Herbert George Wells

21. 9. 1866 - 13. 8. 1946

Anglický prozaik a publicista. Jeho dílo zahrnuje vědecko-fantastické práce, „sociální“ romány a publikace naučně populárního charakteru. Do dějin literatury se zapsal svou prvotinou Stroj času (1895). V českém překladu vyšel tento román poprvé v roce 1905. Následovala řada dalších, neméně úspěšných knih: Ostrov doktora Moreaua (1896), Neviditelný (1897), Válka světů (1898), První lidé na Měsíci (1901).

Wellsovy vědecko-fantastické romány jsou právem pokládány za jeden z nejvýznamnějších zdrojů inspirace pro jeho následovníky (u nás byl jeho obdivovatelem například Karel Čapek), ale i za základní kámen moderní literatury žánru science fiction.

H.G.WELLS

H.G.WELLS

Ostrov

doktora

Moreaua

LIKA KLUB

Praha

© Copyright by The Literary Executors of the Estate of H. G. Wells

Translation © Jana Mertinová, 1992

PŘELOŽILA JANA MERTINOVÁ

ISBN 80-901440-0-4

Úvod

Dne 1. února 1887 narazila loď Lady Vain na vrak a ztroskotala na 1° jižní šířky a 107° západní délky.

5. ledna 1888 – tedy jedenáct měsíců a čtyři dny poté – byl můj strýc Edward Prendick, který se nepochybně nalodil v Calau na Lady Vain a byl od jejího ztroskotání považován za mrtvého, nalezen v malém otevřeném člunu na 5° 3' jižní šířky a 101° západní délky. Jméno člunu bylo nečitelné, ale pravděpodobně patřil rovněž pohřešovanému škuneru Ipecacuanha. Strýc sice vyprávěl o svých prapodivných osudech, ale všichni ho považovali za choromyslného. Později prohlásil, že neví, co se s ním poté, co opustil Lady Vain, stalo. Jeho choroba tehdy odborníkům zavdala podnět k debatě jako zajímavý případ ztráty paměti po přestálých fyzických i duševních útrapách.

Následující vyprávění nalezl jeho níže podepsaný synovec a dědic mezi pozůstalostí. Na listinách nebylo výslovně uvedeno, aby byly zveřejněny.

Jediný ostrov, který se shoduje se strýcovým popisem, je Noble's Isle, malý neobydlený sopečnatý ostrůvek. Loď Jejího Veličenstva Scorpion ho navštívila roku 1891. Námořníci přistáli u ostrova, kde však nenalezli žádné živé tvory kromě zvláštních bílých nočních můr, vepřů, králíků a několika velmi podivných krys.

A tak není naše vyprávění právě v tom nejdůležitějším ověřeno. Proto nespatřuji nic špatného v tom, že předkládám tento tajemný příběh veřejnosti. Tím spíš, že to snad byl záměr mého zesnulého strýce.

Co potvrzuje pravdivost jeho příběhu?

Zmizel na 5° jižní šířky a 105° západní délky a znovu se objevil v této části oceánu až po jedenácti měsících. Nějak ovšem v té době přece musel žít! A je zjištěno, že škuner Ipecacuanha s opilým kapitánem Johnem Daviesem odplul v lednu roku 1887 z Afriky s pumou a dalšími zvířaty na palubě. Tato loď byla v různých přístavech jižní části Tichého oceánu dobře známá, a navždy záhadně zmizela i se svým nákladem kopry v prosinci roku 1887 na své pravidelné plavbě z Banye. Toto datum se zcela shoduje s fakty mého strýce.

Charles Edward Prendick

I

V malém člunu Lady Vain

Nebudu se šířit o zkáze Lady Vain. Jak každý ví, tato loď ztroskotala deset dní po vyplutí z Calaa, neboť narazila na vrak. Dlouhý člun se čtyřmi námořníky na palubě byl po osmnáctidenní plavbě nalezen dělovým člunem Jejího Veličenstva Myrtle. Jejich utrpení se stalo stejně známým jako mnohem hrůzyplnější osud Medusy. K všeobecně známému příběhu Lady Vain chci připojit další podrobnosti. Jsou daleko příšernější a v mnohém podivuhodnější. Není správná domněnka, že čtyři muži, kteří se na člunu plavili, zahynuli. Nejlepším důkazem toho je, že jedním z nich jsem já.

Především musím podotknout, že ve člunu nezbyli čtyři muži, ale jen tři. Constans, kterého „kapitán viděl skákat do člunu“, jak uvádějí noviny Daily News 1. března 1887, se ke svému neštěstí a k našemu štěstí už k nám nedostal. Na místě, odkud skákal, ležely kotouče lan, umístěné pod roztříštěným stěžněm. Jeden provaz se mu zadrhl kolem nohy. Nešťastník visel okamžik hlavou dolů, pak ale spadl a lebkou narazil na ráhno. Veslovali jsme k němu, avšak nevyplul již na hladinu.

Jak jsem řekl, naštěstí pro nás se k nám nedostal, ale dalo se říct, že i ke svému štěstí, neboť jsme měli jen malou nádobu s vodou a několik zmáčených kusů potravin – tak narychlo vypukl poplach, protože loď vůbec nebyla na něco podobného připravená. Domnívali jsme se, že posádka druhého velkého člunu je snad lépe zásobena (pravděpodobně tomu však tak nebylo), a pokoušeli jsme se je voláním přilákat k nám. Bohužel nás neslyšeli. Druhý den, když se zvedla mlha, nebylo po nich ani památky. Nemohli jsme se ani postavit, abychom se mohli lépe rozhlédnout, protože člun se silně kolébal. Moře námi zmítalo a jen s velkou námahou jsme udržovali směr proti vlnám. Spolu se mnou unikli záhubě Helmar, který byl obyčejný cestující jako já; druhý muž byl námořník. Jeho jméno si nepamatuju, vím jen, že byl malý, zavalitý a že koktal.

Když nám po osmi dnech plavby došla potrava, trýznila nás nesnesitelná žízeň. Již druhý den po ztroskotání se moře utišilo a bylo hladké jako sklo. Žádný čtenář si nedovede představit, co jsem během těchto osmi dnů zažil. Bohudík se vám nikdy nic podobného nestalo. První dny jsme spolu téměř nemluvili. Leželi jsme, vyhlíželi jsme k obzoru a čekali. Postupně se nás zmocňovala únava a malátnost. Slunce nemilosrdně pražilo. Voda nám došla už čtvrtý den. Hlavou nám probíhaly bláznivé myšlenky, jejichž odraz se zračil v našich očích.

Tuším, že až šestého dne nahlas Helmar pronesl to, o čem jsme všichni přemýšleli. Vzpomínám si, že jsme mluvili slabými sípavými hlasy, a proto jsme se k sobě museli naklánět. Snažili jsme se mluvit co nejméně. Se vší rozhodností jsem se proti Helmarovu návrhu vzepřel. Raději bych provrtal člun a stal se kořistí žraloků. Když však Helmar podotkl, že zachováme-li se podle jeho rady, budeme mít co pít, námořník s ním souhlasil.

