáhla měkkou pryskyřicí a putovala ke ztuhnutí do sušárny.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 114

Když teď se mnou z NASA můžou mluvit, melou v jednou kuse.

Věčně se mě ptají na všechny systémy Habu a mají tam plnou místnost lidí, kteří se mi snaží kecat do pěstování brambor. Je to fakt skvělý, když se parta troubú ze Země snaží vykládat mně, botanikovi, jak se starat o rostliny.

Většinou si jich nevšímám. Nechci vypadat arogantně, ale jsem nejlepší botanik na planetě.

Jeden bezva bonus: e-mail! Stejně jako za starých dobrých časů na Hermesu mi chodí datové balíky. Pochopitelně jsou v nich e-maily od přátel a příbuzných, ale NASA mi posílá taky vybrané zprávy od veřejnosti. Už jsem dostal e-maily od rockových hvězd, sportovců, herců a hereček, a dokonce od prezidenta.

Jeden z nich byl z mé alma mater, Chicagské univerzity. Napsali mi, že když člověk někde začne něco pěstovat, oficiálně to místo „kolonizuje“. Takže jsem oficiálně kolonizoval Mars.

To koukáte, Neile Armstrongu!

Největší radost mi ale udělal e-mail od mámy. Je v něm přesně to, co byste čekali. Díky Bohu, že jsi naživu, drž se, neumírej, pozdravuje tě táta atd.

Přečetl jsem si ho padesátkrát za sebou. Moment, nevykládejte si to špatně. Nejsem maminčin mazánek nebo tak něco. Jsem dospělý muž, který nosí plínky jen příležitostně (ve skafandru se to musí). Je naprosto mužné a pro mě normální, že se upínám k dopisu od mámy. Nejsem jako kluk, kterému se stýská na táboře, chápete?

Uznávám, že kvůli každé kontrole e-mailů musím zajít do roveru, a to pětkrát denně. Dokážou mi poslat zprávu ze Země na Mars, jenže nezvládnou dalších deset metrů do Habu. Ale nemůžu si stěžovat. Moje šance na přežití je teď mnohem větší.

Naposledy mi oznámili, že vyřešili problém s hmotností MDVAresu 4. Po přistání z něj shodí tepelný štít, všechny systémy podpory života a pár prázdných palivových nádrží. Potom nás modul všech sedm (posádku Aresu 4 plus mě) přepraví do kráteru Schiaparelli. Už pro mě vymýšlejí úkoly pro operace na povrchu. Není to paráda? Kromě toho se učím morseovku. Proč? Protože je to náš záložní komunikační systém. NASA usoudila, že desítky let stará sonda není jako jediná možnost spojení úplně ideální.

Kdyby Pathfinder zdechnul, budu psát z kamenů zprávy, které si NASA přečte s pomocí družic. Nedokážou mi odpovědět, ale aspoň nám zůstane jednosměrná komunikace. Proč morseovka? Protože tečky a čárky se z kamenů dělají daleko snadněji než písmena.

Jako způsob dorozumívání to ale stojí za prd. Doufám, že to takhle nedopadne.

Když skončily všechny chemické reakce, látka prošla sterilizací a přesunula se do čistého prostoru. Tam pracovník odřízl pás z jejího okraje, rozdělil jej na čtverce a každý podrobil sérii náročných testů. Po testování vyřezali z látky požadovaný tvar. Založili okraje, zašili je a zapečetili pryskyřicí. Muž třímající v ruce psací podložku provedl poslední kontrolu, nezávisle ověřil měření a schválil díl pro použití.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 115

Botanici, kteří strkají nos do mých věcí, uznali, že jsem odvedl skvělou práci. Souhlasí, že budu mít dost jídla do solu 900. Díky tomu mohla NASA upřesnit detaily ohledně zásobovací sondy.

Zpočátku pracovali na zoufalém plánu dostat sem sondu před solem 400. Já jsem však díky bramborářské farmě získal dalších pět set solů života, takže mají víc času na tom zapracovat.

Vyšlou ji příští rok během Hohmannova startovacího okna a sonda poletí skoro devět měsíců. Měla by dorazit kolem solu 856. Přiveze mi hromadu potravin, náhradní oxygenátor, recyklátor vody a komunikační systém. Vlastně tři komunikační systémy. Patrně nechtějí nic riskovat, protože mám ve zvyku přitahovat rozbité vysílačky.

Dneska jsem dostal první e-mail z Hermesu. Zatím nám NASA neumožňovala přímý kontakt. Předpokládám, že měli strach, že napíšu něco jako: „Zapomněli jste mě na Marsu, pitomci!“ Chápu, že posádku překvapilo, když se jim ozval duch minulosti marsovských misí, ale co se dá dělat. Občas bych si přál, aby se k nám NASA nechovala jako chůva. Nakonec mi jeden e-mail od velitelky přece jenom přeposlali:

Watney, samozřejmě nás moc potěšila zpráva, že jsi přežil. Protože za tvou situaci nesu odpovědnost, přála bych si, abych toho pro tebe mohla udělat víc. Ale vypadá to, že NASA má dobrý záchranný plán. Určitě tě neopustí tvoje neuvěřitelná vynalézavost a zvládneš to. Těším se, až ti na Zemi koupím pivo.

– Lewisová

Moje odpověď:

Velitelko, moji situaci zavinila smůla, ne ty. Rozhodla ses správně a zachránila jsi všechny ostatní. Vím, že to muselo být těžké rozhodnutí, ale všechny rozbory toho dne ukážou, že bylo správné. Mně bude stačit, když všechny ostatní dovezeš v pořádku domů.

S tím pivem tě ale beru za slovo.

– Watney

Zaměstnanci opatrně složili látku a uložili ji do vzduchotěsného přepravního kontejneru naplněného argonem. Muž s psací podložkou přilepil na balení štítek. „Projekt Ares 3; plášť Habu; díl AL102.“

Kontejner naložili do charterového letu a přepravili na Edwardsovu leteckou základnu v Kalifornii. Vystoupali nezvykle vysoko, navzdory znatelně rostoucí spotřebě paliva, aby zajistili hladší let.

Po přistání odjel s balením speciální konvoj do Pasadeny. Tam ho převezli do komplexu, kde JPL montuje kosmické lodě. Následujících pět týdnů inženýři v bílých kombinézách kompletovali dodávku číslo 309.

Kromě AL102 obsahovala dvanáct dalších dílů pláště Habu.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 116

Blíží se druhá sklizeň. Hurá!

Přál bych si mít slamák a kšandy.

I druhá várka brambor vyšla báječně. Začínám chápat, že zemědělství na Marsu se může pyšnit neobyčejnými výnosy – díky vybavení na podporu života za miliardy dolarů, které je všude kolem mě. Teď mám čtyři sta zdravých rostlin, z nichž každá mi poskytne gurmánský zážitek v podobě hromádky hlíz oplývajících kaloriemi. Dozrají už za deset dnů!

A tentokrát z nich nemusím připravit další sadbu. Stanou se zásobou jídla. Přírodní organické plody marsovské půdy. Tohle člověk neslyší každý den, co?

Možná se ptáte, jak je uskladním. Nemůžu je jen tak nasypat na hromadu; většina by se zkazila, než bych je stačil sníst. Proto udělám něco, co by na Zemi nefungovalo: vyhodím je ven.

Většinu vody z nich vytáhne téměř úplné vakuum a zbytek zmrzne na kost. Veškeré bakterie, které si na moje brambory brousí zuby, bídně zhynou.

Mimochodem, dostal jsem e-mail do od Venkata Kapoora:

Marku, pár reakcí na vaše poznámky:

Ne, nevyřídíme našemu botanickému týmu, aby si „políbil prdel“.

Chápu, že jste byl dlouho odkázaný sám na sebe, ale teď jsme v tom s vámi a nejlepší bude, když budete poslouchat, co vám chceme říct.

Cubs skončili sezónu na posledním místě Centrální divize.

Rychlost přenosu dat není dost vysoká pro hudební soubory, ani v komprimovaných formátech. Proto se váš požadavek „čehokoli, Bože, ČEHOKOLI kromě diska“ zamítá. Užívejte si chytlavé taneční rytmy.

Když už jsme u těch nepříjemností… NASA sestavuje výbor. Chtějí vyšetřit, jestli jste na Marsu neuvízl kvůli chybám, kterým šlo zabránit. Je to nezbytné. Možná se na něco budou chtít zeptat i vás.

Informujte nás o svých aktivitách.

Kapoor

Moje odpověď:

Venkate, vyřiďte tomu vyšetřovacímu výboru, že se při honu na čarodějnice musejí obejít beze mě. A až nakonec nevyhnutelně obviní velitelku Lewisovou, počítejte s tím, že to veřejně vyvrátím. Jsem si jistý, že zbytek posádky udělá to samé.

A ještě jim všem vzkažte, prosím, že jejich matky jsou prostitutky.

Watney

P. S.: Sestry taky.

Zásobovací sondy pro Ares 3 startovaly ve čtrnácti po sobě jdoucích dnech během Hohmannova okna. Sonda 309 byla třetí v řadě. Let na Mars, trvající 251 dní, proběhl bez zvláštních událostí a bylo třeba pouze dvou drobných úprav kurzu.

Po několika zpomalovacích manévrech v atmosféře začala poslední fáze sestupu na planinu Acidalia Planitia. Zpočátku sonda brzdila s pomocí tepelného štítu. Poté vypustila padák a opotřebovaný štít odhodila.

Když její radar zjistil, že se nachází třicet metrů nad terénem, sonda se zbavila padáku a nafoukla kolem sebe ochrannou vrstvu balonů.

Dopadla na povrch, odrážela se a kutálela, až nakonec zůstala stát na místě.

Balony splaskly a palubní počítač ohlásil Zemi úspěšné přistání. Potom třiadvacet měsíců čekala.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 117

Recyklátor vody zlobí.

Šest lidí spotřebuje osmnáct litrů vody denně. Proto je postavený tak, aby jich každý den zpracoval dvacet. Jenže poslední dobou se mu to nedaří. Zvládne maximálně deset.

Vyprodukuju snad deset litrů vody denně? Ne, nejsem mistr světa v močení. Může za to úroda. Vlhkost uvnitř Habu je mnohem vyšší, než se plánovalo, a tak ji recyklátor neustále filtruje ze vzduchu.

Zas tam moc mě to netrápí. Pokud bude zapotřebí, můžu čůrat přímo na rostliny. Ty si vezmou svůj díl vody a zbytek zkondenzuje na stěnách. Určitě bych vymyslel způsob, jak kondenzát sbírat. Podstatné je, že voda nemá kam zmizet. Je to uzavřený systém.

No, není to tak docela pravda. Co se týče vody, rostliny nejsou úplně neutrální. Odebírají z ní vodík (přičemž uvolňují kyslík) a používají ho k vytváření složitých uhlovodíků, ze kterých se samy skládají. Tahle ztráta je však velmi malá a já jsem z paliva MDV vyrobil kolem šesti set litrů vody. Mohl bych se koupat, a stejně by jí pořád zbývalo dost.

Zato NASA je z toho totálně podělaná. Podle nich je recyklátor vody kritickým prvkem přežití. Nemám záložní, takže získali dojem, že bez něj okamžitě umřu. Pro ně je porucha vybavení děsívá představa. Pro mě je to „úterý“.

Takže místo abych se připravoval na sklizeň, chodím do roveru a zpátky a odpovídám na otázky. V každé další zprávě mě vyzývají, abych zkusil nějaké nové řešení a hlásil výsledky.

Zatím jsme zjistili, že to není elektronikou, chladicím systémem, přístrojovým vybavením ani teplotou. Nakonec se stejně ukáže, že je někde malá dírka, a NASA uspořádá čtyřhodinovou poradu, než mi doporučí, abych jí přelepil páskou.

Lewisová a Beck otevřeli zásobovací sondu 309. Se zručností, jakou jim neforemné skafandry dovolily, z ní vytáhli různé dílce pláště Habu a rozložili je na zem. Tři zásobovací sondy byly vyhrazeny jenom pro Hab.

Podle stokrát nacvičovaného postupu rychle smontovali díly. Speciální spojovací pásy zaručovaly, že přechody mezi částmi budou dokonale vzduchotěsné.

Po vztyčení hlavní konstrukce Habu sestavili tři přechodové komory. V dílu AL102 byl otvor, který přesně odpovídal přechodové komoře 1. Beck si dal záležet na dotažení látky ke spojovacím pásům na vnějším plášti komory.

Jakmile byly všechny komory na místě, Lewisová do Habu napustila vzduch a díl AL102 poprvé pocítil přetlak. Potom Lewisová a Beck hodinu čekali. Tlak neklesl; stavba proběhla bez chyb.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 118

Moje konverzace s NASA ohledně recyklátoru vody byla nudná a plná technických detailů. Proto vám ji shrnu:

Já: „Očividně se něco ucpalo. Co kdybych ho rozebral a podíval se na vnitřní potrubí?“

NASA (po pěti hodinách rozjímání): „Ne. Posereš to a umřeš.“

A tak jsem ho rozebral.

Jasně, já vím. NASA má zástupy neskutečně chytrých lidí a já bych měl poslouchat, co mi říkají. Chovám se dost arogantně, pokud uvážíme, že celý den makají na tom, aby mi zachránili život.

Jenom mi jde na nervy, že mi kecají i do toho, jak si utírám zadek. Samostatnost byla jednou z vlastností, které požadovali při výběru astronautů pro Ares. Je to mise na třináct měsíců a většinu z nich člověk stráví mnoho světelných minut od Země. Chtěli lidi, kteří dokážou jednat z vlastní iniciativy.

Kdyby tady byla velitelka Lewisová, bez problémů bych plnil její příkazy Ale komise byrokratů doma na Zemi? Sorry, tohle zkrátka není nic pro mě.

Byl jsem zatraceně opatrný. Při rozebírání jsem každý díl označil a všechno jsem pokládal na stůl. V počítači mám schéma, takže mě nic nepřekvapilo.

A přesně jak jsem předvídal, byla to ucpaná trubka. Recyklátor je zkonstruovaný na čištění moči a získávání vlhkosti ze vzduchu (dýcháním vyloučíte skoro stejně vody jako močením). Já jsem vodu smíchal s půdou, takže se do ní dostaly minerály. Ty se usazovaly v recyklátoru. Vypucoval jsem potrubí a zase ho složil dohromady. Bylo po problému. Jednou to budu muset zopakovat, ale nejdřív tak za sto solů.

Je to brnkačka.

Pověděl jsem NASA, co jsem udělal. Náš rozhovor proběhl (zhruba) takto:

Já: „Rozebral jsem to, našel problém a vyřešil ho.“

NASA: „Blbče.“

Díl AL102 se třásl v prudké bouři. Musel odolávat daleko větším silám, než na jaké byl stavěný, a divoce se zmítal na těsnicím pásu přechodové komory. Jiné pospojované části povlávaly společně a chovaly se jako jedna velká plachta, avšak AL102 si takový luxus nemohl dovolit. Komora se skoro nehýbala, a proto AL102 zakoušel energii vichru naplno.

Vrstvy plastu se bez přestání ohýbaly a pouhým třením zahřály pryskyřici. Nové, poddajnější prostředí umožnilo uhlíkovým vláknům, aby se oddělila.

Díl AL102 se natáhl.

Ne o moc. Jen o čtyři milimetry. Mezi uhlíkovými vlákny, mezi nimiž za normálních okolností byla mezera pět set mikronů, nyní zela propast široká osminásobek této vzdálenosti.

Když bouřka přešla, jediný zbývající astronaut se pustil do důkladné prohlídky Habu. Nevšiml si ničeho neobvyklého. Oslabená část pláště byla schovaná pod těsnicí páskou.

Díl AL102, určený pro misi dlouhou jednatřicet solů, výrazně překročil svou plánovanou životnost. Ubíhal jeden sol za druhým a osamělý astronaut téměř každodenně vycházel mimo Hab. Přechodová komora 1 byla nejblíž blízko roveru, a tak jí dával přednost před zbývajícími dvěma.

Při natlakování se komora mírně roztáhla; při vypouštění tlaku trochu splaskla. Každé použití přechodové komory znamenalo pro díl AL102 úlevu a potom zase zatížení.

Napnutí, tlak, oslabení, protažení…

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 119

Včera v noci se Hab třásl tak, že mě to vzbudilo.

Středně silná písečná bouře skončila stejně rychle, jako začala. Spadala do třetí kategorie, protože vichr dosahoval rychlosti padesát kilometrů za hodinu. Nic hrozivého. Ale stejně je znepokojivé slyšet kvílející vítr, když si člověk zvykne na naprosté ticho.

Mám strach o Pathfinder. Kdyby ho bouřka poškodila, přišel bych o spojení s NASA. Logika napovídá, že se nemám čeho bát. Sonda na Marsu přečkala pár desítek let. Trocha větru jí neublíží.

Až půjdu ven, zkontroluju, jestli Pathfinder pořád funguje, než se vrhnu na dnešní otravnou nádeničinu.

Ano, po každé písečné bouři nevyhnutelně následuje čištění solárních panelů, starobylá tradice bodrých Marťanů, jako jsem já. Připomíná mi to mládí v Chicagu, když jsem musel v zimě odhazovat sníh. Jedno musím tátovi nechat: nikdy netvrdil, že si tím zocelím charakter nebo si začnu vážit tvrdé práce.

„Sněhové frézy jsou drahé,“ říkával. „Ty jsi zadarmo.“

Jednou jsem si postěžoval u mámy. „Nebuď měkkota,“ doporučila mi.

Mimochodem, do sklizně zbývá sedm solů, a já na ni ještě nejsem připravený. Především si musím vyrobit motyku. Kromě toho je třeba venku postavit přístřešek na brambory. Nemůžu je jen tak naházet na hromadu. Při nejbližší silnější bouřce by nastalo Velké marsovské bramborové stěhování.

Tohle všechno každopádně musí počkat. Na dnešek mám jiný program. Až vyčistím solární panely, musím je všechny prověřit a přesvědčit se, že je bouře nepoškodila. Pak mě čeká to samé s roverem.

Radši se do toho pustím hned.

PŘECHODOVÁ KOMORA 1 se pomalu vypouštěla na 0,006 atmosféry. Watney v ní stál ve skafandru a čekal na dokončení cyklu. Už to absolvoval doslova několiksetkrát. Jakékoli obavy, které snad cítil solu 1, se dávno vytratily. Nyní to byla jen nudná povinnost před výstupem na povrch.

Na vyprazdňující se komoru tlačila atmosféra z Habu a díl AL102 se naposledy roztáhl.

O solu 119 Hab praskl.

Původní trhlina měla necelý milimetr. Svislá uhlíková vlákna jí měla zabránit v rozšiřování. Avšak bezpočtukrát opakované namáhání oddálilo svislá vlákna od sebe a ta vodorovná oslabilo do té míry, že přestala plnit svou funkcí.

Na trhlinu s plnou silou zaútočil vzduch z Habu. Během desetiny sekundy byla metr dlouhá a táhla se rovnoběžně s těsnicí páskou. Šířila se stále dál, až dospěla k místu, kde začala. Pak už přechodovou komoru s Habem nic nespojovalo.

Přetlak vystřelil přechodovou komoru jako dělovou kouli a otvorem prudce unikl vzduch z Habu. Jeho proudění mrštilo překvapeným Watneym o zadní dveře komory.

Přechodová komora uletěla čtyřicet metrů, než dopadla na zem. Watney, který se sotva stačil vzpamatovat z prvotního šoku, se hned musel vyrovnávat s dalším, neboť narazil tváří do předních dveří.

Nejhůř to odnesl obličejový kryt na helmě; bezpečnostní sklo se roztříštilo na stovky drobných kostiček. Watney se zevnitř praštil o helmu, až začal ztrácet vědomí.

Přechodová komora se kutálela ještě patnáct metrů. Silná vycpávka skafandru Watneyho ochránila před řadou zlomenin. Snažil se pochopit, co se stalo, ale sotva vnímal.

Konečně se komora zastavila na boku v oblaku prachu.

Watney ležel na zádech a tupě civěl dírou v obličejovém krytu. Ze šrámu na čele mu po tváři tekla krev.

Jakmile se trochu vzpamatoval, začal zjišťovat situaci. Otočil hlavu na stranu a vyhlédl oknem v zadních dveřích. V dálce se vlnil vyfouknutý Hab a před ním se jako smetiště rozprostíraly trosky.

Potom uslyšel syčení. Pozorně se zaposlouchal a uvědomil si, že nepřichází z jeho skafandru. Z přechodové komory o velikosti telefonní budky unikal nějakou drobnou prasklinou vzduch.

Soustředěně poslouchal sykot a poté se dotkl rozbitého krytu helmy. Pak se znova obrátil k oknu.

„Kurva, co je to za vtipy?“ zeptal se.

KAPITOLA 14

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119

Víte co?! Seru na to! Seru na tuhle komoru, seru na Hab a seru na celou tuhle planetu!

Vážně, tohle už je moc! Mám toho dost! Za pár minut mi dojde vzduch a kašlu na to, abych je věnoval těm hovadinám, co na mě Mars zkouší. Je mi z nich tak blbě, že snad hodím šavli!

Normálně si tady sednu. Vzduch uteče a já umřu.

Končím. Už žádné fantazírování, falešné naděje a řešení problémů. Do prdele, mám toho fakt dost!

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (2)

Tak jo… dobře. Vyvztekal jsem se a teď musím vymyslet, jak zůstat naživu. Fajn, podíváme se, co se dá dělat…

Jsem v přechodové komoře. Z okna vidím Hab, je dobrých padesát metrů daleko. Za normálních okolností je přechodová komora připevněná k Habu. Takže v tomhle je problém.

Komora leží na boku a já pořád slyším syčení. Buď je někde díra, nebo jsou tady hadi. V obou případech z toho nekouká nic dobrého. Navíc během toho… ať to sakra bylo cokoli… jsem lítal jako kulička ve forbesu a rozbil jsem si kryt na helmě. Vzduch je nechvalně proslulý sklonem nechat vás na holičkách, když máte obrovské díry ve skafandru.

Vypadá to, že Hab se úplně vyfouknul a zhroutil. Takže i kdybych měl funkční skafandr, ve kterém bych mohl opustit komoru, nemám kam jít. Což je na hovno.

Musím to promyslet. A potřebuju se dostat ze skafandru. Zabírá hodně místa a v komoře je těsno. Stejně mi už k ničemu není.

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (3)

Není to tak tragické, jak se zdá.

Samozřejmě, pořád jsem v hajzlu. Jenom ne tak hluboko. Nevím jistě, co se stalo s Habem, ovšem rover je pravděpodobně v pořádku. Není to ideální, ale pořád lepší než děravá telefonní budka.

Pochopitelně u sebe mám soupravu na opravy skafandrů. Stejnou jako ta, co mi zachránila život o solu 6. Moc se však neradujte. Je to jenom trychtýřový píst se superlepkavou pryskyřicí na širším konci. Na utěsnění otvoru většího než osm centimetrů nestačí. Když máte ve skafandru devíticentimetrovou díru, stejně umřete dřív, než pro lepidlo stačíte sáhnout.

Ale mám aspoň něco a třeba s tím dokážu zastavit aspoň únik vzduchu. A to je teď ze všeho nejdůležitější.

Někde tu bude malá dírka. Skafandr bez obličejového krytu se prakticky stará o atmosféru v celé přechodové komoře. Doplňuje vzduch, aby udržel klesající tlak. Jenomže nakonec se zásoby vyčerpají.

Musím tu dírku najít. Myslím, že ji mám někde u nohou, aspoň podle syčení. Když jsem teď venku ze skafandru, můžu se obrátit a podívat se…

Nic nevidím… Slyším, ale… je to někde dole, jenom nevím kde. Napadá mě jediný způsob, jak únik odhalit: rozdělat oheň! Jasně, já vím. Hodně mých nápadů stojí na tom, že se něco zapálí.

Taky si uvědomuju, že úmyslně rozdělat oheň v malém uzavřeném prostoru je špatný nápad. Jenže potřebuju kouř. Stačí malý obláček. Jako obvykle mám po ruce pouze věci, které s velkou péčí vyrobili tak, aby nehořely. Ale NASA přes veškerou snahu nemůže zastavit odhodlaného žháře s láhví čistého kyslíku.

Skafandr je bohužel vyrobený ze samých nehořlavých materiálů. Stejně tak přechodová komora. Taky moje oblečení je nehořlavé, a to včetně nití.

Původně jsem měl v plánu zkontrolovat solární panely a opravit případné škody po včerejší bouřce. Proto mám s sebou krabici s nářadím. Ale když do ní kouknu, vidím, že všechno je z kovu nebo ohnivzdorného plastu.

Právě jsem si uvědomil, že něco hořlavého přece jen mám: svoje ochlupení. V krabici je ostrý nůž. Oholím si kupičku chlupů z ruky. Další krok: kyslík. Nemám tu nic tak dokonalého jako proud čistého kyslíku. Můžu si nejvýš pohrát s ovladači skafandru a zvýšit obsah kyslíku v celé komoře. Myslím, že čtyřicet procent bude stačit.

A teď ještě potřebuju jiskru.

Ve skafandru je nějaká elektronika, jenomže běží na velmi nízkém napětí. S tím sotva zvládnu vytvořit elektrický oblouk.

Navíc nechci skafandr poničit. Musí fungovat, až se budu přesouvat z komory do roveru.

I v přechodové komoře je elektronika, ale tu napájela elektřina z Habu. NASA nejspíš nepřemýšlela nad tím, co se stane, pokud komora odletí padesát metrů daleko. Flákači mizerní.

Plasty sice nehoří, avšak každý, kdo si někdy hrál s balónkem, ví, že jsou bezvadná věc pro vytváření statického náboje. Jakmile ho budu mít, k zajiskření by mělo stačit jen přiložit nějaký kovový nástroj.

Zábavný detail: přesně takhle zahynula posádka Apolla 1. Držte mi palce!

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (4)

Jsem v krabici plné smradu spálených chlupů. Není to nic příjemného.

Při prvním pokusu jsem zapálil oheň, ale dým se náhodně linul sem a tam. Pokazil jsem to dýcháním. A tak jsem dech zadržel a zkusil to znova.

Při druhém pokusu to zkazil skafandr. Z krytu proudil vzduch, který vytrvale doplňoval unikající atmosféru. Proto jsem vypnul skafandr, zadržel dech a vyzkoušel to do třetice. Musel jsem si pospíšit, tlak klesal.

Při třetím pokusu jsem to podělal prudkými pohyby rukou při zapalování ohně. Jakmile se člověk pootočí, způsobí turbulence, které kouř rozfoukají po celé komoře.

Při čtvrtém pokusu jsem nechal skafandr vypnutý, zadržel dech a oheň rozdělal velmi pomalu. Pak už jsem jenom sledoval, jak tenký proužek kouře směřuje k podlaze a mizí v trhlině tenké jako vlas.

A mám tě, ty zatracená díro!

Zalapal jsem po dechu a opět zapnul skafandr. Během mého malého experimentu klesl tlak na 0,9 atmosféry. Kyslíku však ve vzduchu zůstalo dost pro mě i pro ohýnek z chlupů. Skafandr rychle vrátil podmínky do normálu.

Zkoumání trhliny odhalilo, že je opravdu nepatrná. Soupravou na skafandry bych ji hravě zalepil, ale dochází mi, že to není nejlepší nápad.

Budu muset nějak opravit kryt helmy. Ještě nevím jak, ale trychtýř a pryskyřice, která odolá tlaku, se nejspíš budou hodit. A nemůžu je použít pro oba účely. Jakmile poruším obal soupravy, dvě složky pryskyřice se smísí a já budu mít šedesát sekund, než ztvrdnou. Zkrátka si nemůžu vzít jenom kousek na utěsnění komory.

Kdybych měl dost času, asi bych s tím krytem něco vymyslel. A během jeho opravy bych věnoval pár sekund potření trhliny pryskyřicí. Jenomže já dost času nemám.

Láhev N₂ je na čtyřiceti procentech. Potřebuju tu trhlinu zalepit hned a musím si poradit bez soupravy na skafandry.

První nápad: Zakryju ji rukou. Nasliním si dlaň a položím ji na dírku.

Fajn… Nedokážu ji utěsnit dokonale, takže stále proudí vzduch… pořád studenější… dost nepříjemné… Tak jo, kašlu na to. Přejděme k nápadu číslo dvě. Páska!

Mezi nářadím mám lepicí pásku. Připlácnu kousek na trhlinu a uvidím, jestli se únik zpomalí. Zajímalo by mě, jak dlouho vydrží, než ji tlak protrhne. Jdu na to.

Hotovo… pořád drží…

Mrknu na skafandr… Displej tvrdí, že tlak je stabilní. Zdá se, že lepicí páska otvor uzavřela.

Uvidíme, jestli se na ni dá spolehnout…

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (5)

Uběhlo patnáct minut a páska pořád drží. Zdá se, že problém je vyřešen.

Jsem z toho skoro zklamaný. Už jsem přemýšlel o tom, že trhlinu pokryju ledem. V „napajedlu“ ve skafandru mám dva litry vody. Mohl bych vypnout topení a nechat teplotu v komoře klesnout k bodu mrazu. Pak bych… No, to už je jedno.

Zkusil bych to s ledem. To je všechno.

Dobře. Teď k dalšímu problému: Jak opravím skafandr? Lepicí páska sice vyřešila vlasovou trhlinu, avšak nedokáže udržet tlak jedné atmosféry na ploše odpovídající rozbitému krytu.

Souprava je moc malá, ale třeba se bude hodit. Mohl bych pryskyřicí potřít okraje a potom díru něčím přelepit. Jenomže čím? Potřebuju něco, co vydrží značný tlak.

Rozhlížím se a zjišťuju, že jedinou věcí, která zvládne jednu atmosféru, je samotný skafandr. Je na něm spousta materiálu a dokonce se dá stříhat. Vzpomínáte si, jak jsem vyráběl pásy z pláště Habu? Nůžky, kterými jsem to dělal, mám tady v krabici s nářadím.

Když ze skafandru ustřihnu kus látky, zůstane v něm další díra. Jenže u ní můžu rozhodnout o tvaru a umístění.

Jasně… Myslím, že jsem na to přišel. Ustřihnu si ruku.

Ne tak docela. Ne svoji ruku. Rukáv od skafandru. Ustřihnu ho těsně pod levým loktem. Potom ho rozříznu po délce, čímž vznikne obdélník. Ten bude dost velký na překrytí otvoru v helmě, přičemž na místě ho udrží pryskyřice.

Materiál, co zvládne atmosférický tlak? Mám. Pryskyřice na utěsnění otvorů proti tomuto tlaku? Mám.

A co ta díra na konci ustřiženého rukávu? Na rozdíl od krytu je skafandr z pružného materiálu. Stlačím rukáv k sobě a uzavřu pryskyřicí. Musím držet levou ruku u těla, až budu ve skafandru, ale místa je v něm dost.

Vrstva pryskyřice by měla být dost tenká, ale je to doslova nejsilnější lepidlo, jaké člověk zná. Spoj navíc nemusí být naprosto dokonalý. Stačí, když vydrží dost dlouho, abych se dostal do bezpečí.

A kde by to „bezpečí“ mělo být? Nemám tušení. No nic, jedno po druhém. Teď spravuju skafandr.

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (6)

Odstřihnout rukáv od skafandru bylo snadné, stejně jako udělat z něj obdélník. Ty nůžky jsou neskutečně ostré.

Odstranění skla z krytu trvalo déle, než jsem přepokládal. Je nepravděpodobné, že by propíchlo materiál skafandru, ale nechci nic riskovat. Kromě toho nechci, aby mi sklo pořezalo obličej, až si vezmu helmu.

Pak přišlo to složitější. Jakmile jsem otevřel balení soupravy, měl jsem šedesát sekund, než pryskyřice ztuhne. Prsty jsem ji nabíral z trychtýře a rychle roztíral po okraji krytu. Pak jsem zbytkem zalepil konec rukávu.

Obojí jsem držel 120 vteřin. Pro jistotu.

Zdá se, že to vyšlo. Záplata vypadá pevně a pryskyřice je tvrdá jako kámen. Naneštěstí jsem si přilepil ruku k helmě.

Moc se nesmějte.

Když nad tím tak uvažuju, sahat na pryskyřici holou rukou nebylo právě nejchytřejší. Levá ruka mi naštěstí zůstala volná. Po chvíli sakrování jsem sáhl do krabice s nářadím. Popadl jsem šroubovák, použil ho jako dláto a vysekal jsem se z toho (a celou dobu jsem si připadal jako pitomec). Byla to jemná práce, protože jsem si nechtěl strhnout kůži z prstů. Musel jsem se šroubovákem strefit mezi helmu a pryskyřici. Osvobodil jsem se bez krveprolití, takže to můžu prohlásit za vítězství.

I když teď pár dní budu mít na prstech pryskyřici jako kluk, co si pohrál s vteřinovým lepidlem.

S pomocí počítače na ruce jsem ve skafandru nastavil přetlak 1,2 atmosféry. Záplata na helmě se vyboulila, ale jinak držela pevně. Rukáv se nafoukl, až hrozilo, než nový spoj praskne, avšak odolal. Sledoval jsem displej, abych zjistil, jestli je to celé vzduchotěsné.

Odpověď: Moc ne.

Vzduch se valil ven. Do šedesáti vteřin ho uniklo tolik, že přetlak 1,2 atmosféry byl v celé komoře.

Skafandr je navržený na osm hodin používání. Během té doby spotřebuje 250 mililitrů tekutého kyslíku. Pro jistotu je v něm celý litr O₂. Jenže to není všechno. Zbytek vzduchu tvoří dusík. Je tam proto, aby přidal tlak. Pokud skafandr netěsní, doplňuje se právě dusíkem. Ve skafandru jsou dva litry tekutého N₂.

Řekněme, že přechodová komora má dva krychlové metry. Přibližně polovinu zabírá nafouknutý skafandr. Zvýšení tlaku v jednom krychlovém metru o 0,2 atmosféry trvalo pět minut. Spotřebovalo se 285 gramů vzduchu (matematika, to je moje).

V lahvích je asi jeden gram vzduchu na krychlový centimetr, což znamená, že jsem právě přišel o 285 mililitrů.

Tři láhve měly původně dohromady tři tisíce mililitrů. Hodně prasklo na udržení tlaku, když přechodová komora netěsnila. A taky jsem dýcháním přeměnil část kyslíku na oxid uhličitý, který zachytily filtry CO₂ ve skafandru.

Podle údajů na displeji mám 410 mililitrů kyslíku a 738 mililitrů dusíku. Celkem je to skoro 1150 mililitrů. Když to vydělím ztrátou 285 mililitrů za minutu…

Až vyjdu z komory, skafandr vydrží jenom čtyři minuty.

Do prdele.

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (7)

Fajn, ještě jsem to promyslel.

Proč chodit do roveru? Akorát uvíznu někde jinde. Větší prostor by byl prima, ale nakonec bych stejně umřel. Není recyklátor vody, oxygenátor ani jídlo. Můžete si vybrat; všechny tyhle problémy jsou smrtící.

Musím opravit Hab. Vím, co mám dělat; nacvičovali jsme to během přípravy. Jenom to potrvá dost dlouho. Je nutné vlézt pod spadlý plášť a najít rezervní materiál na záplaty. Pak je třeba vyhledat trhlinu a vzduchotěsně ji překrýt.

Jenomže taková oprava by si vyžádala pár hodin a můj skafandr je k ničemu.

Potřebuju jiný. V roveru jsem měl Martinezův skafandr. Vezl jsem ho až k Pathfinderu a zpátky pro případ, že by se mi hodil náhradní. Ale když jsem se vrátil, uložil jsem ho zpátky do Habu.

Sakra!

Dobře, takže skafandr potřebuju dřív, než půjdu do roveru. Který? Johanssenové je mi malý (drobné děvče, ta naše Johanssenová). Lewisové je plný vody. Teď už vlastně plný zvolna sublimujícího ledu. Z mého je tahle poslepovaná troska. Takže zbývají Martinezův, Vogelův a Beckův.

Martinezův jsem si nechal u lůžka pro případ, že bych ho narychlo potřeboval. Po náhlé dekompresi samozřejmě může být kdekoli. Přesto je dobré začít právě tam.

Další problém: Jsem asi padesát metrů od Habu. Utíkat v neforemném skafandru v 0,4 g není žádná legrace. Zvládnu maximálně dva metry za sekundu. To je 25 drahocenných sekund, skoro desetina mých čtyř minut. Musím to zkrátit.

Ale jak?

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (8)

Dokutálím se tam s celou tou zatracenou komorou.

V podstatě je to telefonní budka ležící na boku. Uskutečnil jsem pár experimentů.

Usoudil jsem, že pokud ji chci uvést do pohybu, musím co nejsilněji zatlačit na jednu stěnu. A zároveň musím být ve vzduchu. Nesmím se dotýkat jiné části komory. Síly by se vzájemně vyrušily a já bych trčel na místě.

Nejdřív jsem zkusil vrhnout se od jedné stěny proti druhé. Komora se trošku posunula, ale to bylo všechno.

Potom jsem vyzkoušel odrazit se do vzduchu z kliku (sláva nízké gravitaci!) a kopnout do stěny oběma nohama. Komora se opět sotva pohnula.

Napotřetí jsem na to přišel. Důležité bylo postavit se oběma nohama na zem těsně proti stěně a pak vyskočit co nejvýš na tu protější a udeřit do ní zády. Tak jsem vyvinul dostatečnou sílu a páku, abych komoru převalil směrem k Habu.

Přechodová komora je metr široká, takže… ach jo… to budu muset zopakovat padesátkrát.

Budou mě z toho svinsky bolet záda.

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 120

Svinsky mě bolí záda.

Propracovaná technika „třískej sebou o zeď“ měla jisté nedostatky. Fungovala jen jednou z deseti pokusů a působila mi značnou bolest. Musel jsem dělat přestávky, protahovat se a přesvědčovat své tělo, aby se stále dokola vrhalo proti stěně.

Trvalo to celou noc, ale zvládnul jsem to.

Teď jsem deset metrů od Habu. Blíž to nejde, protože všude kolem se válejí trosky po dekompresi. Moje přechodová komora se nehodí do terénu. Nemůžu se s ní kutálet takovým bordelem.

Bylo ráno, když Hab praskl. Teď je zase ráno. Strávil jsem v té zatracené krabici celý den. Ale brzy už odejdu.

Mám na sobě skafandr a jsem připravený.

Dobře… Fajn… Ještě jednou si projdu plán: S pomocí manuálních ventilů vyrovnat tlak v komoře. Vystartovat ven a utíkat do Habu. Hledat pod zhrouceným pláštěm. Najít Martinezův skafandr (nebo Vogelův, jestliže na něj narazím dřív). Pokračovat do roveru. Potom budu v bezpečí.

Pokud čas vyprší dřív, než najdu skafandr, poběžím do roveru bez něj. Bude to problém, ale získám čas na přemýšlení a materiály pro práci.

Hluboký nádech… jdu na to!

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 120

Žiju! A jsem v roveru!

Nevyšlo to přesně podle plánu, ale nejsem mrtvý, takže to dopadlo dobře.

Vyrovnání tlaku v přechodové komoře proběhlo hladce. Během třiceti sekund jsem byl venku. Poskakoval jsem k Habu (v místní gravitaci nejrychlejší pohyb) mezi rozházenými troskami. Po prasknutí pláště lítala vzduchem spousta věcí včetně mě.

Problém byl s výhledem; přední kryt helmy zakrývala provizorní záplata. Naštěstí jsem měl na ruce kameru. NASA zjistila, že otáčet celým skafandrem, kdykoli se člověk chce na něco podívat, je příšerná ztráta času a energie. Proto na pravou ruku namontovali malou kameru. Záběry se zevnitř promítají na kryt helmy. Díky tomu si můžeme věci prohlížet prostě tak, že na ně ukážeme.

Můj přední kryt nebyl hladký ani reflexivní, a tak jsem hleděl na dost zkreslenou verzi záběru z kamery. Stačila však, abych si udržel přehled, co se děje.

Mířil jsem rovnou k místu, kde bývala přechodová komora. Věděl jsem, že tam musela zůstat pořádná trhlina, takže se jednoduše dostanu dovnitř. Našel jsem ji snadno. A je to fakt díra jako vrata! Opravit ji bude fuška.

Pak se začaly projevovat slabiny mého plánu. Mohl jsem používat jen jednu ruku. Levou jsem měl přitisknutou k tělu, zatímco zbytek rukávu volně plandal. Pravičkou jsem musel neustále nadzvedávat plášť. Zpomalovalo mě to.

Podle toho, co jsem zahlédl, je vnitřek Habu vzhůru nohama. Nic nezůstalo na svém místě. Stoly i lůžka se posunuly o pár metrů. Lehčí předměty létaly sem a tam a mnoho jich skončilo venku. Všechno zasypala zemina a zničené brambory.

Prodral jsem se k místu, kde jsem nechal Martinezův skafandr. K mému úžasu tam pořád byl!

„Jo!“ zaradoval jsem se naivně. „Problém vyřešen.“

Bohužel, na skafandru ležel stůl zatížený spadlým pláštěm. Kdybych mohl použít obě ruce, odtáhl bych ho pryč, ale jen jednou jsem to nezvládl.

Protože mi docházel čas, odpojil jsem z něj helmu. Odložil jsem ji stranou a natáhl se kolem stolu pro Martinezovu soupravu na opravy skafandrů. Hodil jsem ji do helmy a vypadl odtamtud.

Do roveru jsem to stihl jen taktak. V uších mi praskalo ze ztráty tlaku, když se jeho komora plnila báječným vzduchem natlakovaným na jednu atmosféru.

Dovlekl jsem se dovnitř, upadl na podlahu a chvíli lapal po dechu. Takže jsem zase v roveru. Přesně jako při Velké výpravě za záchranou Pathfinderu. Uf. Aspoň už tu není tak příšerný smrad.

NASA má o mě nejspíš hrozný strach. Pravděpodobně viděli, jak se přechodová komora sune zpátky k Habu, a tak vědí, že jsem naživu, ale budou chtít hlášení o stavu. A jak už to chodí, rover komunikuje s Pathfinderem.

Zkoušel jsem poslat zprávu, jenže Pathfinder nereaguje. To není velké překvapení. Je napájený přímo z Habu a ten je offline. Když jsem v panice na chvilku vyběhl ven, všiml jsem si, že Pathfinder je pořád tam, kde jsem ho nechal, a že trosky nedoletěly až k němu. Měl by fungovat, až mu obstarám elektřinu.

Co se týče mé momentální situace, nová helma je bezvadná. Přilby jsou zaměnitelné, takže můžu místo své rozbité používat Martinezovu. Pořád je tu potíž s ustřiženým rukávem, ale vzduch unikal hlavně přes přední kryt. A protože mám ještě jednu soupravu na opravy, můžu na rukáv napatlat víc pryskyřice.

Ale to může počkat. Jsem vzhůru přes čtyřiadvacet hodin. Teď mi nic bezprostředně nehrozí, a tak se vyspím.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 121

Dobře jsem se vyspal a dneska jsem se posunul o pořádný kus dopředu.

Nejdřív jsem zalepil rukáv. Minule jsem musel pryskyřicí dost šetřit; většinu jsem použil na utěsnění krytu na helmě. Teď jsem však měl celou soupravu jen na rukáv. Uzavřel jsem ho dokonale.

Pořád mám jednoruký skafandr, ale aspoň těsní.

I když jsem včera přišel o většinu vzduchu, zůstal mi kyslík na půl hodiny. Jak jsem už řekl, lidské tělo moc kyslíku nepotřebuje. Problém je s udržením tlaku.

Kyslík jsem mohl doplnit ze zásobníku v roveru. Kdyby skafandr netěsnil, nepřicházelo by to v úvahu.

Doplňování láhví je nouzový postup. Předpokládá se, že z roveru člověk vystoupí s plnými láhvemi a vrátí se dřív, než mu vzduch začne docházet. Vozidlo není určeno na dlouhé cesty nebo přenocování v terénu. Pro nouzové případy však má zvenčí doplňovací hadice. Vnitřní prostor je už tak dost stísněný a NASA usoudila, že většina problémů se vzduchem stejně nastává venku.

Doplňování ale probíhá pomalu, pomaleji, než mi unikal vzduch ze skafandru. Proto nemělo smysl se do něj pouštět, dokud jsem si nevyměnil helmu. Když teď mám spolehlivý skafandr, který udrží tlak, doplnit láhve byla hračka.

Jakmile jsem měl doplněno a ujistil jsem se, že skafandr těsní, čekalo mě několik neodkladných úkolů. Třebaže mám o své práci vysoké mínění, potřeboval jsem dvouruký skafandr.

Vrátil jsem se do Habu. Tentokrát jsem nemusel spěchat, a tak jsem s pomocí tyče, kterou jsem použil jako páku, odsunul stůl z Martinezova skafandru. Vyprostil jsem skafandr z trosek a odtáhl ho do roveru.

Po důkladné diagnostice, abych měl jistotu, konečně mám plně funkční skafandr! Musel jsem dvakrát ven, abych ho získal, ale podařilo se.

Zítra opravím Hab.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 122

Dneska jsem začal tím, že jsem u roveru vytvořil z kamenů nápis

„OK“. To by NASA mělo potěšit.

Vlezl jsem do Habu a obhlédl škody. Mojí prioritou bude zajistit a udržet tlak. Pak můžu pokračovat s opravami rozbitého vybavení. Za normálních okolností je Hab kupole s pružnými tyčemi podpírajícími klenbu a pevným skládacím materiálem k vytvoření rovné podlahy. Pro udržení tvaru je nezbytný vnitřní tlak. Bez něj se to celé sesype. Zkontroloval jsem tyče a žádná nebyla zlomená. Jenom spadly na zem, to je všechno. Pár jich musím znovu pospojovat, ale to bude jednoduché.

Díra na místě, kde byla přechodová komora 1, je obrovská, avšak dá se zvládnout. Mám těsnicí pásky i rezervní látku. Vyžádá si to dost práce, ale zase Hab postavím. Potom nahodím elektřinu a zapojím Pathfinder. Od té chvíle mi NASA pomůže s opravami věcí, na které bych sám nestačil.

S tímhle si hlavu nelámu. Mám daleko větší problém. Farma je mrtvá.

Po úplné ztrátě tlaku se vypařila většina vody. Kromě toho klesla teplota hluboko pod bod mrazu. Takovou katastrofu nepřežijí ani půdní bakterie. Část brambor byla v nafukovacích stanech u Habu. Jenomže i ty to odskákaly. Stany jsem s pomocí hadic připojil přímo na Hab, abych do nich přivedl vzduch a udržel teplotu. Po splasknutí Habu poklesl tlak také ve stanech, i kdyby k tomu nedošlo, úrodu by zničil mráz.

Brambory na Marsu vyhynuly.

Stejně tak půdní bakterie. Co tady budu, nevypěstuju už ani rostlinku.

Všechno jsme si tak hezky naplánovali. Farma mi poskytne jídlo do solu 900. Zásobovací sonda přiletí o solu 856, tedy dlouho před tím, než bych začal hladovět. Vzhledem ke zkáze farmy je tenhle plán minulostí.

Potravinovým balíčkům se při explozi nic nestalo. A brambory, které jsem už vypěstoval, sice zahynuly, ale pořád je to jídlo. Zrovna jsem se chystal na sklizeň, takže se to přihodilo ve správný čas, řekl bych.

Balíčky mi vydrží do solu 400. Nedokážu říct, jak dlouho mi vydrží brambory, dokud neuvidím, kolik jich mám. Ale můžu to odhadnout. Měl jsem čtyři sta keříků, na které nejspíš připadne v průměru po pěti hlízách: dva tisíce brambor. Jestliže na každou budu počítat sto padesát kalorií, potřebuju jich deset k přežití jednoho solu. To znamená, že mi vystačí na dvě stě solů. Podtrženo a sečteno: mám dostatek jídla do solu 600.

Než přijde sol 856, budu dávno mrtvý.

KAPITOLA 15

[08:12] WATNEY: Zkouška.

[08:25] JPL: Přijato! Pěkně jste nás vyděsil. Díky za vzkaz „OK“. Naše analýza satelitních záběrů ukazuje na úplné oddělení přechodové komory 1. Je to tak? Jaký je váš stav?

[08:39] WATNEY: Pokud „oddělením“ myslíte, že jsem letěl jako dělová koule, tak ano. Mám menší řeznou ránu na čele. Nastaly problémy se skafandrem (vysvětlím později). Zalepil jsem Hab a zase ho natlakoval (hlavním zásobníkům vzduchu se nic nestalo). Zrovna jsem nahodil elektriku. Farma je mrtvá. Zachránil jsem co nejvíc brambor a uložil je venku. Napočítal jsem jich 1841. Vystačí mí na 184 dní. Když připočítám zbývající potravinové balíčky, o solu 584 začnu umírat hlady.

[08:52] JPL: Ano, to nám došlo. Pracujeme na řešení problému s jídlem. V jakém stavu jsou systémy Habu?

[09:05] WATNEY: Primární zásobníky vzduchu a vody zůstaly nepoškozené. Rover, solární panely a Pathfinder byly mimo dosah výbuchu. Diagnostiku systémů Habu provedu během čekání na vaši další zprávu. Mimochodem, s kým mluvím?

[09:18] JPL: S Venkatem Kapoorem v Houstonu. Pasadena přeposílá moje zprávy. Od nynějška budu vyřizovat veškerou přímou komunikaci s vámi. Nejdřív zkontrolujte oxygenátor a recyklátor vody. Jsou nejdůležitější.

[09:31] WATNEY: Díky za radu. Oxygenátor funguje bezchybně.

Recyklátor vody nefunguje vůbec. Předpokládám, že v něm voda zmrzla a roztrhala část potrubí. Určitě to dokážu opravit. Hlavní počítač taky běží bez problémů. Máte představu, co ten výbuch způsobilo?

[09:44] JPL: Vypadá to na únavu pláště u přechodové komory 1. Tlakové cykly ho namáhaly, až praskl. Napříště pro všechny výstupy používejte střídavě přechodové komory 2 a 3. Taky vám pošleme seznam úkonů a postupů pro úplnou kontrolu pláště.

[09:57] WATNEY: Bezva, můžu si několik hodin prohlížet stěny! Dejte mi vědět, až vymyslíte, jak mě zachráníte před vyhladověním.

[10:11] JPL: Spolehněte se.

„JE SOL 122,“ řekl Bruce. „Do solu 584 musíme na Mars dostat sondu. Takže máme čtyři sta šedesát dva solů, což je čtyři sta sedmdesát pět dní.“

Shromáždění vedoucí oddělení JPL se mračili a mnuli si oči.

Bruce vstal ze židle. „Postavení Země a Marsu není ideální. Let trvá čtyři sta čtrnáct dní. Namontovat sondu na nosnou raketu a udělat všechny inspekce potrvá třináct dní. Tím pádem nám na výrobu sondy zbývá jenom osmačtyřicet dní.“

Místnost se zaplnila vzrušeným šepotem. „Panebože,“ poznamenal kdosi.

„Najednou je všechno jinak,“ pokračoval Bruce. „Zaměříme se na jídlo. Všechno ostatní je luxus. Nemáme čas vyrobit modul pro řízené přistání. Musíme si vystačit s balony. Takže nemůžeme poslat nic křehkého. Rozlučte se se všemi ostatními kravinami, které jsme chtěli přibalit.“

„Kde sebereme nosič?“ zeptal se Norm Toshi, který měl na starosti proces vstupu do atmosféry.

„Použijeme raketu, která je připravená pro sondu EagleEye 3 na Saturn,“ odpověděl Bruce. „Ta má startovat příští měsíc. NASA misi odloží a nosič dostaneme my.“

„Vsadím se, že tým EagleEye to pěkně naštvalo,“ podotkl Norm.

„Přesně tak,“ přisvědčil Bruce. „Ale je to jediná dostatečně velká raketa, kterou máme. Což mě přivádí k dalšímu bodu: Máme jenom jeden pokus. Jestli selžeme, Mark Watney zemře.“

Rozhlédl se po místnosti a nechal svá slova zapůsobit.

„V náš prospěch hovoří několik skutečností,“ pokračoval po chvíli.

„Některé části už jsou postavené pro zásobovací mise Aresu 4. Můžeme si je přivlastnit, čímž ušetříme trochu času. Navíc posíláme jídlo, které je poměrně odolné. I když nastane nějaký problém při vstupu do atmosféry a sonda dopadne vysokou rychlostí, jídlo je pořád jídlo.

A nepotřebujeme přistát přesně. Watney je schopen ujet stovky kilometrů, pokud to bude nutné. Stačí nám přistát dost blízko na to, aby se k sondě dostal. Takže z toho vychází standardní zásobovací mise s tvrdým dopadem. Hlavně ji musíme připravit rychle. Hned se do toho pustíme.“

[08:02] JPL: Rozjeli jsme projekt dodávky jídla. Běží už zhruba týden. Dokážeme vám poslat zásoby, než začnete hladovět, ale bude to těsné. Bude to jenom jídlo a vysílačka. Bez řízeného sestupu nemůžeme poslat oxygenátor, recyklátor vody ani nic podobného.