Nechtěl jsem s nimi metat los. V noci si námořník s Helmarem cosi šeptali. Seděl jsem s očima otevřenýma a v ruce svíral kapesní nůž, i když pochybuji, že bych měl dost síly se ubránit. Ráno jsem pak Helmarův návrh schválil. Házeli jsme mincí, kdo je přebytečný.

Námořník prohrál. Byl z nás ovšem nejsilnější a nechtěl se se svým osudem smířit. Vrhl se na Helmara. Začali se prát. Plížil jsem se po dně člunu k nim, abych Helmarovi pomohl tak, že námořníkovi podrazím nohy. Najednou se však člun rozhoupal; oba spadli přes brlení a žbluňkli do vody. Šli ke dnu jak kámen. Pamatuju si, že mi to přišlo k smíchu. Zároveň jsem se divil, proč se směju. Byl to neovladatelný záchvat smíchu.

Ležel jsem na lavičce ve člunu, ani nevím jak dlouho, a přemýšlel jsem o tom, že kdybych měl dost síly, pil bych mořskou vodu, rychle bych zešílel a umřel. Zatímco jsem takto uvažoval, pozoroval jsem zcela netečně, jak se na obzoru objevila loď a blíží se ke mně. Blouznil jsem, a přesto si na všechno pamatuju nesmírně přesně. Vzpomínám, jak se moře točilo kolem mé hlavy a obraz lodě skákal na obzoru nahoru a dolů. Stejně přesně se pamatuju, že jsem byl přesvědčen, že jsem už mrtvý. Domníval jsem se, že si se mnou osud krutě zažertoval. Proč se loď neobjevila o malou chvilku dřív, kdy by mě ještě mohla zachránit?

Zdálo se mi, že uplynula nekonečně dlouhá doba, zatímco jsem tak bezvládné ležel a pozoroval blížící se loď. Připadala mi úžasně maličká. Kývala se dopředu a dozadu. Protože panovalo bezvětří, plachetnice ke mně musela křižovat. Ani na okamžik mě nenapadlo, že bych měl k sobě nějak přivábit její pozornost. Nepamatuju si nic kromě jejího boku. Pak jsem se ocitl v malé kajutě. Nejasně si vybavuju, že mě někdo nesl kolem velitelského můstku a že jsem zahlédl zarudlou pihovatou tvář, orámovanou rezatými vlasy. V hlavě mi ještě utkvěla neurčitá vzpomínka na snědou tvář se zvláštníma očima, která se skláněla těsně nade mnou, ale domníval jsem se že se mi jen zdála, dokud jsem ji nespatřil podruhé. Připadalo mi, že mi kdosi lil do úst jakousi tekutinu. A to je vše.

II

Muž, který cestoval nikam

Ležel jsem v malé zatuchlé kajutě. Vedle mne seděl mladý muž s vlasy jako len, světlým rozcuchaným knírkem a převislým dolním rtem a držel mě za ruku. Chvíli jsme na sebe mlčky hleděli. Muž měl vodnaté šedé oči a zvláštní, nepřítomný výraz.

Náhle se ozvala rána, jako by s řinčením spadla železná postel, a vzápětí hluboké, zlostné zavrčení jakéhosi velkého zvířete.

„Jak se cítíte?“ zeptal se mě ten muž.

Nejspíš jsem mu odpověděl, že docela dobře. Nemohl jsem si vzpomenout, jak jsem se tady ocitl. Zajisté tuto otázku vyčetl z výrazu mé tváře, neboť jsem ji nedokázal vyslovit.

„Našli jsme vás ve člunu, málem jste zemřel hlady. Na člunu bylo napsáno Lady Vain a na boku měl stopy od krve.“

Pohlédl jsem na svou ruku, hubenou a kostnatou, a znovu jsem si připomněl všechno strádání ve člunu.

„Napijte se trochu,“ řekl muž a podal mi láhev jakési červené, velmi studené tekutiny.

Chutnala jako krev, ale skutečné mě posilnila.

„Měl jste štěstí, že vás zachránila loď, na jejíž palubě je lékař,“ dodal muž.

„Jaká je to loď?“ otázal jsem se chraptivě – nebylo divu, po tak dlouhém mlčení!

„Malá obchodní loď, plující mezi Arikou a Calaem. Nikdy jsem se neptal, kde je její domovský přístav. Asi někde v zemi bláznů. Já cestuji z Ariky. Ten hloupý osel, kterému loď patří, tedy kapitán Davies, kdesi ztratil příslušné doklady. Nazval ji Ipecacuanha. Ze všech nesmyslných jmen si vybral právě tohle, a ona se chová přesné podle svého jména, zvlášť když je bezvětří.“ Nad naší hlavou se opět ozval onen řev, skučení a pak lidský hlas. Pak kdosi nařídil nějakému zatracenému idiotovi, aby mlčel.

„Málem jste zemřel,“ pokračoval můj společník. „Od smrti vás dělil jen krůček. Dal jsem vám ale léky. Vidíte ty vpichy na rukou? Dostal jste injekce. Byl jste v bezvědomí téměř třicet hodin.“

Uvažoval jsem o tom, když vtom moji pozornost upoutal štěkot smečky psů.

„Mohu dostat jídlo?“ otázal jsem se.

„I za to můžete děkovat jen mně,“ přikývl muž. „Skopové se už peče.“

„S chutí si dám skopové,“ přisvědčil jsem.

„Víte, moc rád bych se dozvěděl, proč jste byl v člunu sám,“ zeptal se po krátkém zaváhání. Zdálo se mi, jako by mu v očích kmitlo jakési podezření.

„Zatracené štěkání!“ vyskočil náhle a vyběhl z kajuty. Slyšel jsem, jak se vášnivě hádá s někým, kdo mu odpovídal jen jakýmsi blábolením. Nakonec se mi zdálo, jako by dopadaly i nějaké rány, ale pravděpodobně jsem se mýlil. Pak muž uklidnil psy a vrátil se do kajuty.

„Už jsem tady,“ ozval se ve dveřích. „Nechcete mi o tom vyprávět?“

Řekl jsem mu, že se jmenuju Edward Prendick a že jsem studoval biologii, abych zahnal nudu svého zahálčivého života. Ta poznámka ho podle všeho zaujala.

„Také jsem studoval přírodní vědy, dokonce jsem na univerzitě skládal zkoušky z biologie – pitval jsem žížaly a hlemýždě a tak dále. Bože, už je to deset let! Pokračujte, vypravujte o člunu!“

Mé upřímné vyprávění ho zřejmě uspokojilo, i když jsem byl velmi stručný, neboť jsem se cítil velice slabý. Když jsem skončil, vrátil se hned k přírodním vědám a svým studiím.

Zevrubně se mě vyptával na Tottenham Court Road a Gower Street.

„A jak si vede Caplatzi? To byl panečku obchod!“

Patrně to nebyl žádný vynikající student medicíny, daleko víc věděl o koncertních síních než o přednáškách. Dokonce mi vyprávěl několik anekdot.