[08:16] WATNEY: Nestěžuju si! Když mi pošlete jídlo, budu naprosto spokojený. Všechny systémy Habu už zase pracují. Recyklátor vody funguje, protože jsem vyměnil popraskané hadice. Pokud jde o zásoby vody, zbylo mi 620 litrů. Měl jsem 900 litrů (začal jsem s 300 a 600 jsem vyrobil redukcí hydrazinu). Sublimace mě tedy připravila o skoro 300 litrů. Stejně mi to bohatě stačí, když teď zase běží recyklátor.

[08:31] JPL: Dobře, informujte nás o všech mechanických nebo elektronických problémech. Mimochodem, ta sonda, kterou vám posíláme, se jmenuje Iris. Pojmenovali jsme ji po řecké bohyni, která putovala nebesy rychlostí větru. Taky je to bohyně duhy.

[08:47] WATNEY: Letí mě zachránit teploušská sonda. Chápu.

RICH PURNELL pil kávu ve ztichlé budově. Proběhl poslední test softwaru, který napsal. Dopadl úspěšně. Oddychl si a pohodlně se opřel v křesle. Podíval se na hodiny v počítači a zavrtěl hlavou. 3:42. Jako odborník na astrodynamiku musel Rich jen málokdy pracovat přesčas. Jeho práce spočívala ve stanovování oběžných drah a úprav kurzu pro danou misi. To zpravidla patřilo k prvním úkolům projektu a všechny další kroky se odvíjely od oběžné dráhy.

Tentokrát to však bylo naopak. Iris potřebovala orbitální dráhu a nikdo nevěděl, kdy odstartuje.

Planety jsou neustále v pohybu. Kurz vypočítaný pro určité datum startu platí pouze pro daný den. I jednodenní rozdíl může znamenat, že sonda Mars úplně mine.

Proto musel Rich vypočítat mnoho kurzů. Iris mohla odstartovat kdykoli během období trvajícího pětadvacet dnů. Na každý vypočítal jeden kurz.

Pustil se do e-mailu šéfovi.

Mikeu, napsal, v příloze posílám kurzy pro Iris pro jednotlivé dny. Měli bychom je začít kontrolovat a ověřovat, aby mohly být oficiálně přijaty. A měl jsi pravdu, byl jsem tady skoro celou noc.

Nebylo to tak hrozné. Rozhodně se to nedá srovnat s náročnými výpočty drah pro Hermes. Vím, že tě nudí, když zabíhám do matematických detailů, a tak to shrnu: Slabý konstantní tah iontových motorů Hermesu je mnohem problematičtější než silný krátkodobý tah zásobovacích sond.

Všech 25 kurzů trvá 414 dní a jenom se mírně liší délkou a úhlem tahu. Palivové nároky jsou skoro stejné a všechny odpovídají možnostem nosné rakety EagleEye.

Je to škoda. Země a Mars jsou v opravdu nevýhodném postavení. Sakra, to už by bylo jednodušší –

Přestal psát.

Svraštil čelo a nepřítomně hleděl do dáli.

„Hm,“ zamručel.

Sáhl pro hrnek a odešel si dolít kávu.

TEDDY PŘEJEL očima po zaplněné konferenční místnosti. Tolik nejvýznamnějších lidí NASA bylo málokdy k vidění na jednom místě. Srovnal si připravené kartičky s poznámkami a položil je úhledně před sebe.

„Vím, že všichni máte plno práce,“ řekl. „Děkuji vám, že jste si udělali čas na toto setkání. Potřebuji hlášení o projektu Iris ze všech oddělení. Venkate, začneme u vás.“

„Tým mise je připravený,“ začal Venkat a nahlédl do tabulek ve svém notebooku. „Došlo k menšímu sporu mezi řídicími týmy zásobování Aresu 3 a Aresu 4. Lidé z Aresu 3 tvrdí, že akci měli vést oni, protože dokud je Watney na Marsu, pořád běží Ares 3. Tým Aresu 4 namítá, že sonda, která tam poletí, patří z větší části jim. Nakonec jsem se přiklonil k Aresu 3.“

„Nebyli lidé z Aresu 4 naštvaní?“

„Byli, ale to je přejde. Ještě je čeká třináct dalších zásobovacích misí. Nebudou mít čas na fňukání.“

„Mitchi,“ oslovil Teddy letového ředitele, „jak to vypadá se startem?“

Mitch si vytáhl sluchátko z ucha. „Řídicí místnost je připravená,“ oznámil. „Postarám se o start a pak předám sondu Venkatovým lidem pro let a přistání.“

„Média?“ obrátil se Teddy k Annie.

„Každý den jim poskytuju nové informace,“ odpověděla. „Všichni vědí, že jestli to nevyjde, Watney je v prdeli. Veřejnost se takhle nezajímala o stavbu žádné kosmické lodě od Apolla 11. Zpráva o Watneym na CNN je poslední dva týdny nejsledovanějším pořadem ve svém časovém segmentu.“

„Pozornost nás těší,“ konstatoval Teddy. „Pomůže nám získat od Kongresu mimořádné finanční zdroje.“ Obrátil pohled k muži stojícímu u dveří. „Maurici, díky, že jsi přiletěl tak narychlo.“

Maurice přikývl.

Teddy na něj ukázal a promluvil ke shromážděným. „Pro ty, kteří ho neznají, tohle je Maurice Stein z Mysu Canaveral.

Řídil přípravy startovací rampy pro EagleEye 3, a tak mu stejná úloha připadla i pro Iris. Promiňte, že jsme vám zasáhli do plánů, Maurici.“

„Nic se neděje,“ odvětil Maurice. „Jsem rád, že vám můžu pomoct.“

Teddy obrátil první stranu poznámek a odložil ji vedle štosu kartiček. „Jak to vypadá s nosičem?“

„Zatím dobře,“ odpověděl Maurice. „Ale není to ideální. EagleEye 3 byla připravená na start. Nosné rakety nejsou stavěné na to, aby dlouhodobě stály ve vzpřímené poloze a snášely gravitační zátěž. Přidáváme další podpěry, které před vzletem odstraníme. Je to jednodušší než raketu rozebírat. Kromě toho, palivo působí korozivně na nádrže, takže jsme ho museli odčerpat. Až do startu budeme každé tři dny provádět kontrolu všech systémů.“

„Dobře, díky,“ řekl Teddy. Zaměřil pozornost na Bruce Nga, který na něj hleděl krhavýma očima.

„Bruci, děkuji i vám, že jste přiletěl. Jaké teď máte v Kalifornii počasí?“

„To nevím,“ přiznal Bruce. „Skoro se nedostanu ven.“ Místnost na pár vteřin ovládl tlumený smích.

Teddy obrátil další kartičku. „Teď to podstatné Bruci. Jak pokračují práce na Iris?“

„Máme zpoždění,“ zakroutil Bruce unaveně hlavou. „Snažíme se pokračovat co nejrychleji, jenže to zkrátka nestačí.“

„Můžu sehnat peníze na přesčasy,“ nabídl Teddy.

„Už teď děláme čtyřiadvacet hodin denně.“

„Jak vážné je to s tím zpožděním?“ zajímal se Teddy.

Bruce si promnul oči a vzdychl. „Pracujeme na sondě devětadvacet dní, takže nám zbývá jen devatenáct. Zpoždění je přinejmenším dva týdny.“

„A takhle to zůstane?“ zeptal se Teddy a něco si zapsal. „Nebo to bude ještě horší?“

Bruce pokrčil rameny. „Pokud nenastanou žádné další problémy, budou to ty dva týdny. Ale nějaké další problémy se objeví vždycky.“

„Potřebuju nějaký údaj,“ požádal Teddy.

„Patnáct dní,“ řekl Bruce. „Jestliže dostane dalších patnáct dní, určitě to stihneme v termínu.“

„Dobře,“ konstatoval Teddy a udělal si další poznámku. „Takže vám někde opatříme patnáct dní.“

Otočil se k letovému lékaři Aresu 3 a zeptal se: „Doktore Kellere, můžeme Watneymu snížit dávky potravin, aby mu balíčky vydržely déle?“

„Je mi líto, ale ne,“ odpověděl Keller. „Už teď je na minimálním kalorickém přísunu. Vzhledem k tomu, kolik vykoná fyzické práce, vlastně jí mnohem míň, než by měl. A bude to ještě horší. Brzy se jeho jídelníček bude skládat výhradně z brambor a vitaminových doplňků. Příděly bohaté na bílkoviny si šetří na později, ale i tak bude podvyživený.“

„Až mu potraviny dojdou, jak dlouho potrvá, než zemře hladem?“ chtěl vědět Teddy.

„Za předpokladu, že bude mít dost vody, by mohl vydržet tři týdny. Kratší dobu než obvykle trvá hladovka, ale od začátku bude podvyživený a hubený.“

Venkat na sebe upozornil zvednutou rukou. „Nezapomínejte na to, že přistání Iris nebude řízené, takže ho možná bude čekat několikadenní jízda, aby se k ní dostal. A řekl bych, že je těžké řídit rover, když doslova umíráte hladem.“

„To je pravda,“ potvrdil doktor Keller. „Až mu dojde jídlo, do čtyř dnů se sotva udrží na nohou, o řízení roveru nemluvě. Navíc ho budou rychle opouštět duševní schopnosti. Bude mít dost problémů jenom s tím, aby zůstal v bdělém stavu.“

„Takže datum přistání je pevně dané,“ poznamenal Teddy. „Maurici, zvládnete připravit Iris na nosnou raketu za méně než třináct dní?“ Maurice se opřel o stěnu a třel si bradu. „No… samotná montáž zabere jenom tři dny. Zbývajících deset je na testování a kontroly.“

„Na kolik to dokážete zkrátit?“

„Díky přesčasům bychom mohli montáž stihnout za dva dny. To zahrnuje přepravu z Pasadeny na Mys Canaveral. Ale kontroly se zkrátit nedají. Jejich časový průběh je daný. Děláme testy opakovaně ve stanovených intervalech, abychom zjistili, jestli se něco nedeformuje nebo neohýbá. Pokud intervaly zkrátíme, kontroly nemají žádný význam.“

„Jak často kontroly odhalí nějaký problém?“ chtěl vědět Teddy. V místnosti zavládlo ticho.

„Ehm,“ odkašlal si Maurice. „Navrhujete, abychom kontroly vynechali?“

„Ne,“ odmítl Teddy. „Teď se vás ptám, jak často odhalí nějaký problém.“

„Přibližně jednou za dvacet startů.“

Teddy si to zapsal. „A jak často objevíte problém, který by způsobil selhání mise?“

„Ehm, to nevím jistě. Asi tak v polovině případů?“

Také tohle si Teddy zaznamenal. „Takže když vynecháme kontroly a testy, je pravděpodobnost selhání mise jedna ku čtyřiceti?“

„To jsou dvě celé pět desetin procenta,“ ozval se Venkat. „Což za normálních okolností stačí k tomu, abychom zastavili odpočítávání. Nemůžeme takhle riskovat.“

„‚Normální okolnosti‘ už dávno skončily,“ připomněl Teddy. „Devadesát sedm celých pět desetin procenta je lepší než nula. Napadá někoho bezpečnější způsob, jak získat víc času?“

Přejel zrakem po místnosti. Hleděly na něj prázdné tváře.

„Tak dobře,“ prohlásil a zakroužkoval cosi ve svých poznámkách.

„Urychlením montáže a vynecháním kontrol získáme jedenáct dnů. Jestli Bruce dokáže zázrak a stihne to dřív, Maurice může stihnout část testů.“

„Co zbývající čtyři dny?“ zeptal se Venkat.

„Watney si určitě zvládne rozdělit jídlo tak, aby mu vydrželo o čtyři dny déle, bez ohledu na podvýživu,“ opáčil Teddy a podíval se na doktora Kellera.

„Já –“ začal Keller. „Nemůžu doporučit –“

„Moment,“ přerušil ho Teddy. Vstal a urovnal si sako. „Chápu, do jaké situace jste se všichni dostali. Máme určité postupy. Obcházení těchto postupů přináší riziko. Riziko znamená potíže pro vaše oddělení. Ale teď není čas myslet na zadní vrátka. Musíme riskovat, nebo Mark Watney zemře.“

Otočil se ke Kellerovi a dodal: „Postarejte se, aby mu jídlo vydrželo o čtyři dny déle.“

Keller přikývl.

„RICHI,“ řekl Mike.

Rich Purnell se soustředil na obrazovku počítače. Jeho kancelářská kóje se změnila ve skládku vytištěných dokumentů, grafů a příruček. Veškerá volná místa pokryly kelímky od kávy a na podlaze ležely krabičky od jídla.

„Richi,“ zopakoval Mike hlasitěji.

Purnell zvedl oči. „Jo?“

„Na čem to sakra děláš?“

„Na takovém menším vedlejším projektu. Chtěl jsem si něco ověřit.“

„No… tak to je asi v pořádku,“ opáčil Mike, „ale nejdřív musíš dodělat přidělenou práci. Před dvěma týdny jsem po tobě chtěl ty úpravy družicových drah, a ještě je nemám.“

„Potřebuju strojový čas na superpočítači,“ upozornil Rich.

„Kvůli výpočtu rutinních úprav potřebuješ superpočítač?“

„Ne, kvůli té druhé věci, na které pracuju,“ vysvětlil Rich.

„Richi, myslím to vážně. Musíš dělat svoji práci.“

Purnell se zamyslel. „Bylo by vhodné, kdybych si teď vybral dovolenou?“ zeptal se.

Mike vzdychl. „Víš, co, Richi? Myslím, že je na to ten nejlepší čas.“

„Výborně!“ usmál se Rich. „Hned si ji beru.“

„Jistě,“ odvětil Mike. „Běž domů. Odpočiň si.“

„Ne, domů nepůjdu,“ řekl Rich a pokračoval ve výpočtech. Mike si promnul oči. „Fajn, jak chceš. A co ty dráhy těch družic?“

„Mám dovolenou,“ poznamenal Rich, aniž vzhlédl. Mike pokrčil rameny a odešel.

[08:01] WATNEY: Jak to vypadá s mojí potravinovou pomocí?

[08:16] JPL: Máme trochu zpoždění, ale zvládneme to. Mezitím chceme, abyste se vrátil do práce. Věříme, že Hab je v dobrém stavu. Údržba vám zabere jenom dvanáct hodin týdně. Pro zbytek času vám vymyslíme nějaké výzkumy a experimenty.

[08:31] WATNEY: Paráda! Už mám dost toho vysedávání. Budu tady celé roky. Tak toho nějak využijte.

[08:47] JPL: Přesně to máme v plánu. Pošleme vám rozvrh, jakmile ho vědecký tým sestaví. Většinou to budou výstupy: odebírání geologických vzorků, testy půdy a jednou týdně lékařské samovyšetření. Upřímně řečeno, je to ten nejlepší „prémiový čas na Marsu“ od dob sondy Opportunity.

[09:02] WATNEY: Opportunity se nevrátila na Zemi.

[09:17] JPL: Pardon. Špatné přirovnání.

MONTÁŽNÍ PROSTOR JPL, známý jako „clean room“, je málo známým rodištěm těch nejslavnějších kosmických plavidel v dějinách výzkumu Marsu. Kromě jiných sond tam vznikly Mariner, Viking, Spirit, Opportunity a Curiosity.

Nyní sál překypoval aktivitou, neboť technici uzavírali Iris do speciálně navrženého přepravního kontejneru.

Technici, kteří neměli službu, je sledovali z galerie. V posledních dvou měsících se téměř nedostali domů; provizorní noclehárnu si zřídili v jídelně. Za běžných okolností by plná třetina z nich touto dobou spala, ale nechtěli propásnout tento významný okamžik.

Vedoucí směny dotáhl poslední šroub. Když z něj sejmul klíč, technici spustili potlesk. Mnozí měli v očích slzy.

Po třiašedesáti dnech vyčerpávající dřiny byla Iris hotová.

ANNE se postavila na pódium a upravila si mikrofon. „Přípravy na start skončily,“ oznámila. „Iris může vzlétnout. Start je naplánovaný na devět hodin čtrnáct minut ráno.

Po startu zůstane sonda minimálně tři hodiny na oběžné dráze. Řízení letu během této doby stanoví přesnou telemetrii pro zážeh motoru na Mars. Až k němu sonda zamíří, misi převezme zásobovací tým Aresu 3, který bude dohlížet na její průběh v následujících měsících. Let na Mars bude trvat čtyři sta čtrnáct dní.“

„Mám otázku ohledně nákladu,“ začal jeden reportér. „Slyšel jsem, že sonda neponese jenom jídlo.“

„To je pravda.“ Annie se usmála. „Sto gramů jsme vyhradili pro luxusní záležitosti. Přibalili jsme ručně psané dopisy od Markovy rodiny, pozdrav od prezidenta a USB disk s hudbou všech období.“

„Včetně diska?“ zeptal se někdo.

„Disko ne,“ odpověděla Annie do šířícího se smíchu.

Ozvala se Cathy Warnerová ze CNN. „Pokud se tento start nezdaří, bude mít Watney ještě nějakou šanci?“

„Každý start nese jistá rizika,“ pronesla Annie vyhýbavě, „ale žádné problémy neočekáváme. Z Mysu Canaveral hlásí jasnou oblohu a teplé počasí. Lepší podmínky jsme si nemohli přát.“

„Je nějaký finanční limit záchranné operace?“ chtěl vědět další novinář. „Někteří lidé se začínají ptát, kolik by bylo příliš.“

„Touto věcí se nezabýváme,“ začala Annie, která tento dotaz očekávala. „Jde o záchranu člověka v bezprostředním ohrožení. Pokud se na to chcete dívat z finančního hlediska, zamyslete se nad přínosem prodloužené mise Marka Watneyho. Jeho pohyb na Marsu a boj o přežití nám poskytují víc informací o planetě než celý zbytek programu Ares.“

„VĚŘÍŠ V BOHA, Venkate?“ zeptal se Mitch.

„Jistě, ve spoustu,“ odvětil Venkat. „Jsem hinduista.“

„Tak je všechny popros, aby nám s tím startem pomohli.“

„Spolehni se.“

Mitch přikročil ke své pracovní stanici v řídicím centru. Místnost překypovala aktivitou desítek techniků, kteří dokončovali přípravy na start.

Nasadil si sluchátka s mikrofonem a pohlédl na hodiny na obří obrazovce v přední části místnosti. Pak zapnul mikrofon a pronesl:

„Tady je letový ředitel. Zahajte předstartovní prověrku systémů.“

„Rozumíme, Houstone,“ zněla reakce ředitele startu na Floridě.

„Ředitel startu kontroluje, zda jsou všichni na svých místech a systémy fungují,“ ohlásil. „Každý mi podá informaci, jestli můžeme, nebo nemůžeme pokračovat. Spojení?“

„Ano,“ zněla odpověď.

„Časovač?“

„Ano,“ pravil jiný hlas.

„QAM1?“

„Ano.“

Mitch si dlaněmi podepřel bradu a hleděl na hlavní obrazovku. Ukazovala přímý přenos z rampy. Nosná raketa, zahalená oblaky vodní páry z ochlazování, stále měla na boku nápis EagleEye 3.

„QAM2?“

„Ano.“

„QAM3?“

„Ano.“

Venkat se opřel o zadní stěnu. Byl ředitel. Jeho práce skončila. Mohl se jen dívat a doufat. Nespouštěl oči z obrazovek na protější zdi. V duchu viděl čísla, žonglování se směnami, jednoznačné lži a činy na hraně zákona, jichž se dopustil, aby se tato mise uskutečnila. Všechno bude stát za to, pokud to celé vyjde.

„FSC?“

„Ano.“

„Podpěra jedna?“

„Ano.“

Teddy seděl ve VIP galerii za řídicím centrem. Díky svému postavení zaujal nejlepší místo: uprostřed první řady. U nohou měl kufřík a v rukou svíral modrou složku.

„Podpěra dvě?“

„Ano.“

„PTO?“

„Ano.“

Annie Montroseová přecházela po své kanceláři vedle tiskové místnosti. Na devíti televizorech na stěně běželo devět různých zpravodajských kanálů; všechny ukazovaly startovací rampu. Letmý pohled na počítač jí prozradil, že zahraniční kanály vysílají totéž. Celý svět zadržoval dech.

„ACC?“

„Ano.“

„LWO?“

„Ano.“

Bruce Ng seděl v jídelně JPL společně se stovkami techniků, kteří do Iris vložili všechen svůj um. Přímý přenos sledovali na promítacím plátně. Někteří se vrtěli, protože nedokázali najít pohodlnou polohu. Třebaže v Pasadeně bylo 6:13 ráno, dostavili se všichni zaměstnanci do jednoho.

„AFLC?“

„Ano.“

„Navádění?“

„Ano.“

Miliony kilometrů daleko se posádka Hermesu shlukla kolem pracovní stanice Johanssenové a poslouchala. Na dvouminutovém zpoždění přenosu nezáleželo. Nemohli nijak pomoci a necítili potřebu zasáhnout. Johanssenová upřeně hleděla na displej, ačkoli se na něm zobrazovala jen intenzita audiosignálu. Beck si mnul ruce. Vogel nehybně stál a klopil zrak k podlaze. Martinez se zprvu modlil v duchu, ale pak si řekl, že nemá důvod to tajit. Velitelka Lewisová stála stranou a ruce měla zkřížené na hrudi.

„PTC?“

„Ano.“

„Řízení nosné rakety?“

„Ano.“

„Houstone, tady je řízení startu. Jsme připraveni.“

„Rozumím,“ řekl Mitch a zkontroloval odpočítávání. „Tady řízení letu. Jsme připraveni na start podle plánu.“

„Rozumím, Houstone,“ odpovědělo řízení startu. „Start podle plánu.“

Jakmile časomíra zobrazila údaj –00:00:15, zpravodajské kanály dostaly to, na co čekaly. Časovač zahájil slovní odpočítávání. „Patnáct,“ pronesl ženský hlas, „čtrnáct… třináct… dvanáct… jedenáct…“ Na mysu Canaveral se shromáždily tisíce lidí, největší dav, který se kdy přišel podívat na start nepilotované sondy. Všichni poslouchali hlas, jenž se odrážel od tribun.

„…deset… devět… osm… sedm…“

Rich Purnell se do svých orbitálních výpočtů zahloubal natolik, že ztratil přehled o čase. Nevšiml si, že se jeho spolupracovníci přesunuli do velké zasedací místnosti, kde běžela televize. Podvědomě zaznamenal, že se v kanceláři rozhostilo nezvyklé ticho, ale dál se tím nezabýval.

„… šest… pět… čtyři…“

„Spuštění zážehové sekvence.“

„…tři… dva… jedna…“

Podpěry se uvolnily a nosná raketa se v oblaku kouře a ohně vznesla k obloze, zpočátku pomalu a pak stále rychleji. Na cestu ji vyprovázel jásot shromážděného davu.

„…a start zásobovací sondy Iris,“ komentoval ženský hlas.

Zatímco se raketa řítila vzhůru, Mitch neměl čas sledovat výjev na hlavní obrazovce. „Vyvážení?“ zavolal.

„Vyvážení v pořádku, řízení letu,“ zněla okamžitá odpověď.

„Kurz?“ zeptal se.

„Kurz držíme.“

„Výška jeden tisíc metrů,“ oznámil kdosi.

„Dosáhli jsme hranici bezpečného přerušení,“ doplnil někdo další, čímž měl na mysli, že loď může neškodně dopadnout do Atlantského oceánu, pokud to bude nezbytné.

„Výška patnáct set metrů.“

„Zahajujeme manévr podélné rotace.“

„Zaznamenáváme drobné boční otřesy, řízení letu.“

Mitch se ohlédl k řediteli vzestupné fáze letu. „Zopakujte to.“

„Drobné boční otřesy. Palubní navádění je zvládá.“

„Dál to sledujte,“ přikázal Mitch.

„Výška dva tisíce pět set metrů.“

„Manévr podélné rotace ukončen, dvaadvacet sekund do zážehu druhého stupně.“

KDYŽ V JPL navrhovali Iris, počítali s možností katastrofického selhání při přistání. Místo normálních balení jídla poslali zejména proteinové tyčinky, které by zůstaly poživatelné i v případě, kdyby se Iris nenafoukly balony a sonda by neuvěřitelnou rychlostí dopadla na povrch.

Protože Iris byla nepilotovaná mise, nemuseli omezit zrychlení.

Obsah sondy přečká síly, které by člověk nepřežil. NASA sice testovala účinek extrémního přetížení na proteinové tyčinky, ale neprovedla experiment se současnými bočními vibracemi. Kdyby měli víc času, došlo by i na něj.

Neškodné chvění, způsobené drobnou nevyvážeností palivové směsi, roztřáslo náklad. Iris byla ukotvená v aerodynamické hlavici na vrcholu nosné rakety a ani se nepohnula. O proteinových tyčinkách uvnitř sondy to neplatilo.

Na mikroskopické úrovni se tyčinky skládaly z pevných částic v hustém rostlinném oleji. Potravinové částice se stlačily na méně než polovinu původní velikosti, zatímco olej se prakticky nezměnil. To způsobilo výrazný posun objemového poměru od pevné hmoty k tekuté a směs se začala chovat jako tekutina. „Zkapalnění“, jak se tento proces nazývá, změnil proteinové tyčinky v kaši.

Ta byla uskladněná v prostoru, ve kterém původně nebylo žádné místo navíc, avšak po stlačení se mohla přelévat.

Boční otřesy způsobily nevyváženost nákladu, neboť se kaše sunula k okraji vyhrazeného prostoru. Změna těžiště ještě zhoršila původní problém a otřesy se zhoršovaly.

„BOČNÍ OTŘESY jsou silnější,“ hlásil ředitel vzestupné fáze letu.

„Jak silné?“ zeptal se Mitch.

„Víc, než se nám líbí,“ zněla odpověď. „Ale akcelerometry je zachytily a vypočítaly nové těžiště. Naváděcí počítač upravuje tah motorů, aby je vyrovnal. Pořád je to dobré.“

„Průběžně mě informujte,“ nařídil Mitch.

„Třináct sekund do přechodu na druhý stupeň.“

Nečekaný přesun hmotnosti nemusel nutně vést ke katastrofě. Všechny systémy byly navržené pro nejhorší možné scénáře a každý odváděl obdivuhodnou práci. Loď pokračovala na oběžnou dráhu pouze s minimální úpravou kurzu, o kterou se automaticky postaral propracovaný software.

Prvnímu stupni došlo palivo a nosič na zlomek sekundy letěl setrvačností, přičemž explodovaly šrouby na svorkách. Prázdný stupeň odpadl od lodi a motory druhého stupně se připravily na zážeh.

Enormní přetížení pominulo. Proteinová kaše se volně vznášela v kontejneru. Během dvou sekund by nabyla původního objemu a ztuhla. Dostala však pouze čtvrt sekundy.

Když došlo k zážehu druhého stupně, loď zakusila náraz nesmírné síly. Už ji nezatěžoval první stupeň, a tak zrychlení dosáhlo nebývalých hodnot. Tři sta kilogramů kaše plesklo do zadní stěny kontejneru. Úder směřoval k boku Iris, daleko od místa, kde se hmotnost měla nacházet.

Třebaže Iris drželo pět masivních šroubů, síla zasáhla pouze jediný. Šroub měl zvládnout obrovské přetížení a v případě potřeby unést celý náklad. Nedokázal však odolat úderu uvolněné třistakilogramové hmoty.

Šroub se zlomil. Břemeno nyní spočívalo na zbývajících čtyřech. Protože prvotní skokové zatížení pominulo, měly to mnohem jednodušší než jejich padlý druh.

Kdyby technici měli dost času na obvyklé kontroly, odhalili by nepatrný defekt jednoho šroubu. Tento defekt ho mírně oslabil, avšak za normálních okolností by nezpůsobil selhání mise. Přesto by šroub nahradili bezvadným kusem.

Vychýlený náklad nerovnoměrně zatížil čtyři zbývající šrouby, přičemž největší síla působila na ten oslabený. Zanedlouho se rovněž zlomil. Tři další pak následovaly rychle po sobě.

Iris vyklouzla z opor v aerodynamické hlavici a narazila do trupu rakety.

„SAKRA!“ zvolal ředitel vzestupného letu. „Řízení letu, máme tady vážnou precesi!“

„Cože?“ zhrozil se Mitch, zatímco na konzolách pípaly a blikaly varovné kontrolky. „Přetížení Iris je na sedmi gé,“ oznámil kdosi.

„Vypadává signál,“ přidal se další hlas.

„Řízení vzestupu, co se to děje?“ dožadoval se Mitch.

„Všechno jde do háje. Rotuje kolem podélné osy se sedmnáctistupňovou precesí.“

„Je to hodně špatné?“

„Nejmíň šest otáček za vteřinu a vypadává z kurzu.“

„Zvládnete ji dostat na oběžnou dráhu?“

„Vůbec se s ní nedokážu spojit; všechny signály selhávají.“

„Spojení!“ zavolal Mitch na ředitele komunikace.

„Pracujeme na tom, řízení letu,“ zněla odpověď. „Problém je v palubním systému.“

„Přetížení prudce roste, řízení letu.“

„Pozemní telemetrie ukazuje, že je dvě stě metrů pod cílovou dráhou.“

„Ztratili jsme údaje ze sondy, řízení letu.“

„Ztratili jste sondu úplně?“ zeptal se Mitch.

„Potvrzují, řízení letu. Přerušovaný signál z lodi, ale ne ze sondy.“

„Do prdele,“ zaklel. „Uvolnila se v hlavici.“

„Točí se jako káča, řízení letu.“

„Může se nějak dostat na oběžnou dráhu?“ chtěl vědět Mitch.

„Třeba na extrémně nízkou? Možná bychom mohli –“

„Ztráta signálu, řízení letu.“

„Taky jsme bez signálu.“

„I my.“

V místnosti utichlo všechno kromě alarmů. Po chvíli se Mitch zeptal: „Dá se obnovit?“

„Bohužel ne,“ odvětilo komunikační centrum.

„Pozemní kontrola?“ pokračoval Mitch.

„Tady pozemní kontrola,“ odpověděli. „Loď již opustila vizuální dosah.“

„SatCon?“ nevzdával se Mitch.

„Družice nezachycují žádný signál.“

Mitch se otočil k hlavní obrazovce. Zčernala a objevil se na ní velký bílý nápis „ZTRÁTA SIGNÁLU“.

„Řízení letu,“ ozval se hlas z vysílačky, „torpédoborec Stockton hlásí trosky padající z oblohy. Zdroj odpovídá poslední známé poloze Iris.“

Mitch zabořil obličej do dlaní. „Rozumím,“ řekl.

Pak pronesl slova, o nichž každý ředitel letu doufá, že na ně nikdy nedojde: „Pozemní kontrolo, řízení letu. Zamkněte dveře.“

Byl to signál k zahájení postupů po selhání letu.

Teddy z galerie pozoroval sklíčené osazenstvo řídicího centra mise. Zhluboka se nadechl a vypustil vzduch z plic. Nešťastně sklopil oči k modrým deskám, které obsahovaly nadšený projev na oslavu bezchybného startu. Uložil je do kufříku a vytáhl červenou složku s jinou řečí.

VENKAT se díval z okna kanceláře na vesmírné středisko. V areálu se soustředili lidé s nejpokročilejšími znalostmi raketové techniky na světě, a přece dnes nedokázali zajistit úspěšný vzlet.

Zazvonil mu mobil. Opět manželka. Určitě má o něj starosti. Nechal ji spadnout do hlasové schránky. Nedokázal by s ní mluvit. Ani s nikým jiným.

Počítač tiše zapípal. Venkat se k němu otočil a zjistil, že přišel e-mail z JPL. Přeposílali mu zprávu z Pathfinderu.

[16:03] WATNEY: Jak proběhl start?

KAPITOLA 16

Martinez:

Doktorka Shieldsová říká, že mám každému členovi posádky napsat osobní vzkaz. Prý tak udržím kontakt s lidstvem. Podle mě je to kravina. Ale rozkaz je rozkaz.

K tobě můžu být otevřený:

Jestli zemřu, chci, aby ses zastavil u našich. Budou chtít slyšet o našem pobytu na Marsu z první ruky. Potřebuju, aby ses toho ujal.

Nebude jednoduché hovořit s rodiči o mrtvém synovi. Chci hodně, a proto se obracím zrovna na tebe. Řekl bych, že jsi můj nejlepší kamarád a tak dále, ale ušetřím tě keců.

Nevzdávám se. Jenom se připravuju na všechny varianty. Mám to ve zvyku.

KUO MING, ředitel Čínské národní vesmírné agentury, sklíčeně zíral na kupu papírů na svém stole. Když za starých časů chtěla Čína vypustit raketu, prostě ji vypustila. Nyní ji mezinárodní smlouvy zavazují, aby nejdřív upozornila ostatní země.

Proletělo mu hlavou, že se tato povinnost nevztahuje na Spojené státy. Jenomže Američané tak jako tak veřejně a dlouho dopředu oznamují všechny plánované starty, takže to vyjde nastejno.

Při vyplňování formuláře se pohyboval na tenkém ledě: musel jasně uvést datum a letovou dráhu, ale zároveň všemožně „chránit státní tajemství“.

Odfrkl nad posledním požadavkem. „K smíchu,“ zamumlal. Tchaj-jang Šen neměla žádný strategický ani vojenský význam. Byla to nepilotovaná sonda, která stráví na oběžné dráze Země necelé dva dny. Poté odletí na solární orbitu mezi Merkurem a Venuší. Bude to první čínská sonda obíhající kolem Slunce.

A přece Státní rada trvala na tom, aby všechny starty probíhaly v utajení. Dokonce i ty, u nichž nebylo co skrývat. Díky tomu jiné státy nemohly z nedostatku informací usuzovat, které lodě nesou tajný náklad.

Z papírování ho vytrhlo zaklepání na dveře.

„Vstupte,“ řekl Kuo Ming, vděčný za rozptýlení.

„Dobrý večer, pane,“ pozdravil náměstek Ču Tchao.

„Tchao, vítám vás zpátky.“

„Děkuji vám, pane. Jsem rád, že jsem zase v Pekingu.“

„Jak to vypadá v Ťiou-čchüanu?“ zeptal se Kuo Ming. „Doufám, že tam nebylo moc chladno. Nikdy nepochopím, proč máme kosmodrom uprostřed pouště Gobi.“

„Chladno bylo, ale dalo se to přežít,“ ujistil ho Ču Tchao.

„A jak pokračují přípravy na start?“

„S radostí vám oznamuji, že běží podle plánu.“

„Výtečně.“ Kuo Ming se usmál.

Ču Tchao mlčky seděl a sledoval šéfa.

Kuo Ming se na něj s očekáváním zahleděl, avšak Ču Tchao se neměl k odchodu ani nic neříkal.

„Ještě něco, Tchao?“ zeptal se Kuo Ming.

„Hm,“ začal Ču Tchao. „Určitě jste slyšel o sondě Iris, viďte?“

„Ano, slyšel,“ zamračil se Kuo. „Hrozná situace. Ten chudák zemře hlady.“

„Možná,“ opáčil Ču Tchao. „Možná ne.“

Kuo Ming se opřel v křesle. „O čem to mluvíte?“

„Jde o nosnou raketu pro Tchaj-jang Šen, pane. Naši inženýři spočítali, že loď má dost paliva pro let na Mars. Mohla by tam být za čtyři sta devatenáct dní.“

„Děláte si legraci?“

„Už jsem si někdy dělal legraci, pane?“

Kuo Ming vstal a mnul si bradu. Přecházel sem a tam a zeptal se:

„Opravdu můžeme poslat Tchaj-jang Šen na Mars?“

„Ne, pane,“ odpověděl Ču Tchao. „Na to je moc těžká. Kvůli masivním tepelným štítům je to nejtěžší nepilotovaná sonda, jakou jsme kdy postavili. Právě proto musela být nosná raketa tak silná. Ale lehčí náklad bychom dokázali vyslat až k Marsu.“

„Jakou hmotnost bychom zvládli?“ zajímal se Kuo Ming.

„Devět set čtyřicet jedna kilogramů, pane.“

„Hm,“ zamyslel se Kuo Ming, „předpokládám, že to by NASA mělo stačit. Proč se na nás ještě neobrátili?“

„Protože o tom nevědí,“ vysvětlil Ču Tchao. „Veškeré údaje o našich nosičích jsou tajné. Ministerstvo státní bezpečnosti dokonce šíří o našich schopnostech dezinformace. Důvody jsou zřejmé.“

„Takže oni nevědí, že jim můžeme pomoci,“ konstatoval Kuo Ming.

„Pokud sami nenabídneme pomoc, nikdo se nedozví, co bychom mohli udělat.“

„Přesně tak, pane.“

„Povězme tedy, že bychom se rozhodli pomoci. Co dál?“

„Tlačil by nás čas, pane,“ odpověděl Ču Tchao. „Vzhledem k délce letu a zásobám, které jejich astronautovi zbývají, by sonda musela odstartovat během měsíce. I tak by trochu hladověl.“

„To odpovídá době, na kdy plánujeme vypuštění Tchaj-jang Šen.“

„Ano, pane. Jenže výroba Iris jim trvala dva měsíce a uspěchali to tak, že selhala.“

„To je jejich problém,“ poznamenal Kuo Ming. „Naším úkolem by bylo poskytnout nosič. Startoval by z Ťiou-čchüanu; nemůžeme převézt osmisettunovou raketu na Floridu.“

„Každá dohoda by závisela na tom, jestli nám Američané uhradí náklady na nosič,“ pokračoval Ču Tchao, „a Státní rada by patrně od americké vlády požadovala politické ústupky.“

„Finanční kompenzace nemá smysl,“ namítl Kuo Ming. „Byl to drahý projekt. Státní rada ho od začátku kritizuje a tu hromadu peněz, kterou bychom za něj od Američanů dostali, by si jednoduše nechala. Podruhé bychom se do projektu pustit nemohli.“

Složil ruce za zády. „A Američané se možná nechají dojmout, ale jejich vláda ne. Ministerstvo zahraničí Spojených států nevymění za život jednoho člověka nic skutečně důležitého.“

„Takže je to beznadějné?“ zeptal se Ču Tchao.

„Ne beznadějné,“ opravil ho Kuo Ming. „Jen těžké. Jestli se z toho stane vyjednávání mezi diplomaty, nic se nevyřeší. Musíme to udržet mezi vědci. Na úrovni vesmírných agentur. Seženu tlumočníka a zavolám řediteli NASA. Připravíme dohodu a pak ji předložíme našim vládám jako hotovou věc.“

„Ale co pro nás můžou udělat oni?“ zajímal se Ču Tchao. „Věnujeme jim nosnou raketu a v podstatě zrušíme Tchaj-jang Šen.“

Kuo Ming se usmál. „Umožní nám něco, čeho bychom bez nich nedosáhli.“

„A to?“

„Dostaneme čínského astronauta na Mars.“

Ču Tchao vstal. „Jistě.“ Usmál se. „Ještě nesestavili posádku Aresu 5. Budeme trvat na někom od nás. Sami ho vybereme a vycvičíme. NASA i americké ministerstvo zahraničí na to určitě přistoupí. Ale co naše Státní rada?“

Kuo Ming se ironicky pousmál. „Veřejně zachránit Američany? Vyslat čínského astronauta na Mars? Ukázat světu, že se Čína ve vesmíru vyrovná Spojeným státům? Za tohle by členové Státní rady vyměnili vlastní matku.“

TEDDY POSLOUCHAL s telefonem u ucha. Hlas na druhém konci dokončil, co mu chtěl povědět, a následovalo čekání na odpověď.

Teddy hleděl do prázdna a zpracovával obdržené informace.

Po několika sekundách odvětil: „Ano.“

Johanssenová:

Tvých plakátů se prodalo víc než plakátů nás ostatních dohromady. Jsi sexy kočka, co letěla na Mars. Na zdi si tě věší študáci po celém světě.

Když už vypadáš takhle, proč jsi ke všemu taková šprtka? Hrozná šprtka, bez debat. Já jsem se musel vrtat v počítači, abych donutil Pathfinder mluvit s roverem, a byla to hrůza. A to mi NASA radila krok za krokem, co mám dělat.

Zkus být víc v pohodě. Nos tmavé brýle a koženou bundu. Vystřelovací nůž. Dotáhni to na úroveň pohody, kterou všichni znají jako… „botanickou“.

Věděla jsi, že nám chlapům velitelka Lewisová promlouvala do duše? Kdyby tě někdo zkoušel balit, v misi by skončil. Mám dojem, že si tak zvykla na komandování námořníků, že je dost zaujatá.

A stejně jsi šprtka. Připomeň mi, abych ti dal za uši, až se zase uvidíme.

„FAJN, TAK zase zpátky do práce,“ oslovil Bruce shromážděné vedoucí JPL. „Všichni jste slyšeli o Tchaj-jang Šen, takže víte, že nám naši přátelé z Číny dali ještě jednu šanci. Tentokrát to ale bude těžší.

Tchaj-jang Šen bude připravená ke startu za osmadvacet dní. Pokud vzlétne včas, náš náklad bude na Marsu o solu 624, šest týdnů po tom, co by Watneymu mělo dojít jídlo. NASA už pracuje na tom, aby mu zásoby vydržely déle.

Zapsali jsme se do dějin, když jsme dokončili Iris za třiašedesát dní. Teď to musíme stihnout za osmadvacet.“

Pohlédl přes stůl na skeptické tváře.

„Vážení,“ pokračoval, „bude to ta nejprimitivnější kosmická loď, jaká kdy byla postavena. Existuje jenom jeden způsob, jak to stihnout tak rychle: vynechat přistávací systém.“

„Pardon, cože?“ vykoktal Jack Trevor.

Bruce přikývl. „Slyšeli jste dobře. Obejdeme se bez přistávacího systému. Potřebujeme navádění pro úpravy letového kurzu. Ale až se sonda dostane k Marsu, prostě na něj spadne.“

„To je šílenství!“ namítl Jack. „Při dopadu bude mít děsivou rychlost!“

„Správně,“ přisvědčil Bruce. „Při ideálním zpomalení atmosférou se zřítí rychlostí tři sta metrů za sekundu.“

„K čemu bude Watneymu sonda, která se rozbije na prach?“ zeptal se Jack.

„Pokud potraviny neshoří při průletu atmosférou, Watney je může sníst,“ řekl Bruce.

Otočil se k bílé tabuli a začal kreslit základní organizační schéma.

„Chci dva týmy,“ začal.

„První tým připraví vnější plášť, naváděcí systém a směrové trysky. Stačí nám dostat sondu na Mars. Chci co nejbezpečnější systém. Nejlepší by bylo aerosolové palivo. Směrová anténa, abychom se s ní domluvili, a standardní satelitní navigační software.

Druhý tým bude pracovat na nákladu. Musí zajistit, aby se jídlo při dopadu nerozletělo. Pokud proteinové tyčinky narazí do písku rychlostí tři sta metrů za sekundu, stane se z nich písek s proteinovou příchutí. Potřebujeme, aby po dopadu zůstaly jedlé.

Sonda může vážit devět set čtyřicet jedna kilogramů. Z toho aspoň tři sta musí být potraviny. Pusťte se do toho.“

„EHM, DOKTOR Kapoor?“ zeptal se Rich, když strčil hlavu do Venkatovy kanceláře. „Máte chvilku?“

Venkat mu pokynul, ať jde dál. „Vy jste…?“

„Rich. Rich Purnell,“ odpověděl a váhavě vešel do kanceláře, přičemž v náručí svíral svazek přeházených papírů.

„Z astrodynamiky.“

„Těší mě,“ řekl Venkat. „Co pro vás můžu udělat, Richi?“

„Nedávno jsem na něco přišel. Strávil jsem na tom hodně času.“ Upustil papíry na Venkatův stůl. „Kde mám to resumé…“ Venkat zoufale hleděl na svůj dříve uklizený sůl, nyní posetý desítkamí stránek.

„Tady to je!“ prohlásil Rich vítězoslavně a popadl jeden list. Potom posmutněl. „Ne, to není ono.“

„Richi,“ oslovil ho Venkat. „Co kdybyste mi prostě řekl, o co jde?“ Purnell zvedl zrak od papírů a vzdychl. „Ale měl jsem takové bezvadné shrnutí…“

„Shrnutí čeho?“

„Jak zachránit Watneyho.“

„Na tom se už pracuje,“ připomněl Venkat. „Je to zoufalý pokus, ale –“

„Tchaj-jang Šen?“ odfrkl Rich. „To nevyjde. Sondu na Mars nevyrobíte za měsíc.“

„Každopádně se o to pokusíme,“ ujistil ho Venkat poněkud podrážděně.

„Ach, promiňte, je se mnou těžká řeč?“ zeptal se Rich. „S lidmi mi to moc nejde. Občas je se mnou těžká domluva. Chtěl bych, aby mě na to hned upozornili. Tak jako tak, Tchaj-jang Šen je důležitá. Bez ní je můj nápad k ničemu. Ale sonda na Mars? Pff. No tak.“

„Dobře,“ ustoupil Venkat. „Jaký máte nápad?“

Rich vytrhl z kupy jeden papír. „Tady je!“ S dětinským úsměvem ho podal Venkatovi.

Venkat shrnutí převzal a přejel ho pohledem. Čím dále ho četl, tím víc třeštil oči. „Jste si tím jistý?“

„Stoprocentně!“ rozzářil se Rich.

„Už jste o tom někomu řekl?“

„Komu bych to měl povídat?“

„Nevím,“ odvětil Venkat. „Přátelům?“

„Žádné nemám.“

„Fajn, tak to zatím držte pod pokličkou.“

„Já neumím vařit.“

„To se jen tak říká.“

„Vážně?“ podivil se Rich. „To je ale hloupý výraz.“

„Richi, zrovna teď je s vámi těžká domluva.“

„Aha. Díky.“

Vogel:

Být tvůj náhradník je hrůza.

Mám dojem, že pro NASA jsou botanika a chemie podobné obory, i když to nedává smysl. V každém případě ze mě udělali tvého náhradníka pro oblast chemie.

Pamatuješ si, jak jsi mi musel celý den vysvětlovat svoje pokusy? Bylo to uprostřed intenzivní přípravy na misi. Možná jsi na to už zapomněl.

Školení jsi zahájil tím, že jsi mi koupil pivo. K snídani. Němci jsou nepřekonatelní.

No a teď, když musím zabíjet spoustu času, se NASA rozhodla, že mě zahrne prací. Takže musím provádět neskutečně nudné experimenty se zkumavkami, půdou, úrovněmi pH a chrrr…

Můj život se změnil v zoufalý boj o přežití… s občasnou titrací.

Upřímně řečeno, pořád mám podezření, že jsi superpadouch. Jsi chemik, mluvíš s německým přízvukem, měl jsi základnu na Marsu… copak to nestačí?

„CO JE to sakra ‚projekt Elrond‘?“ zeptala se Annie.

„Musel jsem něco vymyslet,“ opáčil Venkat.

„A napadl vás ‚Elrond‘?“ naléhala Annie.

„Kvůli tomu, že je to tajná schůzka?“ odhadl Mitch. „V e-mailu se psalo, že to nesmím prozradit ani své asistence.“

„Všechno vám vysvětlím, hned jak se dostaví Teddy,“ slíbil Venkat.

„Proč ‚Elrond‘ znamená ‚tajnou schůzku‘?“ zajímala se Annie.

„Dospějeme snad k nějakému zásadnímu rozhodnutí?“ ozval se Bruce Ng.

„Přesně tak,“ přisvědčil Venkat.

„Jak jste na to přišel?“ zeptala se Annie otráveně.

„Elrond,“ začal Bruce. „Elrondova rada. Z Pána prstenů. Bylo to setkání, na kterém se rozhodli zničit Jeden prsten.“

„Panebože,“ odtušila Annie. „Nikdo z vás nepřišel o panictví na střední, že?“

„Dobrý den,“ pozdravil Teddy, sotva vstoupil do konferenční místnosti. Sedl si a opřel se rukama o stůl. „Tuší někdo, o čem se bude mluvit?“ vyzvídal.

„Moment,“ ozval se Mitch. „On to neví ani Teddy?“

Venkat se zhluboka nadechl. „Jeden náš astrodynamik, Rich Purnell, vymyslel způsob, jak dostat Hermes zpátky k Marsu. S použitím kurzu, který vypočítal, by Hermes doletěl k Marsu o solu 549.“

Ticho.

„Děláte si srandu?“ otázala se Annie.

„O solu 549? Je to vůbec možné?“ podivil se Bruce. „Vždyť i Iris by přistála nejdřív o solu 588.“

„Iris má proudový pohon,“ objasnil Venkat. „Hermes má motor iontový s konstantním tahem. Neustále zrychluje. Navíc už teď letí hodně rychle. Při současném kurzu k Zemi musejí příští měsíc zpomalovat, aby srovnali rychlost se Zemí.“

Mitch se poškrábal na zátylku. „No tedy… 549. To je pětatřicet solů před tím, než Watneymu dojdou potraviny. Tím by se všechno vyřešilo.“

Teddy se předklonil. „Pověz nám o tom, Venkate. Jak by to proběhlo?“

„No,“ začal Venkat, „kdyby měli provést tenhle ‚manévr Riche Purnella‘, museli by začít hned akcelerovat, aby si zachovali rychlost a ještě ji zvýšili. Zemi by minuli, ale přiblížili by se k ní natolik, aby jim její gravitace pomohla upravit kurz. Současně s tím by taky zachytili sondu se zásobami na prodloužený let.

Potom by stále zrychlovali a k Marsu by dorazili o solu 549. Jak jsem řekl, byl by to jenom průlet. Nejde o normální misi Ares. Na to, aby se dostali na oběžnou dráhu, by měli příliš velkou rychlost. Zbytek manévru je zavede zpátky k Zemi. Domů by se dostali dvě stě jedenáct dní po průletu.“

„K čemu je nám dobrý průlet?“ zeptal se Bruce. „Nedokážou Watneyho vyzvednout z Marsu.“

„Jistě…“ připustil Venkat. „Teď ta nepříjemná část: Watney se musí dostat k MAV Aresu 4.“

„Do kráteru Schiaparelli?“ zalapal po dechu Mitch. „To je tři tisíce dvě stě kilometrů daleko!“

„Přesně tři tisíce dvě stě třicet pět kilometrů,“ souhlasil Venkat.

„Ale není to vyloučené. Dojel k místu přistání Pathfinderu a zpátky. To je přes patnáct set kilometrů.“

„To bylo v rovném pouštním terénu,“ připomněl Bruce, „ale cesta do kráteru Schiaparelli –“

„Stačí říct,“ přerušil ho Venkat, „že to bude velice obtížné a nebezpečné. Ale máme dost chytrých vědců, kteří mu pomůžou s úpravami roveru. A taky bude potřeba zapracovat na MAV.“

„Co je špatného na MAV?“ otázal se Mitch.

„Je zkonstruovaný pro let na nízkou oběžnou dráhu,“ objasnil Venkat. „Jenomže Hermes jenom proletí kolem, takže MAV musí úplně uniknout marsovské gravitaci, aby ho zachytili.“

„Jak?“ chtěl vědět Mitch.

„Je potřeba ho odlehčit… hodně odlehčit. Můžu sehnat zástupy lidí, kteří na těchhle problémech budou pracovat, jestli se pro tu možnost rozhodneme.“

„Mluvil jsi o zásobovací sondě pro Hermes,“ připomněl Teddy.

„Máme jak ji vyslat?“

„Ano, s pomocí Tchaj-jang Šen,“ odpověděl Venkat. „Vypustíme ji tak, aby se s lodí potkala blízko Země. Rozhodně je to mnohem jednodušší než poslat sondu až na Mars.“

„Aha,“ poznamenal Teddy. „Takže máme na stole dvě varianty: Dopravit Watneymu dost jídla, aby vydržel do příletu Aresu 4, nebo pro něj teď hned otočit Hermes. Oba plány vyžadují Tchaj-jang Šen, a proto můžeme udělat jenom jedno.“

„Ano,“ souhlasil Venkat. „Musíme si vybrat.“ Všichni chvíli přemýšleli.

„Co posádka Hermesu?“ nadhodila Annie do ticha. „Nebudou mít problém s dalšími…“ Rychle vyhledala údaj. „Pěti sty třiceti třemi dny mise?“

„Nezaváhají,“ odhadl Mitch. „Ani na vteřinu. Právě proto Venkat svolal tuhle poradu.“ Obrátil se k Venkatovi. „Chce, abychom to rozhodli místo nich.“

„To je pravda,“ přisvědčil Venkat.

„Měla by o tom rozhodnout velitelka Lewisová,“ namítl Mitch.