„Všechno jsem opustil,“ vysvětloval, „před deseti lety. Tehdy to bylo tak báječné! A já, mladý osel, jsem promarnil svůj život, dřív než mi bylo jednadvacet roků… Ale to všechno se teď změnilo… Půjdu se podívat, co ten hloupý kuchař dělá s tím skopovým.“

Vtom se nad námi znovu ozvalo děsivé zaskučení, avšak s takovou zuřivostí, až jsem užasl hrůzou.

„Co se děje?“ volal jsem za ním, ale dveře se už zavřely. Zanedlouho se vrátil se skopovou pečení. Její lahodná vůně mě zaměstnala natolik, že jsem na řev zvířat rázem zapomněl.

Celý další den jsem jen jedl a spal a poté jsem se zotavil natolik, že jsem mohl opustit lůžko, posedávat v křesle na palubě a pozorovat, jak se líně převaluje smaragdové moře.

Právě když jsem stál na palubě, přišel ke mně Montgomery – tak se onen muž jmenoval. Žádal jsem ho o nějaké oblečení. Dal mi několik svých věcí a vysvětlil mi, že šaty, které jsem měl na sobě ve člunu, hodil do moře. Jeho oblečení mi bylo volné, neboť byl silnější a větší než já.

Prozradil mi, že kapitán je namol zpitý a leží ve své kajutě.

Když jsem se oblékl, chtěl jsem vědět, kam loď pluje. Dozvěděl jsem se, že jejím cílem jsou Havajské ostrovy, ale on sám že bude vystupovat dřív.

„Kde?“ zeptal jsem se ho.

„Je to ostrov… Tam žiju. Pokud vím, nemá zatím žádné jméno.“

Podíval se na mě se svým převislým dolním rtem a zatvářil se, jako by neuměl do pěti počítat, takže mi bylo hned jasné, že si nepřeje, abych se ho dál vyptával. Rozhodl jsem se, že budu diskrétní a nebudu vyzvídat.

III

Tajemná tvář

Chtěli jsme odejít z kajuty, ale zjistili jsme, že nám zastoupil cestu jakýsi muž. Stál na lanovém žebříku a zvědavě nahlížel do podpalubí. Byl poněkud znetvořený – jeho malá, zavalitá postava působila neohrabaným dojmem. Záda mu hyzdil hrb, krk měl porostlý hustými chlupy a hlavu hluboce vklíněnou mezi ramena. Na sobě měl oblek z tmavě modré látky. Podivné byly i jeho vlasy – velmi silné a jakoby drsné.

Neviděl jsem sice psy, ale zato jsem slyšel jejich zuřivé štěkání. Muž sebou trhl a náhodou zavadil o mou ruku. Chtěl jsem ho odstrčit a on se ke mně neuvěřitelnou rychlostí otočil. Tak jsme se ocitli tváří v tvář a já jsem se bezmezně vyděsil. I jeho obličej byl znetvořený. Jeho nos by se daleko spíš dal nazvat rypákem a ve velkých pootevřených ústech se mu blýskaly tak mohutné bílé tesáky, jaké jsem dosud u člověka nikdy nespatřil. Oči měl podlité krví a ořechově zbarvené kulaté duhovky byly nesmírně velké. V jeho tváři jsem viděl podivné vzrušení.

„K čertu!“ zaklel Montgomery. „Kliď se mi z cesty!“

Muž s černou tváří beze slova ustoupil stranou. Šel jsem po schodech, ale neustále jsem se po něm ohlížel. Montgomery se u něho na chvíli zdržel.

„Víš, že tu nemáš, co pohledávat,“ pronesl důrazně. „Máš být na přídi.“

Muž s černým obličejem se celý schoulil.

„Oni…, oni mě tam nechtějí,“ pronesl pomalu. Jeho hlas zněl podivně sípavě.

„Že nechtějí?“ zvolal Montgomery výhružně. „Ale já ti nařizuju, abys tam šel.“

Pravděpodobně by mluvil dál, ale pak si všiml, že jsem ještě neodešel, a zamířil ke mně. Stál jsem na schodech a hleděl ohromeně dolů, natolik na mě zapůsobila groteskní ošklivost toho podivného tvora.

Nikdy předtím jsem neviděl takový zjev, a přece jsem nade vší pochybnost měl jakýsi zvláštní pocit, že jsem už kdesi spatřil tyto rysy a gesta, které mě tolik děsily. Později mě napadlo, že jsem ho snad poprvé zahlédl, když mě přenášeli na loď, ale to mě nijak neuspokojilo. Jak je možné, aby někdo zapomněl, kde podobnou tvář viděl?

Montgomery na mě ale kývl, abych ho následoval, a tak odvedl mou pozornost jinam. Otočil jsem se a pozoroval jsem palubu malé lodi. Po podivných zvucích, které jsem slyšel již předtím, jsem byl trochu připraven na to, co spatřím. Tak špinavou palubu jsem však ještě nikdy neviděl. Byla celá pokrytá spoustou smetí, zbytky mrkve a odřezky zeleniny. K hlavnímu stěžni byla připoutána smečka psů, kteří se hned začali zmítat na řetězu a štěkat na mě. K nízkému zadnímu stěžni byla přivázaná malá železná klec, v níž ležela puma. Klec byla tak těsná, že se v ní zvíře nemohlo ani otočit. Pod zábradlím na pravoboku bylo několik velkých králíkáren. Vpředu ve skříni, vzdáleně připomínající klec, se tísnila osamělá lama. Všichni psi měli nasazené kožené náhubky. Jediným lidským tvorem na palubě byl hubený mlčenlivý lodník u kormidla.

Do záplatovaných špinavých plachet se opíral vítr. Zdálo se, že je malá loď napjala všechny do jedné. Obloha byla jasná, slunce putovalo k západu a zpěněné bílé vlny běžely s námi o závod. Přešli jsme kolem kormidelníka na záď a tam jsme pozorovali, jak se za námi pění voda a jak bublinky vzduchu mizí ve vlnách. Obrátil jsem se a zkoumal špinavou palubu.

„Je to snad plovoucí zvěřinec?“ otázal jsem se.

„Dalo by se říct,“ přiznal Montgomery.

„K čemu jsou ta zvířata? Na prodej? Kapitán si snad myslí, že s nimi bude v jižních mořích obchodovat?“

„Tak to vypadá, viďte,“ odtušil Montgomery, otočil se a zase pozoroval vlny za lodí.

Najednou jsme zaslechli křik a spoustu nadávek a kleteb, které se ozývaly z podpalubí. Vylezl odtamtud znetvořený muž s tmavou tváří. Hned za ním spěchal silný zrzoun v bílé čapce. Lovečtí psi mezitím přestali štěkat, avšak jakmile spatřili prvního muže, opět zuřivě skákali, štěkali a zmítali se na řetězech. Muž se zastavil, jako by se bál kolem nich projít. Zrzoun ho dostihl a zasadil mu strašlivou ránu mezi lopatky. Nešťastník klesl jako tele na porážce a svíjel se v odpadcích mezi zuřícími psy. Naštěstí měli náhubky. Zrzoun se hurónsky zasmál. Potácel se na všechny strany a hrozilo nebezpečí, že se buď zřítí dozadu do podpalubí, nebo upadne dopředu na svou oběť.

Jakmile se tento druhý člověk objevil, Montgomery vyrazil kupředu.

„Ani krok!“ vykřikl hrozivým hlasem. Na přídi se objevilo několik námořníků.

Černý muž skučel neobvyklým hlasem a svíjel se pod nohama psů. Nikdo se nepokusil mu pomoci. Zvířata se ho ze všech sil snažila roztrhat. Jejich střelhbitá těla se míhala v rychlém tanci nad nemotornou ležící postavou. Námořníci na přídi se touto podívanou upřímně bavili. Montgomery cosi křičel a dlouhými kroky k nim chvatně zamířil. Následoval jsem ho.

V dalším okamžiku se černý muž postavil a odpotácel se pryč. Dovrávoral až k hlavnímu stěžni, o nějž se pak opřel. Zhluboka dýchal a pozoroval psy. Zrzoun se spokojeně usmíval.

„Poslyšte, kapitáne,“ oslovil ho Montgomery a popadl ho za paži. „To už nikdy nedělejte!“

Stál jsem těsně za ním. Kapitán se k němu pootočil a hleděl na něj nehybným opileckým pohledem.

„Co nemám dělat?“ zeptal se za okamžik, když se dostatečně vynadíval na Montgomeryho tvář. „Ty prokletej řezníku!“

Prudkým pohybem se snažil vyprostit z Montgomeryho sevření. Když se mu to po dvou marných pokusech konečně podařilo, zastrčil si pihovaté pěsti do kapsy.

„Ten muž je řádný cestující,“ řekl Montgomery. „Radím vám, nechte ho na pokoji.“

„Vlezte mi na záda!“ vykřikl kapitán. Náhle se otočil a zavrávoral. „Na svý lodi si dělám, co chci.“

Myslel jsem si, že ho Montgomery nechá na pokoji – byl přece úplně pod obraz –, ale on jen trochu zbledl a šel za ním až k zábradlí.

„Kapitáne, s tím člověkem se tu bude zacházet slušně!“ pronesl zostra. „Zastrašujete ho od chvíle, co nastoupil na loď.“

Alkoholové výpary způsobily, že kapitán nebyl okamžitě schopen slova.

„Ty prokletej řezníku!“ To bylo vše, co uznal za vhodné říct.

Pozoroval jsem, že Montgomery patří k těm pomalým, tvrdošíjným povahám, které se každý den rozpálí doběla a nikdy docela nevychladnou – a neodpouštějí. Viděl jsem, že jejich spor byl staršího data.

„Je opilý,“ upozornil jsem Montgomeryho, snad spíš z povinnosti. „Nic s ním nepořídíte.“

Montgomery pohrdlivě ohrnul převislý ret.

„Je opilý pořád. Myslíte si, že to ho opravňuje k tomu, aby nechal ubližovat svým cestujícím?“

„Moje loď byla kdysi jak ze škatulky,“ pravil najednou kapitán. „Podívejte se na ni teď!“ mávl rukou ke klecím. Loď měla skutečně k čistotě daleko.

„Moje posádka byla čistá a ukázněná.“

„Byl jste ochoten vzít ta zvířata na palubu!“

„Kdybych radši ten váš ďábelský ostrov nikdy v životě nespatřil! Proč, proboha, potřebujete na takový ostrov zvířata? A ten váš chlap… Nic bych proti němu neměl, kdyby to byl člověk. Ale je to blázen! A nemá na zádi co hledat. Copak si, sakra, myslíte, že celá loď patří jen vám?“

„Vaši námořníci začali toho ubožáka týrat hned, jak nastoupil.“

„Je to netvor, ohyzdný netvor. Moji muži ho nesnášejí. A já zrovna tak. Nikdo ho nesnáší. Ani vy sám.“

Montgomery se k němu otočil zády.

„Toho muže necháte na pokoji!“ pronesl hrozivě.

Ale kapitán měl chuť se hádat.

„Jestli se mi ještě jednou objeví na zádi, rozpářu mu břicho, to mi můžete věřit. Vykuchám mu střeva, to si pište! Vy mi nemáte co poroučet! Já jsem tady kapitán a majitel lodi v jedné osobě. Jsem zde první po Bohu a moje slovo je zákon. Domluvili jsme se, že odvezu vás a vašeho sluhu do Ariky a zpět a na zpáteční cestě vezmu i několik zvířat. Ale nedomluvili jsme se, že to bude takovej blázen, takovej netvor, takovej řezník zatracená …“

Nebudu se šířit, jakými slovy kapitán Montgomerymu spílal. Zahlédl jsem, že Montgomery vykročil ke kapitánovi, a zastoupil jsem mu cestu.

„Je namol,“ uklidňoval jsem ho.

Kapitán začal nadávat ještě hůř než předtím.

„Zavři zobák,“ okřikl jsem ho, protože Montgomeryho tvář nevěštila nic dobrého. Tím se ale proud nadávek zaměřil na mě.

Nicméně jsem byl rád, že jsem určitě zabránil hrozící rvačce i za cenu toho, že se namol zpitý kapitán obrátil proti mně. Myslím, že jsem ještě nikdy v životě neslyšel takový nepřetržitý proud jadrných výrazů, jaký se hrnul z úst tohoto muže, přestože jsem toho už zažil hodně. Jsem spíše mírné povahy, ale nemohl jsem mlčet. Když jsem kapitána okřikl, uvědomil jsem si, že jsem tu jen jako přítěž, že u sebe nemám žádné peníze a jsem úplně závislý na jeho milosrdenství – nebo vypočítavosti. Právě tohle mi teď se zvláštním důrazem připomněl. Ke rvačce ovšem nedošlo.

IV

U zábradlí

Po západu slunce jsme zjistili, že se loď pomalu blíží k pevnině. Montgomery mi sdělil, že budeme u cíle jeho cesty. Ostrov byl ještě tak daleko, že jsem nemohl nic rozeznat. Vypadal jako tmavě modrá skvrna na modrošedém moři. Vznášel se nad ním kolmý kužel dýmu.

Když se ostrov objevil na obzoru, kapitán právě nebyl na palubě. Jakmile si na mně vybil svůj vztek, odvrávoral do podpalubí a uložil se ve své kajutě ke spánku. Velení se ujal kormidelník. Byl to onen hubený, mlčenlivý muž, jehož jsem už na palubě zahlédl. Zdálo se, že má s Montgomerym nějaké rozepře. Nikoho z nás si však nevšímal. Učinil jsem několik marných pokusů, abych ho přiměl k hovoru. Překvapilo mě, že se celá posádka chová k mému společníkovi a jeho zvířatům vysloveně nepřátelsky. Montgomery ani slovem nenaznačil, co hodlá se zvířaty dělat. Moje zvědavost sice rostla, nicméně jsem ho nenutil nic vysvětlovat.