„Nemá smysl se jí na to vůbec ptát,“ řekl Venkat. „Tohle rozhodnutí je na nás; je to otázka života a smrti.“

„Ona je velitelka mise,“ trval Mitch na svém. „Rozhodování o životě a smrti je její úkol, sakra.“

„Klid, Mitchi,“ mírnil ho Teddy.

„Blbost,“ nedal se Mitch. „Pokaždé, když se něco pokazí, to před posádkou utajujete. Neprozradili jste jim, že Watney žije; teď jim tajíte, že existuje způsob, jak ho zachránit.“

„Už máme způsob, jak ho udržet naživu,“ upřesnil Teddy. „Jenom diskutujeme o dalším.“

„To tvrdé přistání?“ zeptal se Mitch. „On si někdo myslí, že by to mohlo vyjít? Vážně?“

„Dobře, Mitchi,“ zakročil Teddy. „Vyjádřil jsi svůj názor a my jsme ho vyslechli. Pojďme dál.“ Obrátil se k Venkatovi. „Dokáže Hermes fungovat pět set třicet tři dnů po plánovaném konci mise?“

„Měl by,“ odpověděl Venkat. „Posádka snad bude muset tu a tam něco opravit, ale mají dobrý výcvik. Nezapomeňte, že Hermes byl postavený, aby zvládl všech pět misí Ares. Je teprve v polovině plánované životnosti.“

„Je to nejdražší věc, jakou kdy lidé postavili,“ dodal Teddy. „Další takovou si dovolit nemůžeme. Jestli se něco pokazí, posádka zahyne a program Ares s ní.“

„Ztratit posádku by byla katastrofa,“ konstatoval Venkat. „Ale o Hermes bychom nepřišli. Umíme ho řídit na dálku. Dokud funguje reaktor a iontové motory, dokážeme ho dostat zpátky.“

„Kosmické lety jsou nebezpečné,“ připomněl Mitch. „Nemůžeme z toho dělat diskusi na téma, co je bezpečnější.“

„Nesouhlasím,“ ozval se Teddy. „Rozhodně diskutujeme o tom, co je nejbezpečnější. A o tom, kolik životů je v sázce. Oba plány jsou riskantní, ale posláním zásob Watneymu ohrožujeme jenom jeden život, zatímco manévrem Riche Purnella šest.“

„Zamysli se nad mírou rizika, Teddy,“ vyzval ho Venkat. „Mitch má pravdu. Neřízené přistání je velice riskantní. Sonda by mohla minout Mars, vstoupit do atmosféry pod špatným úhlem a shořet, narazit moc tvrdě a zničit potraviny… Šanci na úspěch odhadujeme kolem třiceti procent.“

„Setkání s Hermesem u Země je proveditelnější?“ zeptal se Teddy.

„Daleko proveditelnější,“ potvrdil Venkat. „S přenosovými časy pod jednu sekundu můžeme sondu ovládat přímo ze Země a nespoléhat se na automatické systémy. Až dojde na spojení, major Martinez ji může dálkově řídit z Hermesu bez jakéhokoli zpoždění. A Hermes má lidskou posádku a ta dokáže překonat komplikace, které by případně mohly nastat.

Navíc není nutné vstupovat do atmosféry a není nutné řešit, aby zásoby odolaly nárazu rychlostí tři sta metrů za sekundu.“

„Takže,“ shrnul to Bruce, „máme tu vysokou pravděpodobnost, že zabijeme jednoho člověka, nebo nízkou pravděpodobnost, že zabijeme šest lidí. Panebože. Jak se tohle dá rozhodnout?“

„Promluvíme si o tom a nakonec rozhodne Teddy,“ řekl Venkat.

„Nevím, jestli můžeme postupovat nějak jinak.“

„Mohli bychom nechat Lewisovou –“ začal Mitch.

„Samozřejmě kromě téhle možnosti,“ přerušil ho Venkat.

„Mám otázku,“ ozvala se Annie. „Proč jsem tady já? Připadá mi to jako věc, kterou musíte projednat vy, vědátoři.“

„Potřebujete mít přehled,“ vysvětlit Venkat. „Zatím nerozhodujeme. Musíme se svými odděleními v klidu probrat detaily. Něco může uniknout a vy musíte být připravená na nepříjemné otázky.“

„Kolik času na to rozhodnutí máme?“ chtěl vědět Teddy.

„Dispozice pro zahájení manévru končí za devětatřicet hodin.“

„Dobře,“ uzavřel Teddy. „Budeme o tom hovořit pouze osobně nebo po telefonu; neposílejte žádné e-maily. A zatím o tom nemluvte s nikým jiným než s lidmi, kteří jsou tady. Ze všeho nejmíň potřebujeme, aby nás veřejné mínění tlačilo do nějaké nebezpečné kovbojské mise, která ani nemusí vyjít.“

Beck:

Ahoj, kamaráde. Jak se vede?

Když teď jsem v „hrozivé situaci“, nemusím brát ohledy na společenské konvence. Můžu být ke všem otevřený.

Proto ti musím říct… člověče… fakt bys měl Johanssenové povědět, co k ní cítíš. Pokud to neuděláš, budeš toho do smrti litovat.

Nebudu ti lhát: Může to dopadnout špatně. Nemám ponětí, co si ona myslí o tobě. Nebo o čemkoli jiném. Je divná.

Ale počkej s tím, dokud neskončí mise. Budeš s ní na lodi ještě dva měsíce. A kdybyste si něco začali během mise, Lewisová by tě zabila.

VENKAT, MITCH, Annie, Bruce a Teddy se sešli podruhé během dvou dnů. „Projekt Elrond“ získal ve vesmírném středisku příchuť čehosi opředeného tajemstvím. Mnoho lidí slyšelo název, ale nikdo neznal jeho cíl.

Spekulací kvapem přibývalo. Někteří si mysleli, že je to úplně nový program. Jiní se obávali, že jde o zrušení Aresu 4 a 5. Většina se domnívala, že je to plán Aresu 6.

„Nebylo to snadné rozhodování,“ oznámil Teddy shromážděné elitě. „Ale rozhodl jsem ve prospěch Iris 2. Manévr Riche Purnella nebude.“

Mitch praštil pěstí do stolu.

„Uděláme všechno, co je v našich silách, aby to vyšlo,“ řekl Bruce.

„Pokud se můžu zeptat,“ začal Venkat, „co tě přesvědčilo?“

Teddy vzdychl. „Je to otázka rizika,“ odpověděl. „Iris 2 riskuje jen jeden život. Rich Purnell jich riskuje všech šest. Vím, že Rich Purnell má vyšší pravděpodobnost úspěchu, ale neřekl bych, že šestkrát vyšší.“

„Jsi zbabělec,“ řekl Mitch.

„Mitchi…“ zasáhl Venkat.

„Jsi srab,“ pokračoval Mitch a Venkata si nevšímal. „Prostě chceš co nejmenší ztráty. Minimalizuješ škody. Na Watneyho život kašleš.“

„Samozřejmě že nekašlu,“ opáčil Teddy. „A ten tvůj infantilní přístup mě unavuje. Můžeš se vztekat podle libosti, ale my ostatní se musíme chovat dospěle. Tohle není televizní soutěž; nejriskantnější řešení není vždycky to nejlepší.“

„Vesmír je nebezpečný,“ odsekl Mitch. „Je to naše práce. Jestli se chceš držet při zdi, běž dělat do pojišťovny.

A mimochodem, neriskuješ ani svůj vlastní život. Posádka se může rozhodnout sama.“

„Ne, nemůže,“ namítl Teddy. „Je to pro ně moc emocionální. Evidentně i pro tebe. Nevsadím pět dalších životů, abych zachránil jeden. Zejména pokud ho můžeme zachránit, aniž bychom ohrozili všechny.“

„Hovno!“ zvolal Mitch a vstal ze židle. „Jenom přesvědčuješ sám sebe, že neřízené přistání vyjde, abys nemusel nic riskovat. Myješ si nad ním ruce, šmejde!“

Vyrazil z místnosti a práskl za sebou dveřmi.

Po několika sekundách ho následoval Venkat se slovy: „Dohlédnu, aby se uklidnil.“

Bruce se nahrbil. „No teda,“ poznamenal nervózně. „Jsme přece vědci, proboha. Krucinál, co to má znamenat?!“ Annie si tiše posbírala věci a uložila je do kufříku.

Teddy se na ni podíval. „Omlouvám se, Annie,“ pronesl. „Co můžu říct? U mužů někdy převládne testosteron –“

„Doufala jsem, že vám nakope prdel,“ umlčela ho.

„Cože?“

„Vím, že vám záleží na astronautech, ale má pravdu. Nejste nic jiného než zbabělec. Kdybyste měl koule, možná bychom Watneyho zachránili.“

Lewisová:

Ahoj, velitelko.

Během přípravy a našeho výletu na Mars jsem s tebou spolupracoval dva roky. Myslím, že tě znám docela dobře. Proto odhaduju, že si pořád kladeš za vinu moji situaci, i když jsem tě v e-mailu žádal, ať se s tím netrápíš.

Čelila jsi neřešitelné situaci a dospěla k těžkému rozhodnutí. Od toho velitelé jsou. A bylo to správné rozhodnutí. Kdybyste dál čekali, MAV by se převrátil.

Určitě sis v hlavě promítla všechny možné následky, takže víš, že se nic nedalo udělat jinak (pokud se z tebe nestala jasnovidka). Pravděpodobně si myslíš, že ztratit člena posádka je to nejhorší, co se mohlo stát. To není pravda. Ještě horší je přijít o celou posádku. Tomu jsi zabránila.

Musíme ale probrat něco důležitějšího: Co máš na tom disku?

Seriály ze 70. let, to chápu, protože všichni mají rádi chlupaté lidi a obrovské límce. Ale disko?

Disko?!

VOGEL ZKONTROLOVAL pozici a orientaci Hermesu vůči plánované dráze. Byly v pořádku, jako obyčejně. Kromě toho, že v misi zastával funkci chemika, byl také vynikající astrofyzik. Navigátorské povinnosti navíc byly směšně jednoduché.

Počítač znal kurz. Věděl, do jakého úhlu je třeba loď nastavit, aby iontové motory mířily správným směrem. A za všech okolností si udržoval přehled o poloze (snadno vypočítané z postavení Slunce a Země a přesného času z palubních atomových hodin).

Pokud nedojde k selhání počítače nebo jiné kritické události, Vogelovy rozsáhlé znalosti astrodynamiky nebudou mít žádné využití. Po kontrole provedl diagnostiku motorů. Pracovaly bezchybně. To všechno udělal ze své kajuty. Všechny počítače na palubě dokázaly řídit veškeré funkce plavidla. Doby, kdy člověk musel dojít k motorům, aby je zkontroloval, už byly dávno pryč.

Když skončil s denními úkoly, konečně se dostal k e-mailům.

Prošel zprávy, jejichž přeposlání NASA uznala za vhodné, přečetl si nejprve ty nejzajímavější, a na ty, které vyžadovaly reakci, odpověděl. Jeho zprávy se zaznamenaly a odejdou na Zemi, až Johanssenová zahájí příští datový přenos.

Zaujal ho e-mail od manželky. V předmětu stálo „unsere kinder“ a neobsahovala nic než obrazovou přílohu. Překvapeně zdvihl obočí. Hned několik věcí nesedělo. Za prvé, slovo „kinder“ by mělo začínat velkým písmenem. Helena by se jako učitelka na gymnáziu v Brémách sotva dopustila takové chyby. A mezi sebou dětem láskyplně říkali die Affen.

Když obrázek zkusil otevřít, prohlížeč hlásil, že soubor je nečitelný. Vyšel do úzké chodby. Kajuty posádky byly u vnějšího pláště neustále rotující lodi kvůli co nejsilnější umělé gravitaci. Johanssenová měla jako obvykle otevřené dveře.

„Dobrý večer, Johanssenová,“ pozdravil Vogel. Všichni se řídili stejným spánkovým režimem a podle něj se blížila večerka.

„Ahoj,“ odpověděla, aniž vzhlédla od počítače.

„Mám problém s počítačem,“ oznámil Vogel. „Napadlo mě, jestli bys mi s tím nepomohla.“

„Jasně,“ řekla.

„Máš volno,“ připomněl Vogel. „Nebylo by to lepší zítra, až budeš ve službě?“

„Klidně teď,“ ujistila ho. „Co tě trápí?“

„Jeden soubor. Je to obrázek, ale můj počítač ho nedokáže otevřít.“

„Kde ten soubor je?“ zeptala se a Ťukala do klávesnice.

„Na mém sdíleném disku. Jmenuje se ‚kinder.jpg‘.“

„Tak se na něj podíváme,“ začala.

Její prsty se rozběhly po klávesách a na displeji se otevírala a zavírala okna. „Ta přípona jpg je každopádně špatná,“ poznamenala.

„Zřejmě se poškodila při stahování. Mrknu se na to v hex editoru, jestli vůbec něco přišlo…“

Po chvíli oznámila: „Není to jpeg. Je to textový soubor v ASCII. Vypadá jako… no, vlastně nevím. Podle mě to budou nějaké matematické vzorce.“ Ukázala na obrazovku. „Dává ti to smysl?“

Vogel se naklonil a zadíval se na text. „Ja,“ řekl. „Je to změna kurzu Hermesu. Píše se tady, že je to nějaký ‚manévr Riche Purnella‘.“

„A to je co?“ zeptala se Johanssenová.

„O takovém manévru jsem nikdy neslyšel.“ Prohlédl si tabulky.

„Je složitý… velice složitý…“

Zarazil se. „Sol 549?!“ zvolal. „Mein Gott!“

ZŘÍDKAVÉ CHVÍLE volna si posádka Hermesu užívala v prostoru zvaném „odpočívárna“. Vzhledem k tomu, že se tam sotva vešel stůl a sedadla pro šest lidí, místo nemělo vysokou gravitační prioritu. Poloha uprostřed lodi mu zajišťovala pouze 0,2 g.

Přesto se všichni mohli posadit, když uvažovali nad tím, co jim Vogel vypráví.

„…a mise by skončila příletem k Zemi o dvě stě jedenáct dní později,“ dokončil.

„Díky, Vogele,“ řekla Lewisová. Sama už vysvětlení znala, neboť Vogel přišel nejdřív za ní, avšak Johanssenová, Martinez a Beck ho slyšeli poprvé. Dala jim chvíli na zamyšlení.

„Vážně by to fungovalo?“ zeptal se Martinez.

„Ja,“ odpověděl Vogel. „Zkontroloval jsem výpočty. Všechno sedí. Je to geniální kurz. Nádherný.“

„Jak by se Watney dostal z Marsu?“ pokračoval Martinez. Lewisová se naklonila dopředu. „Ve zprávě toho bylo víc,“ začala.

„My bychom u Země vyzvedli zásoby a on by se musel dostat k MAV Aresu 4.“

„K čemu všechno to utajování?“ podivil se Beck.

„Podle té zprávy,“ objasnila Lewisová, „NASA celý nápad zamítla. Raději přistoupí na velké riziko pro Watneyho než na menší riziko pro nás všechny. Ať tuhle informaci do Vogelova e-mailu propašoval kdokoli, zjevně s tím rozhodnutím nesouhlasí.“

„Takže,“ uvažoval Martinez, „mluvíme o tom, že bychom šli přímo proti rozhodnutí NASA?“

„Ano,“ potvrdila Lewisová, „přesně o tomhle mluvíme. Pokud se do toho manévru pustíme, musejí nám poslat zásobovací loď, nebo zemřeme. Máme příležitost na ně zatlačit.“

„Půjdeme do toho?“ zeptala se Johanssenová. Všichni se podívali na Lewisovou.

„Nebudu vám lhát,“ začala. „Moc ráda bych to udělala. Jenže tohle není obyčejné rozhodnutí. Je to něco, co NASA výslovně zamítla. Mluvíme o vzpouře. A to není slovo, které používám každý den.“

Vstala a pomalu přecházela kolem stolu. „Uděláme to jedině v případě, že se na tom shodneme všichni. A než odpovíte, zamyslete se nad důsledky. Pokud nenavážeme spojení se zásobovací lodí, zemřeme. Pokud nevyjde gravitační manévr kolem Země, zemřeme.

Kdybychom všechno zvládli dokonale, naše mise potrvá o pět set třicet tři dní déle. Pět set třicet tři dní neplánovaného kosmického letu, během nichž se může cokoli pokazit. Budeme mít problémy s údržbou. Může se porouchat něco, co nedokážeme opravit. Jestliže to bude životně důležité, zemřeme.“

„Jdu do toho!“ usmál se Martinez.

„Zpomal, kovboji,“ mírnila ho Lewisová. „My dva jsme z ozbrojených sil. Je docela dobře možné, že nás po návratu postaví před vojenský soud. A co se týče vás ostatních, zaručuju vám, že už se do vesmíru nikdy nepodíváte.“

Martinez se opřel o stěnu, založil ruce na prsou a nasadil náznak úsměvu. Zbytek posádky mlčky přemítal o velitelčiných slovech.

„Jestli to uděláme,“ přemýšlel Vogel, „strávíme v kosmu přes tisíc dnů. To je dost na celý život. Nepotřebuju se vracet.“

„Zdá se, že Vogel je pro,“ šklebil se Martinez. „Já taky, samozřejmě.“

„Udělejme to,“ přidal se Beck.

„Když myslíš, že to může vyjít,“ obrátila se Johanssenová k Lewisové, „tak já ti věřím.“

„Fajn,“ konstatovala Lewisová. „Jestliže do toho půjdeme, co to obnáší?“

Vogel pokrčil rameny. „Zadám kurz a spustím ho,“ odpověděl.

„Ještě něco?“

„Potřebujeme vypnout dálkové ovládání,“ připomněla Johanssenová. „Slouží k tomu, aby loď dostali zpátky, kdybychom zemřeli nebo tak něco. Můžou Hermes ovládat z řízení mise.“

„Ale my sedíme přímo v něm,“ namítla Lewisová. „Můžeme zrušit všechno, o co se pokusí, je to tak?“

„Ne tak docela,“ odpověděla Johanssenová. „Dálkové ovládání má přednost před všemi palubními ovladači. Pro případ, že by došlo ke katastrofě a nedalo se důvěřovat ovládacím panelům na lodi.“

„Dokážeš s tím něco udělat?“ zajímala se Lewisová.

„Hm…“ dumala Johanssenová. „Hermes má čtyři nezávislé letové počítače, z nichž každý je připojený na tři nezávislé komunikační systémy. Jestliže kterýkoli počítač dostane signál z kteréhokoli komunikačního systému, kontrolu přebírá řízení letu. Komunikaci vypnout nemůžeme; přišli bychom o telemetrii a navádění. Nemůžeme vypnout ani počítače; potřebujeme je k řízení lodi. Budu muset zrušit prioritu dálkového ovládání ve všech systémech… Je to součást operačního systému, musím obejít kód… Ano. To zvládnu.“

„Víš to jistě?“ zeptala se Lewisová. „Dokážeš to vyřadit?“

„Nemělo by to být těžké,“ odvětila Johanssenová. „Je to nouzová funkce, ne bezpečnostní program. Není zabezpečená proti pirátskému kódu.“

„Pirátskému kódu?“ usmál se Beck. „Takže… z tebe bude hacker?“

„Jo.“ Johanssenová mu úsměv oplatila. „Už to tak vypadá.“

„Dobře,“ řekl Lewisová. „Zdá se, že to dokážeme. Já ale nechci, abyste se rozhodovali pod tlakem ostatních. Počkáme čtyřiadvacet hodin. Do té doby může kdokoli změnit názor. Stačí, když mi to řeknete v soukromí nebo pošlete e-mail. Celé to zruším a nikdy nikomu nepovím, kdo to byl.“

Když odcházeli, Lewisová se držela vzadu. Dívala se za nimi a viděla, že se usmívají. Všichni čtyři. Poprvé od odletu z Marsu jí připadali jako za starých časů. Hned pochopila, že si to nikdo nerozmyslí.

Vrátí se na Mars.

VŠICHNI VĚDĚLI, že Brendan Hutch bude co nevidět řídit mise. Stoupal hierarchií NASA tak rychle, jak je to jen v obrovské a strnulé organizaci možné. Vynikal pílí a všichni podřízení uznávali jeho dovednosti a vůdcovské schopnosti.

Brendan měl na starosti řízení mise během směn od jedné v noci do deváté ráno. Setrvale výtečné pracovní výkony ho předurčovaly k povýšení. Již bylo oznámeno, že se stane zástupcem letového ředitele Aresu 4, a pro Ares 5 měl slušnou šanci na nejvyšší pozici.

„Řízení letu, tady CAPCOM,“ ozval se hlas ze sluchátek.

„Mluvte, CAPCOM,“ odvětil Brendan. Ačkoli byli v jedné místnosti, za všech okolností dodržovali rádiový protokol. „Neplánovaná změna stavu Hermesu.“

Jelikož se Hermes nacházel devadesát světelných sekund daleko, hlasová komunikace byla nepraktická. Pro jiné než mediální účely se tedy s posádkou dorozumívali s pomocí textů, dokud se víc nepřiblíží.

„Rozumím,“ pronesl Brendan. „Přečtěte mi to.“

„Já… nerozumím tomu, řízení letu,“ zněla zmatená odpověď. „Není to hlášení o stavu, jenom jedna věta.“

„Co se v ní píše?“

„Zpráva zní: ‚Houstone, vezměte na vědomí: Rich Purnell je raketometčík s ostřížím zrakem.‘“

„Cože?“ podivil se Brendan. „Kdo to hergot je, ten Rich Purnell?“

„Řízení letu, tady telemetrie,“ připojil se další hlas.

„Mluvte, telemetrie,“ opáčil Brendan.

„Hermes je mimo kurz.“

„CAPCOM, upozorněte Hermes, že se odchylují. Telemetrie, připravte opravný vektor –“

„Negativní, řízení letu,“ přerušili ho z telemetrie. „Není to jen odchylka. Upravili kurz. Údaje z přístrojů ukazují záměrnou rotaci o dvacet sedm celých osm set dvanáct tisícin stupně.“

„Co to má sakra znamenat?“ vykoktal Brendan. „CAPCOM, zeptejte se jich, co tím sledují.“

„Rozumím, řízení letu… zpráva odeslána. Minimální čas na odpověď tři minuty, čtyři sekundy.“

„Telemetrie, je možné, že selhaly přístroje?“

„Negativní, řízení letu. Sledujeme je přes SatCon. Pozorovatelná poloha odpovídá změně kurzu.“

„CAPCOM, projděte záznamy a zjistěte, co dělala minulá směna.

Podívejte se, jestli jim nenařídila zásadní změnu kurzu a nezapomněla nám o ní říct.“

„Rozumím, řízení letu.“

„Navádění, tady řízení letu,“ pokračoval Brendan.

„Mluvte, řízení letu,“ ohlásil se operátor navádění.

„Spočítejte, jak dlouho na tom kurzu můžou zůstat, než bude nezvratný. Od kterého bodu se už nedokážou vrátit na Zemi?“

„Už na tom děláme, řízení letu.“

„A někdo ať zjistí, kdo je ten Rich Purnell, zatraceně!“

V TEDDYHO kanceláři sebou Mitch plácl na gauč. Položil nohy na konferenční stolek a usmál se na Teddyho. „Chtěl jsi se mnou mluvit?“

„Proč jsi to udělal, Mitchi?“ dožadoval se Teddy.

„Co?“

„Moc dobře víš, o čem mluvím.“

„Aha, myslíš tu vzpouru na Hermesu?“ zeptal se Mitch nevinně.

„Víš, byl by to skvělý název pro film. Vzpoura na Hermesu. Moc dobře to zní.“

„Víme, že jsi to udělal ty,“ pronesl Teddy stroze. „Nevíme jak, ale je jasné, že jsi jim poslal ten manévr.“

„Takže nemáte žádný důkaz.“

Teddy ho probodával pohledem. „Ne. Zatím ne, ale pracujeme na tom.“

„Vážně?“ otázal se Mitch. „Je to opravdu to nejlepší využití času? Musíme přeci naplánovat setkání se zásobovací sondou u Země, nemluvě o tom, jak dopravit Watneyho do kráteru Schiaparelli. Čeká nás toho spousta.“

„To si piš, že toho máme spoustu!“ zuřil Teddy. „Po tom tvém bezvadném kousku se s tím už nedá nic dělat.“

„Údajně mém kousku,“ opravil ho Mitch se zdviženým prstem.

„Oznámí Annie médiím, že jsme se rozhodli zkusit tenhle riskantní manévr? A vynechá tu část o vzpouře?“

„Pochopitelně,“ odsekl Teddy. „Jinak bychom vypadali jako idioti.“

„Tak to jsme všichni v pohodě, ne?“ usmál se Mitch. „Nemůžeš někoho vyhodit za to, že plní pokyny NASA. Ani Lewisové nic nehrozí. Jaká vzpoura? A Watney to možná přežije. Jeden šťastný konec za druhým!“

„Možná jsi zabil celou posádku,“ namítl Teddy. „Uvědomuješ si to?“

„Ať jim ten manévr poslal kdokoli,“ řekl Mitch, „jenom jim poskytl informace. Rozhodnutí učinila Lewisová. Pokud se při něm nechala unést emocemi, zachovala se jako mizerná velitelka. A ona není mizerná velitelka.“

„Jestli se mi podaří dokázat, že jsi to byl ty, najdu způsob, jak tě vyhodit,“ slíbil Teddy.

„Jistě.“ Mitch pokrčil rameny. „Ale kdybych nebyl ochoten podstoupit riziko, abych zachránil životy…“ Na okamžik se zamyslel.

„No, myslím, že bych byl jako ty.“

KAPITOLA 17

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 192

No to je teda něco! Vracejí se pro mě!

Ani nevím, co na to říct. Vyrazilo mi to dech!

A čeká mě hromada práce, než chytnu tenhle spoj domů.

Na oběžné dráze nedokážou zaparkovat. Pokud nebudu ve vesmíru, až poletí kolem, můžou mi tak maximálně zamávat.

Potřebuju se dostat k MAV Aresu 4. To uznává i NASA. A pokud moje chůvy z NASA doporučují, abych se vydal na cestu dlouhou 3200 kilometrů, je jasné, že to se mnou vypadá špatně.

Schiaparelli, jdu na to!

Jenže… ne hned. Nejdřív mě čeká ta hromada práce.

Ve srovnání s impozantní výpravou, kterou mám před sebou, byl výlet k Pathfinderu pouhou víkendovou vyjížďkou. Dost věcí jsem mohl ošidit, protože mi stačilo přežít osmnáct solů. Tentokrát to bude jiné.

Během jízdy k Pathfinderu jsem průměrně zdolal osmdesát kilometrů za sol. Kdyby se mi cestou do kráteru Schiaparelli dařilo stejně dobře, zvládl bych ji za čtyřicet solů. Pro jistotu počítejme s padesáti. Ale teď nejde jen o samotný přesun. Až se tam dostanu, musím postavit tábor a zapracovat na úpravách MAV. NASA odhaduje, že to potrvá třicet solů, s rezervou pětačtyřicet. Cesta a úpravy MAV si tedy dohromady vyžádají pětadevadesát solů. Řekněme, že sto, protože pětadevadesát přímo volá po zaokrouhlení.

Takže musím přežít sto solů mimo Hab.

„A co MAV?“ slyším vaši otázku (ve své bujné fantazii). „Copak v něm nebudou žádné zásoby? Aspoň voda a vzduch?“

Ne. Vůbec nic.

Má sice zásobníky na vzduch, ale ty jsou prázdné. Každá mise Ares navíc spotřebuje hodně O₂, N₂ a vody. Proč je posílat s MAV? Jednodušší je nechat posádku, ať MAV dotankuje z Habu. Naštěstí pro mé kolegy měl Martinez doplnění zásobníků MAV v plánu mise hned na sol 1.

Kolem planety proletí o solu 549, takže musím odjet nejpozději o solu 449. Na přípravu mi tedy zbývá 257 solů.

To zní jako spousta času, že ano?

Během té doby potřebuji upravit rover, aby uvezl „Velkou trojku“: regulátor atmosféry, oxygenátor a recyklátor vody. Všechny tři musejí být v natlakovaném prostoru, ale tak velký rover není. Zařízení musejí nepřetržitě fungovat, avšak baterie roveru takovou zátěž dlouhodobě nevydrží.

Rover taky musí vézt všechno moje jídlo, vodu a solární panely, druhou baterii, nářadí, náhradní díly a Pathfinder. Jako můj jediný prostředek komunikace s NASA se Pathfinder poveze na střeše, jako babka Clampettová v Buranech z Beverly Hills.

Musím vyřešit hodně problémů, ale pomáhá mi s nimi spousta chytrých lidí. Vlastně celá planeta Země.

I když NASA ještě dolaďuje detaily, základní myšlenka je taková, že použiju oba rovery. V jednom pojedu a druhý za sebou potáhnu jako nákladní přívěs.

Na přívěsu musím udělat strukturální změny. A těmi „strukturálními změnami“ myslím „velkou díru v plášti“. Pak do něj můžu nastěhovat Velkou trojku a překrýt díru látkou z Habu. Nafoukne se, až rover natlakuju, ale vydrží. Jak odstraním podstatnou část pláště roveru? Vysvětlení nechám na svém milém asistentovi Venkatu Kapoorovi:

[14:38] JPL: Určitě přemýšlíte, jak udělat velkou díru do roveru.

Podle našich experimentů se plášť dá provrtat vrtačkou na odběr vzorků. Opotřebení bude minimální (kameny jsou tvrdší než uhlíkový kompozit). Uděláte řadu děr a zbývající části vysekáte.

Doufám, že rád vrtáte. Vrták je široký 1 cm, díry budou 0,5 cm od sebe a celková délka řezu je 11,4 m. Vychází to na 760 děr.

A vyvrtat jednu vám zabere 160 sekund.

Problém: Vrtačky nejsou stavěné na konstrukční projekty. Měly se používat pro rychlý odběr vzorků. Baterie vydrží jen 240 sekund. Máte dvě vrtačky, ale i tak uděláte jenom tři díry, než je bude nutné dobít. A dobíjení trvá 41 minut.

To je 173 hodin práce omezené na osm hodin ve skafandru denně. Vrtání by si vyžádalo 21 dní, což je zkrátka moc dlouho. Všechny ostatní nápady počítají s dírou v plášti. Pokud se vám ji nepodaří udělat, budeme muset vymyslet něco jiného.

Proto chceme, abyste vrtačku napájel přímo na Hab.

Vrtačka vyžaduje 28,8 V a 9 A. Jediné vedení, které můžete použít, jsou dobíjecí kabely roveru. Ty zvládnou maximálně 36 V a 10 A. Protože máte dva, souhlasíme s tím, abyste jeden upravil.

Pošleme vám pokyny, jak snížit napětí a zapojit nový jistič, ale určitě byste si poradil i bez nás.

Zítra si pohraju s vysokým napětím. Nedokážu si představit, co by se u toho mohlo pokazit!

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 193

Dnes se mi podařilo nezabít se, ačkoli jsem pracoval s vysokým napětím. No, vlastně to nebylo tak dramatické. Nejdřív jsem ten kabel odpojil.

Podle pokynů jsem z dobíjecího kabelu roveru udělal napájecí kabel vrtačky. K nastavení správného napětí stačilo přidat pár rezistorů, kterých mám v elektronické soupravě spoustu.

Musel jsem vyrobit vlastní jistič na devět ampérů. Toho jsem docílil paralelním zapojením tří tříampérových jističů. Nepřipadá v úvahu, aby přes ně přešlo devět ampérů, aniž to v rychlém sledu všechny vyhodí.

Pak jsem musel upravit vrtačku. V podstatě to bylo stejné jako s Pathfinderem. Vytáhl jsem baterii a nahradil ji napájením z Habu. Tentokrát to ale bylo daleko jednodušší.

Pathfinder byl moc velký na to, abych ho pronesl přechodovou komorou, a tak jsem ho předělával venku. Už jste někdy zkoušeli dělat na elektronice ve skafandru? Hrůza. Dokonce jsem si musel vyrobit pracovní sůl z přistávacích vzpěr MAV, vzpomínáte?

Zato vrtačka se do komory vejde snadno. Je jenom metr dlouhá a vypadá jako sbíječka. Vzorky hornin jsme odebírali vestoje, jako astronauti z Apolla.

Na rozdíl od improvizace s Pathfinderem jsem měl kompletní schéma vrtačky. Vyjmul jsem baterii a na její místo přimontoval kabel. Pak jsem vrtačku vynesl ven, připojil ji na upravenou nabíječku roverů a zapnul.

Klaplo to! Vrtačka spokojeně vrčela. Nějak se mi to podařilo na první pokus. V koutku duše jsem předpokládal, že ji stoprocentně spálím.

Nebylo ještě ani poledne. Napadlo mě: Co kdybych se do toho vrtání pustil hned?

[10:07] WATNEY: Úpravy přívodního kabelu hotové. Zapojil jsem vrtačku a funguje skvěle. Do setmění spousta času. Pošlete mi popis té díry, kterou mám udělat.

[10:25] JPL: To rádi slyšíme. Začít s vrtáním hned je dobrý nápad. Jen pro pořádek, úpravy se týkají roveru 1, kterému budeme říkat „přívěs“. Rover 2 (ten s vašimi úpravami pro cestu k Pathfinderu) by měl prozatím zůstat, jak je.

Budete odstraňovat kus střechy těsně před přechodovou komorou v zadní části vozidla. Otvor musí být nejméně 2,5 metru dlouhý a široký 2 m přes celou tlakovou kabinu.

Než se do toho dáte, nakreslete na přívěs tvar otvoru a umístěte ho tak, aby na něj viděla kamera Pathfinderu. Povíme vám, jestli to máte správně.

[10:43] WATNEY: Rozumím. Vyfoťte ho v 11:30, jestli se do té doby neozvu.

Rovery jsou zkonstruované tak, aby se mohly vzájemně tahat. Díky tomu můžete zachránit kolegy z posádky, kdyby se něco podělalo. Ze stejného důvodu je lze propojit vzduchovými hadicemi. Tato drobnost mi na dlouhé cestě umožní dělit se o atmosféru s přívěsem. Baterii jsem z něj vybrakoval už dávno, takže se nedokáže sám pohybovat. Připojil jsem ho za svůj báječně upravený rover a odtáhl ho k Pathfinderu.

Venkat mi řekl, abych „nakreslil“ tvar, který hodlám vyříznout, ale zapomněl se zmínit jak. Nemám žádnou fixku, která by fungovala na povrchu Marsu. Proto jsem zničil Martinezovu postel.

Lůžka jsou vlastně visuté sítě. Lehká vlákna utkaná volně do čehosi, na čem se dá pohodlně vyspat. Když posíláte náklad na Mars, záleží na každém gramu.

Rozpáral jsem Martinezovo lůžko, vytáhl z něj jeden provázek a přilepil ho páskou na plášť roveru přes místa, kde budu vrtat. Ano, na lepicí pásku je spolehnutí i v téměř úplném vakuu. Lepicí páska funguje kdekoli. Lepicí páska je kouzelná a měla by se uctívat.

Chápu, co NASA chystá. Zadní část přívěsu je spojená s přechodovou komorou a do té zasahovat nebudeme. Díra bude těsně před ní, čímž získám dostatek prostoru pro umístění Velké trojky.

Netuším, jak chce NASA napájet Velkou trojku čtyřiadvacet a půl hodiny denně a ještě ušetřit dost energie na jízdu. Vsadím se, že to sami nevědí. Ale jsou chytří, něco vymyslí.

[11:49] JPL: To, co vidíme z plánovaného řezu, vypadá dobře. Předpokládáme, že druhá strana bude stejná. Můžeme jít hned na věc.

[12:07] WATNEY: To říkala i ta holka.

[12:25] JPL: Vážně, Watney? Vážně?

Nejdřív jsem vypustil tlak z přívěsu. Myslete si, že jsem blázen, ale nechtěl jsem, aby mi vrtačka vystřelila do obličeje.

Pak jsem musel vybrat místo, kde začnu. Myslel jsem, že nejsnadnější to bude na boku. Spletl jsem se.

Lepší by bylo začít na střeše. Na boku to šlo ztuha, protože jsem vrtačku musel držet rovnoběžně se zemí. A není to nástroj, s jakým si kutíte doma. Na délku má metr a bezpečně ji udržíte jedině za rukojeti.

Proniknout do materiálu bylo dost těžké. Přitlačil jsem vrtačku na plášť a zapnul ji, ale začala poskakovat sem a tam. Takže jsem vytáhl staré dobré kladivo a šroubovák. Po několika úderech jsem odštípl kousek uhlíkového kompozitu.

Díky tomu jsem se měl čeho chytit a ukočíroval jsem vrtačku na místě. Jak NASA předvídala, dostat se skrz trvalo asi dvě a půl minuty.

Stejně jsem postupoval u druhé díry, která šla mnohem líp. Po třetí se na vrtačce rozsvítila kontrolka přehřátí.

Nenavrhli ji, chudinku, na tak dlouhý nepřetržitý provoz. Naštěstí měla snímač teploty a varovala mě. Na pár minut jsem ji opřel o pracovní stůl a vrtačka vychladla. Na Marsu se můžete spolehnout na jednu věc: Je tam opravdu zima. Řídká atmosféra neodvádí teplo moc dobře, ale nakonec v ní všechno vychladne.

Už dřív jsem z vrtačky sundal kryt (musel jsem dovnitř někudy vést napájecí kabel). Díky tomu se nástroj ochlazuje rychleji. Každých pár hodin ji však budu muset důkladně vyčistit, protože se v ní hromadí prach.

Než v 17:00 začalo zapadat slunce, měl jsem hotových pětasedmdesát děr. Dobrý začátek, ale pořád jich dost zbývá. Po nějaké době (možná zítra) začnu vrtat v místech, kam nedosáhnu ze země. Budu potřebovat něco, na co se dá stoupnout.

„Pracovní stůl“ použít nemůžu. Stojí na něm Pathfinder a já rozhodně nehodlám riskovat, že by se porouchal. Ale mám ještě tři přistávací vzpěry MAV. Určitě z nich zvládnu udělat rampu nebo tak něco.

Tohle všechno počká do zítřka. Dnes večer si dám celou porci. Jo. Je to tak. Buď mě zachrání o solu 549, nebo zemřu. To znamená, že mám jídlo na pětatřicet solů navíc. Jednou za čas se můžu rozšoupnout.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 194

Jedna díra mi trvá průměrně 3,5 minuty. Jsou v tom započítané i občasné přestávky na vychladnutí vrtačky.

Zjistil jsem to tak, že jsem s vrtačkou makal celý den. Po osmi hodinách jednotvárné, fyzicky namáhavé práce se můžu pochlubit 137 dírami.

Ukázalo se, že vrtat na místech, kam nedosáhnu, je hračka. Ani jsem nemusel upravovat přistávací vzpěru. Stačilo najít něco, na čem můžu stát. Použil jsem kontejner na geologické vzorky (známý též jako „bedna“).

Než jsem navázal kontakt s NASA, dokázal jsem pracovat víc než osm hodin. Zůstal jsem venku deset hodin, aniž bych začal dýchat z „nouzové“ zásoby. Jenže v NASA je plno strašpytlů, které nechtějí, abych ve skafandru pobýval déle, než doporučují technické specifikace.

Po dnešním výkonu jsem zhruba ve čtvrtině celkové délky řezu. Přinejmenším v jedné čtvrtině vrtání. Potom budu muset vysekat 759 zbývajících kousků. A nejsem si jistý, jak se to bude zamlouvat uhlíkovému kompozitu. Ale NASA to vyzkouší tisíckrát na Zemi a poradí mi nejlepší postup.

Při tomhle tempu mě každopádně čekají ještě čtyři soly (příšerně nudné) dřiny, než to celé dovrtám.

Už jsem vyčerpal celou zásobu béčkových televizních seriálů ze sedmdesátých let, které si přivezla Lewisová. A přečetl jsem všechny detektivky od Johanssenové.

Přehrabal jsem věci ostatních členů posádky, jestli nenajdu něco zábavného. Jenomže všechny Vogelovy věci jsou v němčině, Beck si s sebou sbalil výhradně lékařské časopisy a Martinez si nevzal vůbec nic.

Fakt jsem se začal nudit, a tak jsem se rozhodl, že si vyberu vlastní znělku!

Něco přiměřeného. A pochopitelně by to mělo být něco z Lewisové sbírky ohavností ze sedmdesátých let. Nic jiného nepřichází v úvahu.

Mám řadu skvělých kandidátů: Life on Mars? od Davida Bowieho, Rocket Man od Eltona Johna, Alone Again (Naturally) od Gilberta O’Sullivana.

Rozhodl jsem se však pro Stayin’Alive od Bee Gees.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 195

Další den, další spousta děr: tentokrát 145 (zlepšuju se). Blížím se k polovině. Začínám toho mít plný zuby.

Ale aspoň mi chodí povzbudivé zprávy od Venkata, které mi vždycky zvednou náladu!

[17:12] WATNEY: Dneska 145 děr. Celkem 357.

[17:31] JPL: Mysleli jsme, že jich zvládnete víc.

Blbec.

Po večerech se pořád nudím. Řekl bych, že je to dobře. S Habem se nic neděje. Existuje plán na mou záchranu a díky fyzické dřině báječně spím.

Stýská se mi po pěstování brambor. Bez nich už Hab není, co býval. Pořád je všude zemina. Nemá smysl tahat ji zase ven. Z nedostatku lepší činnosti jsem ji trochu otestoval. Některé bakterie jako zázrakem přežily. Populace je silná a roste. To je obdivuhodné, když uvážíte, že byly přes čtyřiadvacet hodin vystaveny skoro úplnému vakuu a subarktickým teplotám.

Hádám, že se kolem části bakterií vytvořily kapsičky ledu, které zajistily tlak, v němž se dalo přežít, a mráz nebyl dost krutý na to, aby je zabil. Při stovkách milionů bakterií stačí, aby přečkala jediná, a vyhynutí je odvráceno.

Život je ohromně houževnatý. Nechce se jim zemřít o nic víc než mně.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 196

Posral jsem to.

Totálně jsem to posral. Udělal jsem chybu, která mě možná zabije.

Z Habu jsem jako obvykle vyšel kolem 8:45. Vzal jsem kladivo a šroubovák a začal jsem otloukat plášť přívěsu. Je otrava dělat značku před každým vrtáním, a tak si je připravím najednou na celý den. Když jsem vysekal sto padesát důlků (připomínám, že jsem optimista), pustil jsem se do práce.

Probíhalo to stejně jako včera a předevčírem. Vrtat, posunout se. Vrtat, posunout se. Vrtat potřetí a odložit vrtačku, aby vychladla. Opakovat to celé až do oběda.

Ve 12:00 jsem si udělal přestávku. V Habu jsem se najedl a zahrál si šachy s počítačem (dostal jsem nakládačku). Pak jsem podruhé během dne vystoupil na povrch.

Nejhorší události v životě se ohlašují maličkostmi. Na boku máte drobnou bulku, která tam dřív nebyla. Vrátíte se domů k manželce a spatříte v dřezu dvě skleničky na víno. Z televize se ozve: „Přerušujeme tento program…“

Pro mě to začalo, když se nezapnula vrtačka.

Před třemi minutami ještě normálně fungovala. Dovrtal jsem díru a odložil ji, aby vychladla. Jako vždycky.

Jenže když jsem chtěl pokračovat v práci, nerozběhla se. Ani se nerozsvítila kontrolka napájení.

Nijak mě to nevyděsilo. Kdyby selhaly všechny možnosti, pořád jsem měl druhou. Pár hodin by mi trvalo ji zprovoznit, ale s tím jsem si nemusel lámat hlavu.

Nesvítící kontrolka znamenala, že se nejspíš něco stalo s kabelem. Pohledem přes okno přechodové komory jsem si ověřil, že v Habu se svítí. Nešlo tedy o problém s celou elektrickou soustavou. Zkontroloval jsem nové jističe a samozřejmě se ukázalo, že všechny tři vypadly.

Usoudil jsem, že vrtačka se pokusila čerpat příliš mnoho proudu. Žádná tragédie. Zase jsem jističe nahodil a mohl pracovat dál. Vrtačka hned naskočila a já jsem opět dělal jednu díru za druhou.

Nevypadá to moc vážně, co? Taky jsem měl zpočátku dojem, že se nic neděje.

Skončil jsem v 17:00 po 131 dírách. Nedařilo se mi tak jako včera, ale trochu mě zdržela porucha vrtačky.

Ohlásil jsem, jak pokračuju.

[17:08] WATNEY: Dneska 131 děr. Celkem 488. Menší problém s vrtačkou; vyhodila pojistky. Možná to byl zkrat, pravděpodobně v místě připojení napájecího kabelu. Asi to budu muset předělat.

Země a Mars jsou teď jen něco přes osmnáct světelných minut od sebe. NASA většinou odpovídá do pětadvaceti minut. Připomínám, že veškerou komunikaci odbývám v roveru 2, který všechno vysílá přes Pathfinder. Nemůžu se flákat v Habu, když čekám na reakci; musím počkat v roveru, dokud mi ze Země nepotvrdí přijetí zprávy.

[17:38] WATNEY: Nedostal jsem odpovědi Poslední zpráva odeslána přes 30 minutami. Potvrďte příjem, prosím.

Čekal jsem dalších třicet minut. Pořád nic. Dostavily se obavy.

Když parta vědátorů z JPL upravovala rover a Pathfinder na můj chatovací nástroj, poslali mi tahák pro případ selhání. Začal jsem s první instrukcí:

[18:09] WATNEY: system_command: STATUS

[18:09] SYSTÉM: Poslední zpráva odeslána před 00h31min. Poslední zpráva přijata před 26h17min. Poslední odezva sondy přijata před 04h24min. VAROVÁNÍ: 52 nezodpovězených žádostí o odezvu.

Pathfinder přestal komunikovat s roverem. Spojení bylo přerušeno před čtyřmi hodinami a čtyřiadvaceti minutami. Rychlým propočtem jsem zjistil, že k tomu došlo dnes kolem 13:30.

V té době mi přestala fungovat vrtačka.

Snažil jsem se nepanikařit. Na taháku pro případ nouze je také seznam věcí, které se mají vyzkoušet, když selže komunikace. Jsou to (v tomto pořadí):

1. Ověřit, jestli je Pathfinder pořád připojený k síti.

2. Restartovat rover.

3. Restartovat Pathfinder odpojením/připojením napájecího kabelu.

4. Instalovat komunikační software do počítače druhého roveru, zkusit to odtamtud.

5. Pokud selžou oba rovery, problém pravděpodobně bude v Pathfinderu. Důkladně zkontrolovat všechny kontakty. Očistit Pathfinder od marsovského prachu.

6. Napsat morseovkou z kamenů zprávu včetně pokusů o řešení. Problém se možná podaří vyřešit dálkovou aktualizací Pathfinderu.

Dostal jsem se jenom k prvnímu kroku. Zkontroloval jsem přívod Pathfinderu a zjistil, že není připojený minusový kabel.

Byl jsem radostí bez sebe! S úsměvem na tváři jsem došel pro elektrikářské nářadí a chystal se kabel zase připojit. Vytáhl jsem ho ze sondy, abych ho pořádně očistil (jak je to jen v rukavicích skafandru možné), a vtom jsem si všiml něčeho divného. Roztavila se na něm izolace.

Zauvažoval jsem nad tím. Roztavená izolace většinou ukazuje na zkrat. Kabelem procházelo víc proudu, než dokázal zvládnout. Obnažená část kabelu však nebyla černá ani ničím nápadná a izolaci na plusovém kabelu se nic nestalo.

Potom do hry jeden po druhém vstupovaly děsivé skutečnosti o Marsu. Drát nemohl být popálený ani zčernalý. To je důsledek oxidace. A ve vzduchu není žádný kyslík. Zřejmě to byl doopravdy zkrat. Jenže plusový kabel zůstal neporušený, takže proud musel přijít odjinud…

A přibližně v té době vypadly jističe vrtačky… Do prdele…

Součástí vnitřní elektroniky Pathfinderu je i uzemnění k plášti. Díky tomu se v něm nemůže hromadit statická elektřina z marsovského počasí (nepřítomnost vody a časté ošlehávání pískem můžou vytvořit pozoruhodný statický náboj).

Pathfinder stál na panelu A, jedné ze čtyř částí čtyřstěnu, ve kterém přiletěl na Mars. Zbývající tři části jsou pořád v údolí Ares Vallis, kde jsem je nechal.

Mezi panelem A a pracovním stolem byly mylarové balony, na nichž Pathfinder dosedal po přistání. Podstatnou část jsem jich odřezal před převozem, ale hodně materiálu zůstalo – dost na to, aby sahal kolem panelu A a byl v kontaktu s pláštěm. Měl bych se zmínit o tom, že mylar je vodivý.

Ve 13:30 jsem opřel vrtačku o pracovní stůl. Kryt vrtačky byl odmontovaný kvůli napájecímu kabelu. Pracovní stůl je kovový. Pokud na něm vrtačka spočinula pod určitým úhlem, mohlo dojít ke spojení kovu s kovem.

A přesně to se stalo.

Proud prošel plusovým kabelem vrtačky, pracovním stolem, mylarem, pláštěm Pathfinderu, pak mimořádně citlivou a nenahraditelnou elektronikou a nakonec zase ven minusovým kabelem napájení sondy.

Pathfinder funguje na padesát miliampérů. Dostal devět tisíc miliampérů, které se prohnaly přes jemnou elektroniku a spálily všechno, co jim přišlo do cesty. Jističe vypadly, jenže už bylo pozdě.

Pathfinder to má za sebou. Přišel jsem o možnost kontaktu se Zemí.

Jsem v tom sám.

KAPITOLA 18

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 197

Ach jo…

Kdyby mi aspoň jednou něco vyšlo podle plánu. Mars se mě pořád snaží zabít.

I když… O popravu Pathfinderu elektrickým proudem se nepostaral Mars. Takže znovu:

Mars a moje vlastní hloupost se mě pořád snaží zabít.

Fajn, dost sebelítosti. Nejsem vyřízený. Jenom to bude těžší, než jsem plánoval. Mám všechno, co potřebuju, abych přežil. A Hermes je pořád na cestě.

Sestavil jsem z kamenů zprávu v morseovce.

„PF SHOREL KVULI 9 A. JE PO NEM. PLAN ZUSTAVA. POJEDU K MAV.“

Pokud se dostanu k MAV Aresu 4, dopadne to dobře. Avšak po ztrátě kontaktu s NASA si musím svůj bezvadný marsovský karavan před cestou navrhnout sám.

Prozatím jsem práci na něm úplně zastavil. Nechci pokračovat bez plánu. Jsem si jistý, že NASA měla spoustu všelijakých nápadů, jenže teď musím s nějakými přijít já.

Jak jsem se už zmínil, Velká trojka (regulátor atmosféry, oxygenátor a recyklátor vody) jsou kriticky důležité komponenty. Při výpravě k Pathfinderu jsem se obešel bez nich. Pro regulaci atmosféry jsem využíval filtry CO₂ a kyslíku a vody jsem si vzal dost na celou cestu. Tohle teď nepůjde. Potřebuju Velkou trojku.

Potíž je v tom, že ta zařízení žerou hroznou spoustu energie a musejí běžet celý den. Baterie roveru mají kapacitu osmnáct kilowatthodin. Samotný oxygentátor spotřebuje 44,1 kilowatthodiny za sol. Chápete ten problém?

A víte co? „Kilowatthodiny za sol“ je zbytečně složitý výraz. Vymyslím té jednotce nové vědecké pojmenování. Jedna kilowatthodina za sol bude… může to být cokoli… hm… kašlu na to… budu jí říkat „pirát-nindža“.

Velká trojka dohromady potřebuje 69,2 pirát-nindžů, z čehož většina připadá na oxygenátor a regulátor atmosféry. (Recyklátor vody žere jenom 3,6.)

Musím to nějak zkrouhnout.

Nejjednodušší to bude s recyklátorem vody. Mám 620 litrů vody (míval jsem daleko víc, než praskl Hab). Na sol mi stačí tři litry, takže mi zásoba vydrží 206 solů. Až odsud odjedu, musím přečkat jen sto solů, než mě vyzvednou (nebo umřu při pokusu o odlet z planety). Závěr: Regulátor vody vůbec nepotřebuju. Budu pít podle potřeby a moč a výkaly vyhazovat ven. Jo, už je to tak, Marse, hodlám na tebe chcát a srát. To máš za to, že se mě v jednom kuse snažíš zabít.

To by bylo. Ušetřil jsem 3,6 pirát-nindžů.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 198

S oxygenátorem to začíná vypadat slibně!

Většinu dne jsem zkoumal jeho technické specifikace. Rozpálí CO₂ na 900 °C a pak ho žene přes zirkonové elektrolytické články, aby z něj vyškubnul atomy uhlíku. Většinu energie spotřebuje na zahřívání plynu. Proč je to důležité? Protože jsem tady sám a oxygenátor je navržený pro šest osob. Jedna šestina množství CO₂ znamená šestinu energie k jeho zahřívání.