Bavili jsme se spolu na palubě, dokud se nebe nepokrylo závojem hvězd. Ticho noci bylo rušeno jen občasnými zvuky z jasné osvětlené přídě a pohyby zvířat. Puma ležela stočená do klubíčka v kleci a pozorovala nás jiskrnýma očima. Psi pravděpodobně spali.

Montgomery mi nabídl doutník.

Vypravoval s jakousi tichou nostalgií o Londýně a vyptával se na změny, jež od jeho odjezdu nastaly. Mluvil jako člověk, kterému se londýnský život velmi líbil, ale který byl nucen najednou ho opustit. Odpovídal jsem mu podle svého nejlepšího svědomí. Stále jsem si však uvědomoval, jaký je to zvláštní tvor, a ve slabém světle strážní lucerny jsem si pozorně prohlížel jeho bledou tvář. Pak jsem hleděl na temné moře, kde se nejasně rýsoval malý ostrov.

Připadalo mi, že se ten člověk zjevil odkudsi z neznáma, jen aby mi zachránil život. Zítra opustí loď a zmizí i z mého života. I za jiných okolností bych se nad ním musel zamýšlet. Nedokázal či nechtěl mi vysvětlit, proč vzdělaný člověk jako on žije na pustém ostrůvku a k čemu bude sloužit jeho podivný náklad. Často jsem se přistihl, že si v duchu kladu stejnou otázku jako kapitán: Na co ta zvířata potřebuje? Proč zpočátku předstíral, že mu nepatří? Jeho sluha byl tak podivný patron, že sám o sobě vzbuzoval řadu otázek. To všechno vytvářelo kolem Montgomeryho atmosféru záhadnosti, podněcovalo moji obrazotvornost a svazovalo mi jazyk.

Byla skoro půlnoc, když jsme přestali mluvit o Londýně. Stáli jsme těsně vedle sebe a opírali se o zábradlí. Hleděli jsme na ztichlé moře ozářené hvězdami. V náhlém pohnutí jsem se rozhodl projevit mu svoji vděčnost.

„Chci vám poděkovat,“ začal jsem opatrně, „že jste mi zachránil život.“

„To byla jen náhoda,“ odmítal mé díky, „pouhá náhoda.“

„Jsem rád, když mohu poděkovat svému zachránci.“

„Nikdy nikomu neděkujte! Byl jste v nouzi a já vám dokázal pomoci – dal jsem vám injekce a krmil jsem vás – asi jako bych byl nějaký vášnivý sběratel. Kdybych ten den neměl dobrou náladu nebo se mi nelíbila vaše tvář… Ano, je to zvláštní, ale možná by všechno bylo jinak.“

Moje nadšení rázem opadlo.

„V každém případě…,“ začal jsem znovu.

„Byla to jen náhoda,“ opět mě přerušil. „Jako ostatně všechno v životě lidském. To si neuvědomují jen osli. Proč jsem teď tady, daleko od civilizace, místo co bych se těšil z londýnských radovánek? Pouze proto, že jsem před jedenácti lety za jedné mlhavé noci ztratil na deset minut hlavu.“

Najednou se odmlčel.

„Vážně?“ nechápal jsem.

„Jen proto.“

Znovu jsme se odmlčeli. Pak se Montgomery usmál.

„Za svitu hvězd se lidem snáz rozváže jazyk. Jsem sice hlupák, ale přesto bych vám o tom rád vyprávěl.“

„Ať se mi svěříte s čímkoliv, vaše tajemství nikomu neprozradím. Pokud vám o to jde.“

Málem už promluvil, ale pak nerozhodně zavrtěl hlavou.

„Nechme toho,“ řekl jsem mu. „Mne na tom nezáleží. Možná bude lepší, když mi své tajemství neprozradíte. Nic byste tím nezískal, snad jen jistou úlevu, že si vážím vaší důvěry. Je to tak?“

Rozpačitě na mě pohlédl. Cítil jsem, že je rozpolcený, protože jsem se dotkl ožehavé otázky. Měl sto chutí říct mi pravdu. Já jsem naopak vůbec nehořel zvědavostí slyšet, co vypudilo mladého studenta medicíny z Londýna. Měl jsem už svoji hypotézu, proto jsem jen pokrčil rameny a odvrátil se stranou. Na zádi mlčky stála temná postava a také pozorovala hvězdy. Byl to Montgomeryho pomocník. Letmo se na mě podíval a pak se obrátil na druhou stranu.

Možná vám to bude připadat všední, pro mě to však byl doslova šok. Jediným světlem na palubě byla lampa u kormidla. Muž se na chvilku otočil směrem k její záři, a tak jsem zahlédl, že jeho oči jiskří nazelenalým leskem.

Tehdy jsem nevěděl, že i lidem občas blyští oči třeba dočervena, že to ani u lidských očí není nic mimořádného. Černá postava se svýma jiskřícíma očima zaplašila všechny mé dospělé myšlenky a pocity a na chvíli mi připomněla dávno zapomenuté děsy z dětství. Byl to jen okamžitý dojem – nezřetelná černá postava opřená o zábradlí, rýsující se na černém pozadí hvězdnaté oblohy. Vzpamatoval jsem se, až když jsem si uvědomil, že na mě Montgomery mluví.

„Myslím, že je načase vrátit se do kajuty,“ podotkl, „už toho musíte mít dost.“

Cosi jsem nesouvisle zablekotal. Pak jsme odešli do podpalubí. Přede dveřmi mé kajuty mi ještě popřál dobrou noc.

Té noci se mi zdály hrozné sny. Ustupující měsíc se na obloze objevil až hodně pozdě. Jeho světlo vrhalo do mé kajuty strašidelné bledé paprsky a namalovalo tak na podlaze jakousi zlověstnou postavu. Pak se probudili psi a začali tak štěkat a výt, že jsem nemohl spát. Usnul jsem až těsně před svítáním.

V

Muž, který nemá kam jít

Druhý den po mém zotavení a čtvrtý den po mém zachránění jsem se časně ráno ztěžka probouzel ze zmatených snů. Zdálo se mi o střílení a hulákajícím davu lidí. Slyšel jsem, jak mě někdo chraptivým hlasem volá. Protřel jsem si oči, ale zůstal jsem ležet a chvíli naslouchal. Nemohl jsem si vzpomenout, kde jsem. Pak se náhle ozval dusot bosých nohou, přesouvání těžkých předmětů, hlasité rachocení a řinčení řetězů. Slyšel jsem, jak na bok lodi naráží pěnící se moře. Přes malé kulaté okénko se přelila žlutozelená vlna a poté se po skle řinula voda.

Chvatně jsem se oblékl a vyšel jsem na palubu.

Když jsem pak vystupoval po schodech, spatřil jsem proti narudlé obloze (právě vycházelo slunce) kapitánova široká záda a ryšavé vlasy. Nad ním se na kladce, připevněné k ráhnu zadního stěžně, vznášela klec s pumou. Ubohé zvíře bylo hrozně vyděšené a choulilo se v rohu klece.

„Přes palubu s tím neřádem!“ křičel kapitán. „Ať je to svinstvo co nejdřív pryč z lodi!“

Stál mi v cestě, a proto jsem ho uchopil za rameno, abych mohl projít. Prudce se otočil a ustoupil o několik kroků zpátky.

„Helemese,“ řekl tupě a v očích se mu rozsvítila jiskřička poznání. „To je přece pan…, pan…“

„Prendick,“ připomněl jsem mu.

„Jakejpak Prendick!“ zahromoval. „Zavřizobák – tak se jmenujete. Pan Zavřizobák!“

Nebylo radno, abych tomu hrubiánovi oponoval. Nevěděl jsem, co v nejbližší chvíli udělá. Ukázal k můstku, kde stál Montgomery se statným bělovlasým mužem v pracovním modrém obleku.

„Tudy, pane Zavřizobáku, račte se klidit!“ křikl na mě.

Montgomery i jeho společník se k nám otočili.

„Co to má znamenat?“ zeptal jsem se ho.

„Račte, pane Zavřizobáku. Vypadněte z lodi, pane Zavřizobáku, a hezky zčerstva. Musíme to tu pořádně vyčistit, musíme naši loď pěkně vyklidit. Takže račte přes palubu.“

Zmateně jsem na něho hleděl. Pak mě napadlo, že nic jiného si vlastně ani nepřeju. Neměl jsem proč litovat, že už nebudu jediným pasažérem na lodi tohoto nesnesitelného opilce. Obrátil jsem se k Montgomerymu.

„Já vás nepotřebuju,“ ucedil jeho společník.

„Vy mě nechcete přijmout?“ zeptal jsem se vyděšeně.

Neznámý se tvářil zcela nekompromisně a rozhodně. Nikdy jsem nepotkal člověka s takovým obličejem.

„Poslyšte,“ obrátil jsem se znovu ke kapitánovi.

„Přes palubu s vámi!“ opakoval kapitán. „Tahle loď není pro zvířata a lidožrouty, ani pro ty, co jsou horší než zvířata. Račte si vystoupit, pane Zavřizobáku. Já vás tady nechci, a jestli vás nechtějí ani oni, jděte si někam jinam. Vypadněte! I se svými povedenými přáteli! S tímhle zatraceným ostrovem jsem skoncoval, a basta! Už toho bylo dost!“

„Montgomery!“ zvolal jsem prosebně.

Montgomery vyšpulil dolní ret a jen kývl hlavou směrem k bělovlasému muži stojícímu vedle něj. Dával mi tak najevo, že mi nemůže pomoct.

„S vámi budu hotov raz dva!“ rozkřikl se na ně kapitán.

Pak začalo podivné třístranné vyjednávání. Střídavě jsem se obracel na všechny přítomné. Nejdříve jsem požádal staršího muže, aby mi dovolil vystoupit s nimi. Pak jsem prosil opilého kapitána, aby mě nechal na palubě. Dokonce jsem všechno vysvětloval i námořníkům. Montgomery nepromluvil ani slovo, jen odmítavě vrtěl hlavou.

„Vypadněte, a basta!“ zatvrzele opakoval kapitán. „Zákon nezákon! Tady poroučím já!“

Přiznávám, že se mi nakonec v té zoufalé situaci zlomil hlas. Obával jsem se, abych nepropadl hysterii, proto jsem raději poodstoupil na záď a zachmuřeně hleděl do dálky.

Mezitím námořníci rychle dokončovali vyloďování zboží a zvířat v klecích. Po boku lodi byl uvázán dlouhý člun se dvěma plachtami, a na ten skládali podivný náklad. Neviděl jsem, kdo z ostrova ho přebírá, protože mi trup lodi zakrýval výhled.

Montgomery ani jeho společník si mě valně nevšímali, neboť radili námořníkům, přepravujícím zavazadla. Kapitán na přídi spíš překážel, než pomáhal.

Byl jsem zoufalý a odhodlaný ke všemu. Když jsem tak čekal, jak se věci vyřeší, nemohl jsem se ubránit tomu, že jsem se svému bídnému postavení nakonec jen smál. Připadal jsem si hodný politování už jen proto, že jsem se ani nestačil nasnídat.

Uvědomoval jsem si, že nemám dost sil, abych se kapitánovi ubránil a nenechal se vyhodit z lodi, ale zároveň jsem chápal, že se Montgomerymu a jeho společníkovi nemohu vnucovat. Nečinně jsem hleděl vstříc svému osudu. Montgomeryho věci mizely ve velkém člunu. Zdálo se, že si mě nikdo nevšímá.

Konečně byla tato práce dokončena a začal zápas. Chopily se mě čísi neurvalé ruce, které mě doslova vlekly k lodnímu můstku. Kladl jsem jen chabý odpor. Mezitím jsem si všiml podivných, hnědých obličejů lidí, kteří seděli s Montgomerym ve člunu. Člun byl plně naložený a rychle odrazil od lodi. Pod mýma nohama se objevila zelená mořská hlubina. Všemožně jsem se snažil, abych nespadl dolů.

Lidé na mě posměšně pokřikovali. Slyšel jsem, jak jim Montgomery spílá. Kapitán, kormidelník a jeden z námořníků mě táhli k zádi, kde byl připoután malý člun z Lady Vain. Byl do polovice zaplavený vodou, neměl vesla ani žádné zásoby. Odmítl jsem do něj usednout a plácl jsem sebou jak široký tak dlouhý na palubu. Nakonec mě do něho spustili na laně dolů a lano pak odřízli.

Pomalu jsem se na malém člunu vzdaloval od škuneru. Apaticky jsem pozoroval, jak námořníci napínají všechny plachty a loď se pomalu, avšak bezpečně, otáčí. Když se vítr opřel do plachet, vzdouvaly se a třepotaly. Zádumčivě jsem pozoroval potrhané boční plachtoví. Pak mi loď pomalu zmizela z očí.

Ani jednou jsem se neotočil, abych se za ní podíval. Stěží jsem věřil tomu, co se právě odehrálo. Schoulil jsem se na dno člunu. Byl jsem jako v mátohách, hladový a osamělý na pustém klidném moři. Pak jsem si uvědomil, že jsem se znovu ocitl ve svém malém pekle, napůl potopený ve vodě. Ze zádi škuneru se mi posmíval zrzavý kapitán. Když jsem pohlédl k ostrovu, viděl jsem velký člun, jak se blíží ke břehu.

Najednou jsem pocítil všechnu krutost své osamělosti. Neměl jsem možnost dostat se k zemi, leda bych se tam pokusil doplavat. Jistě si vzpomínáte, že jsem byl ještě zesláblý po svém utrpení ve člunu, vyčerpaný a unavený, a ani odvahy jsem neměl nazbyt. Když jsem uvažoval o svém žalostném postavení, najednou jsem se rozplakal. To se mi nestalo od té doby, kdy jsem byl docela malý kluk. Po tvářích mi tekly slzy. Ve svém zoufalství jsem bušil pěstí do vody ve člunu a kopal do jeho boků. Hlasitě jsem se modlil k Bohu, aby mi dovolil zemřít.