Podle specifikací má spotřebu 44,1 pirát-nindžů, ale prakticky je to jenom 7,35 díky snížené zátěži. Konečně se někam dostáváme!

Dál je tady regulátor atmosféry. Tohle zařízení odebírá vzorky vzduchu, zjistí, co je s nimi špatně, a napraví problém. Moc CO₂? Ubrat! Málo O₂? Přidat! Bez něj by byl oxygenátor k ničemu. Před zpracováním se CO₂ nejdřív musí odebrat ze vzduchu.

Regulátor spektroskopicky analyzuje vzduch a separuje plyny tím, že je podchladí. Různé prvky zkapalní při různých teplotách. Na Zemi by si podchlazení takového objemu vzduchu vyžádalo obrovské množství energie. Jenže já nejsem na Zemi (jak je mi dobře známo).

Tady na Marsu se podchlazení dělá tak, že vzduch pumpujete do komponentu mimo Hab. Tam se rychle ochladí na vnější teplotu, která se pohybuje od 0 °C do –150 °C. Pokud je moc teplý, použije se dodatečné chlazení, ale za chladných dnů zkapalní zadarmo. Energii potřebujete až ve chvíli, kdy ho zase ohříváte. Kdyby se do Habu vracel nezahřátý, umrzl bych.

„Ale moment!“ Napadlo vás: „Marsovská atmosféra není kapalná. Proč tedy vzduch z Habu kondenzuje?“

Atmosféra v Habu je víc než stokrát hustší, takže zkapalní za daleko vyšších teplot. Regulátor využívá to nejlepší z obou světů. Doslova. Poznámka: Marsovská atmosféra kondenzuje na pólech. Vlastně tam ztuhne na suchý led.

Problém: Regulátor spotřebuje 21,5 pirát-nindžů. I kdybych přidal pár elektrických článků z Habu, regulátoru by vystačily sotva na jeden sol, nemluvě už o pohonu vozidla.

Musím dál přemýšlet.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 199

Už jsem na to přišel. Vím, jak napájet oxygenátor a regulátor atmosféry. V malých tlakových prostorech bývá problém s toxicitou CO₂. Můžeme mít všechen kyslík na světě, ale jakmile se CO₂ dostane přes jedno procento, začnete být mátožní. Při dvou procentech se budete cítit opilí. Při pěti procentech je těžké neztratit vědomí. Osm procent vás zabije. Přežití nezávisí na kyslíku, ale na tom, jestli se zbavíte CO₂. To znamená, že potřebuju regulátor. Oxygenátor však nemusí běžet nepřetržitě. Chci po něm jenom to, aby ze vzduchu odstranil CO₂ a doplnil kyslík. Mám padesát litrů kapalného kyslíku ve dvou pětadvacetilitrových zásobnících tady v Habu. V plynném skupenství je to padesát tisíc litrů, což mi vydrží 85 dní. Nestačí to na záchranu, ale je to sakra dost.

Regulátor může separovat CO₂, ukládat ho do zásobníku a vypouštět kyslík z láhví podle potřeby. Když mi začne docházet kyslík, na den se utábořím a použiju veškerou energii na pohon oxygenátoru a zpracování uloženého CO₂. Díky tomu mě spotřeba regulátoru nepřipraví o šťávu na pohon vozidla.

Regulátor tedy bude zapojený pořád, zatímco oxygenátor jen ve vyhrazené dny.

A teď k dalšímu problému. Poté, co regulátor zmrazí CO₂, kyslík a dusík zůstávají v plynném skupenství, ale mají teplotu –75 °C. Kdyby mi je regulátor vypouštěl zpátky do vzduchu bez ohřátí, během pár hodin je ze mě nanuk. Aby k tomu nedošlo, regulátor většinu energie spotřebuje na zahřívání vracejícího se vzduchu.

Jenže já mám lepší způsob, jak ho zahřívat. Na něco takového by NASA nepřišla ani ve dny, kdy má nejsilnější chuť vraždit.

RTG!

Ano, RTG. Možná si na něj pamatujete z mého dobrodružného výletu k Pathfinderu. Nádherná hrouda plutonia tak radioaktivního, že produkuje 1500 wattů tepla a vyrobí z nich sto wattů elektrické energie. Takže co se stane se zbývajícími 1400 watty? Vyzáří se jako teplo.

Před cestou k Pathfinderu jsem musel z roveru odstranit kus izolace, abych přebytečné teplo odvětral. Přilepím ji zpátky, protože chci, aby to teplo ohřívalo vzduch vracející se z regulátoru.

Propočítal jsem to. Regulátor spotřebovává 790 wattů k nepřetržitému zahřívání vzduchu. RTG to se svými 1400 watty s přehledem zvládne a navíc zajistí přijatelnou teplotu v roveru.

Abych to vyzkoušel, vypnul jsem ohřívače v regulátoru a poznamenal si jeho spotřebu. Po pár minutách jsem je zase zapnul. Bože můj, ten vracející se vzduch byl ale studený. Získal jsem však data, která jsem potřeboval.

S ohříváním má regulátor spotřebu 21,5 pirát-nindžů. Bez něj je to… (virbl) jeden pirát-nindža. Přesně tak, skoro všechna energie šla na ohřívání.

Jako většinu životních problémů lze i tenhle vyřešit s pomocí krabice čisté radiace.

Zbytek dne jsem věnoval kontrole výpočtů a dalším testům. Všechno klaplo. Dá se to zvládnout.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 200

Dneska jsem tahal kameny.

Potřeboval jsem vědět, jaké energetické účinnosti rover/přívěs dosáhne. Cestou k Pathfinderu jsem na osmnáct kilowatthodin udělal osmdesát kilometrů. Tentokrát bude náklad mnohem těžší. Potáhnu přívěs a všechny ostatní krámy.

Zacouval jsem s roverem k přívěsu a připevnil tažné svorky. Nic složitého.

Přívěs už je nějakou dobu bez tlaku (koneckonců, je v něm pár set dírek), takže jsem otevřel oboje dveře přechodové komory, abych měl přístup do vozidla. Pak jsem dovnitř naházel kamení.

Hmotnost jsem musel odhadovat. To nejtěžší, co povezu, bude voda. 620 kilogramů. Vysušené a zmrzlé brambory přidají dalších dvě stě. Nejspíš budu muset přidat další solární panely a možná i baterii z Habu. Plus regulátor atmosféry a oxygenátor, samozřejmě. Místo abych to všechno vážil, odhadnul jsem to na 1200 kilogramů.

Zhruba tolik váží půl krychlového metru čediče (víceméně). Po dvou hodinách brutální dřiny, během níž jsem dost nadával, jsem měl naloženo.

Pak jsem s plně nabitými bateriemi kroužil kolem Habu, dokud jsem je obě nevybil.

Při vražedné maximální rychlosti 25 kilometrů za hodinu to nebyl zrovna vzrušující zážitek. Ale udělalo na mě dojem, že jsem tuto rychlost dokázal při tak velkém zatížení udržet. Rover má neskutečný točivý moment.

Jenomže fyzikální zákony neznají bratra a zatížení si vybralo svou daň. Ujel jsem jenom 57 kilometrů, než mi došla šťáva.

To znamená 57 kilometrů v rovném terénu bez nutnosti napájet regulátor (který s vypnutým ohřívačem moc nespotřebuje). Rozumný odhad je padesát kilometrů denně. Tímhle tempem mi cesta do kráteru Schiaparelli potrvá 64 dní.

A to je jenom jízda.

Občas budu muset na den zastavit a přenechat všechnu energii oxygenátoru. Jak často? Složitým výpočtem jsem zjistil, že za mých osmnáct pirát-nindžů oxygenátor zvládne vyrobit O₂ na 2,5 solu. Ze čtyřiašedesáti solů je najednou dvaadevadesát!

To je prostě moc. Utrhnu si hlavu, jestli budu muset tak dlouho trčet v roveru.

Každopádně jsem vyčerpaný z tahání kamenů a nadávání při tahání kamenů. Mám dojem, že jsem si hnul se zády. Na zbytek dne vyhlašuju odpočinek.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 201

Jo, rozhodně mám něco se zády. Probudila mě ukrutná bolest.

Experimenty s roverem jsem tedy odložil. Místo toho jsem dnešek věnoval užívání léků a hraní s radiací.

Nejdřív jsem se kvůli zádům naládoval vicodinem. Ať žijí Beckovy lékařské zásoby!

Pak jsem dojel pro RTG. Byl přesně tam, kde jsem ho nechal, v jámě čtyři kilometry daleko. Jedině idiot by takovou věc nechal u Habu. A tak jsem ho sebral a odvezl k Habu.

Buď mě zabije, nebo ne. Na tom, aby se nepoškodil, se hodně pracovalo. Kdybych nemohl věřit NASA, tak komu? (Teď ponechám stranou, že NASA nám přikázala, abychom ho zakopali někde daleko.) Pro zpáteční cestu jsem ho uložil na střechu roveru. Fakt z něj slušně sálá teplo.

Mám pár ohybných plastových trubek na menší opravy recyklátoru vody. Odnesl jsem RTG do Habu a velice opatrně část potrubí přilepil k chladicím žebrům. S pomocí trychtýře z kousku papíru jsem do trubek nalil vodu a nechal ji vytéct do kontejneru na vzorky.

Pochopitelně se ohřála. Vlastně to není žádné překvapení, ale je hezké vidět, že termodynamika funguje tak, jak má.

Je tu menší komplikace: Regulátor atmosféry neběží v jednom kuse. Separace podchlazením se řídí venkovními podmínkami. Vracející se studený vzduch tedy neproudí konstantně. Zato vyzařování tepla z RTG je stálé a předvídatelné. Jeho výkon se nedá skokově zvýšit.

Proto si s pomocí RTG ohřeju vodu a vytvořím si zásobník tepla, do kterého pak nechám bublat vracející se vzduch. Nebudu se muset zaobírat jeho prouděním. A odpadnou taky starosti s náhlými změnami teploty v roveru.

Když vicodin přestal působit, záda mě bolela ještě víc než předtím.

Nesmím se tak přepínat. Nemůžu pořád polykat prášky.

A tak na pár dnů vynechám těžkou práci. Za tím účelem jsem vymyslel jeden vynález čistě pro sebe…

Vzal jsem Johanssenové lůžko a vyřízl z něj síť. Potom jsem přes rám přehodil náhradní látku Habu a vytvořil uprostřed prohlubeň, přičemž mi zbylo dost látky na krajích. Jakmile jsem ji zatížil kameny, měl jsem vodotěsnou vanu!

K naplnění mělké vany mi stačilo pouhých sto litrů.

Pak jsem vzal čerpadlo z recyklátoru vody. (Vydržím bez něj docela dlouho.) Připojil jsem ho na ohřívač vody na bázi RTG a vstupní i výstupní potrubí jsem strčil do vany.

Jistě, vím, že je to směšné, ale naposledy jsem se koupal na Zemi a bolí mě záda. Kromě toho s RTG stejně prožiju sto solů. Pár navíc mi neublíží. Tak zní moje chabá výmluva a hodlám se jí držet.

Trvalo dvě hodiny, než se voda ohřála na 37 °C. Hned nato jsem vypnul čerpadlo a vlezl si do vany. Páni! Jediné, co k tomu můžu říct je: „Ááááách.“

Proč mě to hergot nenapadlo dřív?

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 207

Poslední týden jsem se zotavoval z problémů se zády. Bolest nebyla tak hrozná, jenže na Marsu nejsou žádní chiropraktici, a proto jsem nechtěl nic ponechat náhodě.

Dvakrát denně jsem si dopřával teplou koupel, hodně vylehával na lůžku a koukal se na příšerné televizní programy ze sedmdesátých let. Už jsem viděl celou Lewisové sbírku, ale neměl jsem nic jiného na práci. Nezbylo mi než sledovat reprízy.

Dost jsem přemýšlel.

Můžu si pomoct tím, že vezmu víc solárních panelů. Čtrnáct panelů, jež jsem vezl k Pathfinderu, mi poskytlo osmnáct kilowatthodin, které se dají uložit do baterií. Cestou jsem je měl naskládané na střeše. Přívěs mi umožňuje přibalit dalších sedm (půlka střechy bude chybět kvůli díře, kterou do ní vrtám).

Při plánování energetických potřeb musím začít u oxygenátoru.

Všechno záleží na tom, kolik elektřiny tomu hladovému mizerovi dokážu obstarat za jeden sol. Chci co nejvíc omezit počet dní, během nichž zůstanu trčet na místě. Čím víc šťávy oxygenátoru dodám, tím víc kyslíku uvolní a tím dál dojedu mezi „soly na výrobu vzduchu“. Popusťme uzdu chamtivosti. Řekněme, že bych dokázal místo sedmi dalších panelů naložit čtrnáct. Nevím, jak to provedu, ale připusťme takovou variantu. Tím bych získal šestatřicet pirát-nindžů, což by mi poskytlo kyslík na pět solů za jeden sol. Musel bych zastavit jenom jednou za pět solů. To je daleko přijatelnější.

Kromě toho, pokud by se mi povedlo vzít další baterie a uložit do nich víc energie, mohl bych ujet sto kilometrů za sol! Jenže to se snadněji řekne, než udělá. S dodatečnou kapacitou osmnáct kilowatthodin to bude těžké. Musím z Habu vzít dva články po devíti kilowattech a naložit je do roveru nebo do přívěsu. Nejsou to baterie do roveru, nevyznačují se skladovatelností a nejsou zrovna určené na cesty. Jsou poměrně lehké, ale dost velké. Mohl bych je přidělat zvenku na plášť, čímž bych přišel o prostor na uložení solárních panelů. Sto kilometrů za sol je značně optimistický předpoklad. Řekněme, že bych zvládl devadesát kilometrů za sol a každá pátý sol zastavil kvůli výrobě kyslíku. Cestu bych urazil za pětačtyřicet solů. To by bylo skvělé!

Taky mě napadlo, že v NASA nejspíš budou podělaní strachy. Sledují mě s pomocí družic a šest dnů mě neviděli vyjít z Habu. Protože jsem na tom se zády už líp, je načase vyslat jim vzkaz.

Oblékl jsem si skafandr a vydal se ven. Tentokrát jsem s velikou opatrností při tahání kamenů sestavil v morseovce tuto zprávu: „ZRANĚNA ZADA. UZ LEPŠI. POKRACUJU V UPRAVACH ROVERU.“

To by pro dnešek stačilo, co se týče fyzické námahy. Nechci to přehánět.

Myslím, že si dám koupel.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 208

Dnes jsem se pustil do experimentů s panely.

Nejdřív jsem přepnul Hab do úsporného režimu: zhasnuté vnitřní osvětlení, všechny systémy kromě nezbytných vypnuté, stejně jako vytápění interiéru. Stejně jsem hodlal strávit většinu dne venku.

Potom jsem ze solární farmy odpojil osmadvacet panelů a odtahal je k roveru. Čtyři hodiny jsem je různě přerovnával. Chudák rover vypadal jako auto Buranů z Beverly Hills. Pořád jsem nemohl na nic přijít.

Jediný způsob, jak všech osmadvacet panelů dostat na střechu, bylo vytvořit štosy tak vysoké, že by se sesuly v první zatáčce. Pokud bych je svázal dohromady, společně by spadly. Kdybych je důkladně připevnil k roveru, převrátil by se. Ani jsem to nezkoušel. Bylo to jasné na první pohled a já jsem nechtěl nic rozbít.

Ještě jsem neodstranil kus pláště přívěsu. Vyvrtal jsem polovinu děr, ale zatím v tom nepokračuju. Když střechu nechám na místě, budu mít místo pro čtyři štosy po sedmi panelech. To by bylo bezvadné; prostě bych na dva rovery rozdělil dvojnásobek toho, co jsem vezl k Pathfinderu.

Problém je v tom, že tu díru potřebuju. Regulátor musí být v natlakovaném prostoru a je moc velký na to, aby se vešel do neupraveného roveru. Taky regulátor musí být za provozu v kabině s atmosférickým tlakem. Sice ho budu používat jenom jeden sol z pěti, ale kam ho o tom solu dám? Ta díra tam zkrátka bude.

Za dané situace můžu naložit jednadvacet panelů. Musím najít prostor pro dalších sedm. Nabízí se jen jedna možnost: boky roveru a přívěsu.

Jedním z mých dřívějších vynálezů byly „sedlové brašny“ visící přes rover. Na jedné straně jsem do nich naložil druhou baterii (ukradenou z roveru, který se nyní stal přívěsem) a na druhé kameny kvůli vyvážení.

Teď tyhle brašny nepotřebuju. Druhou baterii můžu vrátit do přívěsu, odkud ji mám. Vlastně mi to ušetří oblékání do skafandru uprostřed jízdy, abych přehodil kabely. Když jsou oba rovery propojené, dělí se o všechny zdroje včetně elektřiny.

Rovnou jsem na tom začal dělat a zapojil jsem baterii z přívěsu na původní místo. Trvalo mi to dvě hodiny, ale mám to z krku. Sundal jsem sedlové brašny a položil je stranou. Můžou se hodit později. Během své rekreace v Klubu Mars jsem se naučil jednu věc, a to že všechno se může hodit.

Uvolnil jsem boky roveru a přívěsu. Chvíli jsem na ně zíral a pak mě napadlo řešení.

Vyrobím držáky ve tvaru písmene L, které budou vyčnívat od podvozku zahnutou částí nahoru. Dva držáky na jedné straně vytvoří polici. Na police můžu naskládat panely a opřít je o rover. Potom je podomácku vyrobeným provazem přivážu k plášti.

Takové „police“ budou celkem čtyři: dvě na roveru a dvě na přívěsu. Pokud budou dostatečně dlouhé, aby se na ně vešly dva panely, získám místo pro osm panelů. Tím pádem budu mít o jeden panel víc, než jsem plánoval.

Držáky vyrobím a namontuju zítra. Udělal bych to ještě dneska, ale stmívá se a postihla mě lenost.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SQL 209

V noci byla pěkná zima. Solární panely zůstaly odpojené, takže jsem musel nechat Hab v úsporném režimu. Topení jsem sice zapnul (nejsem blázen), ale vnitřní teplotu jsem nastavil na 1 °C, abych šetřil energii. Když jsem probudil do mrazivého rána, přepadla mě zvláštní nostalgie. Koneckonců, vyrostl jsem v Chicagu.

Jenže nostalgie nevydrží věčně. Rozhodl jsem se, že dneska udělám držáky, abych mohl vrátit panely na solární farmu. Potom zase můžu pustit to zatracené topení.

Vydal jsem se k soustavě přistávacích vzpěr MAV, abych z ní ukořistil kov na podpěry. Většina MAV je z kompozitu, ale podpěry musejí absorbovat náraz při přistání. Tohle zvládne jedině kov.

Odnesl jsem jednu vzpěru do Habu, abych na ní nemusel pracovat ve skafandru. Je to trojúhelníková mřížka z kovových pásů sešroubovaných dohromady. Rozebral jsem ji.

Na vytvarování držáků jsem potřeboval kladivo a… no, to je vlastně všechno. Udělat L není kdovíjak přesná práce.

Potřeboval jsem díry na šrouby. S tím si naštěstí moje vrtačka, jinak také vražedkyně Pathfinderu, poradila jako nic.

Bál jsem se, že přidělat držáky k podvozku roveru bude problém, ale ukázalo se, že je to hračka. Okraj podvozku trochu vyčnívá. Po chvíli vrtání a šroubování držáky pevně držely na roveru. Totéž jsem zopakoval u přívěsu. Důležitá poznámka – podvozek není součástí tlakové kabiny. Dírami, které jsem do něj udělal, neutíká vzduch.

Držáky jsem otestoval tak, že jsem do nich třískal kameny. My meziplanetární vědci jsme proslulí právě podobnými propracovanými postupy.

Jakmile jsem se ujistil, že se držáky při prvním použití neulomí, vyzkoušel jsem nové rozložení nákladu. Dva štosy po sedmi solárních panelech na střeše roveru, dalších sedm na přívěsu, po dvou na policích. Všechny se pohodlně vešly.

Přivázal jsem panely a trochu jsem si zajezdil. Zkusil jsem zrychlit a zpomalit, řezal jsem ostré zatáčky a dokonce jsem prudce zabrzdil. Panely se ani nepohnuly.

Paráda, osmadvacet solárních panelů! A místo projeden navíc!

Po chvíli zaslouženého vítězného gestikulování zaťatou pěstí jsem panely sundal a odtáhl je zpátky k farmě. Zítra se bez chicagského rána klidně obejdu.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 211

Usmívám se od ucha k uchu. Je to úsměv člověka, který se šťoural ve svém autě a nerozbil ho.

Dnešek jsem strávil odstraňováním zbytečností z roveru a přívěsu. Přistoupil jsem k tomu dost agresivně. Prostor v tlakových kabinách je drahocenný. Čím víc vyházím z roveru, tím víc místa zbyde pro mě. Čím víc pitomostí vyházím z přívěsu, tím víc zásob do něj můžu uložit a tím míň jich povezu v roveru.

První na řadě: V obou vozidlech je lavice pro cestující. Sbohem!

Dál: Není důvod, aby byl v přívěsu systém na podporu života.

Zásobníky kyslíku, zásobníky dusíku, soustava filtrů CO₂… samé zbytečnosti. O vzduch se bude dělit s roverem (ve kterém tohle všechno je) a poveze regulátor atmosféry a oxygenátor. S věcmi z Habu a vybavením roveru budu mít dva nezávislé systémy na podporu života.

To bohatě stačí.

Potom jsem z přívěsu vyhodil sedadlo řidiče a ovládací panel. Bude napevno spojený s roverem. Přívěs nedělá nic, jen se nechá táhnout a zásobovat vzduchem. Nepotřebuje řízení ani mozek. Jeho počítač jsem však ušetřil. Je malý a lehký, takže si ho vezmu s sebou. Kdyby se cestou porouchal počítač roveru, budu mít náhradní.

V přívěsu je teď mnohem víc místa. Přišel čas experimentovat. Hab má dvanáct baterií s kapacitou devět kilowatthodin. Jsou objemné a neskladné. Dva metry na výšku, půl metru široké a hluboké tři čtvrtě metru. Díky jejich velikosti připadá méně hmotnosti na jednu uloženou kilowatthodinu. Jistě, člověk by čekal něco jiného. Jenže když v NASA zjistili, že by mohli zvětšit objem, aby snížili hmotnost, šli do toho. Hmotnost je při posílání věcí na Mars to nejdražší.

Dvě jsem odpojil. Pokud je do večera vrátím, nemělo by se nic stát. Hab je nejvíc využívá v noci.

Otevřel jsem oboje dveře přechodové komory a dokázal jsem nacpat první baterii dovnitř. Po chvíli tetrisu naživo jsem přišel na způsob, jak první baterii posunout, abych do kabiny přidal i druhou. Společně zabíraly celou přední část přívěsu. Kdybych předtím nevyházel všechny zbytečné krámy, v životě bych je tam nedostal.

Baterie přívěsu je v podvozku, ale hlavní vedení prochází tlakovou kabinou, takže jsem mohl baterie z Habu rovnou připojit (což ve skafandru není žádná legrace).

Systémová kontrola z roveru ukázala, že jsem všechno zapojil správně.

Může to vypadat jako drobnost, ale je to skvělé. Znamená to, že můžu mít devětadvacet solárních panelů a skladovací kapacitu 36 kilowatthodin. Přece jenom zvládnu ujet sto kilometrů denně.

Tedy během čtyř dnů z pěti.

Podle mého kalendáře za dva dny z Číny odstartuje zásobovací sonda Hermesu (pokud nedojde ke zpoždění). Jestli se něco podělá, celá posádka bude v háji. Jsem z toho nervóznější než z čehokoli jiného. Já žiju ve smrtelném nebezpečí už celé měsíce, tak nějak jsem si na něj zvykl. Jenže teď jsem zase nervózní. Umřít by bylo na prd, ale kdyby umřeli lidé z mojí posádky, bylo by to horší. A já se nedozvím, jak se start podařil, dokud nedojedu do kráteru Schiaparelli. Hodně štěstí, lidi.

KAPITOLA 19

„AHOJ, MELISSO…“ začal Robert. „Dovolal jsem se? Vidíš mě?“

„Slyším tě dobře, miláčku,“ odpověděla velitelka Lewisová. „Videospojení funguje.“

„Říkají, že mám pět minut,“ pokračoval Robert.

„Lepší než nic,“ odvětila Lewisová. Vznášela se ve své kajutě a zlehka se dotýkala přepážky, aby zastavila pohyb. „Ráda tě pro změnu vidím v reálném čase.“

„Jasně.“ Robert se usmál. „Skoro nevnímám zpoždění. Musím přiznat, že bych si přál, aby ses vracela domů.“

Lewisová vzdychla. „Já taky, miláčku.“

„Nevykládej si to špatně,“ dodal Robert rychle. „Chápu, proč to děláte. Ale stejně se mi stýská po manželce, z čistě sobeckého hlediska. Poslyš, ty se vznášíš?“

„Cože?“ zeptala se Lewisová. „Aha, jasně. Loď zrovna teď nerotuje. Nepůsobí na nás dostředivá síla.“

„Proč ne?“

„Protože se máme za pár dní spojit s Tchaj-jang Šen. Při spojení se nemůžeme otáčet.“

„Rozumím,“ řekl Robert. „Jak to jde na lodi? Neleze ti někdo na nervy?“

„Ne.“ Lewisová zavrtěla hlavou. „Je to dobrá posádka. Měla jsem na ni štěstí.“

„Počkej!“ vzpomněl si Robert. „Našel jsem bezva přírůstek do naší sbírky!“

„Jo? Co jsi sehnal?“

„První vydání Greatest Hits od ABBY s osmi písničkami. Pořád v původním obalu.“

Lewisová vykulila oči. „Vážně? Ze šestasedmdesátého, nebo nějakou reedici?“

„Přímo ze šestasedmdesátého.“

„Páni! Dobrý úlovek!“

„To přece vím, ne?!“

DOPRAVNÍ LETADLO se naposledy zachvělo a zastavilo u terminálu.

„Bohové,“ řekl Venkat a masíroval si zátylek. „To byl můj nejdelší let v životě.“

„Hm,“ opáčil Teddy a promnul si oči.

„Aspoň že do Ťiou-čchüanu pokračujeme až zítra,“ dodal Venkat.

„Čtrnáct a půl hodiny v letadle mi na jeden den stačí.“

„Ještě nejsme z nejhoršího venku,“ připomněl Teddy. „Zatím jsme neprošli kontrolou a jako američtí vládní zaměstnanci určitě musíme vyplnit stoh formulářů… Do postele se dostaneme až za několik hodin.“

„Ale ne.“

Posbírali svá příruční zavazadla a společně s ostatními unavenými cestujícími se ploužili z letadla.

V terminálu 3 Pekingského mezinárodního letiště se ozvěnou rozléhala změť hlasů, která je společná všem velkým letištím. Venkat a Teddy zamířili k dlouhé frontě před pasovou kontrolou, zatímco čínští občané z jejich letu se oddělili a čekal je jednodušší vstupní proces.

Venkat se zařadil a Teddy se postavil za něj a očima po terminálu hledal obchod s potravinami. Uvítal by kofein v jakékoli podobě.

„Promiňte, pánové,“ oslovil je hlas zezadu.

Obrátili se a spatřili mladého Číňana v džínách a tričku s límečkem. „Jmenuji se Su Pin Pao,“ představil se dokonalou angličtinou.

„Jsem zaměstnanec Čínské národní vesmírné agentury. Během vašeho pobytu v Čínské lidové republice budu vaším průvodcem a tlumočníkem.“

„Těší mě, pane Su,“ řekl Teddy. „Já jsem Teddy Sanders a tohle je doktor Venkat Kapoor.“

„Potřebujeme se vyspat,“ oznámil Venkat bez váhání. „Jakmile projdeme kontrolou, odvezte nás do hotelu, prosím.“

„Mám lepší nápad, doktore Kapoore.“ Su se usmál. „Jste oficiálními hosty Čínské lidové republiky. Předem jste obdrželi autorizaci a kontrolou procházet nemusíte. Můžu vás do hotelu vzít hned.“

„Máte mé sympatie,“ odvětil Venkat.

„Řekněte Čínské lidové republice, že děkujeme,“ dodal Teddy.

„Vyřídím,“ usmál se Su Pin.

„HELENO, LÁSKO MOJE,“ oslovil Vogel svou ženu. „Doufám, že se máš dobře.“

„Ano,“ odpověděla. „Mám se dobře. Ale chybíš mi.“

„To je mi líto.“

„S tím nic nenaděláme.“ Pokrčila rameny.

„Jak se daří našim opičkám?“

„Dětem se daří skvěle.“ Usmála se. „Eliza se zakoukala do nového kluka ve třídě a Victor se stal brankářem školního fotbalového týmu.“

„Výborně!“ zareagoval Vogel. „Slyšel jsem, že jsi v řízení letu. NASA nedokázala přepojit signál do Brém?“

„Zvládli by to,“ odpověděla. „Ale bylo pro ně jednodušší odvézt mě do Houstonu. Dovolená zadarmo ve Spojených státech… Jak jsem mohla odmítnout?“

„To se ti povedlo. A jak je na tom máma?“

„Jak se dalo čekat,“ řekla Helena. „Má dobré dny a špatné dny. Nepoznala mě, když jsem tam byla naposledy. Svým způsobem je to požehnání. Nemusí se o tebe bát jako já.“

„Nezhoršilo se jí to?“ zajímal se.

„Ne, je na tom zhruba stejně, jako když jsi odjížděl. Doktoři věří, že tady pořád bude, až se vrátíš.“

„Dobře,“ opáčil. „Bál jsem se, že jsem ji tehdy viděl naposledy.“

„Alexi,“ začala Helena, „budeš v bezpečí?“

„V rámci zdejších možností,“ odvětil. „Loď je v perfektním stavu, a až se setkáme s Tchaj-jang Šen, budeme mít dost zásob na zbytek letu.“

„Dávej na sebe pozor.“

„Dám, lásko,“ slíbil Vogel.

„VÍTEJTE V ŤIOU-ČCHÜANU,“ řekl Kuo Ming. „Doufám, že jste měli příjemný let.“

Su Pin jeho slova přeložil, zatímco se Teddy usazoval na druhé nejlepší místo na galerii. Pohlédl přes sklo na řídicí centrum mise. Nápadně se podobalo středisku v Houstonu, třebaže nerozuměl čínským textům na velké obrazovce.

„Ano, děkujeme,“ odpověděl Teddy. „Pohostinnost vašich lidí je pozoruhodná. Soukromé letadlo, které nás sem dopravilo, náš dojem jenom posílilo.“

„Moji lidé s vaším předsunutým týmem spolupracovali rádi,“ oznámil Kuo Ming. „Poslední měsíc byl velmi zajímavý. Montovat americkou sondu na čínskou nosnou raketu, to se, myslím, nikdy předtím nestalo.“

„Aspoň je vidět,“ poznamenal Teddy, „že láska k vědě spojuje všechny kultury.“

Kuo Ming přikývl. „Moje lidi obzvlášť zaujalo pracovní nasazení vašeho člověka Mitche Hendersona. Je velmi obětavý.“

„Je to pitomec,“ odtušil Teddy.

Su Pin se zarazil, než pak přetlumočil i tato slova.

Kuo Ming se zasmál. „To můžete říct vy,“ podotkl. „Já ne.“

„VYSVĚTLI MI to ještě jednou,“ požádala Beckova sestra Amy. „Proč musíš ven z lodě?“

„Pravděpodobně to nebude nutné,“ řekl Beck. „Jenom na to musím být připravený.“

„Proč?“

„Pro případ, že by se s námi sonda nedokázala spojit. Jestli se něco pokazí, mám za úkol jít ven a zachytit ji.“

„Nemůžete prostě pohnout s Hermesem tak, aby se s ní spojil?“

„To nejde,“ odmítl Beck. „Hermes je obrovský. Není stavěný na jemné manévrování.“

„Proč to máš udělat zrovna ty?“

„Protože jsem specialista na výstupy do volného prostoru.“

„Ale já jsem myslela, že jsi doktor.“

„To jsem,“ potvrdil Beck. „Každý má víc úloh. Já jsem doktor, biolog a specialista na výstupy. Velitelka Lewisová je naše geoložka. Johanssenová je systémová operátorka a technická reaktoru. A tak dále.“

„A co ten fešák… Martinez?“ zeptala se Amy. „Co ten dělá?“

„Pilotuje MDV a MAV,“ odpověděl Beck. „Taky je ženatý a má dítě. Chceš mu snad rozvrátit rodinu?“

„Aha, dobře. Co Watney? Co dělal?“

„Je to náš botanik a strojní inženýr. A nemluv o něm prosím v minulém čase.“

„Inženýr? Jako Scotty?“

„Tak nějak,“ řekl Beck. „Opravuje věci.“

„Myslím, že se to bude hodit.“

„Jo, to každopádně.“

ČÍŇANÉ VYHRADILI Američanům malou konferenční místnost. Stísněné prostory byly podle Tiou-čchüanských měřítek přímo luxusní. Když vešel Mitch, Venkat pracoval na rozpočtových tabulkách, takže vyrušení uvítal.

„Je to divná parta, tihle čínští vědátoři,“ začal Mitch a zhroutil se do křesla. „Ale nosnou raketu vyrobili pěknou.“

„Dobře,“ řekl Venkat. „Jak vypadá spojení mezi nosičem a naší sondou?“

„Všechno sedí,“ odpověděl Mitch. „JPL přesně dodržela jejich specifikace. Sonda sedí jako ulitá.“

„Nějaké obavy nebo výhrady?“ zajímal se Venkat.

„Jo. Mám obavy z toho, co jsem měl včera k večeři. Myslím, že v tom bylo oko.“

„Oko v tom určitě nebylo.“

„Jejich inženýři ho připravili speciálně pro mě,“ trval Mitch na svém.

„Tak to je možné,“ uznal Venkat. „Nesnášejí tě.“

„Proč?“

„Protože jsi blbec, Mitchi,“ objasnil Venkat. „Totální blbec. Myslí si to všichni.“

„Fajn. Klidně můžou upálit moji figurínu, hlavně když sonda doletí k Hermesu.“

„ZAMÁVEJ TÁTOVI!“ řekla Marissa a zvedla Davidovu ručku do kamery. „Zamávej tátovi!“

„Je moc malý na to, aby chápal, co se děje,“ namítl Martinez.

„Jen si představ, jak se časem bude moct předvést před ostatními dětmi na pískovišti,“ poznamenala Marissa. „‚Můj táta letěl na Mars. Co dělá tvůj táta?‘“

„Ano, jsem fantastický,“ souhlasil Martinez.

Marissa dál mávala Davidovou ručičkou do kamery. Chlapec se víc zajímal o tu druhou, kterou se šťoural v nose. „Takže,“ začal Martinez, „jsi naštvaná.“

„Ty to poznáš?“ podivila se Marissa. „Snažila jsem se to utajit.“

„Jsme spolu od patnácti. Když jsi naštvaná, poznám to.“

„Dobrovolně jsi souhlasil s prodloužením mise o pět set třicet tři dní,“ řekla, „pako.“

„Jo,“ poznamenal Martinez. „Tušil jsem, že tohle bude důvod.“

„Tvůj syn už bude chodit do školky, než se vrátíš. Nebude si tě pamatovat.“

„Já vím,“ uznal Martinez.

„Musím čekat dalších pět set třicet tři dní na sex!“

„Já taky,“ bránil se.

„Musím se o tebe celou tu dobu bát,“ dodala.

„Jo,“ odvětil. „Promiň.“

Zhluboka se nadechla. „To zvládneme.“

„To zvládneme,“ souhlasil.

„VÍTEJTE u exkluzivního zpravodajství o Marku Watneym. Dnes budeme mluvit s ředitelem marsovských operací Venkatem Kapoorem. Hovoří s námi z Číny prostřednictvím satelitního spojení. Doktore Kapoore, díky, že jste si na nás udělal čas.“

„Je mi potěšením,“ opáčil Venkat.

„Takže, doktore Kapoore, povězte nám něco o Tchaj-jang Šen. Proč bylo nutné vypustit sondu z Číny? Proč nemohla odstartovat ze Spojených států?“

„Hermes se nedostane na oběžnou dráhu okolo Země,“ začal Venkat. „Jenom kolem nás proletí cestou na Mars.

A letí ohromnou rychlostí. Potřebujeme nosnou raketu, která nejen unikne zemské gravitaci, ale taky se dokáže vyrovnat současné rychlosti Hermesu. Na to je dost výkonná jedině Tchaj-jang Šen.“

„Řekněte nám něco o samotné sondě.“

„Museli jsme si hodně pospíšit,“ odpověděl Venkat. „JPL na její výrobu měla jen třicet dní. Museli maximálně dbát na bezpečnost a efektivitu. V podstatě je to schránka plná potravin a dalších zásob. Má standardní soustavu přídavných trysek pro manévrování, ale to je všechno.“

„A to stačí, aby doletěla k Hermesu?“

„K Hermesu ji dopraví Tchaj-jang Šen. Trysky slouží k jemnému řízení a spojení s lodí. A JPL neměla dost času na přípravu naváděcího systému. Takže ji bude na dálku ovládat živý pilot.“

„Kdo ji bude ovládat?“ zajímala se Cathy.

„Pilot Aresu 3, major Rick Martinez. Až se sonda přiblíží k Hermesu, převezme řízení a doletí s ní ke spojovacímu portu.“

„A co když nastane nějaký problém?“

„V Hermesu bude ve skafandru připravený specialista na výstupy do volného prostoru, doktor Chris Beck. Když to bude nezbytné, zachytí sondu rukama a ke spojovacímu portu ji doslova dotáhne.“

„To zní trochu nevědecky.“ Cathy se zasmála.

„Chcete slyšet něco nevědeckého?“ usmál se Venkat. „Jestli se sonda z nějakého důvodu nedokáže připojit na port, Beck ji otevře a odnese její obsah do přechodové komory.“

„Jako když si domů nesete nákup?“ zeptala se Cathy.

„Přesně tak,“ potvrdil Venkat. „A odhadujeme, že bude muset jít na čtyřikrát. Ale to je až krajní možnost. Nečekáme při spojení žádné problémy.“

„Zdá se, že počítáte se všemi variantami.“ Cathy nasadila úsměv.

„Musíme,“ poznamenal Venkat. „Kdyby ty zásoby nedostali… Zkrátka je potřebují.“

„Díky, že jste si našel čas na naše otázky,“ uzavřela.

„Vždycky je mi potěšením, Cathy.“

OTEC JOHANSSENOVÉ se ošíval v křesle a nevěděl, co má říct. Po chvíli vytáhl kapesník a otřel si pot z lebky s řídnoucími vlasy.

„Co když se k vám ta sonda nedostane?“ zeptal se.

„Zkus na to nemyslet,“ doporučila Johanssenová.

„Máma se tak bojí, že ani nemohla přijít.“

„To mě mrzí,“ zamumlala Johanssenová a sklopila zrak.

„Nemůže jíst, nemůže spát, pořád je jí špatně. Já na tom nejsem o moc líp. Jak tě můžou nutit k něčemu takovému?“

„K ničemu mě nenutí, tati. Šla jsem do toho dobrovolně.“

„Jak jsi mohla mámě něco takového udělat?“ naléhal.

„Je mi to líto,“ odvětila. „Watney je kolega z posádky. Nemůžu ho nechat umřít.“

Vzdychl. „Přál bych si, abychom z tebe vychovali většího sobce.“

Tiše se zasmála.

„Jak se tohle vlastně stalo? Jsem obchodní zástupce továrny na ubrousky. Proč je moje dcera ve vesmíru?“ Johanssenová pokrčila rameny.

„Odjakživa ses zajímala o vědu,“ zavzpomínal. „Bylo to skvělé! Jedničkářka. Kolem sami šprti, kteří měli strach se o něco pokusit. Žádné potíže. O takové dceři sní každý otec.“

„Díky, tati, já –“

„Ale potom ses posadila na tu obrovskou bombu, co tě odpálila na Mars. A to myslím doslova.“

„Technicky vzato,“ opravila ho, „nosná raketa mě dopravila jenom na oběžnou dráhu. Na Mars jsem doletěla díky iontovému motoru s nukleárním pohonem.“

„Tak to je mnohem lepší!“

„Tati, nic se mi nestane. Vyřiď mámě, že budu v pořádku.“

„Co se tím vyřeší?“ zeptal se. „Stejně se nepřestane klepat, dokud se nevrátíš domů.“

„Já vím,“ utrousila Johanssenová. „Ale…“

„Co? Ale co?“

„Neumřu. Vážně ne. I kdyby se všechno podělalo.“

„Jak to myslíš?“

Johanssenová svraštila čelo. „Prostě vyřiď mámě, že neumřu.“

„Jak? Tomu nerozumím.“

„Nechci to rozebírat,“ odmítla Johanssenová.

„Tak podívej,“ začal a naklonil se ke kameře, „vždycky jsem respektoval tvoje soukromí a nezávislost. Nikdy jsem ti nestál v cestě, nikdy jsem se tě nesnažil řídit. To musíš uznat, ne?“

„Jo.“

„Takže výměnou za to, že jsem se ti nepletl do života, mě teď jednou nech strčit nos do tvých věcí. Co mi nechceš říct?“ Pár vteřin mlčela. Nakonec odpověděla: „Mají plán.“

„Kdo?“

„Vždycky mají nějaký plán,“ pokračovala. „Pořád myslí dopředu.“

„Jaký plán?“

„Vybrali mě pro přežití. Jsem nejmladší. Mám schopnosti nezbytné k tomu, abych se dostala domů živá. A jsem nejmenší a potřebuju nejmíň jídla.“

„Co se stane, jestli to s tou sondou nevyjde, Beth?“ zajímal se otec.

„Všichni kromě mě zemřou,“ odvětila. „Všichni spolknou pilulku a zemřou. Udělají to hned, aby dál nespotřebovávali potraviny. Velitelka Lewisová pro přežití vybrala mě. Řekla mi o tom včera. Myslím, že o tom neví ani NASA.“

„A zásoby ti vydrží, než se vrátíš na Zemi?“

„Ne,“ odpověděla. „Máme dost jídla pro šest lidí na měsíc. Pokud zůstanu sama, vydrží mi šest měsíců. Když omezím příjem, mohla bych to protáhnout na devět. Ale do návratu bude zbývat sedmnáct.“

„Tak jak to můžeš přežít?“

„Zásoby by nebyly jediným zdrojem potravy,“ vysvětlila. Vytřeštil oči. „Ach… proboha…“

„Mámě prostě řekni, že mi zásoby vydrží, dobře?“

AMERIČTÍ A ČÍNŠTÍ inženýři se společně radovali v řídicím centru letu v Ťiou-čchüanu.

Hlavní obrazovka ukazovala kondenzační stopu po Tchaj-jang Šen na mrazivé obloze nad pouští Gobi. Samotná loď, pouhým okem již neviditelná, pokračovala na oběžnou dráhu. Její ohlušující řev se ztišil ve vzdálené hřmění.

„Dokonalý start,“ zvolal Venkat.

„Samozřejmě,“ řekl Ču Tchao.

„Opravdu jste nám moc pomohli,“ uznal Venkat. „A jsme vám za to vděční!“

„Pochopitelně.“

„A získali jste jedno křeslo v Aresu 5. Je to výhodné pro všechny.“

„Hm.“

Venkat úkosem pohlédl na Ču Tchaa. „Nevypadáte moc nadšeně.“

„Na Tchaj-jang Šen jsem pracoval čtyři roky,“ zněla odpověď.

„Stejně tak bezpočet dalších výzkumníků, vědců a inženýrů. Všichni dýchali pro její stavbu, zatímco jsem vedl nepřetržitou politickou bitvu, abych udržel financování.

Nakonec jsme vyrobili krásnou sondu. Největší a nejodolnější nepilotovanou sondu v dějinách. A ta teď leží ve skladišti. Nikdy nevzlétne. Státní rada další takovou nosnou raketu nezaplatí.“

Obrátil se k Venkatovi. „Mohli jsme zanechat trvalý odkaz ve vědeckém výzkumu. Teď je z toho zásobovací let. Dostaneme čínského astronauta na Mars, jenže jaké nám přinese vědecké poznatky, které by nemohl získat někdo jiný? Tahle operace je pro vědění lidstva čistá ztráta.“

„No,“ začal Venkat opatrně, „pro Marka Watneyho je to čistý zisk.“

„Hm,“ odtušil Ču Tchao.

„VZDÁLENOST ŠEDESÁT jedna metrů, rychlost dvě celé tři desetiny metru za sekundu,“ hlásila Johanssenová.

„Žádný problém,“ konstatoval Martinez s očima upřenýma na obrazovky. Na jedné byl záběr ze spojovacího portu A, na druhém přenos z telemetrie sondy.

Za pracovními stanicemi Johanssenové a Martineze se vznášela Lewisová.

Z vysílačky se ozval Beck. „Vizuální kontakt!“ Stál v přechodové komoře 3 (s pomocí magnetických bot), na sobě měl skafandr a vnější dveře byly otevřené. Rozměrná jednotka SAFER na zádech mu umožní volný pohyb v prostoru, bude-li to nezbytné. Zajištěný byl lankem z cívky na stěně.

„Vogele,“ pronesla Lewisová do mikrofonu. „Jsi na místě?“

Vogel stál ve stále natlakované přechodové komoře 2, až na helmu oblečený ve skafandru. „Ja, na místě a připravený,“ odpověděl. Chystal se na nouzový výstup pro případ, že by Beck potřeboval záchranu.

„V pořádku, Martinezi,“ řekla Lewisová. „Naveď ji sem.“

„Rozkaz, velitelko.“

„Vzdálenost čtyřicet tři metrů, rychlost dvě celé tři desetiny metru za sekundu,“ ohlásila Johanssenová.

„Všechny statistiky v normě,“ poznamenal Martinez.

„Mírná rotace sondy,“ pokračovala Johanssenová. „Relativní rychlost rotace je nula celá nula pět otáčky za sekundu.“

„Cokoli pod nula celá tři je v pořádku,“ reagoval Martinez. „Záchytný systém si s tím poradí.“

„Sonda je v dosahu manuálního zachycení,“ ozval se Beck.

„Rozumím,“ odpověděla Lewisová.

„Vzdálenost dvacet dva metrů, rychlost dvě celé tři desetiny metru za sekundu,“ řekla Johanssenová. „Úhel je dobrý.“

„Trochu ji zpomalím,“ informoval Martinez a poslal sondě instrukce.

„Rychlost jedna celá osm… jedna celá tři…“ odříkávala Johanssenová. „Nula celá devět… ustálila se na nula celá devět desetin metru za sekundu.“

„Vzdálenost?“ zeptal se Martinez.

„Dvanáct metrů,“ odpověděla Johanssenová. „Rychlost pořád nula celá devět desetin metru za sekundu.“

„Úhel?“

„Úhel je dobrý.“

„V tom případě můžeme jít na automatické zachycení,“ konstatoval Martinez. „Tak pojď k tátovi.“

Sonda se zvolna blížila ke spojovacímu portu. Její naváděcí výstupek, dlouhý kovový trojúhelník, pronikl do trychtýře v portu a mírně se otřel o její okraj. Jakmile dosáhl k přitahovacímu mechanismu, automatický systém se výstupku chopil a táhl jej dovnitř, přičemž automaticky upravil polohu sondy. Poté, co lodí zaznělo několik hlasitých cvaknutí, počítač ohlásil úspěch.

„Spojení dokončeno,“ oznámil Martinez.

„Přechod je vzduchotěsný,“ doplnila Johanssenová.

„Becku,“ řekla Lewisová, „výstup nebude zapotřebí.“

„Rozumím, velitelko,“ odpověděl Beck. „Zavírám komoru.“

„Vogele, vrať se dovnitř,“ nařídila Lewisová.

„Rozumím, velitelko,“ odvětil Vogel.

„Tlak v přechodové komoře na sto procentech,“ hlásil Beck. „Vracím se do lodi… Jsem zpátky uvnitř.“

„Já taky,“ připojil se Vogel.

Lewisová stiskla tlačítko na mikrofonu. „Houstehm… Ťiou-čchüane, spojení se sondou dokončeno. Bez komplikací.“

Ze sluchátek uslyšela Mitche. „To rádi slyšíme, Hermesi. Nahlaste stav zásob, až je všechny přesunete na palubu a prohlédnete.“

„Rozumím,“ odpověděla Lewisová.

Stáhla si sluchátka a obrátila se k Martinezovi a Johanssenové.

„Vyložte sondu a ukliďte zásoby. Já jdu pomoct Beckovi a Vogelovi svléknout skafandry.“

Martinez a Johanssenová se vznášeli ke spojovacímu portu A.

„Takže,“ začal Martinez, „koho bys snědla nejdřív?“ Probodla ho pohledem.

„Protože si myslím, že bych byl nejchutnější,“ pokračoval a zacvičil paží. „Koukni na to. Poctivá svalovina.“

„To není vtipné.“

„Jsem z volného chovu, víš? Dobře živený.“ Zakroutila hlavou a letěla chodbou o něco rychleji. „No tak! Myslel jsem, že máš ráda mexická jídla!“

„Neposlouchám tě,“ zavolala za sebe.

KAPITOLA 20

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 376

Konečně jsem dodělal úpravy roveru!

Nejtěžší bylo vymyslet, jak zajistit podporu života. Všechno ostatní byla prostě práce. Spousta práce.

Deník šel trochu stranou, takže tady je rekapitulace:

Nejdřív jsem s pomocí vrtačky čili vražedkyně Pathfinderu musel dodělat otvory. Pak jsem vysekal miliardu kousků mezi nimi. Dobře, bylo jich jenom 759, ale mně to připadalo jako miliarda.

Tak jsem získal velkou díru v přívěsu. Okraje jsem opiloval, aby nebyly moc ostré.

Pamatujete si na nafukovací stany? Z jednoho jsem uřízl dno – zbývající plátno mělo potřebnou velikost i tvar. S pomocí těsnicích pásek jsem ho přilepil k vnitřní stěně přívěsu. Když jsem kabinu natlakoval a opravil všechna místa, kudy unikal vzduch, z přívěsu vyčníval nádherný velký balon. Vzniklá kopule je dost prostorná na to, aby se do ní pohodlně vešel oxygenátor i regulátor atmosféry.

Jeden zádrhel: EKRA musím nechat venku. Tento nápaditě nazvaný „externí komponent regulátoru atmosféry“ slouží k separaci podchlazeného vzduchu. Proč plýtvat energií na chlazení, když máte neuvěřitelně nízké teploty hned vedle kabiny?

Regulátor pumpuje vzduch do EKRA a nechá ho zchladit Marsem. Odehrává se to v potrubí, které prochází ventilem ve stěně Habu. Vracející se vzduch proudí podobnou trubkou.

Dostat potrubí přes plátno balonu nebylo moc těžké. Měl jsem několik náhradních záplat. V podstatě jsou to čtverce o velikosti deset krát deset centimetrů s ventilem uprostřed. K čemu tady byly?

Zkuste si představit, co by se stalo, kdyby se ventil regulátoru rozbil během normální mise. Museli by celou misi zrušit. Je jednodušší poslat náhradní díly.

EKRAje poměrně malý. Udělal jsem pro něj poličku těsně pod držáky solárních panelů. Teď už je všechno připravené k naložení regulátoru a EKRA.

Pořád však zbývá kupa práce.

Netlačí mě čas, a tak nespěchám. Každý den vyrazím ve skafandru na čtyři hodiny ven a zbytek času odpočívám v Habu. Kromě toho si občas udělám volný den, hlavně když mě bolí záda. Teď si nemůžu dovolit žádné zranění.

Zkusím být svědomitější, co se týče psaní deníku. Protože se zdá, že mě možná skutečně zachrání, lidé si ho pravděpodobně přečtou. Budu pilně psát každý den.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 380

Dokončil jsem zásobník tepla.

Pamatujete si na moje pokusy s RTG a teplou koupelí? Je to stejný princip, ale vymyslel jsem zlepšovák: ponořit RTG. Ani troška tepla nepřijde nazmar.

Začal jsem s velkým pevným kontejnerem na vzorky (neboli „plastovou krabicí“, jak tomu říkají lidé, kteří nepracují v NASA). Otevřeným víkem jsem podél stěny natáhl hadici. Na dně jsem ji svinul do spirály. Přilepil jsem ji na místo a zaslepil konec. S použitím nejmenšího vrtáku jsem do spirály udělal desítky malých dírek. Princip spočívá v tom, že studený vzduch z regulátoru bude procházet vodou v podobě spousty drobných bublin. Zvětšená povrchová plocha bublinek zajistí snadnější přenos tepla do vzduchu.

Pak jsem vzal střední flexibilní kontejner na vzorky („uzavíratelný igelitový pytlík“) a pokusil se do něj vzduchotěsně uzavřít RTG. Jenže RTG má nepravidelný tvar, a proto jsem z pytlíku nedokázal vymačkat všechen vzduch. Nemůžu si dovolit, aby tam nějaký zůstal. Místo aby teplo unikalo do vody, část by se hromadila ve vzduchu, který by se přehřál a roztavil igelit.