VI

Hrdlořezové námořníci

Když obyvatelé ostrova viděli moji bezmocnost, nakonec se nade mnou přece jen slitovali. Jejich člun plul velmi zvolna východním směrem k ostrovu. Náhle jsem s ulehčením spatřil, že se otáčí a vrací se ke mně. Byl téměř přetížený nákladem. Spatřil jsem, že Montgomeryho bělovlasý, ramenatý společník se tísní na zádi lodi mezi několika psy a dalšími zavazadly. Ten člověk na mě upřeně hleděl, ale nepromluvil ani slovo a vůbec se nepohnul. Netvor s černými vlasy, který seděl blízko pumy, mě rovněž bedlivě pozoroval. Kromě nich byli ve člunu ještě tři muži, připomínající zvířata. Psi na ně divoce vrčeli. Montgomery řídil loďku ke mně. Když se člun přiblížil, vstal, zachytil uříznuté lano a přivázal ho ke kormidlu, aby mě vzal do vleku – v jejich člunu už nebylo místo.

Mezitím mě přešel strach a zoufalství a na jeho pozdrav jsem odpověděl dost vesele. Oznámil jsem mu, že člun se téměř potápí, kolik je v něm vody, a on mi podal vědro. Jakmile se lano mezi čluny napjalo, padl jsem naznak. Dost dlouho jsem pak pilně vyléval vodu.

Když jsem se zbavil této přítěže – voda se dovnitř jen nabrala, jinak byla loďka úplně neporušená –, měl jsem dost času na to, abych si mohl lépe prohlédnout lidi ve velkém člunu.

Bělovlasý muž na mě třeštil oči a mně se nyní zdálo, že je zmaten. Kdykoliv se naše zraky setkaly, uhnul pohledem dolů k psovi, který mu seděl mezi koleny. Jak jsem řekl, byl to statný, rozložitý muž s vysokým čelem a ostře řezanými rysy. Kůže nad očními víčky však tvořila váčky, jak tomu často bývá v pokročilejším věku. Mohutné čelisti dávaly tušit výbojnou odhodlanost. Mluvil s Montgomerym tak hlubokým hlasem, že jsem mu nerozuměl. Moje oči občas zabloudily i k dalším třem členům posádky. Byli to velmi podivní lidé. Viděl jsem jen jejich tváře – ale bylo v nich cosi, co bezděčně probouzelo můj odpor. Důkladně jsem si je prohlížel, nicméně svého dojmu jsem se nemohl zbavit, i když nevím, co ho způsobilo. Soudě podle hnědé pleti to snad byli nějací domorodci, ale nohy až ke konečkům prstů měli obalené jakousi tenkou, špinavě bílou látkou. Podobně ovinuté lidi jsem dosud nikdy neviděl, snad jen ženy v Orientu. Na hlavách měli podivné turbany. Pod nimi vykukovaly jejich trpasličí obličeje s vyčnívající dolní čelistí a jasnýma očima. Jejich slabé černé vlasy připomínaly koňské hřívy. I vsedě vypadali, že mají neobyčejně vysokou postavu, větší než kterákoliv jiná rasa. Bělovlasý muž, který mohl být podle mého odhadu vysoký asi šest stop, seděl tak, že vypadal o hlavu menší než nejmenší z těch tří.

Později jsem zjistil, že nikdo z nich není větší než já, měli jen abnormálně dlouhý trup a podivně bočité stehenní kosti. Každopádně to byla mimořádně nevzhledná společnost. Nad jejich hlavami na mě zpod přední plachty zíral černý muž, jehož oči ve tmě světélkovaly.

Když jsem si je všechny udiveně prohlížel a naše zraky se náhodně setkaly, odvraceli pohled a sledovali mě jen po očku. Napadlo mě, že jsem jim asi na obtíž, a proto jsem svoji další pozornost věnoval už jen ostrovu, k němuž jsme se blížili.

Viděl jsem nízký břeh, hustě porostlý rostlinstvem, především jakýmsi neznámým druhem palem. Z jednoho místa stoupal do nesmírné výšky úzký, bílý sloupec páry, který se nakonec snášel dolů jako jemné chmýří. Doplouvali jsme do široké zátoky, ohraničené po obou stranách nízkými kopci. Pobřeží pokrýval šedivý písek. Vrcholky kopců se tyčily asi šedesát až sedmdesát stop nad mořskou hladinou a byly místy obrostlé stromy a nízkými křovinami. V polovině stráně stála čtvercová kamenná ohrada. Jak jsem později zjistil, byla postavena z barevných korálů a ze ztuhlé lávy. Nad ohradou vyčnívaly dvě střechy pokryté slámou.

Na břehu nás čekal nějaký muž. Dokud jsme byli daleko od břehu, domníval jsem se, že jsem mezi křovinami zahlédl mizet ještě jiné, velmi bizarní tvory, ale když jsme se přiblížili ke břehu, už jsem je nespatřil. Tento muž byl střední postavy a měl obličej tmavý jako černoch, velká ústa téměř bez rtů, pavoučí ruce, dlouhá úzká chodidla a křivé nohy. Hleděl na nás s bradou vysunutou dopředu. Byl oblečen stejně jako Montgomery a také jeho bělovlasý společník – v modrém seržovém obleku.

Když jsme připluli ještě blíž, začal pobíhat po břehu a prováděl přitom pitvorné pohyby. Na Montgomeryho rozkaz vyskočili muži ze člunu a skasali plachty. Montgomery řídil loď do úzkého malého přístavu, který byl vyhlouben v písečném břehu. Muž na pobřeží nám spěchal v ústrety. Přístav nebyl ve skutečnosti nic jiného než vykopaný příkop, do něhož se právě tak vešel náš člun.

Slyšel jsem, jak bok lodi narazil do písku. V ruce jsem držel džber na vylévání vody. Odvázal jsem lano od vidlice kormidla velkého člunu a přistál. Tři zakuklenci se neohrabaně vyškrábali na břeh a s pomocí čekajícího muže začali skládat náklad. Zvláštní pohyby dolních končetin těchto tří zahalených námořníků mě zaujaly. Působili dojmem, jako by měli klouby na jiných místech než člověk. Psi vyli a zmítali se na řetězech, když s nimi bělovlasý muž vystupoval na břeh.

Tři muži mluvili zvláštní hrdelní řečí a ten, který na ně čekal, s nimi začal nad zavazadly na zádi člunu vzrušeně debatovat v jakémsi cizím jazyce. Ten hlas jsem už někde slyšel, ale nedokázal jsem si vzpomenout, kde. Bělovlasý muž nad nimi stál, držel šest psů a udílel hlasité povely, aby přehlušil jejich štěkot. Montgomery obratně vyskočil na břeh a všichni se dali do vykládání zavazadel. Po dlouhém půstu jsem byl nesmírně vysílený a navíc mi do obnažené hlavy nemilosrdné pražilo slunce, a proto jsem jim nemohl nabídnout svou pomoc.

Najednou si bělovlasý muž uvědomil, že jsem tam taky, a přistoupil ke mně.

„Vypadáte, jako byste dnes ani nesnídal,“ oslovil mě.