Zkoušel jsem to pořád dokola, ale pokaždé tam zbyla nějaká vzduchová kapsa, kterou jsem nemohl dostat ven. Pořádně mě to rozčilovalo, než jsem si vzpomněl, že mám přechodovou komoru.

Navlékl jsem si skafandr, odebral se do přechodové komory 2 a v úplném vakuu z ní vypustil vzduch. Strčil jsem RTG do pytlíku a zavřel ho. Tím jsem docílil dokonalého vakua.

Následovalo testování. Zabalený RTG jsem položil na dno kontejneru a ten jsem naplnil vodou. Vejde se do něj dvacet litrů a RTG je rychle ohříval. Teplota stoupala o jeden stupeň za minutu. Počkal jsem, dokud nedosáhla 40 °C. Pak jsem na svůj vynález připojil potrubí s vracejícím se vzduchem z regulátoru a sledoval výsledky.

Fungovalo to bezvadně! Vzduch bublal, přesně jak jsem doufal. Dokonce ještě líp, protože bubliny zvířily vodu, což zajistilo rovnoměrné rozložení tepla.

Nechal jsem to běžet hodinu a v Habu se ochladilo. RTG nedokáže nahradit tepelné ztráty obrovské povrchové plochy Habu. Žádný problém. Už jsem si ověřil, že na vytopení roveru bohatě stačí.

Připojil jsem vzduchové potrubí zpátky na regulátor a všechno se vrátilo do normálu.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 381

Přemýšlel jsem o zákonech na Marsu.

Jasně, uznávám, že je to hloupé téma na přemýšlení, ale mám dost volného času.

Existuje mezinárodní dohoda, podle které si žádná země nesmí nárokovat nic, co se nenachází na Zemi. A podle jiné dohody, pokud nejste na území žádné země, platí námořní právo.

Takže Mars jsou „mezinárodní vody“.

NASA je americká nevojenská organizace a vlastní Hab. Když jsem tedy v Habu, vztahují se na mě americké zákony. Jakmile vykročím ven, jsem v mezinárodních vodách. Jestliže potom zalezu do roveru, zase platí americké zákony.

Nejlepší je na tom tohle: Nakonec se přepravím do kráteru Schiaparelli a přivlastním si MAV Aresu 4. Nikdo mi k tomu nedal výslovné svolení a nemůžou mi ho udělit, dokud nebudu v Aresu 4 a nezapnu komunikační systém. Proto až vstoupím do Aresu 4 a než se spojím s NASA, budu bez povolení majitele ovládat plavidlo v mezinárodních vodách.

Jinými slovy, budu pirát! Vesmírný pirát!

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 383

Možná uvažujete, co ještě dělám s volným časem. Hodně ho trávím vysedáváním a sledováním televize. Ale vy děláte to samé, tak mě nesuďte.

Kromě toho plánuju cestu.

Výlet k Pathfinderu byl brnkačka. Celou dobu jsem se pohyboval v plochém terénu. Jediný problém byl s navigací. Ale cestou do kráteru Schiaparelli budu překonávat ohromné výškové rozdíly.

Mám základní satelitní mapu celé planety. Není moc podrobná, ale jsem rád, že ji vůbec mám. NASA nepředpokládala, že se zatoulám 3200 kilometrů od Habu.

Acidalia Planitia (kde jsem) leží relativně nízko. Stejně jako kráter Schiaparelli. Jenže mezi těmito dvěma místy je každých deset kilometrů nějaké převýšení. To znamená spoustu nebezpečných jízdních úseků.

Dokud neopustím planinu Acidalia Planitia, všechno půjde hladce, ale to je pouze prvních 650 kilometrů. Pak mě čeká vysočina Arabia Terra posetá krátery.

Jedna věc hraje v můj prospěch. A já přísahám, že je to dar od Boha. Z jakéhosi geologického důvodu tam je údolí s názvem Mawrth Vallis, které má ideální polohu.

Před miliony let tam tekla řeka. Teď je to údolí protínající divoký terén vysočiny takřka přímo ke kráteru Schiaparelli. Povrch je tam mnohem hladší než ve zbytku Arabia Terra a vzdálenější konec vypadá jako hladké stoupání.

Acidalia Planitia a Mawrth Vallis mi dohromady zajistí 1350 kilometrů poměrně nenáročného terénu.

Zbývajících 1850 kilometrů… no, ty tak pěkné nebudou. Zejména až budu muset sjet do samotného kráteru Schiaparelli. Uf.

Nedá se nic dělat. Mawrth Vallis. Nádhera.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 385

Nejhorší na cestě k Pathfinderu bylo to, že jsem byl uvězněný v roveru. Musel jsem žít ve stísněném prostředí plném odpadu a tělesných pachů. Úplně jako na koleji.

Následuje předtočený smích.

Ale vážně, bylo to příšerné. Zažil jsem dvaadvacet solů strašného utrpení.

Do kráteru Schiaparelli chci vyrazit sto solů před svou záchranou (nebo smrtí) a přísahám Bohu, že si rozdrápu obličej, jestli budu muset přečkat takovou dobu v roveru.

Potřebuju místo, kde bych se mohl postavit a udělat pár kroků, aniž do něčeho narazím. Ne, pobyt venku v tom zatraceném skafandru se nepočítá. Potřebuju osobní prostor, ne padesát kilogramů oblečení.

Dnes jsem se tedy pustil do výroby stanu. Musím někde odpočívat, než se dobijí baterie, a přes noc se pohodlně natáhnout.

Nedávno jsem obětoval jeden ze dvou nafukovacích stanů na balon nad přívěsem, ale druhý je v prvotřídním stavu. Ještě lepší je, že se dá napojit na přechodovou komoru roveru. Než jsem z něj udělal součást své bramborové farmy, měl sloužit jako „záchranný člun“ pro rover.

Nafukovací stan bych mohl připojit na přechodovou komoru jednoho či druhého vozidla. Před přívěsem jsem dal přednost roveru. V roveru je počítač a řízení. Jestliže budu potřebovat zjistit stav čehokoli (například systému podpory života nebo nabíjení baterií), potřebuju přístup. Takhle k ovladačům jednoduše dojdu. Nemusím lézt do skafandru.

Navíc stan za jízdy nechám sbalený v roveru. V případě nouze se k němu rychle dostanu.

Nafukovací stan je základem mé „ložnice“, ale sám o sobě nestačí.

Není moc velký, je jen o málo větší než rover. Dá se však připojit na přechodovou komoru, takže je výhodné začít od něj. Mám v plánu zdvojnásobit jeho plochu a výšku. Tak získám hezký prostor pro relaxaci.

Na podlahu použiju původní materiál ze spodku obou stanů. Kdybych to neudělal, měl bych z ložnice velkou kouli pro morčata, protože plášť Habu je pružný. Když do něj pustíte tlak, má tendenci nabývat kulovitého tvaru, a to není nijak užitečné.

Aby se tomu zamezilo, Hab i nafukovací stany mají podlahy ze speciálního materiálu. Ten se rozkládá jako spousta malých segmentů, které se neotevřou na víc než 180 stupňů, takže zůstává plochý. Základna stanu je šestiúhelníková. Mám ještě jednu z toho, ze kterého je teď balon nad přívěsem. Až to dodělám, ložnice bude mít podlahu ze dvou spojených šestiúhelníků, stěny a všelijak slátaný strop.

Padne na to hodně lepidla.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 387

Nafukovací stan je 1,2 metru vysoký. Při jeho konstrukci se nemyslelo na pohodlí. Mají se v něm krčit astronauti, dokud je kolegové nezachrání. Já chci dva metry. Rád bych si narovnal záda! Nemyslím, že žádám zas tak moc.

Na papíře to není nic složitého. Musím jenom nařezat plášť na správné dílce, poslepovat je a nakonec je připevnit k plátnu a podlahám, které už mám.

Jenže to vyžaduje spoustu materiálu. Na začátku mise jsem měl šest čtverečních metrů a většinu jsem už spotřeboval. Převážně na utěsnění trhliny, když Hab vybuchl.

Zpropadená přechodová komora 1.

Tak jako tak, na ložnici potřebuju třicet čtverečních metrů materiálu. Nesrovnatelně víc, než kolík mi zůstalo. Naštěstí mám náhradní zdroj plátna: samotný Hab.

Problém je v tom (teď mě pozorně sledujte, protože je to vědecky značně komplikované), že když do Habu udělám díru, vzduch nezůstane uvnitř.

Musím z Habu vypustit tlak, vyřezat z něj kusy a zase ho složit dohromady (menší). Dnes jsem celý den propočítával přesné velikosti a tvary dílců, které budu potřebovat. Nesmím to podělat, a tak jsem všechno třikrát zkontroloval. Dokonce jsem si udělal model z papíru.

Hab je kupole. Kdybych vzal plátno u podlahy, mohl bych zbytek stáhnout dolů a zalepit. Z Habu by se stala křivá kupole, ale to by nemělo vadit. Pokud udrží tlak. Potřebuju, aby přečkal už jenom dalších dvaašedesát solů.

Nakreslil jsem tvary na zeď fixkou. Pak jsem je dlouho přeměřoval a pořád dokola se ujišťoval, že jsou správně.

To by bylo pro dnešek všechno. Možná to nevypadá nijak působivě, ale výpočty a nákresy mi zabraly celý den. Teď je čas na večeři.

Už několik týdnů jím brambory. Teoreticky bych při plánu založeném na tříčtvrtinových porcích mohl ještě jíst potravinové balíčky. Jenže tříčtvrtinové porce se těžko odhadují, a proto se teď živím bramborami.

Mám dost jídla až do startu, takže hlady nezemřu. Jenom už mi ty zatracené brambory lezou krkem. Taky obsahují dost vlákniny, takže… řekněme prostě, že je dobře, že jsem na téhle planetě sám.

Pět potravinových balíčků jsem si nechal pro zvláštní příležitosti. Všechny jsem je nadepsal. „Odjezd“ sním toho dne, kdy se vydám do kráteru Schiaparelli. „Polovinu cesty“ si dám po dosažení 1600 kilometrů a „Příjezd“, až tam dorazím.

Čtvrtý se jmenuje „Přežití něčeho, co mě mělo zabít“, protože něco takového se stoprocentně stane, což prostě vím. Nedokážu odhadnout, co to bude, ale dojde k tomu. Porouchá se rover, postihnou mě smrtelně vážné hemoroidy, potkám nepřátelské Marťany nebo tak něco. Až to budu mít za sebou (pokud přežiju), sním tenhle balíček.

Pátý jsem rezervoval pro den startu. Nese označení „Poslední jídlo“.

Asi to není úplně nejšťastnější název.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 388

Den jsem zahájil bramborou. Spláchl jsem ji „marsovskou kávou“. Tak říkám horké vodě s rozpuštěnou kofeinovou tabletou. Opravdové kafe mi došlo před pár měsíci.

Mým prvním úkolem byla důkladná inventura Habu. Potřeboval jsem odhalit všechno, co by mohlo mít problém se ztrátou atmosférického tlaku. Veškeré vybavení Habu samozřejmě prošlo ostrým zátěžovým testem, když Hab před několika měsíci praskl. Tentokrát to však bude řízené a já bych to chtěl provést pokud možno správně. Nejdůležitější je voda. Po roztržení Habu jsem kvůli sublimaci přišel o tři sta litrů. Teď se to nestane. Vypustil jsem recyklátor a vzduchotěsně uzavřel všechny nádrže.

Pak už jsem jenom sbíral různé věci a nosil je do přechodové komory 3. Cokoli, u čeho jsem usoudil, že by nemuselo obstát v téměř úplném vakuu. Všechna pera, lahvičky s vitaminy (to asi nebylo nutné, ale nechtěl jsem riskovat), lékařské zásoby atd.

Potom jsem krok za krokem vypnul Hab. Zásadní komponenty jsou navržené tak, aby jim vakuum neublížilo. Vyfouknutí Habu je jedním z mnoha scénářů, se kterými NASA počítala. Povypínal jsem systémy jeden po druhém a skončil jsem hlavním počítačem.

Oblékl jsem si skafandr a vypustil Hab. Minule se plášť zhroutil a všechno bylo vzhůru nohama. Nyní jsem to neočekával. Kupoli Habu sice převážně drží tlak, ale podpírají ji taky pružné tyče. S jejich pomocí se na začátku staví.

Díval jsem se, jak plášť pomalu dosedá na tyče. Abych měl jistotu, že tlak úplně zmizel, otevřel jsem oboje dveře přechodové komory 2. Komoru 3 jsem nechal být. Udržovala atmosféru pro svůj různorodý náklad.

Přišel čas stříhat!

Nejsem materiálový inženýr; můj návrh ložnice nevypadá elegantně. Je to prostě šestimetrový obvod se střechou. Ne, nebude mít žádné pravé úhly a rohy (to se tlakovým prostorům nelíbí). Nafoukne se do mnohem oblejšího tvaru.

V každém případě jsem potřeboval jenom dva velké pásy pláště.

Jeden na stěny a druhý na strop.

Po této zkáze Habu jsem zbytek pláště stáhl k podlaze a zalepil. Už jste někdy stavěli stan? Zevnitř? V brnění? Byla to hrůza.

Zase jsem Hab napustil na dvacetinu atmosféry, abych zjistil, jestli udrží tlak.

Ha, ha, ha! Samozřejmě ne! Měl spoustu škvír. Pustil jsem se do hledání.

Na Zemi se drobné částečky vážou na vodu nebo rozdrobí, až z nich nic nezůstane. Na Marsu prostě zůstávají na povrchu. Horní vrstva písku připomíná pudr. Vzal jsem sáček, vyšel ven a tahal ho po zemi. Uvnitř zůstalo trochu normálního písku, ale taky dost prachu.

Nechal jsem Hab udržovat dvacetinu atmosféry doplňováním unikajícího vzduchu. Potom jsem „vyfoukl“ sáček, aby se nejmenší částice vznášely ve vzduchu. Rychle je to nasálo k netěsnostem. Hledal jsem jednu mezeru za druhou a zalepoval je pryskyřicí.

Trvalo to celé hodiny, ale nakonec jsem vytvořil obstojně vzduchotěsný prostor. Řeknu vám, že Hab teď vypadá jako chatrč ze slumu. Celá jedna strana je níž než zbytek. Musím se krčit, když tam jdu. Natlakoval jsem ho na celou jednu atmosféru a hodinu čekal.

Vzduch neunikal.

Byl to dlouhý, fyzicky namáhavý den. Jsem totálně vyčerpaný, ale nemůžu spát. Každý zvuk mě vyděsí. Praská Hab? Ne? Fajn… Co bylo tohle?! Aha, nic? Dobře…

Je hrozné, když můj život závisí na mé vlastní, nekvalitně odvedené ruční práci.

Musím si vzít prášek na spaní z lékařských zásob.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 389

Co do těch pilulek sakra dávají? Je poledne.

Po dvou marsovských kávách jsem se trochu probral. Tyhle prášky si už nevezmu. Nemusím přece ráno chodit do práce.

Tak či onak, z toho, že nejsem mrtvý, jste nejspíš odvodili, že Hab přes noc zůstal vzduchotěsný. Spoj drží. Vypadá hrozně, ale drží.

Na dnešek jsem si naplánoval ložnici.

Složit ji dohromady bylo daleko jednodušší než zalepit Hab. Nemusel jsem totiž mít skafandr. Celé jsem to odbyl v Habu. Proč ne? Je to jen plátno. Můžu ho srolovat a vynést ven přes přechodovou komoru, až skončím.

Začal jsem několika chirurgickými zákroky na posledním nafukovacím stanu. Potřeboval jsem z něj jenom konektor k přechodové komoře a okolní plátno. Zbytek musel pryč. Proč se zbavovat většiny pláště, jen abych ho nahradil jiným pláštěm? Kvůli spojům.

NASA je dobrá ve vyrábění věcí. Já ne. Na téhle stavbě nebude nebezpečné plátno. Budou to spoje. A já zkrátím jejich celkovou délku tím, že použiju co nejméně z původního nafukovacího stanu.

Jakmile jsem odřízl většinu stanu, slepil jsem dvě podlahy do jedné velké. K té jsem pak přidal nový plášť.

Bez skafandru to šlo daleko rychleji. Byla to úplná hračka!

Pak jsem ložnici musel vyzkoušet. I toto jsem udělal v Habu. Zalezl jsem ve skafandru do stanu a zavřel za sebou dveře malé přechodové komory. Potom jsem při odmontované helmě zapnul systémy skafandru. Nařídil jsem mu, ať zvýší tlak na 1,2 atmosféry.

Chvíli trvalo, než to zvládl, a bylo třeba vypnout pár alarmů. („Ano, opravdu je mi známo, že nemám helmu!“). Vyčerpal jsem z láhve skoro všechen N₂, ale nakonec jsem cílového tlaku dosáhl.

Poté jsem seděl a čekal. Dýchal jsem a skafandr reguloval vzduch.

Všechno šlo dobře. Pozorně jsem sledoval displeje měřicích přístrojů, jestli skafandr nemusí nahrazovat „ztracený“ vzduch. Po hodině bez zaznamenatelné změny jsem první zkoušku prohlásil za úspěšnou.

Sroloval jsem ložnici (vlastně jsem ji spíš zmuchlal) a vydal se s ní k roveru.

Víte, poslední dobou se často oblékám do skafandru. Nejspíš to bude další z mých rekordů. Kolikrát se průměrný astronaut dostane na povrch Marsu, čtyřicetkrát? Já už mám za sebou pár stovek výstupů.

Když jsem s ložnicí došel k roveru, připevnil jsem ji zevnitř k přechodové komoře. Pak jsem otevřel dveře. Pořád jsem měl na sobě skafandr, protože nejsem idiot.

Ložnice se roztáhla a naplnila za tři sekundy. Otevřené dveře komory vedly přímo do ní a zdálo se, že ložnice drží tlak.

Stejně jako předtím jsem hodinu počkal. A zase to fungovalo skvěle. Na rozdíl od zalepování Habu jsem to dokázal na první pokus. Hlavně proto, že jsem to nemusel dělat v tom otravném skafandru. Původně jsem chtěl nechat ložnici natlakovanou celou noc a ráno ji zkontrolovat. Jenomže jsem narazil na problém: když to udělám, nedostanu se ven. Rover má jen jednu přechodovou komoru a na tu je napojená ložnice. Nemůžu vyjít ven, aniž bych odpojil ložnici, a nedokážu ji připevnit a nafouknout, pokud nejsem v roveru.

Je to trochu strašidelné. Až budu ložnici poprvé testovat přes noc, musím být v ní. Ale to zatím počká. Dneska už jsem toho udělal dost.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 390

Je třeba shrnout fakta. Přípravy roveru skončily. Nemám „pocit“, že by všechno bylo hotové. Ale můžu do něj sednout a vyrazit.

Potraviny: 1692 brambor. Vitaminové tablety. Voda: 620 litrů.

Přístřeší: Rover, přívěs, ložnice.

Vzduch: Rover a přívěs celkem: 14 litrů tekutého O₂, 14 litrů tekutého N₂.

Podpora života: Oxygenátor a regulátor atmosféry. 418 hodin jednorázových filtrů CO₂ pro nouzové případy.

Elektřina: 36 kilowatthodin akumulační kapacity. Prostor na 29 solárních panelů.

Teplo: RTG o výkonu 1400 wattů. Podomácku vyrobený zásobník pro ohřev vzduchu vracejícího se z regulátoru. Elektrické topení v roveru jako záložní systém.

Disko: Zásoba do konce života.

Odjíždím o solu 449. Mám tedy devětapadesát solů na to, abych všechno vyzkoušel a opravil to, co nefunguje, jak by mělo. Pak se rozhodnu, co vezmu s sebou a co tady nechám. A naplánuju cestu do kráteru Schiaparelli s pomocí zrnité satelitní mapy. A budu si lámat hlavu s tím, jestli jsem nezapomněl něco důležitého.

Od solu 6 jsem nechtěl nic jiného než odsud vypadnout. Teď mě děsí představa, že nechám Hab za sebou. Potřebuju nějaké povzbuzení. Musím se ptát sám sebe: „Co by udělal astronaut z Apolla?“

Dal by si tři koktejly, odjel se svou corvettou ke startovací rampě a odletěl na Měsíc ve velitelském modulu menším než můj rover. Tihle chlapi byli fakt třída.

KAPITOLA 21

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 431

Pracuju na tom, jak si zabalit. Je to těžší, než to zní.

Mám dvě vozidla s tlakovými kabinami: rover a přívěs. Ta jsou propojená hadicemi, ale nejsou hloupá. Jakmile jedno ztratí tlak, druhé okamžitě uzavře společné vedení.

Je v tom pochmurná logika: pokud se poruší plášť roveru, je po mně. Pro tento případ nemá smysl cokoli plánovat. Kdyby praskl plášť přívěsu, nic se mi nestane. To znamená, že všechno důležité bych měl naložit do roveru.

Věci, které skončí v přívěsu, by měly zvládnout téměř naprosté vakuum a mrazivé teploty. Nehodlám je těmto podmínkám vystavovat, ale znáte to. Člověk se musí připravit na nejhorší.

Sedlové brašny, které jsem vyrobil pro výlet k Pathfinderu, se budou hodit na uskladnění potravin. Brambory nemůžu vézt v roveru ani v přívěsu. V teple a tlaku by shnily. Pár si jich nechám v roveru, aby byly po ruce, ale zbytek bude venku v obří mrazničce, kterou je celá tahle planeta. Přívěs bude dost nacpaný. Budou v něm dvě objemné baterie z Habu, regulátor atmosféry, oxygenátor a provizorní zásobník tepla. Ten by se mi víc hodil v roveru, jenže musí být blízko hadice se vzduchem vracejícím se z regulátoru.

Rover bude taky slušně naložený. Při řízení budu mít ložnici složenou hned u přechodové komory, kdybych musel narychlo ven. Kromě toho si připravím dva funkční skafandry a všechno potřebné pro nouzové opravy: soupravy nářadí, náhradní díly, téměř vypotřebovanou zásobu lepidla, počítač z druhého roveru (kdyby náhodou!) a fantastických 620 litrů vody.

A plastovou krabici jako záchod. Nějakou se spolehlivým víkem.

„JAK SE DAŘÍ Watneymu?“ zeptal se Venkat.

Mindy překvapeně vzhlédla od počítače. „Doktore Kapoore?“

„Slyšel jsem, že jste ho vyfotili při výstupu.“

„Ehm, ano,“ přisvědčila Mindy a Ťukala do klávesnice. „Všimla jsem si, že se věci okolo Habu mění zpravidla kolem deváté ráno místního času. Lidé většinou dodržují stejný režim, a tak jsem usoudila, že tou dobou začíná pracovat. Provedla jsem pár menších úprav kurzu a pořídila sedmnáct snímků od 9:00 do 9:10. Na jednom je vidět.“

„Dobrý nápad. Můžete mi tu fotku ukázat?“

„Samozřejmě.“ Otevřela fotografii na obrazovce.

Venkat zíral na rozmazaný obrázek. „Lepší už to nebude?“

„No, je to snímek z oběžné dráhy,“ vysvětlila Mindy. „NSA ho vyčistila s pomocí toho nejlepšího softwaru, který mají.“

„Cože?“ podivil se Venkat. „Národní bezpečnostní agentura?“

„Ano, ozvali se a nabídli nám pomoc. Stejný software využívají pro zpracování obrázků ze špionážních družic.“

Venkat pokrčil rameny. „Je neuvěřitelné, jak jde byrokracie stranou, když všichni usilují o záchranu jediného člověka.“ Ukázal na obrazovku. „Co tady Watney dělá?“

„Myslím, že něco nakládá do roveru.“

„Kdy naposledy pracoval na přívěsu?“ zajímal se Venkat.

„Už je to dlouho. Proč nám nenapíše častěji?“

Venkat opět pokrčil rameny. „Nemá čas. Celý den pracuje a sestavení kamenů do zprávy vyžaduje čas a energii.“

„Takže…“ začala Mindy. „Proč jste přišel? Tohle jsme mohli vyřídit e-mailem.“

„Vlastně jsem si s vámi přišel popovídat,“ objasnil. „Dojde ke změně vašich pravomocí. Namísto řízení družic kolem Marsu budete odteď zodpovídat pouze za sledování Marka Watneyho.“

„Cože?“ reagovala Mindy. „A co úpravy kurzů a postavení?“

„Na to přidělíme někoho jiného,“ odpověděl Venkat. „Vy se zaměříte výhradně na zkoumání fotografií Aresu 3.“

„To je degradace,“ upozornila Mindy. „Jsem orbitální inženýrka, a vy ze mě děláte lepší voyeurku.“

„Jenom přechodně,“ uklidňoval ji Venkat. „A vynahradíme vám to. Víte, děláte to už pár měsíců, a co se týče identifikace satelitních snímků, jste už na Ares 3 odbornice. Nemáme nikoho jiného, kdo by to zvládnul.“

„Proč je to najednou tak důležité?“

„Dochází mu čas,“ odvětil Venkat. „Nevíme, jak daleko je s úpravami roveru. Víme ale, že mu na ně zbývá posledních šestnáct solů. Potřebujeme zjistit, co přesně dělá. Neustále se mě na něj vyptávají média a senátoři. Dokonce mi dvakrát volal prezident.“

„Ale když zjistíme, jak na tom je, ničemu to nepomůže,“ namítla Mindy. „Nemůžeme mu nijak pomoct, kdyby měl zpoždění. Nemá to smysl.“

„Jak dlouho už pracujete pro vládu?“ vzdychl Venkat.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 434

Přišel čas vyzkoušet moje dílo.

Přináší to jeden problém. Na rozdíl od výletu k Pathfinderu si zkouška naostro vyžádá, abych z Habu vymontoval důležité prvky podpory života. Když z něho vytáhnete regulátor atmosféry a oxygenátor, zbyde vám jenom… stan. Velký zaoblený stan, ve kterém život neobstojí.

Není to tak riskantní, jak to vypadá. Jako obvykle bude pro podporu života nejnebezpečnější oxid uhličitý. Jakmile je ve vzduchu jedno procento CO₂, začnou se projevovat příznaky otravy. Proto potřebuju, aby ho sestava z Habu udržela na nižší úrovni.

Hab má vnitřní objem asi 120 000 litrů. Při normálním dýchání by mi trvalo přes dva dny, než bych obsah CO₂ dostal na jedno procento (a hladina O₂ by zůstala absolutně v pořádku). Proto když dočasně přestěhuju regulátor i oxygenátor, nebude to nebezpečné.

Oba jsou moc velké na to, aby se vešly do přechodové komory přívěsu. Naštěstí pro mě po příletu na Mars vyžadovaly „částečnou montáž“. Byly zkrátka moc objemné, než aby je poslali vcelku, a proto se dají snadno rozložit.

Během několika výstupů jsem všechny jejich části přestěhoval do přívěsu. Přes přechodovou komoru jsem je nosil po jedné. Zase je uvnitř složit byla otrava, to vám povím. Je tam místa sotva na všechny ty krámy. Váš neohrožený hrdina se tam málem nevešel.

Pak jsem sebral EKRA. Nacházel se mimo Hab, stejně jako na Zemi bývají zvenku na budovách klimatizační jednotky. Svým způsobem se jim vlastně podobá. Přemístil jsem ho k přívěsu a přivázal ho na polici, kterou jsem pro něj vyrobil. Potom jsem ho přes hadice procházející „balonem“ připojil na tlakovou kabinu vozidla.

Regulátor žene vzduch do EKRA a vracející se proudění musí probublat zásobníkem tepla. Regulátor také potřebuje tlakovou nádobu na ukládání CO₂, který ze vzduchu odstraní.

Když jsem kvůli místu vyhazoval věci z přívěsu, pro tento účel jsem tam nechal jeden zásobník. Měl by v něm být kyslík, ale je to prostě zásobník. Všechny hadice a ventily jsou naštěstí standardizované pro celou misi. Nepřispěla k tomu náhoda. Je to výsledek promyšleného rozhodnutí usnadnit opravy v terénu.

Jakmile byl EKRA na místě, připojil jsem oxygenátor a regulátor na elektrický rozvod přívěsu a sledoval, jak naskakují.

U obou jsem provedl kompletní diagnostiku, abych si ověřil, že fungují správně. Pak jsem oxygenátor zase vypnul. Nezapomeňte, že ho budu využívat jenom každý pátý sol.

Přesunul jsem se do roveru, což znamenalo obléknout si skafandr kvůli deseti metrům chůze po povrchu. Odtamtud jsem monitoroval stav podpory života. Stojí za zmínku, že samotný systém nemůžu kontrolovat z roveru (je v přívěsu), ale rover mi dokáže povědět všechno o vzduchu. Kyslík, CO₂, teplotu, vlhkost atd. Všechno vypadalo v pořádku.

Znovu jsem si natáhl skafandr a vypustil do vzduchu kanystr CO₂. Sledoval jsem, jak počítač roveru propadá panice, když zaregistroval, že koncentrace CO₂ vystřelila ke smrtícím hodnotám. Časem se hodnoty vrátily do normálu. Šikovný chlapec!

Nechal jsem zařízení běžet a vrátil se do Habu. Bude v provozu celou noc a ráno ho zkontroluju. Není to opravdový test, protože tam nejsem já, abych vdechoval kyslík a vydechoval CO₂, ale všechno má svůj čas.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 435

Noc na dnešek byla zvláštní. Logicky jsem věděl, že za jednu noc se nestane nic špatného, ale stejně mě deptalo vědomí, že ze všech systémů podpory života funguje jenom topení. Můj život závisel na předešlých výpočtech. Kdybych přehodil znaménko nebo špatně sečetl dvě čísla, možná bych se neprobudil.

Ale vzbudil jsem se a hlavní počítač ukazoval mírný nárůst CO₂, jak jsem předpokládal. Vypadá to, že přežiju další sol.

Přežít další sol by byl skvělý název bondovky.

Zkontroloval jsem rover. Všechno bylo v pořádku. Kdybych v něm nejezdil, baterie by na jedno nabití udržely regulátor v chodu přes měsíc (s vypnutým topením). Je to poměrně solidní bezpečnostní rezerva. Pokud mě cestou postihne nějaká nehoda, budu mít dost času na opravu. Bude mě omezovat spíše spotřeba kyslíku než odstraňování CO₂ a kyslíku mám spoustu.

Rozhodl jsem, že je načase vyzkoušet ložnici.

Odnesl jsem ji do roveru a zevnitř ji připojil na vnější dveře přechodové komory. Jak jsem se už zmínil, jinak to nejde. Potom jsem ji vypustil na nic netušící Mars.

Jak jsem očekával, tlak z roveru se opřel do plátna a nafoukl ho. Vzápětí nastal chaos. Vlivem náhlého náporu ložnice praskla jako balon. Rychle splaskla a společně s ní přišel o vzduch i rover. Já jsem měl tou dobou na sobě skafandr; nejsem přeci idiot. Takže můžu… Přežít další sol! (V hlavní roli Mark Watney jako… asi Q. Nejsem žádný James Bond.)

Odtáhl jsem prasklou ložnici do Habu a důkladněji prohlédl. Nevydržel spoj v místě, kde stěna přechází ve strop. To dává smysl. Je to pravý úhel v tlakové nádobě. Fyzika podobné věci nenávidí.

Nejdřív jsem díru zalepil a pak jsem šev překryl nastříhanými pásy plátna. Teď má dvojitou tloušťku a dvě vrstvy pryskyřice. Možná to bude stačit. Ale je to jenom odhad. V tomhle směru mi moje úžasné botanické schopnosti moc nepomůžou.

Zítra to zase vyzkouším.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 436

Došly mi kofeinové tablety. S marsovskou kávou je konec.

Proto jsem se ráno probíral o něco déle a vzápětí mě hrozně rozbolela hlava. Jedna příjemná věc na životě na Marsu v sídle za několik miliard dolarů: přístup k čistému kyslíku. Z nějakého důvodu vysoká koncentrace O₂ vyléčí většinu bolestí hlavy. Nevím proč. Je mi to jedno. Podstatné je, že nemusím trpět.

Znova jsem otestoval ložnici. V roveru jsem si oblékl skafandr a vypustil ložnici jako minule. Tentokrát vydržela. To je výborné, ale protože vím, jak křehká je moje ruční práce, chtěl jsem šev pořádně vyzkoušet.

Po pár minutách postávání ve skafandru jsem se rozhodl pro účelnější využití času. I když nemám možnost opustit vesmír tvořený roverem a ložnicí, když je ložnice připojená na přechodovou komoru, můžu zůstat v roveru a zavřít dveře.

Jakmile jsem to udělal, svlékl jsem si nepohodlný skafandr. Ložnice byla plně natlakovaná na druhé straně dveří přechodové komory. Test tedy běžel dál, jen jsem nemusel mít skafandr.

Stanovil jsem, že zkouška potrvá osm hodin, takže právě na tak dlouho jsem byl uvězněný v roveru.

Čas jsem věnoval plánování cesty. K tomu, co jsem už věděl, nepřibylo mnoho dalších informací. Planinu Acidalia Planitia opustím přes údolí Mawrth Vallis a pojedu dál až na jeho konec. Následně mě čeká kličkování až k vysočině Arabia Terra. Potom to bude jenom horší. Na rozdíl od Acidalia Planitia je Arabia Terra zbrázděná krátery. A každý kráter představuje dvě příkré výškové změny. Nejdřív dolů, pak nahoru. Snažil jsem se vytyčit co nejkratší cestu kolem nich. Je jasné, že až se tam doopravdy dostanu, bude třeba trasu upravovat.

MITCH ZAUJAL místo v konferenční místnosti. Sešla se obvyklá sestava: Teddy, Venkat, Mitch a Annie. Tentokrát však přišla také Mindy Parková a ještě jeden muž, kterého Mitch dosud neviděl.

„Co se děje, Venkate?“ zeptal se Mitch. „Proč ta nečekaná porada?“

„Věci se daly do pohybu,“ vysvětlil Venkat. „Mindy, co kdybyste nám pověděla, co se stalo?“

„Ehm, ano,“ odvětila Mindy. „Vypadá to, že Watney dokončil balonovou nástavbu přívěsu. V podstatě je to konstrukce, kterou jsme mu poslali.“

„Dá se odhadnout, jak je stabilní?“ zeptal se Teddy.

„Celkem stabilní,“ odpověděla. „Už pár dnů je nafouknutá a neobjevily se žádné problémy. Kromě toho si postavil nějakou… místnost.“

„Místnost?“ podivil se Teddy.

„Myslím, že ji vyrobil z plátna Habu,“ objasnila Mindy. „Připojuje ji na přechodovou komoru roveru. Materiál zřejmě vyřezal z Habu. Nevím, k čemu ji používá.“

Teddy se obrátil k Venkatovi. „Proč by něco takového dělal?“

„Předpokládáme, že to je dílna,“ řekl Venkat. „Až dojede do kráteru Schiaparelli, čeká ho kupa práce na MAV. Bez skafandru to bude daleko jednodušší. Nejspíš toho chce co nejvíc zvládnout v té místnosti.“

„To je chytré,“ poznamenal Teddy.

„Watney je chytrý chlapík,“ odpověděl Mitch. „Jak to vypadá s přesunem systémů podpory života?“

„Myslím, že to už proběhlo,“ odpověděla Mindy. „Přesunul EKRA.“

„Promiňte,“ ozvala se Annie. „Co je to EKRA?“

„Je to externí komponent regulátoru atmosféry,“ vysvětlila Mindy. „Je zvenku na Habu, takže jsem si všimla, že zmizel. Pravděpodobně ho namontoval na rover. Jiný důvod pro přesun není, proto odhaduji, že zapojil podporu života.“

„Úžasné,“ konstatoval Mitch. „Všechno to do sebe zapadá.“

„Ještě neoslavuj, Mitchi,“ mírnil ho Venkat. Ukázal k nově příchozímu. „Tohle je Randall Carter, jeden z našich marsovských meteorologů. Randalle, povězte jim, co jste mi řekl.“

Randall přikývl. „Děkuji, doktore Kapoore.“ Obrátil svůj notebook a ukázal mapu Marsu. „V posledních týdnech postihla oblast Arabia Terra prašná bouře. Nic velkého, co se týče síly. Řízení nijak Watneymu ztěžovat nebude.“

„Tak v čem je problém?“ zeptala se Annie.

„Je to pomalá prašná bouře,“ odpověděl Randall. „Pomalý vítr, ale pořád dost rychlý na to, aby z povrchu zvedl velice malé částečky a vytvořil z nich husté mraky. Každý rok takových bouří bývá pět nebo šest. Podstatné je, že trvají několik měsíců, zasáhnou rozsáhlé oblasti planety a atmosféra během nich zhoustne prachem.“

„Pořád nechápu, v čem je problém,“ podotkla Annie.

„Ve světle,“ vysvětlil Randall. „Na povrch pod bouří pronikne jen velmi málo slunečního světla. Momentálně je to dvacet procent normální hodnoty. A Watneyho rover pohánějí solární panely.“

„Sakra,“ řekl Mitch a promnul si unavené oči. „A my ho nemůžeme varovat.“

„Takže vyrobí míň elektřiny,“ uvažovala Annie. „Nestačí mu tedy déle dobíjet?“

„Už současný plán počítá s celodenním dobíjením,“ připomněl Venkat. „Při dvaceti procentech normálního slunečního svitu by pro získání stejného množství energie potřeboval pětkrát víc času. Z pětačtyřiceti solů cesty je najednou dvě stě dvacet pět solů. Zmešká průlet Hermesu.“

„Nemůže na něj Hermes počkat?“ opáčila Annie.

„Je to průlet,“ řekl Venkat. „Hermes se nedostane na oběžnou dráhu kolem Marsu. Pokud by na ní zaparkovali, nedokázali by se vrátit. Potřebují si zachovat rychlost kvůli návratové trajektorii.“

Po chvíli mlčení Teddy prohlásil: „Nezbývá než doufat, že to nějak zvládne. Můžeme ho sledovat a –“

„Ne, nemůžeme,“ přerušila ho Mindy.

„Nemůžeme?“ podivil se Teddy.

Zavrtěla hlavou. „Družice přes prach nic neuvidí. Až vjede do zasažené oblasti, neuvidíme nic, dokud zase nevyjede na druhé straně.“

„No…“ začal Teddy. „Do prdele.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 439

Než tomu prapodivnému zařízení svěřím svůj život, potřebuju ho vyzkoušet.

A nebudou to žádné lehké testy, jaké jsem dělal dosud. Jistě, otestoval jsem výrobu elektřiny, podporu života, nástavbu přívěsu a ložnici. Teď ale musím zjistit, jak to celé funguje dohromady.

Sbalím všechno na dlouhou cestu a budu jezdit v kruzích. Nevzdálím se víc než pět set metrů od Habu, takže budu v pohodě, kdyby se něco podělalo.

Dnešek jsem věnoval nakládání roveru a přívěsu před zkouškou. Chci, aby jejich hmotnost odpovídala skutečné cestě.

A taky hodlám zjistit, jestli se během jízdy něco neposune nebo nerozbije.

Udělal jsem jeden ústupek zdravému rozumu: většinu zásob vody jsem nechal v Habu. Vzal jsem si dvacet litrů; dost na testování, ale ne víc. V té mechanické příšeře, kterou jsem stvořil, je řada možností, jak přijít o tlak, a já nechci, aby se mi vypařila všechna voda, pokud k tomu dojde.

Až doopravdy vyrazím, budu mít 620 litrů. Rozdíl v hmotnosti jsem nahradil naložením šesti set kilogramů kamení k ostatním zásobám.

Na Zemi jsou univerzity a vlády ochotné zaplatit miliony, aby získaly kameny z Marsu. Já je používám jako zátěž.

Dneska přišel na řadu ještě jeden menší test. Zkontroloval jsem, jestli jsou baterie funkční a nabité, a pak jsem rover a přívěs odpojil od napájení z Habu. Budu spát v Habu, ale podporu života v roveru jsem nechal zapnutou. Celou noc bude udržovat složení vzduchu a ráno uvidím, kolik spotřebovala energie. Sledoval jsem spotřebu při napojení na Hab a nezaznamenal jsem nic překvapivého. Ale teprve tohle bude skutečný důkaz. Říkám tomu „test odpojení“.

Možná to není nejšťastnější název.

Posádka Hermesu se shromáždila v odpočívárně.

„Rychle si projdeme hlášení o stavu,“ řekla Lewisová. „Všichni jsme pozadu s vědeckými úkoly. Vogele, začni.“

„Vyměnil jsem vadný kabel na motoru VASIMR 4,“ oznámil Vogel.

„Byl to náš poslední silný kabel. Jestli nastane další problém, budeme muset splést tenčí kabely, aby zvládly tolik proudu. Kromě toho klesá výkon reaktoru.“

„Johanssenová, co je s reaktorem?“ zeptala se Lewisová

„Musela jsem ho ztlumit,“ odpověděla Johanssenová. „Kvůli chladičům. Už nevyzáří tolik tepla jako dřív. Zanášejí se.“

„Jak je to možné?“ podivila se Lewisová. „Jsou mimo loď. Není tam nic, s čím by reagovaly.“

„Myslím, že se na nich zachycuje prach nebo vzduch, který uniká drobnými netěsnostmi přímo z Hermesu. V každém případě se rozhodně zanášejí. Nečistoty ucpávají mikromřížky, což snižuje povrchovou plochu. Menší plocha znamená menší přenos tepla. Proto jsem stáhla reaktor, aby se nepřehříval.“

„Máme šanci ty chladiče opravit?“

„Je to mikroskopická záležitost,“ vysvětlila Johanssenová. „Potřebovali bychom pořádnou laboratoř. Většinou se chladiče po každé misi vymění.“

„Dokáže udržet výkon motoru až do konce mise?“

„Ano, pokud se zanášení nezrychlí.“

„Dobře, dál to sleduj. Becku, jak je na tom podpora života?“

„Není to žádná sláva,“ odvětil Beck. „Jsme ve vesmíru mnohem déle, než na kolik je loď stavěná. Normálně se po každé misi mění spousta filtrů. Vymyslel jsem způsob, jak je vyčistit v lázni, kterou jsem připravil v laboratoři, ale to filtry oslabuje. Prozatím se nic neděje, ale kdo ví, co se pokazí příště?“

„Věděli jsme, že nás to čeká,“ poznamenala Lewísová. „Konstrukce Hermesu vychází z předpokladu, že po misi projde generálkou, ale my jsme Ares 3 protáhli z 396 dní na 898. Některé věci nevydrží. Až k tomu dojde, bude nám pomáhat celá NASA. Hlavně nesmíme polevit v údržbě. Martinezi, jak to vypadá s tvojí kajutou?“

Martinez se zamračil. „Pořád se mě snaží uvařit. Řízení teploty to prostě nezvládá. Myslím, že to bude potrubím ve stěnách, kterým teče chladicí kapalina. A k němu se nedostanu, protože je vestavěné v plášti. Můžeme tu kajutu využívat pro skladování nákladu, který není citlivý na teplotu, ale to je asi tak všechno.“

„Takže ses přestěhoval do Markovy?“

„Ta je hned vedle,“ odpověděl. „Má stejný problém.“

„Kde teda spíš?“

„V přechodové komoře 2. Je to jediné místo, kde můžu být, aniž by o mě ostatní zakopávali.“

„To není dobrý nápad,“ zavrtěla Lewisová hlavou. „Jestli praskne jediný spoj, je po tobě.“

„Nenapadá mě, kdy jinde bych se mohl vyspat,“ řekl. „Loď je přecpaná, a kdybych spal na chodbě, budu překážet.“

„Fajn, odteď spíš v Beckově kajutě. Beck může spát s Johanssenovou.“

Johanssenová se začervenala a rozpačitě sklopila zrak.

„Takže ty o tom víš?“ ozval se Beck.

„Vy jste mysleli, že ne?“ opáčila Lewisová. „Tohle je malá loď.“

„Nejsi naštvaná?“

„Na normální misi bych byla,“ připustila Lewisová. „Ale teď jsme moc daleko mimo rámec běžných postupů. Když to nebude zasahovat do vašich povinností, je mi to jedno.“

„Milionmílový klub,“ poznamenal Martinez. „Paráda!“ Johanssenová zrudla ještě víc a schovala obličej do dlaní.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 444

Začínám v tom být vážně dobrý. Až to celé skončí, mohl bych být testovací jezdec marsovských roverů.

Všechno šlo dobře. Pět dní jsem jezdil dokola; za sol jsem zvládnul průměrně 93 kilometrů. To je trochu lepší, než jsem čekal. Terén je hladký a rovný, takže prakticky odpovídá té nejlepší variantě. Až budu muset šplhat do kopců a objíždět balvany, podobných výsledků ani zdaleka nedosáhnu.

Ložnice je skvělá. Velká, prostorná a pohodlná. První noc jsem řešil menší problém s teplotou. Byla mi hrozná zima. Rover a přívěs si teplotu regulují bez problémů, ale v ložnici to tak žhavé nebylo.

To už je můj úděl.

Rover má elektrické topení, ze kterého proudí vzduch díky malému ventilátoru. Samotné topení k ničemu nepotřebuju, protože mi dostatek tepla poskytuje RTG, takže jsem ventilátor odmontoval a připojil na elektrické vedení u přechodové komory. Jakmile se rozběhl, stačilo ho nasměrovat do ložnice.

Není to žádná velká věda, ale funguje to. Díky RTG mám tepla habaděj. Jenom jsem ho potřeboval rovnoměrněji rozložit. Aspoň jednou byla entropie na mé straně.

Zjistil jsem, že syrové brambory jsou odporné. V Habu je vařím v mikrovlnce. V roveru nic podobného nemám. Mohl bych vzít mikrovlnku z Habu do roveru a zapojit ji, jenže energie potřebná na uvaření deseti brambor denně by mi zkrátila dojezdovou vzdálenost.

Rychle jsem si zvykl na pravidelný režim. Vlastně je mi to zvláštně povědomé. Takhle jsem prožil dvaadvacet deprimujících solů na cestě k Pathfinderu. Tentokrát však mám ložnici, což je podstatný rozdíl. Místo abych se krčil v roveru, mám vlastní malý Hab.

Po probuzení posnídám jednu bramboru. Potom zevnitř vypustím ložnici. Byl to trochu problém, ale už jsem na to přišel.

Nejdřív si obléknu skafandr. Potom zavřu vnitřní dveře přechodové komory a ty vnější (ke kterým je připevněná ložnice) nechám otevřené. Tím ložnici i sebe oddělím od zbytku roveru. Pak komoře řeknu, ať vypustí tlak. Ačkoli si myslí, že odsává vzduch z malého prostoru, ve skutečnosti vyfukuje celou ložnici.

Sotva odčerpávání skončí, vtáhnu plátno do komory a složím ho. Odpojím ho z průlezu a zavřu vnější dveře. Poté se musím chvíli tísnit v přechodové komoře se sbalenou ložnicí, než se komora natlakuje. Když mám zase tlak, otevřu vnitřní dveře a víceméně vypadnu do roveru. Uložím ložnici, vrátím se do přechodové komory a běžným procesem vystoupím na povrch Marsu.

Je to komplikovaný postup, ale odpojím díky němu ložnici, aniž bych ztratil tlak v kabině roveru. Nezapomeňte, že v něm mám všechny věci, které si moc nepotrpí na vakuum.

Dál je třeba posbírat panely, které jsem předešlého dne rozložil po okolí, a uložit je na rover a přívěs. Pak přívěs rychle zkontroluju. Přes komoru vejdu dovnitř a přehlédnu všechno vybavení. Ani si nesvlékám skafandr. Chci se jenom ujistit, že se nic nestalo.

Potom se vracím do roveru. V něm si sundám skafandr a vyrážím na cestu. Řídím skoro čtyři hodiny, než mi dojde energie.

Zaparkuju, obléknu si skafandr, a jsem zpátky na Marsu. Rozmístím solární panely a nechám nabíjet baterie. Pak vyndám ložnici. Postup je opačný než při skládání. Nafukuje ji přechodová komora. Ložnice je do určité míry pouze jejím prodloužením.

Třebaže je to možné, vzduch do ní nepouštím rychle. To jsem udělal jen proto, abych zjistil, jestli z ní nebude unikat.

Nebyl to však dobrý nápad. Rychlé nafukování způsobuje nárazy a tlak. Nakonec by praskla. Nebyl jsem nadšený z toho, když mě Hab vystřelil jako dělovou kouli. Nestojím o opakování.

Jakmile je ložnice zase připravená, můžu si sundat skafandr a odpočívat. Obvykle sleduju příšerné seriály ze sedmdesátých let. Většinu dne jsem k nerozeznání od nezaměstnaného.

Takhle jsem to vedl čtyři soly a potom následoval „sol na výrobu vzduchu“.

Ukázalo se, že je dost podobný všem ostatním, jen bez čtyř hodin řízení. Po rozložení solárních panelů jsem zapnul oxygenátor a nechal ho zpracovat CO₂, který do té doby nashromáždil regulátor.

Oxygenátor přeměnil všechen CO₂ na kyslík a spotřeboval při tom denní přísun energie.

Test proběhl úspěšně. Až přijde můj čas, budu připravený.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 449

Dnes je ten velký den. Odjíždím do kráteru Schiaparelli.

V roveru a přívěsu mám sbaleno. Většina věcí v nich zůstala od testovací jízdy. Teď jsem přidal ještě vodu.

Poslední dny jsem strávil v Habu vařením brambor v mikrovlnce. Šlo to dost pomalu, protože se do ní najednou vejdou jenom čtyři. Uvařené jsem zase nosil ven, aby zmrzly. Po zmrznutí jsem je ukládal do sedlových brašen na roveru. Možná to vypadá jako ztráta času, ale je to důležité. Místo abych se cestou živil syrovými bramborami, budu je jíst předvařené (studené). Především mnohem líp chutnají. Podstatnější však je, že budou vařené. Tepelnou úpravou se naruší proteiny a jídlo je stravitelnější. Získám z něj víc energie a hodí se mi každá kalorie.

Provedl jsem kompletní diagnostiku veškerého zařízení. Regulátoru, oxygenátoru, RTG, EKRA, baterií, podpory života v roveru, solárních panelů, počítače v roveru, přechodových komor a všeho, co obsahuje pohyblivé části nebo elektroniku. Zkontroloval jsem dokonce i motory. Je jich celkem osm, jeden pro každé kolo, čtyři na roveru, čtyři na přívěsu. Motory přívěsu nebudou poháněné, ale je dobré mít nějaké náhradní.

Všechno je v pořádku. Nenarazil jsem na žádný problém.

Hab se stal svým vlastním stínem. Připravil jsem ho o všechno důležité vybavení a velkou část pláště. Oloupil jsem toho chudáka o všechno, co mi mohl dát, a on se o mě na oplátku staral. Udržoval mě při životě.

Dnes jsem vypnul poslední systémy. Topení, světlo, hlavní počítač atd. Všechny komponenty, které jsem si nevzal na cestu do kráteru Schiaparelli.

Mohl jsem je nechat běžet. Nikomu by to nevadilo. Ale původní postup pro sol 31 (který měl být posledním dnem naší mise na povrchu) počítal s odstavením Habu a jeho vyfouknutím, protože NASA nechtěla, aby vedle startujícího MAV stál velký stan plný hořlavého kyslíku. Myslím, že vypnutí bylo poctou tomu, čeho měla dosáhnout mise Ares 3. Kouskem solu 31, který mi nebyl dopřán.

Když jsem všechno odstavil, interiér Habu tajuplně ztichl. Celých 449 solů jsem slyšel topení, ventilátory a větráky. Nyní se rozhostil absolutní klid. Bylo to strašidelné ticho, jaké se těžko popisuje. Už jsem se vzdálil od zvuků Habu, jenže pokaždé to bylo v roveru nebo ve skafandru, které mají vlastní hlučná zařízení.

Teď však nezůstalo vůbec nic. Nikdy jsem si neuvědomil, jak naprosté ticho na Marsu vládne. Je to pouštní svět prakticky bez atmosféry, v níž by se šířily zvuky. Slyšel jsem tlukot vlastního srdce.

No nic, konec planého filozofování.

Momentálně jsem v roveru. (To by mělo být jasné, protože hlavní počítač Habu je navždy vypnutý.) Mám dvě plné baterie, všechny systémy pracují a čeká mě pětačtyřicet solů řízení.

Kráter Schiaparelli, nebo smrt!

KAPITOLA 22

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 458

Mawrth Vallis! Konečně jsem tady!

Vlastně to žádný extra úspěch není. Mám za sebou teprve deset solů cesty. Ale je to dobrý psychologický milník.

Rover i provizorní podpora života zatím fungují obdivuhodně. Přinejmenším na techniku, která se používá desetkrát déle, než se očekávalo.

Dneska je druhý sol na výrobu vzduchu (první byl před pěti soly).

Když jsem cestu plánoval, předpokládal jsem, že soly na výrobu vzduchu budou hrozně nudné. Ale teď se na ně těším. Jsou to moje volné dny.

Za normálního dne vstanu, sbalím ložnici, naložím solární panely, čtyři hodiny jedu, rozmístím solární panely, nafouknu ložnici, zkontroluju vybavení (zejména podvozek a kola roveru) a pak napíšu NASA zprávu v morseovce, jestliže je poblíž dost kamenů.

Za solu na výrobu vzduchu vstanu a zapnu oxygenátor. Solární panely mám rozmístěné už od předchozího solu. Všechno je připravené. Pak odpočívám v ložnici nebo v roveru. Celý den je můj. V ložnici mám dost prostoru, abych se necítil jako v kleci, a počítač je plný televizních hrůz, které si můžu vychutnávat v reprízách.

Oficiálně jsem do údolí Mawrth Vallis přijel už včera. Jenže jsem to poznal jenom podle mapy. Jeho ústí je tak široké, že ani na jedné straně nejsou vidět stěny.

Teď jsem však jednoznačně v kaňonu. Dno je hezky ploché. Přesně jak jsem doufal. Je to úžasné, tohle údolí nevytvořila řeka pomalou erozí. Vzniklo díky obrovské záplavě za jediný den. Musela to být jedinečná podívaná.

Zvláštní myšlenka: už nejsem na planině Acidalia Planitia. Prožil jsem tam 457 solů, skoro rok a půl, a nikdy se tam nevrátím. Zajímalo by mě, jestli na to budu později vzpomínat s nostalgií.

„VÍTEJTE ZPÁTKY u zpravodajství o Marku Watneym,“ pronesla Cathy do kamery. „Hovoříme s naším častým hostem, doktorem Venkatem Kapoorem. Doktore Kapoore, myslím, že lidé momentálně chtějí vědět, jestli je Mark Watney úplně bez šance.“

„Doufáme, že ne,“ odpověděl Venkat, „ale čeká ho opravdu náročný úsek.“

„Podle posledních satelitních dat prašná bouře nad Arabia Terra vůbec neustupuje a blokuje osmdesát procent slunečního světla.“

„To je pravda.“

„A pro Watneyho jsou jediným zdrojem energie solární panely, že?“

„Je to tak.“

„Může jeho upravený rover fungovat s dvaceti procenty energie?“

„Ne, zatím jsme nenašli způsob, jak by se to dalo zvládnout. I samotná podpora života spotřebuje víc energie.“

„Za jak dlouho se dostane do bouře?“

„Teď je na začátku Mawrth Vallis. Při současném tempu dosáhne okraje bouře o solu 471. To je za dvanáct dní.“

„Určitě zjistí, že něco není v pořádku,“ řekla Cathy. „Při tak nízké viditelnosti si rychle uvědomí, že se solární panely dostanou do potíží. Nemohl by se v tu chvíli prostě otočit?“

„Bohužel, všechno hraje proti němu,“ odvětil Venkat. „Okraj bouře netvoří jasně patrná hranice. Je to pouze oblast, v níž se mírně zvyšuje hustota prachu. Cestou bude prachu stále přibývat. Proběhne to skutečně nenápadně; každý den bude o něco temnější než ten předešlý. Tak nepatrnou změnu člověk nezaregistruje.“

Venkat vzdychl. „Ujede stovky kilometrů a bude přemýšlet, proč klesá účinnost solárních panelů, než zaznamená potíže s viditelností. A bouře se pohybuje na západ, zatímco on míří na východ. Bude příliš hluboko na to, aby z ní vyjel.“

„Takže budeme svědky tragédie v přímém přenosu?“ zeptala se Cathy.

„Vždycky je nějaká naděje,“ připomněl Venkat. „Možná na to přijde rychleji, než čekáme, a vrátí se. Nebo se bouře nečekaně rozptýlí. Třeba vymyslí, jak udržet podporu života v chodu s menší spotřebou energie, než pokládáme za možné. Mark Watney je nyní expert na přežití na Marsu. Pokud to někdo zvládne, pak on.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 462

Další tuctový sol. Zítra je sol na výrobu vzduchu, takže se cítím asi jako v pátek večer.

Dorazil jsem zhruba do poloviny Mawrth Vallis. Přesně jak jsem doufal, jede se mi snadno. Žádná větší stoupání či klesání. Skoro bez překážek. Jen hladký písek s kameny do půl metru.

Možná se ptáte, jak jsem na tom s navigací. Když jsem se vypravil k Pathfinderu, sledoval jsem přechod Phobosu po obloze, aby určil osu východ-západ. Jenže to byl v porovnání s touto cestou pouhý výlet a já jsem měl dost orientačních bodů.

Teď bych s podobným přístupem nevystačil. Moje „mapa“ sestává ze satelitních snímků s tak nízkým rozlišením, že se podle ní jet nedá. Ukazuje jen ty nejnápadnější objekty, například krátery o průměru padesát kilometrů. Zkrátka se nepředpokládalo, že se dostanu tak daleko. Jediný důvod, proč jsem měl podrobnější obrázky oblasti kolem Pathfinderu, spočíval v tom, že jsme je dostali pro účely přistání, kdyby snad Martinez musel dosednout daleko od stanoveného cíle.

Potřeboval jsem tedy spolehlivý způsob, jak určit svou polohu na Marsu.

Zeměpisná šířka a délka. Ty jsou klíčové. Stanovit první je jednoduché. Přišli na to už starověcí mořeplavci na Zemi. Zemská osa se sklonem 23,5 stupně směřuje k Polárce. Mars je nakloněný o něco přes 25 stupňů, takže jeho osa ukazuje na hvězdu Deneb.

Zhotovit sextant není těžké. Potřebujete trubku, skrz kterou se můžete dívat, provázek, závaží a něco s vyznačenými stupni. Já jsem ho měl hotový za necelou hodinu.

A tak každou noc chodím ven s podomácku vyrobeným sextantem a koukám na Deneb. Je to směšné, když se nad tím zamyslíte. Jsem ve skafandru na Marsu a naviguju s pomocí nástrojů ze šestnáctého století. Jenže ty nástroje fungují.

Zeměpisná délka, to je něco jiného. Na Zemi kdysi k jejímu určení potřebovali znát přesný čas a ten pak porovnali s polohou Slunce na obloze. Tenkrát bylo nejtěžší vymyslet hodiny, které by fungovaly na lodi (což se o kyvadlech říct nedá). Pracovaly na tom nejlepší vědecké mozky své doby.

Já naštěstí přesné hodiny mám. Právě teď vidím na čtyři počítače. A taky mám Phobos.

Protože je Phobos směšně blízko k Marsu, oběhne planetu za necelý marsovský den. Putuje ze západu na východ a zapadá každých jedenáct hodin. A samozřejmě se pohybuje po velice předvídatelné dráze. Každý sol trávím třináct hodin čekáním, až solární panely dobijí baterie. Je jisté, že během této doby Phobos nejméně jednou zapadne.

Zapíšu si čas, kdy k tomu došlo. Údaj pak dosadím do spletitého vzorce, který jsem sestavil, a znám zeměpisnou délku.

Kvůli délce potřebuju sledovat západ Phobosu a šířku zase odvodím jen v noci z polohy Denebu. Není to nejrychlejší systém. Ale stačí mi udělat to jednou denně. Po zaparkování zjistím svou polohu a podle té se druhý den řídím. Vlastně je to jeden odhad za druhým. Mám pocit, že zatím to vychází. Ale kdo ví? Vidím to v živých barvách: v jedné ruce držím mapu, drbu se na hlavě a snažím se přijít na to, jak jsem skončil na Venuši.

MINDY PARKOVÁ zkušeně zvětšila poslední satelitní fotografii. Uprostřed byl vidět tábor se solárními panely rozloženými do kruhu, jak měl Watney ve zvyku.

Dílna byla nafouknutá. Podívala se na čas, kdy snímek vznikl, a zjistila, že v poledne místního času. Vzápětí našla hlášení o stavu; Watney ho pokaždé umístil poblíž roveru, pokud měl dost kamenů, většinou na severní straně.

Aby ušetřila čas, Mindy se naučila morseovku, takže si nemusela každé ráno vyhledávat písmeno po písmenu. Otevřela nový e-mail a adresovala ho stále se prodlužujícímu seznamu lidí, kteří chtěli znát Watneyho denní hlášení.

„PLANOVANY PRIJEZD O SOLU 494.“

Zamračila se a připsala: „Poznámka: pět solů do vstupu do prašné bouře.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 466

Mawrth Vallis bylo bezva, než skončilo. Teď jsem v Arabia Terra. Právě jsem překročil její okraj, pokud jsou moje výpočty zeměpisné šířky a délky správné. Ale i bez počítání je očividné, že se mění terén.

Poslední dva soly jsem skoro pořád jel do kopce a šinul se po zadní stěně údolí Mawrth Vallis. Bylo to mírné, ale nepřetržité stoupání. Acidalia Planitia (kde stojí opuštěný Hab) se rozkládá tři tisíce metrů pod nulovou výškou a Arabia Terra leží jen pět set metrů pod ní. Takže jsem vystoupal o dva a půl kilometru.

Zajímá vás, co je to nulová výška? Na Zemi je to hladina moře. Na Marsu se nic takového pochopitelně nevyskytuje.

Proto se vědátoři v bílých pláštích domluvili a stanovili, že na Marsu bude nulová výška taková, ve které je tlak přesně 610,5 pascalu. To je asi o pět set metrů výš, než se momentálně nacházím.

Situace se komplikuje. Když jsem se na planině Acidalia Planitia odklonil od kurzu, mohl jsem prostě zamířit správným směrem na základě nových dat. V údolí Mawrth Vallis se zkrátka zabloudit nedalo. Stačilo se držet kaňonu.

Teď jsem v drsnější čtvrti. V takové čtvrti, kde necháváte dveře roveru pořád zamčené a na křižovatce nikdy úplně nezastavíte. Vlastně to není tak zlé, ale špatné by bylo odchýlit se od kurzu.

Arabia Terra je plná rozlehlých hrozivých kráterů, které musím objíždět. Když nezvládnu navigaci, skončím na okraji jednoho z nich. Nemůžu do něj jen tak vjet a na druhé straně zase vyjet. Zdolávání kopců stojí spoustu energie. Na rovném povrchu zvládnu devadesát kilometrů za den. Do kopce bych byl rád za čtyřicet kilometrů. Navíc je jízda po svahu nebezpečná. Jediná chyba, a mohl bych převrátit rover. Na to nechci ani myslet.

Ano, nakonec musím sjet do kráteru Schiaparelli. Tomu se nevyhnu. Bude nutné, abych si dával obrovský pozor.

Kdybych na kraj nějakého kráteru dorazil teď, musel bych se vrátit a hledat lepší trasu. A to jsem se ocitl v hotovém bludišti kráterů. Musím být ve střehu a mít oči na stopkách. Hodlám se řídit podle orientačních bodů i podle zeměpisné šířky a délky.

Prvním úkolem je projet mezi krátery Rutherford a Trouvelot. Nemělo by to být těžké. Jsou sto kilometrů od sebe. To nemůžu podělat ani já, no ne?

No ne?

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 468

Podařilo se mi hladce proklouznout mezi krátery Rutherford a Trouvelot. Uznávám, mezera mezi nimi měla sto kilometrů, ale i tak.

Teď si užívám čtvrtý sol na výrobu vzduchu. Už jsem na cestě dvacet solů. Zatím jde všechno podle plánu. Podle map jsem ujel 1440 kilometrů. Sice to ještě není polovina, ale blíží se.

Na každém místě, kde tábořím, odebírám vzorky půdy a kamenů. Dělal jsem to i během výletu k Pathfinderu. Tentokrát mě však sleduje NASA. Proto všechny vzorky označuju číslem příslušného solu. NASA bude znát moji polohu mnohem přesněji než já. Později můžou vzorky přiřadit k místům.

Možná je to zbytečná snaha. Do MAV se před startem nedá naložit moc nákladu. Abych se spojil s Hermesem, musím dosáhnout únikové rychlosti, ale modul je stavěný jen pro let na oběžnou dráhu. Pokud mám doletět výš, musím zásadně snížit jeho hmotnost.

O těchto úpravách naštěstí rozhodne NASA, ne já. Jakmile dojedu k MAV, zase se s nimi spojím a oni mi řeknou, co je třeba na modulu udělat.

Nejspíš mi řeknou: „Díky, že jste sbíral vzorky. Ale nechte je tam.

A taky jednu ruku. Tu, kterou máte míň rád.“ Ale pro nepravděpodobný případ, že bych vzorky mohl vzít, je sbírám.

Příštích pár dnů by se mělo cestovat dobře. Další velkou překážkou je kráter Marth. Leží přímo na trase ke kráteru Schiaparelli. Zajedu si kolem něj nejméně sto kilometrů, ale nedá se nic dělat. Zkusím zamířit k jeho jižnímu okraji. Čím těsněji ho minu, tím míň času ztratím.

„ČETL JSI zprávy, co dneska přišly?“ zeptala se Lewisová při vytahování jídla z mikrovlnné trouby.

„Jo,“ odpověděl Martinez a napil se.

Posadila se ke stolu v odpočívárně naproti němu a opatrně otevřela balíček, ze kterého se kouřilo. Usoudila, že jídlo nechá vychladnout. „Mark včera vjel do prašné bouře.“

„Jo, viděl jsem,“ přisvědčil.

„Musíme se připravit na možnost, že se do kráteru Schiaparelli nedostane,“ řekla Lewisová. „Pokud k tomu dojde, musíme udržet morálku. Pořád před sebou máme dlouhou cestu domů.“

„Už jednou byl mrtvý,“ poznamenal Martinez. „Pro morálku to byla těžká rána, ale zvládli jsme to. Kromě toho, on nezemře.“

„Vypadá to dost špatně, Ricku,“ upozornila Lewisová. „Je padesát kilometrů uvnitř bouře a každý sol ujede dalších devadesát. Brzy bude moc daleko na to, aby se dokázal vrátit.“

Martinez zavrtěl hlavou. „On to dokáže, velitelko. Neztrácej víru.“

Zkroušeně se usmála. „Ricku, vždyť víš, že mně náboženství nic neříká.“

„Já vím,“ uznal. „Nemluvím o víře v Boha, myslím víru v Marka Watneyho. Vzpomeň si, co všechno už na něj Mars zkusil, a on je pořád naživu. Tohle taky přežije. Nevím jak, ale přežije. Je to liška podšitá.“

Lewisová si do úst vložila sousto. „Doufám, že máš pravdu.“

„Chceš se vsadit o sto dolarů?“ zeptal se Martinez s úsměvem.

„Samozřejmě že ne,“ odmítla Lewisová.

„To se dalo čekat,“ opáčil.

„Nikdy bych nevsadila na smrt člena posádky,“ vysvětlila Lewisová. „Ale to neznamená, že si myslím –“

„Řečičky,“ přerušil ji Martinez. „V koutku duše prostě věříš, že to zvládne.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SQL 473

Můj pátý den na výrobu vzduchu a zatím jde všechno dobře. Zítra bych měl z jihu minout kráter Marth. Pak to bude jednodušší.

Jsem uprostřed skupiny kráterů, které tvoří trojúhelník. Nazval jsem ho Watneyho trojúhelník, protože po tom, čím jsem prošel, by se po mně na Marsu mělo něco jmenovat.

Vrcholy tvoří krátery Trouvelot, Becquerel a Marth a podél stran leží dalších pět velkých kráterů. Za normálních okolností by to nebyl problém, ale vzhledem k mé velmi hrubé navigaci bych snadno mohl dojet na okraj některého z nich a musel se vracet.

Za kráterem Marth se však dostanu mimo Watneyho trojúhelník (ten název se mi líbí čím dál víc). Pak mě čeká jízda rovnou ke kráteru Schiaparelli. Musím sice minout ještě mnoho dalších, ale ty jsou poměrně malé a objížďky mě nepřipraví o tolik času.

Posouvám se mílovými kroky vpřed. Arabia Terra je nepochybně skalnatější než Acidalia Planitia, jenže zdaleka ne tak, jak jsem se obával. Většinu kamenů prostě přejedu a těm větším se vyhýbám. Zbývá mi 1435 kilometrů.

Hledal jsem informace o kráteru Schiaparelli a zjistil jsem několik povzbudivých skutečností. Nejlepší cesta dovnitř leží přímo na mé trase. Nebudu se trmácet po obvodu. A vjezd se dobře hledá, i když je člověk neschopný navigátor. Severozápadní okraj protíná menší kráter, který mi poslouží jako orientační bod. Jihozápadně od tohoto menšího kráteru je mírný svah až na dno.

Malý kráter nemá jméno. Aspoň ne na mapách, do kterých jsem se díval. Pojmenoval jsem ho Vstupní kráter. Protože na to mám právo.

Další novinkou je to, že se na mém vybavení začíná projevovat stáří. Není to žádné překvapení, protože už mu dávno skončila životnost. Poslední dva soly se baterie dobíjely déle. Solární panely už nevyrábějí tolik energie jako dřív. Není to nic vážného, prostě je nechám nabíjet delší dobu.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 474

Zase jsem to podělal.

Nakonec k tomu muselo dojít. Udělal jsem chybu v navigaci a skončil jsem na kraji kráteru Marth. Protože je sto kilometrů široký, nevidím ho vcelku a nemám ponětí, kde na obvodové kružnici se nacházím.

Okraj kráteru se táhne kolmo na trasu, po které jsem dorazil. Netuším, kudy bych se měl vydat. A nechci jet delší cestou, pokud se tomu dá vyhnout. Původně jsem ho chtěl minout z jihu, ale sever je teď se stejnou pravděpodobností lepší varianta, protože jsem mimo kurz.

Musím počkat na další přechod Phobosu, abych zjistil zeměpisnou délku, a potom na noc, abych podle Denebu doplnil šířku. Naštěstí už jsem dneska ujel sedmdesát kilometrů z obvyklých devadesáti, takže jsem zas tolik neztratil.

Kráter Marth není moc příkrý. Asi bych dokázal sjet na jedné straně dolů a na druhé zase se vyškrábat nahoru. Je právě tak rozlehlý, že bych v něm tábořil jednu noc. Ale nechci zbytečně riskovat. Svahy jsou špatné a měl bych se jim vyhýbat.

Dal jsem si velkou časovou rezervu, takže to zahraju na jistotu.

Dnes skončím dřív a zahájím dobíjení energie. Asi to bude lepší, když teď solární panely zlobí; dám jim víc času na práci. Včera to zase nebylo ono. Zkontroloval jsem všechny kontakty a přesvědčil se, že na nich není prach, ale stejně nejely na sto procent.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 475

Mám problém.

Včera jsem sledoval dva přechody Phobosu a v noci viděl Deneb. Provedl jsem co nejpřesnější výpočty a dospěl k výsledku, jaký jsem si nepředstavoval. Zdá se, že jsem narazil přesně na střed kráteru Marth.

Krucinál.

Můžu jet buď na sever, nebo na jih. Jeden směr by byl pravděpodobně lepší než ten druhý, protože by znamenal kratší objížďku.

Usoudil jsem, že by nezaškodilo, kdybych aspoň zkusil zjistit, který z nich to je, a dnes ráno jsem vyrazil na procházku. Na vyvýšený okraj kráteru jsem to měl zhruba kilometr. S takovou vzdáleností si lidé na Zemi vůbec nelámou hlavou, ale ve skafandru je to utrpení. Nemůžu se dočkat, až budu mít vnoučata. „Když jsem byl mladší, šel jsem na kraj kráteru. Do kopce! Ve skafandru! Na Marsu, vy smradi! Slyšíte? Na Marsu!“

Každopádně jsem se tam vyškrábal a naskytl se mi nádherný výhled. Z výšky se přede mnou otevřelo ohromující panorama. Myslel jsem, že uvidím druhou stranu kráteru Marth a možná dokážu určit, která trasa je výhodnější.

Na druhou stranu jsem však nedohlédl. Ve vzduchu visel jakýsi opar. To není nic neobvyklého; na Marsu je přece jenom oblačnost, vítr a prach. Jenže tenhle opar vypadal neprostupněji, než by měl. Jsem zvyklý na otevřené pláně Acidalia Planitia, svého starého domova uprostřed prérie.

Pak to bylo ještě divnější. Obrátil jsem se a podíval se na rover a přívěs. Všechno bylo tam, kde jsem to nechal (na Marsu je velmi málo zlodějů aut). Ale výhled byl mnohem jasnější.

Opět jsem se zahleděl přes kráter. Potom k západnímu obzoru. Na východ a znova na západ. Musel jsem otáčet celým tělem, protože skafandry jsou prostě takové.

Včera jsem minul kráter. Je asi padesát kilometrů západně odsud. Vidím ho na západním obzoru. Když se však kouknu na východ, tak daleko nedohlédnu. Kráter Marth má průměr 110 kilometrů. Při viditelnosti padesát kilometrů bych měl v dálce rozeznat zakřivení okraje. Jenže nerozeznám.

Nejdřív jsem nevěděl, co si o tom mám myslet. Ta asymetrie mi nešla do hlavy. A naučil jsem se hledět na svět s podezřívavostí. Pak jsem si uvědomil několik věcí:

1. Jediným vysvětlením asymetrické viditelnosti je prašná bouře.

2. Prašné bouře snižují účinnost solárních panelů.

3. Moje solární panely už několik solů pomalu ztrácejí účinnost.

Z toho jsem vyvodil následující:

1. Už několik solů jsem v prašné bouři.

2. Do prdele.

Nejenže jsem se ocitl v prašné bouři, ale ta navíc směrem ke kráteru Schiaparelli houstne. Před pár hodinami mi dělala starosti objížďka kráteru Marth. Teď se potřebuju vyhnout něčemu mnohem většímu. A musím sebou hodit. Prašné bouře se pohybují. Kdybych zůstal na místě, pravděpodobně by mě pohltila. Jenomže kudy pojedu? To už není otázka efektivity. Pokud vyrazím špatným směrem, zasype mě prach a já umřu.

Nemám satelitní záběry. Nemám šanci zjistit velikost a tvar bouře ani její směr. Bože, dal bych cokoli za pětiminutový rozhovor s NASA. Když se nad tím zamyslím, v NASA musejí být bez sebe strachy, když sledují, jak tohle dopadne.

Utíká mi čas. Musím vymyslet, jak zjistím, co o té bouři potřebuju vědět. A potřebuju to vymyslet hned.

A momentálně mě nic nenapadá.

MINDY se dovlekla k počítači. Dnešní směna začínala ve 14:10. Její pracovní rozvrh se řídil podle Watneyho. Do postele uléhala ve stejnou dobu jako on. Watney spal na Marsu přes noc, zatímco jí se spánek posouval každý den o čtyřicet minut, takže si musela zalepit okna alobalem, aby vůbec dokázala usnout.

Začala prohlížet poslední satelitní fotografie. Zvedla obočí. Ještě nesbalil tábor. Obyčejně vyjížděl ráno, jakmile mu světlo umožnilo navigovat. V poledne už zase parkoval, aby využil nejsilnější sluneční svit pro nabíjení.

Dnes se však ještě nepohnul, ačkoli od rána uplynulo dost času.

Podívala se kolem roverů a ložnice po zprávě. Našla ji na obvyklém místě (severně od tábora). Jak četla morseovku, vytřeštila oči.

„PRASNA BOURE. PLANUJU.“

Popadla mobilní telefon a vytočila Venkatovo soukromé číslo.

KAPITOLA 23

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 476

Myslím, že to dokážu vyřešit.

Jsem na samém kraji bouře. Neznám její velikost ani směr. Určitě se ale pohybuje, což je věc, které můžu využít. Nemusím se nikam honit, abych ji prozkoumal. Přijde za mnou.

Bouře je jenom prach ve vzduchu, pro rovery neznamená žádné nebezpečí. Můžu o ní uvažovat jako o „procentu ztráty energie“. Zkontroloval jsem včerejší výkon panelů a ten byl na 97 procentech optimálního. Takže momentálně je to tříprocentní bouře.

Musím jet dopředu a regenerovat kyslík. To jsou moje dva hlavní cíle. Dvacet procent celkové energie využívám pro získávání kyslíku (když mám sol pro jeho výrobu). Kdybych se dostal do jednaosmdesátiprocentní části bouře, nastanou vážné problémy. Přicházel bych o kyslík, i kdybych na jeho výrobu obětoval veškerou dostupnou energii. To je fatální scénář. Jenže ve skutečnosti by fatální okolnosti nastaly mnohem dřív. Potřebuju energii k pohybu, nebo zůstanu trčet na místě, dokud bouře nepřejde nebo se nerozptýlí. Což může trvat měsíce.

Čím víc energie vyrobím, tím víc jí budu mít pro jízdu. Při jasné obloze vyžaduje pohyb osmdesát procent celkového výkonu. Díky tomu zdolám devadesát kilometrů za sol. Teď, po tříprocentní ztrátě, urazím o 2,7 kilometru míň, než bych měl.

Přijít o pár kilometrů za sol není takový problém. Mám spoustu času, ale nesmím se dostat moc hluboko do prašné bouře, nebo se z ní už nikdy nevymotám.

Přinejmenším se musím pohybovat rychleji než bouře. Pokud dosáhnu vyšší rychlosti, můžu ji objet, aniž mě pohltí. Proto musím zjistit, jakým tempem se posouvá.

Můžu to udělat tak, že zůstanu ještě jeden sol tady. Pak porovnám zítřejší energetický zisk s dnešním. Díky tomu zjistím, jak rychle se bouře pohybuje, přinejmenším z pohledu procentní ztráty výkonu.

Jenomže potřebuju znát i její tvar.

Prašné bouře bývají velké. Na šířku můžou mít tisíce kilometrů. Pro její objetí tedy musím vědět, kudy se vydat. Chtěl bych jet kolmo na její směr, pokud možno v místě, kde je slabší.

Můj plán je tedy následující:

Momentálně zvládnu 86 kilometrů (protože jsem včera nemohl naplno dobít baterie). Zítra tu nechám jeden solární panel a odjedu o čtyřicet kilometrů jižněji. Tam vyložím druhý a budu pokračovat dalších čtyřicet kilometrů jižním směrem. Vytvořím tři referenční body na osmdesáti kilometrech.

Pozítří panely posbírám a získám z nich data. Porovnáním výkonu ve stejných obdobích dne si udělám představu o tvaru bouře. Pokud je hustší na jihu, vydám se na sever, abych se jí vyhnul. Jestliže bude hustší na sever, vyrazím na jih.

Doufám, že pojedu na jih. Kráter Schiaparelli leží jihovýchodně ode mě. Cesta na sever by mi výrazně prodloužila celkovou dobu jízdy.

Můj plán má jeden menší zádrhel: Nemám jak „zaznamenávat“ výkon opuštěných solárních panelů. S pomocí počítače v roveru bych to zvládl bez problémů, ale potřebuju něco, co bych mohl nechat na místě, až se přesunu dál. Nemůžu jenom odečítat údaje během jízdy. Musím mít data ve stejném čase ze třech různých míst.

A tak se pro dnešek stanu šíleným vědcem. Nezbývá mí než vyrobit cosi, co zaznamená výkon. Nějakou věc, kterou nechám u solárního panelu.

Když už jsem tady uvíznul, nechám panely venku. Aspoň se dobijí baterie.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 477

Věnoval jsem tomu celý včerejšek a dnešek, ale myslím, že jsem připravený změřit bouři.

Potřebuju způsob, jak zaznamenat čas a výkon každého solárního panelu. Jeden budu mít u sebe, jenže další dva zůstanou daleko za mnou. A řešením se stal náhradní skafandr, který jsem vzal s sebou. Na skafandrech jsou kamery, jež zaznamenávají všechno, co se děje kolem. Jedna je na pravé paži (nebo na levé, pokud je astronaut levák), druhá nad obličejovým krytem. V levém dolním rohu záběru běží údaj o čase, podobně jako na roztřesených domácích videích, která pořizoval můj táta.

V elektronické výbavě mám několik wattmetrů. Řekl jsem si tedy, proč nevyrobit vlastní záznamový systém? Můžu wattmetr jednoduše snímat celý den kamerou.

Tak jsem to i udělal. Když jsem balil na tuhle cestu, vzal jsem s sebou všechny nástroje a nářadí. Pro případ, že bych cestou musel opravovat rover.

Nejdřív jsem odmontoval kamery z náhradního skafandru. Musel jsem pracovat opatrně, nechtěl jsem skafandr zničit.

Další už nemám. Vyjmul jsem z něj kamery i s kabely, které vedou k paměťovým čipům.

Wattmetr jsem dal do malého kontejneru na vzorky a kameru přilepil zespodu na víko. Když jsem kontejner zavřel, kamera přesně zabírala displej měřicího přístroje.

Pro testování jsem využil elektrický rozvod v roveru. Odkud bude moje záznamové zařízení získávat energii, až ho nechám na povrchu? Připojím ho na solární panel o dvou čtverečních metrech! To mu poskytne spoustu energie. A aby pracovalo i v noci, přidal jsem do kontejneru malou nabíjecí baterii (i tu jsem vzal z náhradního skafandru).

Dalším problémem bylo topení, tedy spíše jeho absence. Jakmile tu věc vynesu z roveru, začne se rychle ochlazovat.

A pokud její teplota klesne příliš, elektronika přestane fungovat.

Takže jsem potřeboval nějaký zdroj tepla. A odpověď jsem našel v elektronické soupravě: rezistory. Je jich tam hromada. Rezistory se zahřívají. Prostě to mají ve zvyku. Kamera a wattmetr spotřebují jen zlomek energie, kterou solární článek vyrobí. Zbytek tedy může procházet přes rezistory.

Vyrobil jsem dva „záznamníky výkonu“, otestoval je a ověřil, že pořizují přesně takové záběry, jaké po nich chci.

Potom jsem šel ven. Odmontoval jsem dva solární panely a připojil na ně záznamníky výkonu. Hodinu jsem je nechal pracovat a pak jsem se vrátil a zkontroloval výsledky. Fungovaly skvěle.

Co nevidět se setmí. Ráno tu nechám jeden záznamník a vyrazím na jih.

Zatímco jsem pracoval, nechal jsem oxygenátor zapnutý (proč ne?). Mám pořádnou zásobu O₂ a můžu se vydat na cesty.

Účinnost solárních panelů je za dnešek na 92,5 procenta. V porovnání se včerejšími 97 procenty to dokazuje, že bouře se pohybuje od východu na západ, protože její hustší část byla včera na východě.

V současné době tedy sluneční svit v této oblasti klesá o 4,5 procenta za sol. Kdybych tu musel zůstat dalších šestnáct solů, zavládlo by takové šero, že by mě to zabilo.

Naštěstí tady nezůstanu.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 478

Dnes šlo všechno podle plánu. Žádné komplikace. Nedokážu posoudit, jestli jedu hlouběji do bouře, nebo směrem od ní.

Je těžké říct, jestli světla oproti včerejšku ubylo, nebo přibylo. Lidský mozek tvrdě pracuje na tom, aby takové věci nevnímal.

Než jsem vyrazil, na místě jsem nechal záznamník výkonu. Po zhruba čtyřiceti kilometrech jízdy přímo na jih jsem se oblékl do skafandru a vyložil druhý. Teď mám za sebou celých osmdesát kilometrů, rozložil jsem solární panely kvůli dobití baterií a zaznamenávám jejich výkon.

Zítra musím jet opačným směrem a posbírat záznamníky. Mohlo by to být nebezpečné; pojedu rovnou do známé oblasti bouře. Ale přínos cesty za to riziko stojí.

Mimochodem, už jsem se zmínil o tom, že mám brambor plný zuby? Protože jich mám fakt plný zuby, přísahám. Jestli se někdy vrátím na Zemi, koupím si hezký domeček v Západní Austrálii. Západní Austrálie je totiž přesně na opačné straně planety než Idaho, centrum amerického bramborářství.

Začal jsem o tom z toho důvodu, že jsem si dneska dal potravinový balíček. Pět jsem si jich schoval pro zvláštní příležitosti. První jsem snědl před devětadvaceti soly, když jsem se vydal do kráteru Schiaparelli, ale úplně jsem zapomněl na druhý, určený na polovinu zvládnuté cesty. Proto si teď vychutnávám opožděnou hostinu na půli cesty.

Nejspíš je stejně přesnější sníst ho až dnes. Kdo ví, jak dlouho budu objíždět tu bouři? A kdybych v ní uvízl a byl odsouzený zahynout, rozhodně spořádám i ostatní vyhrazená jídla.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 479

Už jste někdy špatně najeli na dálnici? Stačí počkat na další exit a přejet do opačného směru, ale člověk nenávidí každý ubíhající metr, protože ho vzdaluje od cíle.

Dnes jsem se tak cítil celý den. Teď jsem tam, odkud jsem včera vyrazil. Fuj.

Cestou jsem vyzvedl záznamník výkonu, který jsem nechal v polovině. Před chvílí jsem dovnitř odnesl i ten, co včera zůstal tady.

Oba záznamníky fungovaly tak, jak jsem doufal. Stáhl jsem jejich videonahrávky do notebooku a přeskočil na poledne. Konečně jsem měl údaje o účinnosti ze tří míst na osmdesáti kilometrech, všechny ze stejného času.

Ke včerejšímu poledni ukazoval severní záznamník 12,3 procenta ztráty výkonu, prostřední ztrátu 9,5 procenta a jižní 6,4 procenta. Z toho vychází poměrně jasný obraz: Bouře je severně ode mě. A již dříve jsem zjistil, že směřuje na západ.

Takže bych se jí měl vyhnout tím, že pojedu nějakou dobu na jih, aby mě na severu minula, a pak se znovu obrátím na východ.

Konečně dobrá zpráva! Jihovýchod jsem si přál. Neztratím moc času.

Ach jo… Zítra musím potřetí absolvovat tu samou zpropadenou trasu.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 480

Myslím, že se dostávám před bouři.

Po celodenní jízdě po marsovské dálnici číslo jedna jsem zpátky ve svém včerejším táboře. Zítra se konečně dostanu někam dál. Zastavil jsem kolem poledne a utábořil se. Ztráta účinnosti je tu 15,6 procenta. Vzhledem k sedmnácti procentům ze včerejška to znamená, že bouři můžu uniknout, pokud pojedu na jih.

Doufám.

Bouře má pravděpodobně kruhový tvar. Většinou ho mívají. Ale taky jsem mohl vjet do nějaké kapsy. V tom případě jsem mrtvý, no ne? Nic s tím nenadělám.

Brzy se to dozvím. Jestli má bouře kruhový tvar, účinnost by se měla každý den zlepšovat, dokud se nevrátí na sto procent. Teprve po dosažení sta procent budu vědět, že jsem jižně od bouře, a můžu to obrátit na východ. Uvidíme.

Kdybych na žádnou bouři nenarazil, směřoval bych na jihovýchod rovnou ke svému cíli. Když teď jedu na jih, značně mi klesla rychlost. Sice za sol urazím devadesát kilometrů jako vždycky, ale ke kráteru Schiaparelli se přiblížím jen o 37 kilometrů, protože Pythagoras je svině. Nevím, kdy z té bouřky konečně vyjedu a vydám se ke kráteru Schiaparelli přímo. Jedna věc je však jistá: můj plán dorazit tam o solu 494 je v troskách.

Sol 494. Tehdy pro mě přiletí. Pokud to nestihnu, strávím zbytek svého krátkého života tady. A to ještě musím upravit MAV.

Hergot.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 482

Sol na výrobu vzduchu. Čas na odpočinek a přemýšlení.

Co se týče odpočinku, přečetl jsem osmdesát stran Zla pod sluncem od Agathy Christie ze sbírky digitálních knih, o kterou se mi postarala Johanssenová. Tipuju, že vrahem je Linda Marshallová.

Pokud jde o přemýšlení, zabýval jsem se tím, kdy sakra uniknu té bouři.

Pořád jedu na jih a pořád mám potíže se ztrátou účinnosti (i když se to zlepšuje). Každý den se však přibližuju k MAV jen o sedmatřicet kilometrů místo devadesáti. Což mě sere.

Napadlo mě, že bych vynechal sol na výrobu vzduchu. Mohl bych jet další dva dny, než mi dojde kyslík, a uniknout bouři je dost důležité. Jenže nakonec jsem to neudělal. Vzdálil jsem se bouřce dost na to, abych si mohl dovolit jeden den v klidu. A navíc nevím, jestli by mi dva dny navíc nějak pomohly. Kdo ví, jak daleko na jih bouře zasahuje?

No, NASA to patrně ví. A nejspíš to ukazují ve všech televizních zprávách na Zemi. A pravděpodobně existuje webová stránka, která se jmenuje třeba www.sledujte-smrt-marka-watneyho.com. Takže o dosahu bouře na jih má představu nějakých sto milionů lidí.

Já k nim však nepatřím.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 484

KONEČNĚ!

Konečně jsem venku z té zatracené bouřky. Dnešní výkon dosáhl sta procent. Ve vzduchu už není prach. Protože se bouře pohybuje kolmo na mou trasu, znamená to, že jsem minul jižní okraj mraku (za předpokladu, že má kruhový tvar. Pokud ne, jsem v prdeli.).

Od zítřka můžu jet přímo ke kráteru Schiaparelli. Což je dobře, protože jsem ztratil dost času. Ujel jsem 540 kilometrů jižním směrem, abych se vyhnul bouři. Jsem katastrofálně mimo kurz.

Na druhou stranu to není zas taková tragédie. Dostal jsem se hluboko do oblasti Terra Meridiani a jízda je trochu jednodušší než v drsném terénu vysočiny Arabia Terra, který by ze člověka vytřásl duši. Kráter Schiaparelli je skoro přesně na východ, a pokud se můj sextant a výpočty založené na Phobosu nemýlí, mám před sebou 1030 kilometrů.

Když budu počítat se soly na výrobu vzduchu a devadesáti kilometry za sol, k cíli bych měl dorazit o solu 498. To vůbec není špatné. Bouře, která mě málem zabila, mě nakonec zdržela jenom o čtyři soly.

Pořád mám čtyřiačtyřicet solů na úpravy MAV, které NASA mezitím vymyslí.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 487

Naskytla se mi zajímavá příležitost. A tou „příležitostí“ myslím sondu Opportunity.

Odchýlil jsem se od kurzu natolik, že už nejsem daleko od marsovského průzkumného roveru Opportunity. Zbývá mi k němu asi tři sta kilometrů. Dostal bych se tam zhruba za čtyři soly.

Dost mě to láká. Kdybych dokázal využít vysílačku sondy, zase bych měl spojení s lidstvem. NASA by mi nepřetržitě oznamovala moji přesnou polohu a nejlepší kurz, varovala mě před dalšími bouřemi a celkově na mě dávala pozor.

Ale mám-li být upřímný, není to skutečný důvod, proč mě to zajímá. Už mám po krk té příšerné samoty! Jakmile jsem zprovoznil Pathfinder, zvykl jsem si na hovory se Zemí. Pak jsem o ně přišel, protože jsem opřel vrtačku o špatný stůl, a teď jsem zase sám. S tím by za pouhé čtyři soly mohl být konec.

Je to ale iracionální, hloupý nápad. Jsem jen jedenáct solů od MAV. Proč odbočovat z cesty a vyhrabávat další polámaný rover, abych si vyrobil provizorní vysílačku, když budu mít do dvou týdnů nový a plně funkční komunikační systém?

Takže i když je lákavé, že to mám k dalšímu roveru, co by kamenem dohodil (ale že jsme s nimi tuhle planetu zaneřádili, viďte?), není to chytrý tah.

Kromě toho, už jsem zhanobil dost budoucích historických památníků.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 492

Musím se zamyslet nad ložnicí.

Zatím ji dokážu nafouknout, jenom když jsem v roveru. Je napojená na přechodovou komoru, takže se přes ni nedostanu ven. Během jízdy mi na tom nezáleží, protože ji stejně musím každý den sbalit. Ale až se dostanu k MAV, nebude už nutné nikam cestovat. Každá dekomprese/komprese ložnice namáhá spoje (což jsem si ověřil na vlastní kůži, když mě vystřelil Hab), takže nejlepší bude najít způsob, jak ložnici nechat trvale rozloženou.

Panebože. Právě jsem si uvědomil, že doopravdy věřím, že dojedu k MAV. Všimli jste si toho? Jen tak mezi řečí jsem začal rozebírat, co podniknu, až budu na místě. Jako kdyby o nic nešlo. Žádný problém. Prostě se přehoupnu do kráteru Schiaparelli a zaparkuju u modulu.

Hezké.

Nemám zkrátka žádnou další přechodovou komoru. Jednaje na roveru, druhá na přívěsu, a to je všechno. Obě jsou napevno vestavěné, takže je nemůžu odmontovat a přidělat k ložnici.

Mohl bych ji ale úplně uzavřít. Ani kvůli tomu nemusím vymýšlet žádné provizorium. Na místě uchycení má přechodová komora plachtu, která se dá rozvinout a využít k překrytí otvoru. Nezapomeňte, že jsem její vchod sebral z nafukovacího stanu, což je bezpečnostní prvek pro případ ztráty tlaku v roveru. Byl by k ničemu, kdyby se nedal vzduchotěsně uzavřít.

U bezpečnostního prvku se bohužel nepočítalo s opakovaným použitím. Princip je takový, že se lidé uzavřou v nafukovacím stanu a počkají, až k nim dojedou ostatní členové posádky v druhém roveru. Zachránci pak připojí nafukovací stan z poškozeného roveru ke svému vozidlu, ze své strany proříznou rozvinutou plachtu a pustí kolegy k sobě.

Abychom měli jistotu, že to bude možné za všech okolností, pravidla mise stanoví, že v roveru můžou být maximálně tři osoby a že oba rovery musejí fungovat, jinak se nesmí používat ani jeden.

Tady je můj geniální plán: Po příjezdu k MAV už ložnici nebudu využívat jako ložnici. Přestěhuju do ní oxygenátor a regulátor atmosféry. Spát budu v přívěsu. Chytré, co?

V přívěsu je místa dost. Pořádně jsem se na tom nadřel. V balonu mám spoustu prostoru pro hlavu. Plocha není nic moc, ale s výškou jsem spokojený.

V plášti ložnice je navíc několik ventilů. Za to musím poděkovat konstrukci Habu. Ventily (trojnásobně jištěné) jsou součástí plátna, které jsem z něj vyřízl. NASA chtěla, aby se Hab dal natlakovat i zvenku, pokud to bude nutné.

Nakonec budu mít uzavřenou ložnici a v ní oxygenátor a regulátor atmosféry. Ložnici a přívěs propojím hadicemi, kterými bude proudit vzduch, a jednou hadicí protáhnu taky přívod elektřiny. Rover změním ve skladiště (protože už nebudu muset k řízení) a přívěs zůstane úplně prázdný. Tak získám stálou ložnici. Můžu ji dokonce využívat jako dílnu pro úpravy těch dílů MAV, které dokážu přenést přes přechodovou komoru.

Samozřejmě, kdyby nastaly problémy s regulátorem atmosféry nebo oxygenátorem, budu muset ložnici rozříznout, abych se k nim dostal. Ale jsem tady už 492 solů a celou dobu fungují výborně, takže to risknu.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 497

Zítra se dostanu k bráně do kráteru Schiaparelli!

Tedy za předpokladu, že se nic nepokazí. Ale během celé téhle mise jde všechno jako po másle, ne? (To byla ironie.) Dneska je sol na výrobu vzduchu a já o něj tentokrát nestojím.

Jsem tak blízko kráteru Schiaparelli, že ho přímo cítím na jazyku. Předpokládám, že by chutnal hlavně po písku, ale to není podstatné. Pochopitelně to nebude konec cesty. Potrvá ještě tři soly, než dojedu od brány k MAV, ale stejně! Už tam skoro jsem!

Myslím, že dokonce dohlédnu k okraji kráteru Schiaparelli. Je hrozně daleko a možná je to jenom výplod mé představivosti. Zbývá 62 kilometrů, takže pokud ho skutečně vidím, tak jen slabě.

Jakmile se zítra dostanu do Vstupního kráteru, odbočím na jih a přes „Vstupní rampu“ sjedu do Schiaparelliho pánve. Trochu jsem to propočítával a svah by měl být poměrně bezpečný. Mezi okrajem a dnem kráteru je výškový rozdíl 1,5 kilometru a rampa je dlouhá nejméně 45 kilometrů. Z toho mi vychází dvojstupňový sklon. Žádný problém.

Zítra večer klesnu tak hluboko jako ještě nikdy!

Zkusím to jinak… Zítra večer budu na dně!

Ne, tohle taky nezní moc dobře…

Zítra večer vjedu do nejoblíbenější díry Giovanniho Schiaparelliho!

Dobře, uznávám, že teď už si jenom hraju.

OKRAJ KRÁTERU byl po miliony let vystaven neustálým náporům větrů. Ty nahlodávaly skalnatý hřeben, jako když se řeka zařezává do horského pásma. Trvalo jim to celou věčnost, ale nakonec ho prorazily.

Zvýšený tlak větru měl náhle kudy odcházet. Trhlina se s každým tisíciletím rozšiřovala. Současně s tím se v pánvi pod ní usazovala zrnka prachu a písku, přinesená proudícím vzduchem.

Posléze bylo dosaženo rovnovážného bodu. Písek se nakupil do úrovně terénu kolem kráteru. Pak už ho nepřibývalo na výšku, ale do dálky. Svah se prodlužoval až do dalšího rovnovážného stavu, definovaného složitými interakcemi bezpočtu částeček a jejich schopností udržet sklon. Vznikla Vstupní rampa.

Počasí vytvořilo duny a terén připomínal poušť. Dopady meteoritů v okolí se postaraly o přísun kamenů a balvanů. Tvar ztratil symetrii. Gravitace odvedla svou práci. Rampa s ubíhajícím časem sesedala. Neklesala však rovnoměrně. Horniny s rozdílnou hustotou se propadaly různě rychle. Některá místa ztvrdla na kámen, zatímco jiná zůstala měkká jako mastek.

Svah do kráteru sice v průměru klesal pozvolna, ale rampa byla zvrásněná a nepříjemně členitá.

Jediný obyvatel Marsu dojel ke Vstupnímu kráteru a stočil vozidlo k Schiaparelliho pánvi. Nečekal, že povrch rampy bude tak drsný, ale terén nevypadal o nic hůř než jiné končiny, kterými běžně projížděl.

Menším dunám se vyhýbal a z větších se opatrně spouštěl. Věnoval pozornost každé zatáčce, každému klesání či stoupání i všem balvanům před sebou. Promýšlel trasu a zvažoval každou alternativu.

Stejně to nestačilo.

Rover při sjíždění ze zdánlivě obyčejného svahu překonal neviditelnou hranu. Za pevnou kamenitou půdou následoval jemný písek. Protože všechno zakrývala nejméně pěticentimetrová vrstva prachu, na první pohled změně nic nenasvědčovalo.

Levé přední kolo roveru se zabořilo. Kvůli náhlému náklonu se pravé zadní kolo úplně odlepilo od země. To přineslo zvýšenou zátěž levého zadního kola, které v prachu rovněž ztratilo nezbytnou oporu. Než cestovatel stačil zareagovat, rover se převrátil na bok. Solární články, úhledně naskládané na střeše, se uvolnily a rozletěly jako balíček karet.

Přívěs, napevno spojený s roverem, to strhlo dolů. Tažné svorky z pevného kompozitu pod náporem popraskaly jako suché větvičky. Přetrhly se i propojovací hadice. Přívěs se zabořil do měkké půdy, převrátil se na balonovou střechu a zůstal na místě.

Rover takové štěstí neměl. Kutálel se dolů z kopce, přičemž cestovatel poletoval uvnitř jako prádlo v pračce. Po dvaceti metrech prach ustoupil pevnějšímu písku a rover se zastavil.

Cestovatel byl živý, alespoň prozatím.

KAPITOLA 24

VEDOUCÍ ODDĚLENÍ zírali na satelitní snímek na projekčním plátně.

„Panebože,“ vydechl Mitch. „Co se sakra stalo?“

„Rover leží na boku,“ konstatovala Mindy a ukázala na plátno.

„Přívěs je převrácený. Ty obdélníky kolem jsou solární panely.“

Venkat se chytil za bradu. „Máme nějaké informace o stavu tlakové kabiny roveru?“

„Nic jednoznačného,“ odpověděla Mindy.

„Nějaké známky toho, že Watney po nehodě něco udělal? Například vystoupil ven?“

„Venku nebyl,“ odmítla Mindy. „Je tam jasno. Kdyby vystoupil, viděli bychom stopy.“

„To je celé místo nehody?“ zajímal se Bruce Ng.

„Myslím, že ano,“ odvětila Mindy. „Směrem k horní části snímku, což je na sever, jsou normální stopy kol. A tady,“ ukázala na velké místo s narušenou půdou, „podle mě nastal problém. Podle polohy té jámy bych řekla, že zde se rover převrátil a začal klouzat. Vidíte, že jámu nechal za sebou. Přívěs se otočil na střechu.“

„Netvrdím, že je všechno v pořádku,“ začal Bruce, „ale nemyslím si, že je to tak zlé, jak to vypadá.“

„Pokračuj,“ vyzval ho Venkat.

„Rover je postavený tak, aby převrácení zvládnul,“ vysvětlil Bruce.

„A kdyby došlo ke ztrátě tlaku, vyfouklo by to do písku obrazec ve tvaru hvězdy. Nic takového nevidím.“

„Třeba je Watney uvnitř zraněný,“ poznamenal Mitch. „Mohl se praštit do hlavy, zlomit si ruku nebo tak něco.“

„Jistě,“ souhlasil Bruce. „Jenom říkám, že rover to nejspíš přečkal.“

„Jak je ten záběr starý?“

Mindy se podívala na hodinky. „Přišel před sedmnácti minutami. Další budeme mít za devět minut, až se na dohled dostane MGS4.“

„Nejdřív musí vyjít ven, aby zhodnotil škody,“ uzavřel Venkat. „Mindy, informujte nás o každé změně.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 498

Hm.

Takže…

Při sjezdu do Schiaparelliho pánve nastaly komplikace. Abyste si udělali obrázek, jak vážné komplikace to byly, představte si, že musím natáhnout ruce nahoru, abych dosáhl na klávesnici. Počítač je totiž na řídicím panelu a rover leží na boku.

Dost to se mnou házelo, ale v kritických situacích funguju jako bezvadně seřízený stroj. Jakmile se rover převrátil, schoulil jsem se do klubíčka a kryl se. Jsem prostě takový akční hrdina.

Zabralo to. Nezranil jsem se.

Tlaková kabina je neporušená, což je pozitivní. Ventily do hadic z přívěsu se uzavřely. To pravděpodobně znamená, že hadice jsou odpojené. A z toho zase vyplývá, že spojení s přívěsem prasklo. Nádhera. Když se dívám kolem, nevidím nic rozbitého. Nádrže s vodou zůstaly zavřené. Zásobníky vzduchu vypadají neporušeně. Ložnice se rozbalila a je všude kolem, je to jenom plátno, takže se jí nemohlo stát nic vážného.

Řízení to přečkalo bez úhony a navigační počítač hlásí „nepřijatelně nebezpečný náklon“ roveru. Díky, počítači!

Prostě jsem se převrátil. Není to konec světa. Žiju a rover je v pořádku. Větší strach mám o solární panely, přes které jsem se nejspíš kutálel. Kromě toho, odpojení přívěsu pravděpodobně znamená, že taky dopadl bledě. Balonová střecha není moc odolná. Jestli praskla, věci se rozletěly všude kolem a já je musím posbírat. Bez podpory života se jednoduše neobejdu.

Když už mluvím o podpoře života, rover se po uzavření ventilů přepnul na vlastní zásobníky. Hodný rover! Dostaneš odměnu.

Mám dvacet litrů kyslíku (to mi vystačí na čtyřicet dní), ale bez regulátoru (který je v přívěsu) se vracím k chemické absorpci CO₂. Zbyly mi filtry na 312 hodin. Dalších 171 hodin zvládnou filtry ve skafandrech. Dohromady to dělá 483 hodin, což je skoro dvacet solů. Takže mám čas všechno zase zprovoznit.

MAV už je vážně na dosah. Jsem zhruba 220 kilometrů od něj. Nedopustím, aby mi něco takového zabránilo pokračovat v cestě. A nepotřebuju, aby systémy fungovaly dokonale. Stačí, když rover zvládne dalších 220 kilometrů a podpora života přečká jednapadesát solů. To je celé. Je čas vzít si skafandr a najít přívěs.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 498 (2)

Byl jsem venku a není to tak špatné. Na druhou stranu ani žádná sláva.

Zničil jsem tři solární panely. Leží pod roverem a jsou celé popraskané. Možná z nich vyždímu pár wattů, ale moc tomu nevěřím. Naštěstí jsem si na cestu vzal o jeden víc. Pro každodenní provoz jsem jich potřeboval osmadvacet a naložil dvacet devět (čtrnáct na střechu roveru, sedm na střechu přívěsu a osm na police, které jsem namontoval na boky obou vozidel).

Zkusil jsem převrátit rover zpátky, ale nemám na to dost síly. Musím vymyslet nějakou páku. Kromě toho, že leží na boku, nevidím žádný vážnější problém.

No, není to tak docela pravda. Tažné zařízení je zničené tak, že se nedá opravit. Polovina se utrhla. Naštěstí je stejné na přívěsu, takže mám náhradní.

Poloha přívěsu je velmi ošidná. Leží na nafouknuté střeše. Nevím, který bůh se na mě usmál a nenechal balon prasknout, ale jsem mu za to vděčný. Mojí prioritou bude obrátit přívěs na kola. Čím déle jeho hmotnost spočívá na balonu, tím je pravděpodobnější, že plátno praskne.

Když už jsem chodil venku, posbíral jsem šestadvacet solárních panelů, které nebyly pod roverem, a připojil je, ať mi dobijí baterie. Koneckonců, proč ne?

Teď musím vyřešit několik problémů: Především potřebuju otočit přívěs. Nebo ho aspoň převalit na bok, aby netlačil na balon. Pak musím na kola postavit rover. A na závěr bude nutné nahradit tažné zařízení na roveru tím z přívěsu.

Taky bych měl napsat zprávu NASA. Asi o mě mají strach.

MINDY NAHLAS přečetla vzkaz v morseovce.

„HAVARIE. OPRAVUJI!.“

„Cože? To je všechno?“ zeptal se Venkat do telefonu.

„Nic víc tam není,“ potvrdila Mindy. Telefon přidržovala ramenem a psala e-mail zúčastněným osobám.

„Jenom dvě slova? Nic o zdravotním stavu? Vybavení? Zásobách?“

„Dostal jste mě,“ odpověděla. „Napsal podrobné hlášení. Jenom jsem vám chtěla bezdůvodně lhát.“

„Velmi vtipné,“ odsekl Venkat. „Jen si zahrávejte s lidmi, co jsou v hierarchii sedm příček nad vámi. Uvidíte, jak to dopadne.“

„Ach, to ne,“ řekla Mindy. „Mohla bych přijít o práci meziplanetární voyeurky? Myslím, že bych pak musela využít inženýrský diplom k něčemu jinému.“

„Pamatuju doby, kdy jste bývala nesmělá.“

„Teď je ze mě vesmírný paparazzi. Podepisuje se to na mém chování.“

„Jistě, jistě,“ uzavřel Venkat. „Hlavně pošlete e-mail.“

„Už jsem ho poslala.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 499

Dneska jsem měl plno práce a hodně jsem toho zvládnul.

Pustil jsem se do toho celý rozbolavělý. Musel jsem spát na stěně roveru. Ložnice je mi k ničemu, když teď přechodová komora směřuje k nebi. Přesto jsem pro ni našel využití. Sbalil jsem ji a použil jako matraci.

Stačí, když řeknu, že stěna roveru není pro spánek určená. Ale po ranní bramboře a vicodinu jsem se cítil daleko líp.

Zpočátku jsem se domníval, že mou nejvyšší prioritou je přívěs. Pak jsem změnil názor. Když jsem si ho pořádně prohlédl, usoudil jsem, že s ním sám nepohnu. Potřebuju na to rover.

Proto jsem se dnes zaměřil na převrácení roveru.

Na cestu jsem si vzal všechny nástroje, protože jsem předpokládal, že je budu potřebovat na úpravy MAV. Taky jsem přibalil nějaké kabely. Až se dostanu k MAV, nebudu už hýbat se solárními panely a bateriemi. A nechci přejíždět s roverem pokaždé, když budu něco vrtat na opačné straně modulu. Vzal jsem všechny kabely, které jsem pobral.

Vyplatilo se. Hodí se mi totiž jako lana.

Vyhrabal jsem ten nejdelší. Je to ten, jímž jsem napájel vrtačku, která zničila Pathfinder. Říkám mu „můj šťastný kabel“.

Jeden konec jsem připojil k baterii a druhý k nechvalně známé vrtačce na vzorky a pak jsem se s vrtačkou odebral hledat pevný terén. Když jsem ho našel, došel jsem po něm tak daleko, jak mi přívodní kabel umožnil. Metrový vrták jsem zahloubil půl metru do skály, odpojil jsem kabel a přivázal ho k vrtáku.

Potom jsem se vrátil k roveru a přivázal kabel k nosiči na horní straně střechy. Tak jsem získal dlouhé a napnuté lano, táhnoucí se kolmo na rover.

Došel jsem doprostřed a táhl lano do strany. Na rover tak působila mnohem větší síla. Jen jsem doufal, že vrták nepraskne dřív, než se rover převrátí.

Couval jsem a napínal lano víc a víc. Nakonec něco povolí a určitě to nebudu já. Archimedes byl na mé straně. Nakonec se rover otočil. Dopadl na kola a zvířil obrovský mrak jemného prachu. Odehrálo se to potichu. Stál jsem dost daleko a řídká atmosféra ke mně nedonesla žádné zvuky.

Odvázal jsem kabel, uvolnil vrták a vrátil se k roveru. Provedl jsem kompletní kontrolu systémů. Je to příšerná nuda, ale neměl jsem na výběr.

Všechny systémy a podsystémy fungovaly správně. JPL při výrobě těchhle roverů odvedla vynikající práci. Jestli se vrátím na Zemi, pozvu Bruce Nga na pivo. Vlastně bych na ně měl pozvat všechny z JPL.

Pivo pro všechny, pokud se dostanu zpátky na Zemi.

Jakmile stál rover na kolech, bylo načase věnovat se přívěsu. Potíž je ale v tom, že se setmělo. Nezapomínejte, že jsem v kráteru.

Než jsem překlopil rover, stačil jsem zdolat většinu rampy. A rampa je na západním okraji kráteru. Slunce tedy z mého pohledu zapadá opravdu brzy. Jsem ve stínu západní zdí. A to je totálně na prd.

Mars není Země. Nemá hustou atmosféru, která by ohýbala paprsky, a v ní drobné částice, které by světlo odrážely i za roh. Je tu téměř úplné vakuum. Jakmile slunce není vidět, zavládne tma. Phobos mi poskytuje trochu měsíčního světla, ale pracovat se v něm nedá. Deimos je maličká srágora, která se nehodí vůbec k ničemu.

Nerad přívěs nechávám další noc na balonu, jenže moc jiných možností nemám. Předpokládám, že pokud v téhle poloze vydržel celý den, pravděpodobně bude stabilní.

A když teď rover stojí, jak má, můžu zase vytáhnout ložnici! V životě záleží na maličkostech.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 500

Když jsem se ráno probudil, zjistil jsem, že přívěs ještě nepraskl. Takže den začal dobře.

S přívěsem to bylo komplikovanější než s roverem. Ten stačilo převalit. Přívěs je nutné úplně obrátit a to vyžaduje mnohem větší sílu než včerejší trik s kabelem.

Prvním krokem bylo dojet v roveru k přívěsu. Potom přišlo na řadu kopání.

Ach bože, kopání.

Přívěs ležel na střeše s přední částí směřující dolů. Usoudil jsem, že nejlepší bude využít svahu a převrátit ho přes předek. V podstatě ho přinutit, aby udělal salto a přistál na kolech.

Mohl jsem to udělat tak, že bych uvázal lano k zadní části a táhl ho roverem. Jenže kdybych to zkusil bez vykopané jámy, přívěs by jen klouzal po zemi. Potřeboval jsem díru, do které zapadne předek vozidla.

A tak jsem vykopal jámu. Jeden metr dlouhou, tři metry širokou a metr hlubokou. Byly to čtyři hodiny hrozné dřiny, ale dokázal jsem to.

Naskočil jsem do roveru, rozjel se dolů a táhl přívěs za sebou. Jak jsem doufal, přívěs zapadl do díry a začal se obracet přes předek. Nakonec v obrovském oblaku prachu dopadl na kola.

Chvíli jsem jen tak seděl a užasle zíral, že můj plán doopravdy vyšel. A teď už je zase tma. Nemůžu se dočkat, až z toho zatraceného stínu vypadnu. Stačí mi jeden den jízdy k MAV a nechám stěnu daleko za sebou. Do té doby musím přečkat další předčasnou noc.

Opět ji zvládnu bez systému podpory života v přívěsu. Ačkoli už stojí ve správné poloze, nemám představu, jestli všechny ty krámy uvnitř fungují. Bohaté zásoby v roveru mi pořád úplně postačují.

Zbytek večera strávím bramborovou hostinou. A tou „hostinou“ mám na mysli, že brambory nenávidím tak, že bych vraždil.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 501

Den jsem zahájil nicotným čajem. Nicotný čaj se vaří snadno. Nejdřív ohřejete vodu a pak do ní nepřidáte nic. Před pár týdny jsem experimentoval s bramborovou slupkou. Čím míň o tom řeknu, tím líp.

Dnes jsem se odvážil do přívěsu. Nebylo to jednoduché. Je tam dost plno; skafandr jsem musel nechat v přechodové komoře.

Hned na začátku jsem zaznamenal, jaké je tam horko. Pár minut mi trvalo, než jsem objevil příčinu.

Regulátor atmosféry pořád bezchybně fungoval, ale neměl co na práci. Bez spojení s roverem už nemusel zpracovávat můj CO₂. Atmosféra v přívěsu měla dokonalé složení, tak proč ji měnit?

Bez nutnosti regulace vzduch neproudil do EKRA kvůli separaci podchlazením. A proto se ani nevracel jako tekutina, kterou je třeba ohřát.

Nezapomínejte však, že RTG generuje teplo nepřetržitě. Nedá se vypnout. Takže se teplo prostě hromadilo. Nakonec bylo dosaženo rovnovážného stavu, kdy teplo unikalo přes plášť tak rychle, jak ho RTG dokázal vyrábět. Pokud vás to zajímá, teplota se ustálila na 41 °C.

Projel jsem úplnou diagnostiku regulátoru a oxygenátoru a můžu s radostí oznámit, že oba pracují bez chyb.

Vodní nádrž s RTG byla prázdná, což mě nepřekvapilo. Nahoře je otevřená a nepočítal jsem s tím, že se bude převracet. Na podlaze byly kaluže vody, které jsem dlouho vytíral vlastní kombinézou. Nádrž jsem dolil vodou z uzavřeného kontejneru, který jsem do přívěsu připravil před cestou. Připomínám, že vodou probublává vracející se vzduch. Postavil jsem na tom vytápění.

Celkově vzato jsem dopadl dobře. Kritické komponenty fungují a obě vozidla už zase stojí na kolech.

Hadice, které spojovaly rover a přívěs, se díky vhodné konstrukci odpojily bez poškození. Prostě jsem je upevnil nazpátek, a vozidla opět sdílejí podporu života.

Zbývalo už jen opravit tažné zařízení. To bylo totálně zničené. Náraz ho zasáhl naplno. Ale jak jsem předpokládal, hák na přívěsu zůstal netknutý. Takže jsem ho přemontoval na rover a znovu vozidla propojil.

Celkem mě tahle patálie stála čtyři soly. Ale už jsem zpátky v akci!

Svým způsobem.

Co když vjedu do další jámy plné prachu? Tentokrát jsem měl štěstí. Příště z toho nemusím vyváznout tak lehce.

Potřebuju nějak zjišťovat, jestli je povrch přede mnou stabilní. Přinejmenším než sjedu po rampě. Až budu dole v Schiaparelliho pánvi, můžu počítat s normální písčitým terénem, na jaký jsem zvyklý.

Kdybych si mohl přát cokoli, byla by to vysílačka, kterou bych se NASA zeptal na bezpečnou cestu po rampě. No, kdybych si mohl přát opravdu cokoli, byla by to zelená, a přece krásná královna Marsu, která by mě zachránila a projevila přání dozvědět se víc o té pozemské činnosti zvané „milování“.

Je to už dlouho, co jsem naposledy viděl ženu. To jen tak mimochodem.

Zkrátka a dobře, abych se vyhnul dalším nehodám, budu – Ale vážně… připadá mi, že jsem ženskou neviděl celé roky. Nechci zas tak moc. Věřte mi, ani na Zemi se ženy zrovna nervou o botaniky/strojní inženýry. Jenže už je to fakt dlouho.

V každém případě pojedu pomaleji. Abych tak řekl… krokem. Tím bych měl získat čas na reakci, pokud se jedno kolo začne propadat. Menší rychlost taky zvýší točivý moment a sníží riziko ztráty trakce. Zatím jsem jel 25 kilometrů za hodinu, a tak zpomalím na pět kilometrů za hodinu. Pořád jsem v horní části rampy, jenže ta měří jen 45 kilometrů. I když si dám na čas, přibližně za osm hodin budu bezpečně na dně.

Tohle mě čeká zítra. Dneska se už zase setmělo. To je další výhoda: jakmile sjedu z rampy, zamířím rovnou k MAV, čímž se dostanu od stěny kráteru. Opět mě čekají celé dny slunečního svitu, ne jenom poloviny.

Pokud se vrátím na Zem, budu slavný, že ano? Nebojácný astronaut, který překonal všechna protivenství, je to tak? Vsadím se, že tohle se ženám líbí.

Další motivace zůstat naživu.

„TAKŽE TO vypadá, že skončil s opravami,“ vysvětlila Mindy. „A protože jeho dnešní zpráva je ‚VSECHNO UZ LEPSI‘, myslím, že veškeré systémy zase fungují.“

Rozhlédla se po usmívajících se tvářích v zasedací místnosti.

„Výborně,“ poznamenal Mitch.

„Skvělá zpráva,“ připojil se z reproduktoru Bruce.

Venkat se naklonil k telefonu. „Jak jsme na tom s plány na úpravu MAV, Bruci? Dokončí je JPL brzy?“

„Makáme na tom čtyřiadvacet hodin denně,“ oznámil Bruce. „Většinu vážných problémů jsme už vyřešili. Teď pracujeme na detailech.“

„Dobře, dobře,“ opáčil Venkat. „Nějaká překvapení, o kterých bych měl vědět?“

„Ehm…“ začal Bruce. „Jo, pár. Asi není nejlepší rozebírat je takhle. Zítra nebo pozítří s tím osobně dorazím do Houstonu. Pak si můžeme promluvit.“

„To zní zlověstně,“ poznamenal Venkat „Ale dobře, vrátíme se k tomu později.“

„Můžu to zveřejnit?“ zeptala se Annie. „Bylo by fajn vidět večer ve zprávách něco jiného než místo nehody roveru.“

„Určitě,“ souhlasil Venkat. „Je dobré mít zas pro změnu dobrou zprávu. Mindy, jak dlouho potrvá, než se dostane k MAV?“

„Při jeho obvyklé rychlosti devadesát kilometrů za sol,“ začala Mindy, „by tam měl dojet o solu 504. O solu 505, když nebude spěchat. Vždycky vyjede ráno a končí kolem poledne.“ Nahlédla do aplikace v notebooku. „Poledne solu 504 bude ve středu v 11:41 houstonského času. Poledne solu 505 bude ve čtvrtek ve 12:21.“

„Mitchi, kdo má na starosti komunikaci s MAV Aresu 4?“

„Řídicí tým mise Aresu 3,“ odpověděl Mitch. „Budou v řídicí místnosti 2.“

„Předpokládám, že tam budeš s nimi.“

„To si piš, že budu.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 502

O každém Díkůvzdání naše rodina jezdívala z Chicaga do osm hodin vzdáleného města Sandusky. Tam bydlela teta z máminy strany. Pokaždé řídil táta, tedy nejpomalejší a nejopatrnější řidič, jaký kdy usedl za volant.

Opravdu. Vždycky řídil jako při zkouškách v autoškole. Nikdy nepřekročil povolenou rychlost, ruce držel v poloze „za deset dvě“, před každou jízdou si nastavoval zrcátka a tak dále.

Dohánělo mě to k šílenství. Na dálnici nás zleva i zprava předjížděla auta. Některá troubila, protože dodržovat předepsanou rychlost je, upřímně řečeno, jednoznačně nebezpečné. Míval jsem nutkání vystoupit a tlačit.

Přesně takhle jsem se dneska cítil celý den. Pět kilometrů za hodinu je doslova rychlost chůze. A já jsem tímhle tempem jel osm hodin.

Díky tomu však nehrozilo, že spadnu do nějaké prachové jámy.

A pochopitelně jsem na žádnou nenarazil. Mohl jsem na to šlápnout, aniž by nastaly jakékoli problémy. Ale bezpečnost především.

Dobrá zpráva je, že rampu už mám za sebou. Jakmile jsem dosáhl rovného terénu, utábořil jsem se. Už tak jsem řídil déle než obyčejně. Mohl bych pokračovat, protože baterie jsou zhruba na patnácti procentech, ale chci využít co nejvíc slunečního světla pro solární panely.

Konečně jsem v Schiaparelliho pánvi! A taky dost daleko od stěny kráteru. Odteď mi slunce bude svítit celý den.

Rozhodl jsem, že přišel čas na jednu velmi zvláštní událost. Snědl jsem potravinový balíček označený „Přežití něčeho, co mě mělo zabít“. Bože, už jsem zapomněl, jak chutná skutečné jídlo.

S trochou štěstí sním za několika solů balíček „Příjezd“.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 503

Včera jsem baterie nedobil tak jako jindy. Kvůli prodloužení doby jízdy se do soumraku dostaly jenom na sedmdesát procent. Proto jsem dneska řízení o něco zkrátil.

Ujel jsem 63 kilometrů a pak jsem se utábořil. Ale nevadí mi to. Jsem totiž jen 148 kilometrů od MAV. To znamená, že k němu dorazím pozítří.

Hergot, já to fakt dokážu!

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 504

Sakra, to je paráda! Paráda! Paráda! Fajn, uklidni se. Hlavně klid.

Dnes jsem ujel devadesát kilometrů. Odhaduju, že jsem padesát kilometrů od MAV. Zítra bych k němu měl dojet. Jsem z toho nadšený, ale náladu mi zvedla ještě jedna věc: zachytil jsem signál z MAV! NASA zařídila, aby MAV vysílal stejný naváděcí signál jako náš Hab. Proč ne? Je to naprosto logické. MAV je štíhlý, dokonale funkční stroj, připravený vykonávat jejich příkazy. A oni mu řekli, ať předstírá, že je náš Hab, takže rover zaznamená jeho signál a poví mi, kudy mám jet.

To je mimořádně skvělý nápad! Nebudu muset bloumat po okolí a hledat ho. Pojedu přímo k němu.

Zachytil jsem jenom jedno pípnutí. Až se přiblížím, bude jich víc.

Je zvláštní, že mi nějaká písečná duna brání slyšet MAV, který se bez problémů dorozumí se Zemí. Modul má tři nezávislé systémy pro komunikaci s domovskou planetou, jenže všechny jsou přesně nasměrované a zkonstruované pro spojení bez vizuálních překážek. A mezi MAV a Zemí během komunikace žádné duny nejsou.

Pohráli si s modulem a dosáhli toho, že vysílá rádiový signál, byť slabý. A já jsem ho zachytil!

Moje dnešní zpráva zněla: „MAM SIGNAL MAJAKU.“ Kdybych měl dost kamenů, dodal bych: „SKVELY NAPAD!!!“ Ale kolem je hlavně písek.

MAV ČEKAL v jihozápadní části kráteru Schiaparelli. Tyčil se do impozantní výšky sedmadvaceti metrů a jeho kuželovitý trup se blyštěl v poledním slunci.

Rover s přívěsem přejel přes nedalekou dunu. Na chvíli zpomalil a pak nejvyšší rychlostí pokračoval k lodi. Zabrzdil dvacet metrů od ní.

Nehybně stál dvacet minut, zatímco si astronaut uvnitř oblékal skafandr.

Potom muž nadšeně vyrazil z přechodové komory, padl na zem a opět se vyškrábal na nohy. Při pohledu na MAV k němu natáhl obě paže, jako kdyby nevěřil vlastním očím.

Několikrát vyskočil a ruce držel vysoko nad hlavou. Potom si klekl na jedno koleno a zapumpoval pěstí.

Doběhl ke kosmické lodi a objal přistávací vzpěru B. Po chvíli se od ní odtrhl a následovalo další kolo radostného skákání. Oslavy astronauta unavily, takže zůstal stát s rukama v bok a vzhlížel k elegantním liniím technického zázraku před sebou.

Pak vylezl po žebříku na startovací platformu, přešel ke vzletovému modulu a vstoupil do přechodové komory. Dveře za sebou vzduchotěsně uzavřel.

KAPITOLA 25

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 505

Nakonec jsem to zvládnul! Jsem v MAV!

No, momentálně jsem zpátky v roveru. Zašel jsem do MAV, abych provedl kontrolu systémů a nastartoval počítač. Celou dobu jsem musel mít skafandr, protože tam zatím nepracuje podpora života.

Právě teď probíhá automatická kontrola a já do modulu napouštím hadicemi z roveru kyslík a dusík. Takhle je to naplánované od začátku. MAV s sebou neveze vzduch. Proč taky? Je to zbytečná zátěž, pokud je vzduchu hned vedle plný Hab.

Řekl bych, že lidé v NASA bouchají šampaňské a posílají mi spoustu zpráv. Za chvíli si je přečtu. Ale jedno po druhém: Musím rozjet podporu života v MAV. Pak se mi bude uvnitř pracovat pohodlněji. A potom mě čeká nudný rozhovor s NASA. Tedy, obsah možná bude zajímavý, ale čtrnáctiminutový přenosový čas odsud na Zem mi jde trochu na nervy.

[13:07] HOUSTON: Gratulace ode všech z řízení mise! Skvělá práce! Jak na tom jste?

[13:21] MAV: Díky! Nemám žádné zdravotní ani fyzické potíže. Rover a přívěs dostaly zabrat, ale pořád fungují. Oxygenátor a regulátor běží bez problémů. Recyklátor vody jsem s sebou nebral. Jenom vodu. Zbývá mi spousta brambor. Do solu 549 vydržím.

[13:36] HOUSTON: To rádi slyšíme. Hermes pořád drží kurz na přelet o solu 549. Jak víte, bude nutné odlehčit MAV, abyste se s nimi spojil. Ještě dnes vám pošleme pokyny. Kolik vody máte? Co jste dělal s močí?

[13:50] MAV: Mám ještě 550 litrů vody. Moč jsem cestou vyhazoval ven.

[14:05] HOUSTON: Všechnu vodu uchovávejte. Moč nevyhazujte. Někde ji skladujte. Zapněte vysílačku v roveru a nechte ji puštěnou. Můžeme se s ní spojit přes MAV.

BRUCE se dovlekl do Venkatovy kanceláře a neobřadně se svalil do křesla. Upustil kufřík a ruce mu bezvládně visely dolů.

„Let proběhl bez problémů?“ zeptal se Venkat.

„Už si pořádně nepamatuju, co je to spánek,“ postěžoval si Bruce.

„Takže to máte připravené?“ chtěl vědět Venkat.

„Ano, máme. Ale nebude se ti to líbit.“

„Pokračuj.“

Bruce si dodal odvahy, vstal a zvedl kufřík. Vytáhl z něj brožuru.

„Připomínám, že tohle je výsledek tisíců hodin práce, testování a nekonvenčního myšlení těch nejlepších odborníků z JPL.“

„Určitě bylo těžké odlehčit loď, která už je zkonstruovaná tak, aby byla co nejlehčí,“ odhadl Venkat.

Bruce posunul brožuru přes stůl k Venkatovi. „Problém je s rychlostí při zachycení. MAV je postavený tak, aby se dostal na nízkou oběžnou dráhu kolem Marsu, a na to stačí čtyři celé jedna desetina kilometru za sekundu. Jenže Hermes proletí kolem rychlostí pět celých osm desetin kilometru za sekundu.“

Venkat prolistoval brožuru. „Mohl bys to shrnout?“

„Především přidáme palivo. MAV si palivo vyrábí sám z marsovské atmosféry, ale omezuje ho množství vodíku. Přivezl si ho dost na výrobu 19 397 kilogramů, jak jsme naplánovali. Kdybychom mu dodali další vodík, může vyrobit víc.“

„O kolik?“

„Z kilogramu vodíku získá třináct kilogramů paliva. Watney má pět set padesát litrů vody. Necháme ho z ní elektrolýzou vyrobit šedesát kilogramů vodíku.“ Bruce se natáhl přes stůl, otočil pár listů a ukázal diagram. „Z těch generátor dokáže udělat sedm set osmdesát kilogramů paliva.“

„Pokud elektrolýzou zpracuje vodu, co pak bude pít?“

„Do odletu potřebuje pouze padesát litrů. A lidské tělo si vodu jenom půjčuje. Necháme ho elektrolyzovat i moč. Potřebujeme veškerý vodík, který má k dispozici.“

„Chápu. A co přesně díky těm sedmi stům osmdesáti kilogramům paliva získáme?“ zeptal se Venkat.

„Získáme tři sta kilogramů nákladu. Všechno se točí kolem poměru palivo versus náklad. Vzletová hmotnost MAV je 12 600 kilogramů. I s přidaným palivem ji musíme snížit na 7300 kilogramů. Zbytek téhle zprávy pojednává o tom, jak z lodi odebrat přes pět tisíc kilogramů.“

Venkat se opřel. „Zasvěť mě.“

Bruce vytáhl z kufříku ještě jednu stejnou brožuru. „Některé věci byly jasné od začátku. Plán počítá s pěti sty kilogramy vzorků marsovské půdy a kamení. Ty pochopitelně nevezmeme. Navíc poletí jenom jeden pasažér místo šesti. Tím ušetříme pět set kilogramů, když uvážíme jejich hmotnost se skafandry a dalším vybavením. A můžeme vyhodit pět akceleračních sedadel. A samozřejmě vyhodíme všechny další zbytečnosti – lékárničku, nástroje, vnitřní popruhy, pásy a všechno, co není přibité. Taky část věcí, které přibité jsou.

Kromě toho,“ pokračoval, „se zbavíme veškeré podpory života. Nádrží, čerpadel, ohřívačů, vzduchových hadic, absorpčního systému CO₂, dokonce i izolace na vnitřní straně pláště. Nepotřebujeme je. Watney poletí celou dobu ve skafandru.“

„Nezkomplikuje mu to práci s řízením?“ zeptal se Venkat.

„Řízení se ani nedotkne,“ odpověděl Bruce. „MAV bude na dálku pilotovat major Martinez z Hermesu. Modul je na dálkové pilotování stavěný. Koneckonců, takhle přistál.“

„Co když se něco pokazí?“ nadhodil Venkat.

„Martinez je nejlíp vycvičený pilot,“ opáčil Bruce. „Pokud dojde k mimořádné události, přál by sis, aby loď řídil právě on.“

„Hm,“ zamyslel se Venkat. „Ještě nikdy jsme tu neměli dálkově řízenou loď s posádkou. Ale dobře, pokračuj.“

„Protože Watney nebude loď pilotovat,“ řekl Bruce, „nepotřebuje řízení. Vyhodíme ovládací panely a všechny napájecí a datové kabely, které k nim vedou.“

„No teda,“ poznamenal Venkat. „My tu loď vážně vykucháme.“

„A to jsem sotva začal,“ dodal Bruce. „Bez podpory života potřebujeme výrazně méně elektřiny, takže se zbavíme tří z pěti baterií a záložního zdroje. Systém orbitálního manévrování má tři záložní pomocné rakety. Ty půjdou pryč. Stejně jako sekundární a terciární komunikační systém.“

„Moment, cože?“ zeptal se šokované Venkat. „Chceš uskutečnit dálkově řízený vzlet bez záložních komunikačních systémů?“

„Nejsou k ničemu,“ vysvětlil Bruce. „Když během letu vypadne komunikace, přepnutí trvá moc dlouho na to, aby se něco vyřešilo. Záloha nám nepomůže.“

„Tohle bude vážně riskantní, Bruci.“

Bruce vzdychl. „Já vím. Nemáme prostě jinou možnost. A to jsem se ještě nedostal k tomu nejhoršímu.“

Venkat se poškrábal na čele. „Tak povídej.“

„Odstraníme přední přechodovou komoru, okna a panel trupu číslo devatenáct.“

Venkat zamrkal. „Chcete odmontovat přední část lodě?“

„Jistě,“ přisvědčil Bruce. „Samotná přechodová komora má čtyři sta kilogramů. I okna jsou dost těžká. A spojuje je panel trupu číslo devatenáct, takže ten můžeme taky vzít.“

„Odstartuje v lodi s velkou dírou nahoře?“

„Zakryjeme ji pláštěm z Habu.“

„Pláštěm z Habu? Pro let na oběžnou dráhu?!“

Bruce pokrčil rameny. „Trup je tam hlavně proto, aby neunikal vzduch. Marsovská atmosféra je tak řídká, že není úplně nutné zatěžovat se aerodynamikou. Až loď poletí dost rychle, aby na odporu vzduchu záleželo, bude tak vysoko, že tam prakticky žádný nebude. Provedli jsme všechny simulace. Mělo by to být dobré.“

„Posíláš ho do vesmíru pod plachtou.“

„V podstatě ano.“

„Jako kdyby šlo o náklad v dodávce.“

„Jo. Můžu pokračovat?“

„Jasně, nemůžu se dočkat.“

„Taky ho necháme odstranit zadní panel tlakové kabiny. Je to jediný další panel, který může odmontovat s pomocí nástrojů, co má k dispozici. Vyhodíme i pomocné palivové čerpadlo. Nejsem z toho nadšený, ale na to, kolik odvede práce, váží moc. A zbavíme se jednoho motoru prvního stupně.“

„Motoru?“

„Správně. Pohon prvního stupně funguje í při výpadku jednoho motoru. Ušetří nám to obrovskou hmotnost. Jenom během první části vzestupu, ale i tak. Slušně poklesne spotřeba paliva.“

Bruce zmlkl.

„To je všechno?“ zeptal se Venkat.

„Jo.“

Venkat vzdychl. „Odstranili jste většinu bezpečnostních záloh. Co to udělá s odhadovanou pravděpodobností selhání?“

„Je zhruba na čtyřech procentech.“

„Panebože,“ zděsil se Venkat. „Normálně bychom o něčem tak riskantním ani neuvažovali.“

„Takhle to prostě je, Venku,“ řekl Bruce. „Všechno jsme otestovali a udělali spoustu simulací. Když bude všechno fungovat, jak má, mělo by to dopadnout dobře.“

„Jo. Bezva,“ konstatoval Venkat.

[08:41] MAV: Děláte si ze mě srandu, kurva?

[08:55] HOUSTON: Připouštíme, že jsou to velmi invazivní modifikace, ale musíte je udělat. Popis postupu, který jsme vám poslali, obsahuje instrukce pro každý krok s použitím nástrojů, které máte k dispozici. Kromě toho je nutné, abyste zahájil elektrolýzu vody na vodík pro palivový generátor. Brzy vám pošleme postup.

[09:09] MAV: Posíláte mě do vesmíru v kabrioletu.

[09:24] HOUSTON: Otvory zakryjete pláštěm z Habu. V marsovské atmosféře to bude z aerodynamického hlediska stačit.

[09:38] MAV: Takže je to kabriolet s plátěnou střechou. Ještě lepší.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 506

Cestou sem jsem si ve volném čase, kterého jsem měl víc než dost, navrhnul „dílnu“. Napadlo mě, že budu potřebovat někde pracovat, aniž bych se navlékal do skafandru. Vypracoval jsem geniální plán, podle něhož se ložnice stane novým domovem regulátoru a oxygenátoru a prázdný přívěs se změní v dílnu.

Je to hloupost a nic takového neudělám.

Stačí mi tlakový prostor, ve kterém se dá pracovat. Kdovíproč jsem přesvědčil sám sebe, že ložnice se pro tento účel nehodí, protože je těžké do ní cokoli dostat. Nebude to ale tak hrozné.

Připojuje se na přechodovou komoru roveru, takže přesouvat věci dovnitř bude otrava. Musím je nastěhovat do roveru, pak k němu přidělat ložnici, nafouknout ji a všechno do ní odtahat. Taky je nutné vynosit z ní všechny nástroje a vybavení ven, až budu chtít z nějakého důvodu vystoupit na povrch.

Takže ano, bude to otravné, ale připraví mě to jen o čas. A v tomto ohledu si vedu dobře. Do průletu Hermesu zbývá 43 solů. A když se podívám na postup úprav, který mi poslala NASA, jako pracovní prostor můžu využít samotný MAV.

Ti blázni z NASA mě nutí, abych MAV totálně zdemoloval, ale trup otevřu až úplně nakonec. První, čeho se zbavím, budou zbytečnosti jako sedadla, ovládací panely a podobně. Až je vynesu ven, získám spoustu místa na práci.

Na mrzačení MAV však ještě nedošlo. Dnes jsem se věnoval kontrole systémů. Po navázání kontaktu s NASA se opět musím řídit zásadou „bezpečnost především“. NASA kupodivu nesdílí mou neochvějnou víru ve slátaný rover či metodu nacpat všechno do přívěsu. Donutili mě provést úplnou systémovou kontrolu všech jednotlivých komponentů.

Zatím všechny fungují, i když se opotřebovávají. Regulátor ani oxygenátor nepodávají špičkové výkony (mírně řečeno) a z přívěsu někudy uniká vzduch. Ne tolik, aby to způsobilo problémy, ale není dokonale vzduchotěsný. NASA to docela vadí, ale těžko s tím něco naděláme.

Pak po mně chtěli udělat kompletní diagnostiku MAV. Ten je v mnohem lepším stavu. Všechno je elegantní, čisté a dokonale funkční. Už jsem skoro zapomněl, jak vypadá nová technika.

Škoda, že se ji chystám zdevastovat.

„ZABIL JSI Watneyho,“ konstatovala Lewisová.

„Jo,“ přisvědčil Martinez a mračil se na monitor. Vyčítavě na něm blikala slova „Kolize s terénem“.

„Bylo to ode mě zákeřné,“ řekla Johanssenová. „Dala jsem mu údaje z vadného výškoměru a nastavila předčasné zhasnutí třetího motoru. To je vražedná kombinace.“

„Nemělo to skončit selháním mise,“ zlobil se Martinez. „Měl jsem si všimnout, že ty údaje nesedí. Byly úplně mimo.“

„Netrap se tím,“ doporučila Lewisová. „Kvůli tomu to přece nacvičujeme.“

„Rozkaz, velitelko,“ odvětil Martinez. Svraštil čelo a zíral na obrazovku.

Lewisová čekala, až ho to přejde. Když se nedočkala, položila mu ruku na rameno.

„Nevyčítej si to,“ vyzvala ho. „Dálkové ovládání startu jsi nacvičoval jenom dva dny. Mělo se použít jedině v případě, že bychom museli přerušit misi před přistáním. Byl to způsob, jak minimalizovat ztráty tím, že využijeme MAV jako družici. Pro misi to nebylo kriticky důležité, takže jste tomu nevěnovali moc času. Teď na tom závisí Markův život a ty máš tři týdny, abys to zvládnul, takže nepochybuju, že to dokážeš.“

„Rozkaz, velitelko,“ řekl Martinez a mračil se o něco méně.

„Resetuju simulaci,“ oznámila Johanssenová. „Chceš zkusit něco konkrétního?“

„Nechám se překvapit,“ odpověděl Martinez.

Lewisová odešla z řídicí místnosti a vydala se k reaktoru. Cestou po žebříku „nahoru“ doprostřed lodi klesla dostředivá síla k nule. Vogel vzhlédl od počítačové konzole. „Velitelko?“

„Jak jsou na tom motory?“ zeptala se a zachytila se držadla na stěně, aby nelétala po zvolna rotující místnosti.

„Všechny pracují v rámci tolerance,“ oznámil Vogel. „Teď dělám diagnostiku reaktoru. Napadlo mě, že Johanssenová má dost práce s nácvikem startu. Tak jsem tu diagnostiku vzal místo ní.“

„Dobrý nápad,“ uznala Lewisová. „A co kurz?“

„V pořádku,“ odpověděl Vogel. „Úpravy nejsou zapotřebí. Pořád se držíme do čtyř metrů od plánované trajektorie.“

„Dej mi vědět, kdyby se něco změnilo.“

„Ja, velitelko.“

Lewisová přeletěla na opačný konec jádra, vylezla po druhém žebříku a cestou „dolů“ na ní znovu začala působit gravitace. Odebrala se do přípravné místnosti přechodové komory 2.

Beck držel v jedné ruce cívku kovového lanka a v druhé rukavice.

„Zdravím, velitelko. Co se děje?“

„Pověz mi, jak hodláš Marka zachytit.“

„Jestli se k sobě dostaneme dost blízko, bude to hračka,“ odpověděl. „Právě jsem pospojoval všechna lana, která máme. Dohromady měří dvě stě čtrnáct metrů. Navléknu si tryskový batoh MMU, takže manévrování bude jednoduché. Můžu se bezpečně pohybovat rychlostí až kolem deseti metrů za sekundu. Při jejím překročení riskuju, že bych přetrhl lano, kdybych nestihl včas zastavit.“

„Až se dostaneš k Markovi, jakou relativní rychlost zvládneš?“

„Do pěti metrů za sekundu můžu MAV chytit bez problémů. Při deseti metrech za sekundu je to jako naskočit do jedoucího vlaku. Nad deset by se to nemuselo podařit.“

„Takže když započítáme bezpečnou rychlost MMU, potřebujeme, aby se rychlost lodí lišila od té jeho maximálně o dvacet metrů za sekundu.“

„A k zachycení musí dojít do dvou set čtrnácti metrů od lodi,“ připomněl Beck. „Tolerance chyb je poměrně úzká.“

„Máme dost času,“ poznamenala Lewisová. „Start začne dvaapadesát minut před setkáním a potrvá dvanáct minut. Jakmile se Markovi vypne motor druhého stupně, budeme znát bod a rychlost zachycení. Pokud se nám nebude hodit, máme čtyřicet minut na korekce. Dva milimetry za sekundu, co zvládne náš motor, možná nikoho neohromí, ale za čtyřicet minut můžeme urazit pět celých sedm desetin kilometru.“

„Dobře,“ řekl Beck. „A těch dvě stě čtrnáct metrů navíc není nepřekonatelné omezení.“

„Ano, je,“ nesouhlasila Lewisová.

„Ne,“ trval Beck na svém. „Vím, že nemám lítat bez jištění, ale když odpojím lano, mohl bych se dostat –“

„Nepřipadá v úvahu,“ přerušila ho Lewisová.

„Ale mohli bychom zdvojnásobit nebo dokonce ztrojnásobit rozsah bezpečného zachycení –“

„Konec diskuse,“ oznámila Lewisová ostře.

„Rozkaz, velitelko.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 526

Není mnoho lidí, kteří se můžou pochlubit, že zdemolovali kosmickou loď za tři miliardy dolarů, ale já jsem jedním z nich.

Zbavuju MAV jednoho zásadního komponentu za druhým. Je hezké vědět, že mě při startu na oběžnou dráhu nebudou zatěžovat otravné bezpečnostní systémy.

Nejdřív jsem odstranil menší věci. Pak přišly na řadu ty, které se daly rozebrat, například sedadla pro posádku, pár záložních systémů a řídicí panely.

Neimprovizuju. Přesně se držím pokynů, které mi poslala NASA, abych to měl co nejjednodušší. Občas se mi zasteskne po časech, kdy jsem o všem rozhodoval sám. Pak si uvědomím, že jsem na tom nepoměrně líp, když za mě přemýšlí parta géniů, místo abych nad každou pitomostí hloubal za pochodu.

V pravidelných intervalech se obléknu do skafandru, natahám do přechodové komory krámů, co se do ní vejde, a vyházím je ven. Okolí MAV vypadá jako scéna ze seriálu Sanford a syn.

Na seriál Sanford a syn jsem narazil ve sbírce Lewisové. Ta ženská by si o své posedlosti sedmdesátými léty měla fakt promluvit s odborníkem.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 529

Měním vodu na raketové palivo. Je to lehčí, než byste si mysleli.

Separace vodíku a kyslíku vyžaduje jenom dvě elektrody a trochu proudu. Problém je v zachycování vodíku. Nemám žádné zařízení, kterým bych ho odebíral ze vzduchu. Regulátor atmosféry to neumí. Když jsem naposledy musel odstranit vodík ze vzduchu (tedy v době, kdy jsem z Habu udělal bombu), spaloval jsem ho na vodu. To by byl evidentně krok zpátky.

Ale NASA to promyslela a poslala mi návod. Nejdřív jsem od sebe rozpojil rover a přívěs. Potom jsem ve skafandru vypustil z přívěsu vzduch a naplnil ho čistým kyslíkem na čtvrt atmosféry. Pak jsem otevřel plastovou krabici plnou vody a strčil do ní dvě elektrody. Kvůli tomu jsem potřeboval atmosféru. Bez ní by se voda hned vyvařila a já bych tam stál uprostřed oblaku páry.

Elektrolýza oddělila kyslík a vodík. V přívěsu bylo ještě víc kyslíku a taky vodík. Docela nebezpečné.

Potom jsem zapnul regulátor atmosféry. Vím, že jsem právě řekl, že nepozná vodík, ale umí ze vzduchu separovat kyslík. Vyřadil jsem všechna zabezpečení a nastavil ho na zachycení sta procent kyslíku. Když s tím skončil, v přívěsu zbyl jenom vodík. Proto jsem začal s atmosférou s vysokým obsahem kyslíku, aby ho regulátor mohl později odebrat.

Následně jsem spustil cyklus přechodové komory s otevřenými vnitřními dveřmi. Komora si myslela, že vysává sebe, jenomže ve skutečnosti vysála celý přívěs. Atmosféra se uložila do zásobníku přechodové komory. A tak jsem přišel k čistému vodíku.

Odnesl jsem zásobník komory k MAV a vypustil obsah do jeho vodíkových nádrží. Už jsem to říkal mnohokrát, ale: Sláva standardizovaným ventilům!

Nakonec jsem spustil palivový generátor a nechal ho pracovat na výrobě paliva, které potřebuju.

Tento proces musím před startem zopakovat několikrát. Dokonce musím elektrolyzovat vlastní moč. V přívěsu to zavoní.

Jestli to přežiju, budu lidem vykládat, že jsem chcal raketové palivo.

[19:22] JOHANSSENOVÁ: Ahoj, Marku.

[19:23] MAV: Johanssenová? To mě podrž! Nakonec vám dovolili mluvit se mnou přímo?

[19:24] JOHANSSENOVÁ: Ano, NASA před hodinou schválila přímou komunikaci. Jsme jenom 35 světelných sekund od sebe, takže můžeme mluvit skoro v reálném čase. Zrovna jsem nastavila systém a testuju ho.

[19:24] MAV: Proč jim trvalo tak dlouho, než nám to povolili?

[19:25] JOHANSSENOVÁ: Psychologové se obávali osobních konfliktů.

[19:25] MAV: Cože? Jenom proto, že jste mě nechali na pusté planetě bez naděje na přežití?

[19:26] JOHANSSENOVÁ: Velmi vtipné. Na Lewisovou tyhle vtipy nezkoušej.

[19:27] MAV: Rozumím. Takže… ehm… díky, že se pro mě vracíte.

[19:27] JOHANSSENOVÁ: To je to nejmenší, co jsme mohli udělat. Jak jde přestavba MAV?

[19:28] MAV: Zatím dobře. V NASA důkladně promysleli instrukce. Postupuju podle nich. Poslední tři dny jsem odstraňoval panel pláště 19 a přední okno. I v marsovské gravitaci jsou kurevsky těžké.

[19:29] JOHANSSENOVÁ: Až tě vyzvedneme, divoce a vášnivě se s tebou pomiluju. Připrav si tělo.

[19:29] JOHANSSENOVÁ: To jsem nepsala já! Byl to Martinez! Odešla jsem od konzole asi na deset sekund!

[19:29] MAV: Vážně se mi po vás stýskalo.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 543

Mám… hotovo?

Myslím, že mám hotovo.

Udělal jsem všechno na seznamu. MAV je připravený odletět. A za šest solů odletí. Doufám.

Možná vůbec neodstartuje. Koneckonců, odmontoval jsem jeden motor. Mohl jsem cokoli podělat. A nemám šanci vyzkoušet vzletový stupeň. Jak ho jednou spustíte, je spuštěný.

Všechno ostatní však před startem projde testy. Některé udělám já, jiné na dálku NASA. Neřekli mi pravděpodobnost selhání, ale řekl bych, že je nejvyšší v dějinách. Jurij Gagarin měl daleko spolehlivější a bezpečnější loď než já.

A sovětské lodě byly smrtící pasti.

„DOBŘE,“ začala Lewisová, „zítra je náš velký den.“

Posádka se vznášela v odpočívárně. Rotaci lodi zastavili v rámci přípravy na blížící se operaci.

„Já jsem připravený,“ hlásil Martinez. „Johanssenová na mě vyzkoušela všechno, co se dá. Prošel jsem každou variantu výstupu na oběžnou dráhu.“

„Kromě katastrofických selhání,“ opravila ho Johanssenová.

„Jo, jistě,“ souhlasil Martinez. „Nemá smysl simulovat výbuch po startu. S tím nic nenaděláme.“

„Vogele, jaký máme kurz?“ zeptala se Lewisová.

„Je dokonalý,“ odpověděl Vogel. „Držíme se do jednoho metru od plánované dráhy a do dvou centimetrů za sekundu kolem plánované rychlosti.“

„Výborně,“ uznala. „Becku, co ty?“

„Všechno je přichystané, velitelko,“ oznámil Beck. „Lana jsou svázaná a navinutá na cívku v přechodové komoře číslo dvě. Skafandr a MMU mám připravené.“

„Fajn, bojový plán je jasný,“ konstatovala Lewisová. Chytila se držadla na stěně, aby zastavila pomalý pohyb. „Martinez se postará o řízení MAV, Johanssenová bude systémová operátorka vzestupu. Becku a Vogele, vás chci v přechodové komoře číslo dvě s otevřenými vnějšími dveřmi, ještě než MAV odstartuje. Budete muset dvaapadesát minut počkat, ale nechci riskovat nějaký technický zádrhel s komorou nebo vašimi skafandry. Jakmile přiletíme na dosah, Beck má za úkol zachytit Watneyho.“

„Možná na tom bude dost špatně, až se k němu dostanu,“ připomněl Beck. „V odlehčeném MAV překoná při startu až dvanáct gé. Mohl by být v bezvědomí, nebo ho dokonce postihne vnitřní krvácení.“

„Naštěstí jsi taky doktor,“ poznamenala Lewisová. „Vogele, pokud všechno půjde podle plánu, zatáhneš Becka a Watneyho na laně zpátky do lodi. Kdyby nastaly potíže, jsi Beckova posila.“

„Ja,“ souhlasil Vogel.

„Přála bych si, abychom toho mohli víc udělat předem,“ povzdechla si velitelka. „Ale nemáme jinou možnost než čekat. Vaše pracovní rozvrhy jsou jasné. Všechny vědecké experimenty se odkládají. Vyspěte se, jestli to dokážete, a když ne, tak udělejte diagnostiku svého vybavení.“

„Dostaneme ho, velitelko,“ řekl Martinez, zatímco ostatní odlétali pryč. „Během čtyřiadvaceti hodin bude Mark Watney přímo v téhle místnosti.“

„To doufejme, majore,“ odvětila.

„POSLEDNÍ KONTROLY téhle směny jsou hotové,“ ohlásil Mitch do mikrofonu na sluchátkách. „Kontrola času?“

„Mluvte, řízení letu,“ ozval se časoměřič.

„Čas do startu MAV?“

„Šestnáct hodin, devět minut, čtyřicet sekund… teď.“

„Rozumím. Všem stanicím: výměna ředitele letu.“ Stáhl si sluchátka a promnul oči.

Brendan Hutch od něj sluchátka převzal a nasadil si je. „Všem stanicím, letový ředitel je teď Brendan Hutch.“

„Zavolej mi, kdyby se něco dělo,“ požádal Mitch. „Kdyby ne, uvidíme se zítra.“

„Běž se vyspat, šéfe,“ doporučil mu Brendan.

Venkat to sledoval z pozorovatelny. „Proč se ptá na čas?“ podivil se. „Vždyť běží na těch velkých hodinách na střední obrazovce.“

„Je nervózní,“ vysvětlila Annie. „Nestává se to často, ale takhle Mitch Henderson vypadá, když je nervózní. Všechno dvakrát třikrát kontroluje.“

„Na tom není nic špatného,“ uznal Venkat.

„Mimochodem, utábořili se venku na trávníku,“ řekla Annie. „Reportéři z celého světa. Do našich tiskových sálů se prostě nevešli.“

„Média milují dramata.“ Vzdychl. „Zítra to v každém případě skončí.“

„Jakou roli v tom hrajeme my?“ zajímala se Annie. „Když se něco podělá, jak může zasáhnout řízení letu?“

„Nijak,“ odpověděl. „Vůbec nijak.“

„Nijak?“

„Celé se to odehrává dvanáct světelných minut od nás. To znamená, že uběhne čtyřiadvacet minut, než jim odpovíme na jakoukoli jejich otázku. Celý start trvá dvanáct minut. Jsou v tom sami.“

„Takže jsme úplně bezmocní?“

„Ano,“ přisvědčil Venkat. „Na hovno, co?“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 549

Lhal bych, kdybych tvrdil, že nemám naděláno v kalhotách. Za čtyři hodiny mě obrovská exploze vynese na oběžnou dráhu. Už jsem to párkrát zažil, ale nikdy v takovém cedníku.

Právě teď sedím v MAV. Mám na sobě skafandr, protože v přední části lodi, kde bývalo okno a kus trupu, zeje obrovská díra. Oficiálně „čekám na instrukce pro start“. Ve skutečnosti jen čekám, až odstartuju. Nijak se na tom nepodílím. Můžu jenom sedět v akceleračním křesle a doufat v to nejlepší.

Včera večer jsem snědl poslední potravinový balíček. Bylo to první slušné jídlo po několika týdnech. Zůstane tu po mně jednačtyřicet brambor. Takhle blízko jsem se dostal k smrti hladem.

Cestou jsem svědomitě sbíral vzorky. Ale nemůžu z nich nic vzít s sebou. Proto jsem je uložil do kontejneru pár set metrů odsud. Třeba pro ně někdy pošlou sondu, tak ať nemají práci s hledáním.

To je všechno. Nic dalšího se nestalo. Ani jsme nepřipravili postup pro přerušení startu. Proč taky? Nemůžeme vzlet odložit. Hermes nedokáže zastavit a počkat. Bez ohledu na okolnosti odstartujeme podle plánu.

Stojím před velmi reálnou možností, že dnes zemřu. Nemůžu říct, že by se mi to zamlouvalo.

Kdyby MAV explodoval, nebylo by to tak špatné. Vlastně bych o tom nevěděl. Ale jestliže se nepodaří zachycení, budu se vznášet ve vesmíru, dokud mi nedojde kyslík. Pro tuhle variantu mám nouzový plán. Stáhnu obsah kyslíku ve směsi na nulu a budu dýchat čistý dusík, dokud se neudusím. Nic neucítím. Plíce nedokážou odhalit nepřítomnost kyslíku. Prostě budu unavený, usnu a zemřu.

Pořád nemůžu uvěřit, že je konec. Odlétám. Z téhle mrazivé pouště, která byla rok a půl mým domovem. Vymyslel jsem, jak přežít, aspoň dočasně, a zvykl jsem si na to, jak tady věci fungují. Můj děsivý boj o život se stal do jisté míry rutinou. Ráno vstát, nasnídat se, postarat se o brambory, opravit porouchané vybavení, naobědvat se, odpovědět na e-maily, kouknout na televizi, navečeřet se, jít spát. Život moderního farmáře.

Pak se ze mě stal řidič kamionu, co jede s nákladem přes půl světa. A skončil jsem jako stavební dělník, který přestavuje kosmickou loď způsobem, jaký do té doby nikdo nepovažoval za možný. Dělal jsem od všeho trochu, protože tady není nikdo jiný, kdo by se toho ujal. To všechno teď skončilo. Už nemám žádné úkoly a nemusím bojovat s vesmírem. Snědl jsem poslední marsovskou bramboru. Naposledy jsem přespal v roveru. Zanechal jsem poslední stopy v prašném rudém písku. Zkrátka a dobře, opouštím Mars. Už je, kurva, načase.

KAPITOLA 26

SHROMÁŽDILI SE.

Shromáždili se po celé Zemi.

Na Trafalgarském náměstí, na náměstí Nebeského klidu i na Times Square, všude sledovali gigantické obrazovky.

V kancelářích se shlukli kolem počítačových monitorů. V barech beze slova hleděli na televizi v rohu. Doma seděli bez dechu na gaučích a nedokázali odtrhnout oči od příběhu, který se před nimi odvíjel.

V Chicagu se manželé středního věku drželi u televizoru za ruce.

Muž jemně objímal manželku, jež se v čiré hrůze nakláněla dopředu a dozadu. Zástupce NASA pochopil, že je nemá rušit, ale stál opodál, připravený odpovídat na otázky, budou-li nějaké mít.

„Tlak paliva v pořádku,“ zazněl z miliardy televizních přijímačů hlas Johanssenové. „Nastavení motorů bezvadné. Komunikace bez problémů. Jsme připravení na předletovou kontrolu, velitelko.“

„Rozumím,“ odpověděla Lewisová. „CAPCOM?“

„Připravený,“ hlásila Johanssenová.

„Navádění?“

„Připravené,“ ozvala se znovu Johanssenová.

„Dálkové řízení?“

„Připravené,“ oznámil Martinez.

„Pilot?“

„Připravený,“ řekl Watney v MAV. Zástupy lidí po celém světě střídmě zajásaly.

MITCH SEDĚL u své pracovní stanice v řídicím středisku mise. Operátoři všechno sledovali, přichystaní poskytnout jakoukoli pomoc, avšak vzhledem ke komunikační prodlevě mezi Hermesem a Zemí mohli nanejvýš sledovat dění. „Telemetrie?“ zazněla z reproduktorů otázka Lewisové.

„Připravená,“ odpověděla Johanssenová.

„Záchranář?“ pokračovala.

„Připravený,“ hlásil Beck z přechodové komory.

„Druhý záchranář?“

„Připravený,“ pronesl Vogel vedle Becka.

„Řízení mise, tady je Hermes,“ řekla Lewisová. „Jsme připravení na vzlet a budeme postupovat podle plánu. Čas do startu je té minus čtyři minuty, deset sekund… teď.“

„Máte to, kontrolo času?“ zeptal se Mitch.

„Potvrzuji, řízení letu,“ zněla odpověď. „Naše hodiny jsou synchronizované s jejich.“

„Ne že bychom mohli něco dělat,“ utrousil Mitch, „ale aspoň budeme vědět, co se tam zhruba děje.“

„ASI ČTYŘI minuty, Marku,“ hlásila Lewisová do mikrofonu. „Jak to jde tam dole?“

„Nemůžu se dočkat, až budu nahoře, velitelko,“ opáčil Watney.

„Pracujeme na tom,“ ujistila ho Lewisová. „Připomínám, že zažiješ pěkných pár gé. Klidně můžeš omdlít. O všechno se postará Martinez.“

„Vyřiď tomu pitomcovi, ať si odpustí výkruty.“

„Rozumím, MAV,“ řekla Lewisová.

„Ještě čtyři minuty,“ oznámil Martinez a prokřupnul si klouby.

„Jsi připravená trochu si zalítat, Beth?“

„Jo,“ přisvědčila Johanssenová. „Bude zvláštní dělat systémovou operátorku startu a celou dobu zůstat v nulové gravitaci.“

„To mě nenapadlo,“ poznamenal Martinez, „ale máš pravdu. Nebude mě to tlačit do sedadla. Fakt divné.“

BECK se vznášel v přechodové komoře, spojený lanem s cívkou na stěně. Vogel stál vedle něj, boty přichycené k podlaze. Oba se otevřenými vnějšími dveřmi dívali na rudou planetu pod sebou.

„Nečekal jsem, že se sem vrátím,“ poznamenal Beck.

„Ja,“ souhlasil Vogel. „Jsme první.“

„V čem?“

„Jsme první lidé, kteří Mars navštívili dvakrát.“

„Přesně tak. Tím se nemůže pochlubit ani Watney.“

„To nemůže.“

Chvíli mlčky pozorovali Mars.

„Vogele,“ začal Beck.

„Ja?“

„Jestli na Marka nedosáhnu, chci, abys uvolnil lano.“

„Doktore Becku,“ odvětil Vogel, „velitelka to zakázala.“

„Vím, co řekla velitelka, ale pokud bude scházet jenom pár metrů, musíš to lano uvolnit. Mám MMU a dokážu se vrátit i bez lana.“

„To neudělám, doktore Becku.“

„Riskuju vlastní život a říkám, že je to v pohodě.“

„Ty nejsi velitel.“

Beck se na něj zamračil, ale kvůli reflexnímu krytu na helmě nedosáhl kýženého efektu.

„Dobře,“ pronesl Beck po chvíli. „Ale vsadím se, že až půjde do tuhého, změníš názor.“

Vogel neodpověděl.

„TÉ MINUS deset,“ odpočítávala Johanssenová, „devět… osm…“

„Zážeh hlavních motorů,“ hlásil Martinez.

„… sedm… šest… pět… Kotvicí svorky uvolněné…“

„Asi pět sekund, Watney,“ řekla Lewisová do mikrofonu. „Drž se.“

„Za chvíli jsem u vás, velitelko,“ odpověděl Watney.

„…čtyři… tři… dva…“

WATNEY LEŽEL v akceleračním křesle a MAV se třásl v očekávání startu.

„Hm,“ řekl do prázdna. „Zajímalo by mě, jak dlouho ještě –“

Vtom MAV s neuvěřitelnou silou vyrazil. Rychleji než kterákoli jiná pilotovaná loď v dějinách vesmírných letů. Watney splynul se sedadlem tak dokonale, že ani nedokázal zasténat.

Protože to očekával, dal si v helmě pod hlavu složené tričko. Jak se mu teď hlava bořila stále hlouběji do provizorního polštáře, na okrajích zorného pole viděl rozmazaně. Nemohl dýchat ani se pohnout.

Přímo před ním začal v exponenciálně rostoucí rychlosti pleskat plášť Habu. Třebaže se nedokázal soustředit, něco mu říkalo, že něco je špatně.

„RYCHLOST SEDM set čtyřicet jedna metrů za sekundu,“ volala Johanssenová. „Výška třináct set padesát metrů.“

„Rozumím,“ odpověděl Martinez.

„To je nízko,“ konstatovala Lewisová. „Moc nízko.“

„Já vím,“ přisvědčil Martinez. „Ten modul je líný, bojuje se mnou. Co se to sakra děje?“

„Rychlost osm set padesát, výška osmnáct set čtyřicet tři,“ hlásila Johanssenová.

„Nemám takový výkon, jaký potřebuju!“ stěžoval si Martinez.

„Výkon motoru na sto procentech,“ opáčila Johanssenová.

„Říkám ti, že je líný,“ trval Martinez na svém.

„Watney,“ řekla Lewisová do mikrofonu. „Watney, slyšíš mě? Můžeš se ohlásit?“

WATNEY z dálky uslyšel hlas Lewisové. Jako kdyby na něj mluvila přes dlouhý tunel. Nesouvisle přemýšlel, co asi může chtít. Na okamžik ho upoutal třepetající se plášť nad ním. Objevila se v něm trhlina a rychle se rozšiřovala.

Potom ho však zaujal jeden šroub v přepážce. Měl jenom pět stran. Watney uvažoval, proč NASA rozhodla, že šroub bude mít pět stran místo šesti. K jeho dotažení nebo povolení by byl třeba speciální klíč.

Plášť se trhal dál a uvolněný materiál divoce vlál. Watney mezerou viděl nekonečnou rudou oblohu. „Pěkné,“ napadlo ho. Jak MAV stoupal, atmosféra řídla. Plášť se brzy přestal zmítat a jen ochable visel. Barva oblohy přešla z rudé v černou.

„Taky pěkné,“ prolétlo Markovi hlavou.

Než ztratil vědomí, zauvažoval nad tím, kde by se dal sehnat takový bezva pětistranný šroub.

„UŽ REAGUJE líp,“ oznámil Martinez.

„I zrychlení je na maximu,“ dodala Johanssenová. „Muselo to být odporem atmosféry. Pak z ní MAV vyletěl.“

„Bylo to jako letět s krávou,“ postěžoval si Martinez a přejížděl rukama po ovladačích.

„Vytáhneme ho nahoru?“ zeptala se Lewisová.

„Na oběžnou dráhu vystoupá,“ odpověděla Johanssenová, „ale s kurzem pro zachycení to nevypadá nejlíp.“

„Nejdřív ho dostaňte nahoru,“ rozhodla Lewisová. „Zachycení vyřešíme potom.“

„Rozumím. Vypnutí hlavního motoru za patnáct sekund.“

„Teď jde všechno hladce,“ oznámil Martinez. „Vůbec se se mnou nepere.“

„Je hluboko pod cílovou výškou,“ upozornila Johanssenová. „Rychlost je dobrá.“

„Jak hluboko?“ zajímala se Lewisová.

„Přesně to nevím,“ odvětila Johanssenová. „Mám jenom data z akcelerometru. Pro stanovení konečné oběžné dráhy budeme potřebovat radarové ozvy.“

„Vracíme se k automatickému navádění,“ hlásil Martinez.

„Vypnutí hlavního motoru za čtyři… tři… dva… jedna…“ informovala Johanssenová. „Vypnutý.“

„Potvrď vypnutí,“ požádal Martinez.

„Watney, jsi tam?“ chtěla vědět Lewisová. „Watney? Watney, slyšíš mě? Watney?“

„Asi omdlel, velitelko,“ pronesl přes vysílačku Beck. „Při vzletu zažil dvanáct gé. Dejte mu pár minut.“

„Rozumím,“ řekla Lewisová. „Johanssenová, už máš jeho oběžnou dráhu?“

„Mám intervalové ozvy. Pracuju na vzdálenosti a rychlosti setkání…“

Martinez a Lewisová sledovali, jak Johanssenová spouští software pro výpočet zachycení. Za normálních okolností by to dělal Vogel, jenže ten měl jiné povinnosti. Johanssenová byla jeho náhradnice pro orbitální dynamiku.

„Rychlost setkání bude jedenáct metrů za sekundu…“ začala.

„To zvládnu,“ ozval se přes vysílačku Beck.

„Vzdálenost při setkání bude –“ Johanssenová se zarazila a polkla. Roztřeseně dokončila: „Budeme šedesát osm kilometrů od sebe.“ Zabořila tvář do dlaní.

„Řekla šedesát osm kilometrů?!“ dožadoval se Beck. „Kilometrů?!“

„Do hajzlu,“ zašeptal Martinez.

„Uklidněte se,“ přikázala Lewisová. „Soustřeďte se na problém. Martinezi, zůstala v MAV nějaká šťáva?“

„Negativní, velitelko,“ odpověděl Martinez. „Systém orbitálního manévrování vyhodili kvůli odlehčení modulu.“

„Tak musíme letět my pro něj. Johanssenová, čas do setkání?“

„Třicet devět minut, dvanáct sekund,“ ohlásila Johanssenová, která se snažila neroztřást se.

„Vogele,“ pokračovala Lewisová, „jak daleko se za třicet devět minut můžeme odklonit s pomocí iontových motorů?“

„Asi o pět kilometrů,“ zněla odpověď z vysílačky.

„To nestačí,“ konstatovala Lewisová. „Martinezi, co kdybychom stejným směrem zaměřili pomocné rakety?“

„Záleží na tom, kolik paliva si chceme nechat pro úpravy výšky při návratu.“

„Kolik ho potřebuješ?“

„Mohl bych vystačit možná se dvaceti procenty toho, co nám zůstalo.“

„Dobře, kdybychom využili zbývajících osmdesát procent –“

„Už to zjišťuju,“ řekl Martinez a zadal údaje do konzole. „Dosáhneme delta vé třicet jedna metrů za sekundu.“

„Johanssenová,“ zavelela Lewisová. „Výpočty.“

„Za třicet devět minut bychom se odklonili…“ Ťukala Johanssenová do klávesnice. „O sedmdesát dva kilometrů!“

„A máme to,“ poznamenala Lewisová. „Kolik paliva –“

„Využijte sedmdesát pět celých pět desetin procenta zbývajícího paliva na úpravu výšky,“ doporučila Johanssenová. „Vzdálenost při setkání se tím sníží na nulu.“

„Udělej to,“ rozhodla Lewisová.

„Rozkaz, velitelko,“ odpověděl Martinez.

„Moment,“ ozvala se Johanssenová. „Vzdálenost při setkání se sníží na nulu, ale rychlost při setkání bude čtyřicet dva metrů za sekundu.“

„V tom případě máme třicet devět minut na to, abychom vymysleli, jak zpomalit,“ oznámila Lewisová. „Martinezi, použij rakety.“

„Rozkaz,“ řekl Martinez.

„PÁNI!“ obrátila se Annie k Venkatovi. „Hrozně rychle se seběhla spousta věcí. Vysvětlete mi to.“

Venkat napínal uši, aby v lomozu na galerii slyšel přenos z lodi. Přes sklo viděl, jak Mitch zoufale rozhazuje rukama. „Start se vůbec nepovedl,“ odpověděl Venkat a díval se přes Mitche na obrazovky. „Minuli by se v obrovské vzdálenosti. Takže využívají manévrovací trysky, aby ji zkrátili.“

„K čemu ty trysky slouží normálně?“

„Otáčejí loď. Nejsou určené pro pohon lodi. Hermes nemá motory s okamžitou reakcí. Jenom pomalé, stabilní iontové motory.“

„Takže… to vyřešili?“ zeptala se Annie s nadějí v hlase.

„Ne,“ odpověděl Venkat. „Dostanou se k němu, ale při setkání poletí rychlostí čtyřicet dva metrů za sekundu.“

„To je hodně?“

„Kolem sto padesáti kilometrů za hodinu,“ přisvědčil Venkat.

„V takové rychlost nemá Beck šanci Watneyho zachytit.“

„Můžou těmi tryskami taky brzdit?“

„Potřebují velkou rychlost, aby se na místo setkání dostali v časovém limitu. K jejímu dosažení využili veškeré palivo, které měli k dispozici. Ale na brzdění jim už žádné nezbylo.“ Venkat se zamračil.

„Tak co budou dělat?“

„Nevím,“ připustil. „A i kdybych to věděl, nedokázal bych jim to včas říct.“

„Do prdele,“ poznamenala Annie.

„Přesně tak,“ souhlasil Venkat.

„WATNEY,“ vysílala Lewisová. „Slyšíš mě? Watney?“

„Velitelko,“ ozval se Beck. „Má na sobě skafandr pro výstupy na povrch, je to tak?“

„Jo.“

„Měl by tam být biomonitor,“ nadhodil Beck. „A ten vysílá. Nemá silný signál; je určený pro vzdálenosti do pár set metrů od roveru nebo Habu. Ale třeba ho dokážeme zachytit.“

„Johanssenová,“ řekla Lewisová.

„Pracuju na tom,“ hlásila Johanssenová. „Musela jsem z technických specifikací vytáhnout frekvence. Chvíli vydržte.“

„Martinezi,“ pokračovala Lewisová. „Máš představu, jak zpomalíme?“

Zavrtěl hlavou. „Nic mě nenapadá, velitelko. Prostě letíme moc rychle.“

„Vogele?“

„Iontový pohon na to jednoduše není dost silný,“ odpověděl jí Vogel.

„Nějak to jít musí,“ nevzdávala se Lewisová. „Existuje nějaký způsob. Cokoli.“

„Mám data z jeho skafandru,“ hlásila Johanssenová. „Pulz padesát osm, krevní tlak devadesát osm na šedesát jedna.“

„To není špatně,“ konstatoval Beck. „Je to míň, než by se mi zamlouvalo, ale prožil osmnáct měsíců v marsovské gravitaci, takže se to dalo čekat.“

„Čas do setkání?“ zeptala se Lewisová.

„Dvacet tři minut,“ odpověděla Johanssenová.

MILOSRDNÉ bezvědomí se změnilo v mlhavé vědomí, jež přešlo v bolestnou realitu. Watney otevřel oči a v obličeji mu zacukalo bolestí vystřelující z hrudníku.

Z pláště téměř nic nezůstalo. Kolem otvoru, který měl zakrýt, se vznášely jen cáry. Watney měl z oběžné dráhy nerušený výhled na Mars. Tvář rudé planety, poďobaná krátery, se táhla zdánlivě do nekonečna a na okrajích ji lemoval opar řídké atmosféry. Jen osmnáct lidí v dějinách to spatřilo na vlastní oči.

„Jdi do hajzlu,“ oslovil planetu pod sebou.

Zvedl ruku k ovládání na druhé paži a trhl sebou bolestí. Zkusil to pomaleji a zapnul vysílačku. „MAV volá Hermes.“

„Watney?!“ ozvala se odpověď.

„Potvrzuji. To jsi ty, velitelko?“ zeptal se Watney.

„Potvrzuji. Jak na tom jsi?“

„Jsem v lodi bez řídicího panelu,“ opáčil. „To je tak všechno, co ti můžu povědět.“

„Jak se cítíš?“

„Bolí mě hrudník. Myslím, že mám zlomené žebro. Co vy?“

„Pracujeme na tom, jak tě odtamtud dostat,“ oznámila. „Při startu se vyskytly komplikace.“

„Jo,“ přisvědčil Watney a vyhlédl dírou z lodi. „Látka nevydržela. Mám dojem, že praskla hned na začátku.“

„Což by odpovídalo tomu, co jsme při startu zaznamenali my.“

„Je to hodně špatné, velitelko?“ zeptal se.

„Podařilo se nám upravit kurz na místo setkání s využitím manévrovacích trysek Hermesu. Jenže máme problém s rychlostí.“

„Jak velký je to problém?“

„Čtyřicet dva metrů za sekundu.“

„A sakra.“

„BER TO tak, že aspoň prozatím je v pořádku,“ navrhl Martinez.

„Becku,“ začala Lewisová, „budu teď chvíli uvažovat jako ty. Jak rychle se dokážeš pohybovat bez lana?“

„Je mi líto, velitelko,“ odvětil Beck. „Už jsem to propočítal. Maximálně dvacet pět metrů za sekundu. I kdybych to vytáhl na čtyřicet dva, potřeboval bych dalších čtyřicet dva, abych se při návratu srovnal s Hermesem.“

„Rozumím,“ řekla Lewisová.

„Poslouchejte,“ ozval se Watney z vysílačky, „mám nápad.“

„To se dalo čekat,“ uznala Lewisová. „Jaký?“

„Mohl bych tady najít něco ostrého a propíchnout si rukavici skafandru. Unikající vzduch bych využil jako proudový motor pro cestu k vám. Zdroj tahu bych měl na ruce, takže bych ho mohl snadno nasměrovat.“

„Kam chodí na tyhle kraviny?“ zeptal se Martinez.

„Hm,“ zamyslela se Lewisová. „Dokázal bys tak dosáhnout čtyřiceti dvou metrů za sekundu?“

„Nemám zdání,“ přiznal Watney.

„Nedokážu si představit, jak bys to uřídil,“ poznamenala Lewisová.

„Místo setkání bys odhadoval od oka a sotva bys ovládal vektor tahu.“

„Připouštím, že je to smrtelně nebezpečné,“ opáčil Watney. „Ale koukni se na to takhle: letěl bych jako Iron Man.“

„Ještě zapracujeme na dalších nápadech,“ řekla Lewisová.

„Iron Man, velitelko. Iron Man.“

„Vydrž,“ požádala ho Lewisová.

Zamračila se. „Hm… Možná to není taková blbost…“

„Děláš si srandu, velitelko?“ podivil se Martinez. „Je to úplná kravina. Vystřelí ho to do vesmíru –“

„Nemyslela jsem celý ten nápad, ale jeho část,“ vysvětlila. „Využít atmosféru místo tahu motoru. Martinezi, zapni Vogelovu pracovní stanici.“

„Fajn,“ odpověděl Martinez a stiskl pár kláves. Na obrazovce naskočila Vogelova stanice. Martinez rychle změnil jazyk z němčiny na angličtinu. „Hotovo. Co potřebuješ?“

„Vogel má software pro výpočty změn kurzu způsobených porušením trupu, je to tak?“

„Jo,“ přisvědčil Martinez. „Odhaduje úpravy kurzu, které jsou nutné v případě –“

„Jasně, jasně,“ přerušila ho Lewisová. „Spusť ho. Chci vědět, co se stane, když vyfoukneme VAL.“

Johanssenová a Martinez se po sobě podívali.

„Ehm. Ano, velitelko,“ řekl Martinez.

„Přechodovou komoru?“ ujišťovala se Johanssenová. „Ty ji chceš… otevřít?“

„V lodi je spousta vzduchu,“ vysvětlila Lewisová. „Byl by to slušný kopanec.“

„A-ano…“ přemítal Martinez, zatímco spouštěl software. „A taky by to mohlo utrhnout přední část lodi.“

„Navíc bychom přišli o všechen vzduch,“ připomněla pro jistotu Johanssenová.

„Vzduchotěsně bychom uzavřeli můstek a reaktorovou místnost.

Ničemu jinému vakuum nevadí, ale nestojím o explozivní dekompresi tady nebo u reaktoru.“

Martinez zadal scénář do programu. „Myslím, že budeme mít stejný problém jako Watney, jenom ve větším měřítku. Nedokážeme tah usměrnit.“

„To nebude nutné,“ namítla Lewisová. „VAL je ve špičce lodi. Vektor tahu, vytvořený unikajícím vzduchem, bude procházet přímo těžištěm. Stačí loď předem nasměrovat přímo od místa, kam chceme letět.“

„Fajn, mám tady výsledky,“ ohlásil Martinez. „Porušení komory při uzavřeném můstku a reaktorové místnosti by nás zrychlilo o dvacet devět metrů za sekundu.“

„Z toho vychází relativní rychlost třináct metrů za sekundu,“ doplnila Johanssenová.

„Becku,“ pronesla Lewisová do vysílačky. „Poslouchal jsi nás?“

„Potvrzuji, velitelko,“ odpověděl Beck.

„Zvládneš třináct metrů za sekundu?“

„Bude to riskantní,“ připustil Beck. „Třináct, abych srovnal rychlost s MAV, pak dalších třináct, aby dohnal Hermes. Ale je to mnohem lepší než čtyřicet dva.“

„Johanssenová,“ řekla Lewisová. „Čas do setkání?“

„Osmnáct minut, velitelko.“

„Jaký otřes ucítíme při tom narušení?“ obrátila se Lewisová k Martinezovi. „Vzduch unikne během čtyř sekund,“ odvětil. „Ucítíme necelé jedno gé.“

„Watney,“ pronesla do mikrofonu, „máme plán.“

„Hurá! Plán!“ zareagoval Watney.

„HOUSTONE,“ rozlehl se řízením mise hlas Lewísové. „Upozorňujeme, že se chystáme záměrně narušit VAL, abychom získali tah.“

„Cože?“ zděsil se Mitch. „Cože?!“

„Proboha,“ vzdychl Venkat na galerii.

„Já se z toho poseru,“ konstatovala Annie a vstala. „Radši bych měla jít do tiskového sálu. Nechcete mi na rozloučenou povědět něco užitečného?“

„Chystají se narušit plášť lodi,“ odpověděl Venkat ohromeně. „Chystají se záměrně narušit plášť lodi. Panebože…“

„Chápu,“ prohlásila Annie a vyrazila ke dveřím.

„JAK OTEVŘEME dveře přechodové komory?“ chtěl vědět Martinez.

„Na dálku to nejde, a když u nich někdo bude stát, až to vypukne –“

„Jistě,“ souhlasila Lewisová. „Můžeme je otevřít vždycky jenom na jedné straně, ale jak otevřeme tu druhou?“ Chvíli nad tím uvažovala. „Vogele,“ řekla do vysílačky. „Potřebuju, aby ses vrátil a vyrobil nám bombu.“

„Ehm. Prosím, velitelko?“ odvětil Vogel.

„Bombu,“ zopakovala Lewisová. „Jsi chemik. Dokážeš vyrobit bombu z toho, co máme na palubě?“

„Ja,“ odpověděl. „Máme tu hořlaviny a čistý kyslík.“

„To zní dobře,“ uznala.

„Samozřejmě je nebezpečné odpálit výbušné zařízení v kosmické lodi,“ zdůraznil Vogel.

„Tak ji udělej malou,“ doporučila Lewisová. „Stačí, aby udělala díru do vnitřních dveří přechodové komory. Jakoukoli díru. Když utrhne celé dveře, tím líp. Pokud ne, vzduch bude unikat pomaleji, ale delší dobu. Změna hybnosti bude stejná a my dosáhneme rychlosti, kterou potřebujeme.“

„Napouštím tlak do přechodové komory číslo dvě,“ hlásil Vogel.

„Jak tu bombu odpálíme?“

„Johanssenová?“ zeptala se Lewisová.

„Ehm…“ začala Johanssenová. Zvedla sluchátka a rychle si je nasadila. „Vogele, můžeš do ní zavést dráty?“

„Ja,“ přisvědčil Vogel. „Použiju uzávěr se závitem a udělám do něj malou dírku na dráty. Těsnost to moc neovlivní.“

„Ty dráty bychom mohli připojit na panel osvětlení číslo čtyřicet jedna,“ navrhla Johanssenová. „Je hned vedle komory a můžu ho zapínat a vypínat odsud.“

„To bude naše dálková roznětka,“ rozhodla Lewisová. „Johanssenová, běž připravit ten panel. Vogele, pojď dovnitř a udělej bombu. Martinezi, ty jdi zavřít a zajistit dveře do reaktorové místnosti.“

„Ano, velitelko,“ řekla Johanssenová a odrazila se od sedadla do chodby.

„Velitelko,“ začal Martinez a zastavil se u dveří, „nemám přinést skafandry?“

„To je zbytečné,“ odmítla Lewisová. „Pokud vzduchotěsné dveře můstku nevydrží, vysaje nás to skoro rychlostí zvuku. Ať už bychom měli skafandry nebo ne, stal by se z nás beztak rosol.“

„Poslyš, Martinezi,“ ozval se Beck přes vysílačku. „Můžeš odnést moje myši do bezpečí? Jsou v biologické laboratoři. Je to jenom jedna klec.“

„Rozumím, Becku,“ odpověděl Martinez. „Vezmu je do reaktorové místnosti.“

„Už jsi zpátky uvnitř, Vogele?“ chtěla vědět Lewisová.

„Právě se vracím, velitelko.“

„Becku,“ řekla Lewisová do mikrofonu. „Tebe taky potřebuju vevnitř. Ale nesundávej si skafandr.“

„Dobře,“ opáčil. „Proč?“

„Chystáme se doslova odpálit jedny dveře,“ vysvětlila Lewisová.

„Radši bych obětovala vnitřní. Vnější by měly zůstat nepoškozené kvůli zajištění aerodynamického tvaru pro brzdění v atmosféře.“

„To dává smysl,“ souhlasil Beck během letu nazpátek do lodě.

„Má to jeden háček,“ pokračovala Lewisová. „Chci, aby vnější dveře byly otevřené dokořán a zajištěné mechanickou zarážkou, aby se při dekompresi nepoškodily.“

„Někdo to musí udělat z komory,“ pochopil Beck. „A vnitřní dveře se pak nedají otevřít, když jsou ty vnější zajištěné v otevřené poloze.“

„Přesně tak,“ přisvědčila Lewisová. „Takže se vrať dovnitř, vypusť tlak z VAL a nech vnější dveře dokořán. Potom přelez po trupu zpátky do komory číslo dvě.“

„Rozumím, velitelko,“ zareagoval Beck. „Na trupu jsou po celé délce záchytné body. Použiju jistíci lano, jako horolezec.“

„Pusť se do toho,“ přikázala mu Lewisová. „Vogele, ty si pospěš.

Musíš vyrobit bombu, umístit ji, vrátit se do komory číslo dvě, obléct si skafandr, vypustit tlak a otevřít vnější dveře, aby se Beck dostal dovnitř, až tam dorazí.“

„Právě si svléká skafandr, takže nemůže odpovědět,“ ozval se Beck, „ale rozkaz slyšel.“

„Watney, jak to s tebou vypadá?“ pronesla Lewisová do vysílačky.

„Zatím dobře, velitelko,“ řekl Watney. „Nemluvila jsi o nějakém plánu?“

„Potvrzuji,“ přisvědčila. „Vypustíme atmosféru, abychom vyvinuli tah.“

„Jak?“

„Uděláme díru do VAL.“

„Co?!“ zděsil se Watney. „Jak?!“

„Vogel vyrábí bombu.“

„Já jsem to věděl, že ten chlap je šílený vědec!“ zvolal Watney.

„Myslím, že bychom se měli držet mého nápadu s Iron Manem.“

„Ten je moc riskantní a ty to víš,“ namítla.

„Vlastně je to tak,“ začal Watney, „že jsem sobec. Chci, aby památníky na Zemi byly jenom pro mě. Nechci se o ně dělit s vámi, žabaři. Nemůžu vám dovolit, abyste zničili komoru.“

„Aha,“ řekla Lewisová, „jestli nám to nedovolíš, tak teda – Moment… počkej chvilku… Koukám se na výložky a vypadá to, že jsem velitelka. Takže se do toho nepleť. Letíme pro tebe.“

„Ty jsi ale vtipná.“

VOGEL JAKO chemik uměl vyrábět bomby. Velká část jeho výcviku se točila kolem toho, aby žádnou nevyrobil omylem. Na palubě bylo jen málo hořlavých látek, neboť oheň představoval smrtelné nebezpečí. Ale potraviny nevyhnutelně obsahují hořlavé uhlovodíky. Neměl čas sednout si a dlouze počítat, a tak jen odhadoval.

Cukr obsahuje čtyři tisíce potravinových kalorií na kilogram. Jedné potravinové kalorii odpovídá 4184 joulů. Cukr se ve stavu beztíže vznáší a zrnka se oddělí, čímž se zvýší povrchová plocha. V prostředí s čistým kyslíkem se z jednoho kilogramu cukru uvolní 16,7 milionu joulů, tedy výbušná síla odpovídající osmi válečkům dynamitu. Hoření v čistém kyslíku už je takové.

Vogel pečlivě nadávkoval cukr. Nasypal ho do nejsilnější nádoby, jakou našel, do kádinky ze silného skla. Odolnost nádoby byla stejně důležitá jako výbušnina. Slabý obal by způsobil jen ohnivou kouli bez větší síly. Zato pevná nádoba tlak udrží, dokud nedosáhne skutečně ničivého potenciálu.

Rychle vyvrtal otvor do víčka kádinky a obnažil kus drátu. Protáhl drát otvorem.

„Sehr gefährlich,“ mumlal si, když do nádoby naléval tekutý kyslík z lodních zásob; pak ji rychle zašrouboval. Během několika minut připravil primitivní bombu.

„Sehr, sehr gefährlich.“

Odplachtil z laboratoře a zamířil do přední části lodě.

JOHANSSENOVÁ pracovala na panelu osvětlení, když Beck letěl k VAL. Chytila ho za ruku. „Buď opatrný, až polezeš po trupu.“

Obrátil se obličejem k ní. „Buď opatrná, až budeš zapojovat tu bombu.“

Políbila ho na průzor přilby a zahanbeně se odvrátila. „Tohle bylo hloupé. Neříkej nikomu, že jsem to udělala.“

„A ty nikomu neříkej, že se mi to líbilo,“ usmál se Beck.

Dorazil do přechodové komory a zavřel za sebou vnitřní dveře. Po vypuštění tlaku otevřel vnější dveře a zajistil je. Zachytil se madla na trupu a vytáhl se ven.

Johanssenová se za ním dívala, dokud nezmizel z dohledu, a pak se znovu obrátila k panelu osvětlení. Předem ho ze své pracovní stanice vypnula. Teď z něho vytáhla kabel, odstranila izolaci a s elektrikářskou páskou v ruce čekala na Vogela.

O minutu později přiletěl chodbou, bombu svíral opatrně v obou dlaních.

„Na odpálení jsem použil jenom jeden drát,“ oznámil. „Nechci riskovat, že mezi dvěma přeskočí jiskra. Kvůli statické elektřině by bylo nebezpečné s bombou manipulovat.“

„Jak ji tedy odpálíme?“ zeptala se Johanssenová.

„Drát musí dosáhnout vysoké teploty. Když ho zkratuješ, bude to stačit.“

„Musím tedy přemostit pojistku,“ oznámila Johanssenová, „ale půjde to.“

Ovinula kabel z osvětlení kolem toho z bomby a přelepila je páskou.

„Teď mě omluv,“ řekl Vogel. „Musím se vrátit do komory číslo dvě a pustit doktora Becka zase dovnitř.“

„Hm,“ odpověděla Johanssenová.

MARTINEZ DOLETĚL zpátky na můstek. „Měl jsem pár minut čas, a tak jsem prošel kontrolní seznam pro přípravu reaktorové místnosti na aerodynamické brzdění. Všechno je připravené na zrychlení a místnost je vzduchotěsně uzavřená.“

„Dobrý nápad,“ uznala Lewisová. „Připrav se na změnu polohy.“

„Rozkaz, velitelko,“ odpověděl Beck a odrazil se ke své pracovní stanici.

„Přední komora otevřená,“ ohlásil Beck vysílačkou. „Přesouvám se po trupu.“

„Rozumím,“ řekla Lewisová.

„Tenhle výpočet je složitý,“ poznamenal Martinez. „Musím všechno dělat opačně. VAL je vepředu, také tah půjde přímo proti motorům. Náš software nepředpokládal, že tam budeme mít nějaký pohon. Musím mu vysvětlit, že máme v plánu využít tah pro pohyb směrem k Markovi.“

„Nespěchej a dej si záležet,“ vyzvala ho Lewisová. „A nespouštěj to, dokud ti neřeknu. Nebudeme otáčet loď, dokud je Beck venku na trupu.“

„Rozumím,“ ujistil ji. Po chvíli dodal: „Fajn, změna polohy je připravená.“

„Čekej na povel,“ opáčila Lewisová.

VOGEL, OPĚT oblečený do skafandru, vypustil tlak z přechodové komory 2 a otevřel vnější dveře.

„To je dost,“ poznamenal Beck a vlezl dovnitř.

„Omlouvám se za zpoždění,“ řekl Vogel. „Musel jsem vyrobit bombu.“

„Dneska je fakt zvláštní den,“ uznal Beck. „Velitelko, jsme s Vogelem na místě.“

„Rozumím,“ odpověděla Lewisová. „Opřete se o přední stěnu komory. Asi čtyři sekundy tu budeme mít jedno gé.

Zkontrolujte, jestli jste oba přivázaní.“

„Rozumím,“ hlásil Beck, zatímco se připoutával. Potom se oba přitiskli ke stěně.

„FAJN, MARTINEZI,“ zavelela Lewisová, „obrať nás teď správným směrem.“

„Rozumím,“ řekl Martinez a spustil změnu polohy.

Během změny přiletěla na můstek Johanssenová. Místnost se kolem ní otáčela, dokud se nezachytila držadla. „Bombaje připravená a jistič zaseknutý v sepnuté poloze,“ oznámila. „Můžu to dálkově odpálit rozsvícením panelu číslo čtyřicet jedna.“

„Uzavři můstek a posaď se ke své stanici,“ vyzvala ji Lewisová.

„Rozumím,“ odpověděla Johanssenová. Uvolnila nouzovou pojistku a zavřela vstup na můstek. Potom několikrát otočila klikou, aby dveře zapadly. Vrátila se ke své stanici a provedla rychlý test.

„Zvyšuju tlak na můstku na 1,03 atmosféry… Tlak je stabilní. Jsme vzduchotěsně uzavření.“

„Rozumím,“ odvětila Lewisová. „Čas do setkání?“

„Dvacet osm sekund,“ ohlásila Johanssenová.

„Páni,“ poznamenal Martinez. „To bylo o fous.“

„Jsi připravená, Johanssenová?“ zeptala se Lewisová.

„Ano,“ řekla Johanssenová. „Stačí stisknout enter.“

„Martinezi, jakou máme polohu?“

„Úplně přesnou, velitelko,“ oznámil Martinez.

„Připoutejte se,“ přikázala Lewisová. Všichni tři si dotáhli bezpečnostní pásy.

„Dvacet sekund,“ informovala Johanssenová.

TEDDY ZAUJAL své místo na galerii. „Jak to vypadá?“

„Patnáct sekund do odpálení komory,“ odpověděl Venkat. „Kde jsi byl?“

„Telefonoval jsem s prezidentem,“ řekl Teddy. „Myslíš, že to vyjde?“

„Nemám zdání,“ přiznal Venkat. „Nikdy v životě jsem si nepřipadal tak bezmocný.“

„Jestli tě to utěší,“ odvětil Teddy, „tak stejně se cítí prakticky celý svět.“ Za skleněnou stěnou Mitch přecházel sem a tam.

„…PĚT… čtyři… tři…“ odpočítávala Johanssenová.

„Připravte se na akceleraci,“ upozornila Lewisová.

„…dva… jedna…“ pokračovala Johanssenová. „Aktivuju světelný panel čtyřicet jedna.“

Stiskla enter.

Uvnitř Vogelovy bomby se proud ze systému vnitřního osvětlení lodi dostal do tenkého obnaženého drátu. Ten se rychle rozpálil na teplotu vznícení cukru. To, co by v atmosféře Země skončilo slabým zaprskáním, se v čistém kyslíku v kádince změnilo v nekontrolované vzplanutí. Za méně než sto milisekund roztrhl obrovský tlak nádobu a následný výbuch rozerval dveře na kusy.

Vzduch z Hermesu vyrazil otevřenou komorou a poslal loď na opačnou stranu.

Vogel a Beck se tiskli na stěnu přechodové komory 2. Lewisová, Johanssenová a Martinez zrychlení přečkali ve svých křeslech. Síla nebyla nebezpečná. Vlastně se nevyrovnala gravitaci na povrchu Země. Působila však nesouvisle a trhaně.

Po čtyřech sekundách otřesy ustaly a v lodi opět zavládl beztížný stav.

„Reaktorová místnost drží tlak,“ hlásil Martinez.

„Uzavření můstku v pořádku,“ dodala Johanssenová. „Očividně.“

„Nějaké škody?“ zajímal se Martinez.

„To zatím nevím přesně,“ odpověděla Johanssenová. „Vnější kamera čtyři míří na přední část lodi. Nevidím žádné poškození trupu kolem komory.“

„Tím se budeme zabývat později,“ upozornila Lewisová. „Jaká je naše relativní rychlost a vzdálenost od MAV?“

Johanssenová přeběhla prsty po klávesách. „Dostaneme se k němu na dvaadvacet metrů a rychlost je dvanáct metrů za sekundu. Tah byl ještě lepší, než jsme předpokládali.“

„Watney,“ pronesla Lewisová do vysílačky, „vyšlo to. Beck už je na cestě.“

„Paráda!“ zvolal Watney.

„Becku,“ pokračovala Lewisová, „jdi na to. Dvanáct metrů za sekundu.“

„To nebude problém!“ odvětil Beck.

„ODRAZÍM SE,“ řekl Beck. „Tím bych měl získat další dva nebo tři metry za sekundu.“

„Rozumím,“ odpověděl Vogel, jenž volně přidržoval Beckovo lano. „Hodně štěstí, doktore Becku.“

Beck položil nohy na zadní stěnu, přikrčil se a vší silou se vymrštil ven.

Jakmile byl v prostoru, rozhlédl se. Rychlý pohled doprava mu ukázal, co z nitra přechodové komory nemohl vidět.

„Mám vizuální kontakt!“ ohlásil Beck. „Vidím MAV!“

MAV se nepodobal žádné kosmické lodi, kterou kdy spatřil. Původní elegantní linie se změnily v rozervanou změť chybějících částí trupu a prázdných schránek po nedůležitých komponentech.

„Ježíši, Marku, co jsi s tím modulem prováděl?“

„Měl bys vidět, jak jsem se vyřádil na roveru,“ odpověděl vysílačkou Watney.

Beck zapnul trysky a vyrazil k místu setkání. Mnohokrát to trénoval. Při těchto praktických cvičeních se předpokládalo, že tak bude moci zachránit kolegu, jemuž se přetrhne lano, ale princip byl stejný.

„Johanssenová, vidíš mě na radaru?“ zeptal se.

„Potvrzuji,“ odvětila.

„Asi po dvou sekundách mi hlas relativní rychlost vůči Markovi.“

„Rozumím. Pět celých dvě desetiny metru za sekundu.“

„Poslouchej, Becku,“ zapojil se Watney, „předek modulu je otevřený. Budu čekat tam a chytím se tě.“

„Negativní,“ zasáhla Lewisová. „Žádné pohyby bez lana. Zůstaň připoutaný v křesle, dokud se nespojíš s Beckem.“

„Rozumím,“ řekl Watney.

„Tři celé jedna desetina metru za sekundu,“ informovala Johanssenová.

„Chvíli poletím setrvačností,“ oznámil Beck. „Připravím se na brzdění.“ Zaujal polohu pro další použití trysek.

„Jedenáct metrů od cíle,“ ozvala se Johanssenová.

„Rozumím.“

„Šest metrů,“ pokračovala Johanssenová.

„A… zpětný tah,“ poznamenal Beck a opět zapnul MMU. Před ním se tyčil MAV. „Rychlost?“ zeptal se.

„Jedna celá jedna desetina metru za sekundu,“ odpověděla Johanssenová.

„To stačí,“ usoudil a natáhl ruce k lodi. „Letím k modulu. Myslím, že se dokážu chytit toho roztrhaného pláště…“

Cáry plátna mu připadaly jako jediný záchytný bod na jinak hladké lodi. Sáhl po nich a podařilo se mu je jednou rukou uchopit.

„Kontakt,“ řekl Beck. Chytil se pevněji, přitáhl tělo dopředu a chytil plátno také druhou rukou. „Pevný kontakt!“

„Doktore Becku,“ připomněl se Vogel, „minuli jsme bod nejtěsnějšího přiblížení a začínáte se vzdalovat. Zbývá ti sto šedesát jedna metrů lana. Dost na čtrnáct sekund.“

„Rozumím,“ opáčil Beck.

Strčil hlavu do otvoru a podíval se na Watneyho připoutaného k sedadlu.

„Vizuální kontakt s Watneym!“ ohlásil.

„Vizuální kontakt s Beckem!“ připojil se Watney.

„Jak se máš, člověče?“ zeptal se Beck a soukal se do lodi.

„Já… já jenom…“ koktal Watney. „Dej mi minutku. Po osmnácti měsících jsi první člověk, kterého vidím.“

„Minutu nemáme,“ připomněl Beck a odstrčil se od stěny. „Zbývá jedenáct sekund, než nám dojde lano.“

Beck doletěl k sedadlu a nemotorně narazil do Watneyho. Vzájemně se chytili za paže, aby se Beck zase neodrazil. „Kontakt s Watneym!“ informoval Beck.

„Osm sekund, doktore Becku,“ ozval se Vogel.

„Rozumím,“ odvětil Beck, zatímco spěšně propojoval karabiny na svém a Watneyho skafandru.

„Jsme spojení,“ řekl.

Watney uvolnil popruhy, kterého ho poutaly ke křeslu. „Pásy rozepnuté.“

„Tak odsud vypadneme,“ rozhodl Beck a vyskočil od sedadla k otvoru.

Společně letěli přes kabinu k díře. Beck natáhl ruku a ještě jednou se odstrčil od jejího okraje.

„Jsme venku,“ oznámil Beck.

„Pět sekund,“ hlásil Vogel.

„Relativní rychlost vůči Hermesu: dvanáct metrů za sekundu,“ doplnila Johanssenová.

„Zapínám trysky,“ řekl Beck a aktivoval MMU.

Několik sekund oba zrychlovali směrem k lodi. Potom kontrolka MMU na Beckově varovném displeji zčervenala.

„A je po palivu,“ poznamenal Beck. „Rychlost?“

„Pět metrů za sekundu,“ odpověděla Johanssenová.

„Vydržte,“ vyzval je Vogel. Celou dobu z přechodové komory uvolňoval lano. Nyní jeho zbytek uchopil oběma rukama. Nestiskl ho, protože to by ho vytáhlo ven z komory. Jen ho mírně svíral, aby vyvolal tření.

Hermes teď táhl Becka a Watneyho za sebou a Vogelova manipulace s lanem přispěla k utlumení nárazu. Kdyby Vogel moc přitlačil, lano by se vytrhlo z Beckova skafandru. Pokud by ho sevřel málo, natáhlo by se dřív, než vyrovnají rychlosti, což by také vedlo k odpojení od Beckovy karabiny.

Vogelovi se podařilo dosáhnout rovnováhy. Po několika sekundách nervózního odhadování poměru sil cítil, jak napětí v lanu povoluje.

„Rychlost nula!“ zvolala Johanssenová nadšeně.

„Přitáhni je do lodě, Vogele,“ zavelela Lewisová.

„Rozumím,“ řekl Vogel. Tahal za lano střídavě oběma rukama a zvolna kolegy přibližoval k přechodové komoře. Po chvíli už nemusel ani to a pouze lano smotával, protože k němu letěli setrvačností.

Dorazili do přechodové komory a Vogel je zachytil. Beck a Watney se přidrželi madel na stěnách a Vogel se protáhl kolem nich a zavřel vnější dveře.

„Jsme na palubě!“ oznámil Beck.

„Vnější dveře přechodové komory číslo dvě zavřené,“ dodal Vogel.

„Jo!“ zařval Martinez.

„Rozumím,“ řekla Lewisová.

HLAS LEWISOVÉ se rozléhal po celé planetě: „Houstone, tady Hermes. Všech šest členů posádky je bezpečně na palubě.“

Řídicí středisko vybuchlo nadšením. Operátoři vyskakovali ze židlí, křičeli, objímali se a plakali. Stejná scéna se odehrávala po celém světě v parcích, barech, společenských centrech, obývacích pokojích, školních třídách a kancelářích. Manželé v Chicagu se k sobě s úlevou přitiskli a poté objali také zástupce NASA.

Mitch si pomalu stáhl sluchátka a otočil se ke galerii. Viděl, že muži v oblecích a ženy v kostýmcích se divoce radují. Podíval se na Venkata a dlouze si oddechl.

Venkat zabořil hlavu do dlaní a zašeptal: „Díky všem bohům.“

Teddy vytáhl z kufříku modré desky a vstal. „Annie na mě bude čekat v tiskovém sále.“

„Mám dojem, že dneska nemusíš vytahovat červenou složku,“ poznamenal Venkat.

„Abych pravdu řekl, ani jsem žádnou nepřipravoval.“ Cestou ke dveřím dodal: „Dobrá práce, Venkate. Teď je dostaň domů.“

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: DEN MISE 687

To číslo „687“ mě na chvilku zaskočilo. Na Hermesu počítáme čas podle dnů mise. Dole na Marsu je možná sol 549, ale tady nahoře je den mise 687. A víte co? Už nezáleží na tom, jak ubíhá čas na Marsu, protože já tam nejsem!

Bože. Vážně už nejsem na Marsu. Poznám to, protože na mě nepůsobí gravitace a kolem jsou další lidé. Pořád si na to zvykám.

Kdybychom byli ve filmu, všichni by se nahrnuli do přechodové komory a plácali si se mnou dlaněmi. Jenže takhle to neproběhlo.

Při startu MAV mi praskla dvě žebra. Bolela mě celou dobu, ale opravdu hrozné to začalo být ve chvíli, kdy nás Vogel táhl na laně do komory. Nechtěl jsem rozptylovat lidi, co mi zachraňují život, a tak jsem ztlumil mikrofon a ječel jako malá holka.

Víte, je to pravda. Ve vesmíru vás nikdo neuslyší, ani když ječíte jako malá holka.

Jakmile mě dostali do přechodové komory 2, otevřeli vnitřní dveře a já jsem byl konečně na palubě. V Hermesu pořád bylo vakuum, takže jsme ani nemuseli napouštět vzduch do komory.

Beck mi řekl, ať se uvolním, a odtlačil mě chodbou do své kajuty (která v případě potřeby slouží jako lodní „ošetřovna“).

Vogel se vydal opačným směrem a zavřel vnější dveře VAL. Počkali jsme s Beckem v jeho kajutě, až se v lodi obnoví tlak. Hermes má dostatečné zásoby vzduchu na to, aby se mohl naplnit ještě dvakrát. Byla by to dost mizerná kosmická loď, kdyby se nedokázala vzpamatovat z dekomprese.

Johanssenová oznámila, že se situace vrátila do normálu, avšak panovačný doktor Beck mě nejdřív nechal čekat, než si svlékne skafandr, a teprve pak mi pomohl s mým. Když mi sundal helmu, vypadal šokované. Napadlo mě, že mám možná nějakou hroznou ránu na hlavě, ale ukázalo se, že je to kvůli smradu.

Už je to dost dlouho, co jsem si nemyl… všechno.

Následoval rentgen a obvazování hrudníku, zatímco zbytek posádky kontroloval poškození lodi.

Potom došlo na (bolestné) vítězoslavné plácání dlaněmi, po němž se ode mě lidé kvůli zápachu odtahovali co nejdál. Vítání trvalo několik minut, než Beck zase všechny vyhnal. Dal mi léky proti bolesti a řekl, ať se osprchuju, hned jak budu moct hýbat rukama. Takže teď čekám, až ty prášky zaberou.

Myslím na ty zástupy lidí, kteří se spojili, aby mi zachránili kůži, a málem tomu nedokážu uvěřit. Kolegové z posádky obětovali rok a půl života, když se pro mě vrátili. Spousta lidí z NASA pracovala ve dne v noci na úpravách roveru a MAV. Celá JPL se mohla přetrhnout při výrobě sondy, která se zničila při startu. Místo aby to vzdali, dali dohromady další sondu se zásobami pro Hermes. Čínská národní vesmírná agentura zrušila projekt, na kterém pracovala celé roky, jen aby poskytla nosnou raketu.

Náklady na mou záchranu musely dosáhnout stovek milionů dolarů. To všechno kvůli jednomu nešikovnému botanikovi. Proč tolik úsilí?

Tak dobře. Na tohle dokážu odpovědět. Částečně to asi souvisí s tím, co představuju: pokrok, vědu a meziplanetární budoucnost, o které jsme snili stovky let. Ve skutečnosti to však udělali proto, že v každém člověku je základní instinkt pomáhat druhým. Možná to tak někdy nevypadá, ale je to pravda.

Když se v horách ztratí turista, lidé zorganizují pátrání. Když se stane železniční neštěstí, lidé stojí ve frontě, aby darovali krev. Když zemětřesení srovná nějaké město se zemí, lidé z celého světa posílají pomoc. Je to tak zásadně lidské, že to spojuje všechny kultury bez výjimky. Jistě, najdou se idioti, kterým je to jedno, ale lidí, kterým na druhých záleží, je daleko víc. A kvůli tomu jsem měl miliardy lidí na své straně.

Paráda, ne?

Abych to shrnul, příšerně mě bolí žebra, pořád vidím rozmazaně po tom zrychlení, mám hrozný hlad, zpátky na Zemi se dostanu až za 211 dní a podle všeho smrdím, jako když se skunk vysere na propocené ponožky.

Dneska je nejšťastnější den mého života.

Andy Weir

MARŤAN

Z anglického originálu The Martian,

vydaného nakladatelstvím Crown Publishers – Random House

v New Yorku roku 2014,

přeložil Michal Prokop

Obálku s použitím návrhu Corbis/Head Design

upravila Jana Šťastná

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 344

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2015 jako svou 7609. publikaci

Sazba SF SOFT, Praha

Tisk TBB, a. s., Banská Bystrica

Vydání druhé

ISBN 978-80-242-5015-1

OBSAH

KAPITOLA 1

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 6

KAPITOLA 2

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 7

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 10

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 11

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 14

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 15

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 16

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 22

KAPITOLA 3

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 25

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 26

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 29

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 30

KAPITOLA 4

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 32

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 33

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 33 (2)

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 34

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 37

KAPITOLA 5

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 38

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 38 (2)

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 39

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 40

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 41

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 42

KAPITOLA 6

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 61

KAPITOLA 7

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 63

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 64

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 65

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 66

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 67

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 68

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 69

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 70

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 71

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 79

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 80

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 81

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 82

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 83

KAPITOLA 10

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 90

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 92

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 93

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 94

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 95

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 96

KAPITOLA 11

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 97

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 97 (2)

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 98

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 98 (2)

KAPITOLA 12

O čtyři měsíce později.

KAPITOLA 13

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 114

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 115

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 116

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 117

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 118

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 119

KAPITOLA 14

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (2)

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (3)

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (4)

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (5)

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (6)

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (7)

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 119 (8)

PŘEPIS AUDIOZÁZNAMU: SOL 120

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 120

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 121

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 122

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 192

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 193

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 194

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 195

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 196

KAPITOLA 18

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 197

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 198

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 199

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 200

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 201

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 207

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 208

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SQL 209

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 211

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 376

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 380

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 381

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 383

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 385

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 387

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 388

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 389

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 390

KAPITOLA 21

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 431

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 434

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 435

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 436

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 439

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 444

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 449

KAPITOLA 22

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 458

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 462

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 466

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 468

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SQL 473

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 474

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 475

KAPITOLA 23

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 476

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 477

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 478

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 479

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 480

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 482

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 484

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 487

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 492

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 497

KAPITOLA 24

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 498

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 498 (2)

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 499

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 500

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 501

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 502

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 503

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SQL 504

KAPITOLA 25

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 505

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 506

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 526

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 529

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 543

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: SOL 549

KAPITOLA 26

SHROMÁŽDILI SE.

DENÍKOVÝ ZÁZNAM: DEN MISE 687