Pod těžkými řasami mu zářily oči jako černé brilianty.

„Doufám, že mi toto malé opomenutí prominete. Odteď jste náš host a všechno zařídíme tak, abyste byl spokojen, i když, jak jistě víte, jsem vás sem nezval.“ Pozorně si mě prohlížel. „Montgomery tvrdí, že jste vzdělaný muž, pane Prendicku. Prý jste se zajímal o přírodní vědy. Co to vlastně přesně znamená?“

Vypravoval jsem mu, že jsem strávil několik let v Královské akademii přírodních věd a konal pokusy pod vedením Huxleye. Po těchto slovech tázavě zdvihl obočí.

„To ovšem úplně mění situaci, pane Prendicku,“ pravil. Z jeho řeči bylo zřejmé, že si mě začal trochu vážit. „Náhodou jsme všichni biologové. Máme tady biologickou laboratoř. Svého druhu, ovšem.“ Podíval se na muže, kteří táhli na vozíku k ohradě klec s pumou. „Aspoň já a Montgomery,“ dodal záhadně. „Nemohu vám říct, kdy budete moct odjet. Jsme stranou od všech pravidelných námořních linek. Loď sem zavítá tak jednou za dvanáct měsíců.“

Znenadání mě opustil a přešel kolem skupinky mužů dál po břehu. Asi vstoupil do zděné ohrady. Dva muži s Montgomerym rovnali malá zavazadla na nízký vůz. Lama a králíci v posadách byli dosud na lodi, psi zůstali připoutáni. Když byl vůz plně naložený, tři muži se chopili oje a vlekli asi tunu nákladu. Pak je Montgomery opustil, vrátil se ke mně a podal mi ruku.

„Jsem moc rád,“ řekl. „Už kvůli sobě. Kapitán je strašný hlupák. Klidně by vás nechal napospas osudu.“

„Podruhé jste mi zachránil život!“

„Jak se to vezme. Sám uvidíte, že tenhle ostrov je hrozně zvláštní místo. Být vámi, dávám si velký pozor, když se půjdete projít. On…,“ okamžik váhal, ale patrně si to rozmyslel a nedořekl to, co chtěl. „Prosím vás, pomozte mi s těmi králíky!“

S králíky si počínal velmi zvláštně. Brodil jsem se s ním po kolena ve vodě a pomáhal jsem mu vytáhnout na břeh jednu posadu. Sotva se nám to podařilo, naklonil bednu a vysypal její živý obsah. Králíci dopadli ve zmateném chumlu na zem. Montgomery zatleskal a asi dvacet nebo třicet králíků odhopkovalo do křoví.

„Hezky se tu množte, pánové,“ usmál se. „Ať je vás plný ostrov. Měli jsme nedostatek masa.“

Zatímco jsem sledoval, jak králíci mizí, vrátil se bělovlasý muž s lahví brandy a suchary.

„Tady máte na posilněnou, Prendicku,“ řekl daleko přívětivějším hlasem než předtím.

Bez zdráhání jsem se najedl, a bělovlasý muž spolu s Montgomerym vypustil ještě asi dvacet králíků. Do ohrady za pumou pak odvezli další tři velké klece. Brandy jsem se ani nedotkl, protože jsem zapřísáhlý abstinent.

VII

Zamčené dveře

Čtenář snad pochopí, že mi zpočátku všechno připadalo velmi zvláštní. Mé postavení bylo výsledkem tak nečekaných dobrodružství, že jsem nebyl schopen s chladnou hlavou posuzovat zvláštnost různých věcí. Šel jsem po břehu za klecí s lamou. Montgomery mě dohonil a řekl mi, abych nevcházel do zděné ohrady. Všiml jsem si, že klec s pumou a mnoho dalších zavazadel stojí před vchodem do ohrazeného prostranství.

Obrátil jsem se a viděl, že velký prázdný člun byl vyložen a vytažen na písčitý břeh. Přišel k nám bělovlasý muž a oslovil Montgomeryho:

„A co teď s tímhle nezvaným hostem?“

„Studoval přírodní vědy,“ podotkl Montgomery.

„Mám hroznou chuť vrhnout se do další práce – teď, když mám nový materiál…,“ kývl muž směrem k ohradě. Oči mu zářily.

„To vám rád věřím,“ souhlasil Montgomery trochu chladně.

„Tam ho pustit nemůžeme a nemáme tolik času, abychom mu budovali nové přístřeší. Nepotřebujeme se mu přece hned se vším svěřovat!“

„Jsem úplně ve vašich rukou,“ pronesl jsem chvatně. Neměl jsem ani tušení, o čem ti dva vůbec mluví.

„Už jsem o tom taky přemýšlel,“ pokračoval Montgomery. „Můj pokoj má přece dveře zvenčí…“

„Jistě,“ přitakal hned druhý muž a ostře na něj pohlédl. Všichni tři jsme se vydali k ohradě.

„Je mi líto, že mám před vámi tajnosti, pane Prendicku, jenže dobře víte, že jsem vás sem nezval. Naše malá kolonie v sobě skrývá tajemství, či spíše třináctou komnatu. Vlastně tam nic tak hrozného není – pro rozumného člověka. Ale když vás ještě neznám…“

„Chápu,“ uklidňoval jsem ho. „Musel bych být blázen, kdybych se hned urazil, že mi nedůvěřujete.“

Mdle se pousmál – koutky úst měl přitom svěšené, jak tomu bývá u morousovitých lidí, a pak souhlasně přikývl. Minuli jsme hlavní vchod do ohrady – byla to těžká dřevěná brána se železnými veřejemi. Náklad byl navršen na hromadě. Brána však byla zavřená a my jsme dorazili k malým dřevěným dvířkám v rohu, kterých jsem si předtím nevšiml. Bělovlasý muž vytáhl z kapsy umaštěného modrého kabátu svazek klíčů, otevřel a vešel. Zaujalo mě množství klíčů stejně jako pečlivost, s níž zamykal.

Následoval jsem ho, až jsem se ocitl v malém bytě, jednoduše, avšak pohodlně zařízeném. Vnitrní dveře byly pootevřené. Vedly do dlážděného dvora. Montgomery je rychle zavřel.

V rohu byla stočená rohož na spaní, malé zamřížované okénko bez skla bylo obráceno k moři.

Bělovlasý muž mi oznámil, že tady budu bydlet. Dále mi vysvětlil, že vnitřní dveře raději zamkne pro případ „nějaké kalamity“, a já za ně nesmím. Upozornil mě na pohodlné křeslo pod oknem a na bohatě vybavenou knihovnu. Zjistil jsem, že se jedná převážné o staré chirurgické knihy a vydání latinských a řeckých klasiků – avšak já v těchto jazycích plynně číst nedokážu. Pak odešel dveřmi, které vedly ven, aby mi dal najevo, že ty vnitřní mi zůstanou už napořád zavřené.

„Obvykle tady jíme,“ oznámil mi Montgomery, chvíli zaváhal, a pak křikl: „Moreau!“

Nevěnoval jsem tomu přílišnou pozornost. Probíral jsem se knihami na polici, ale vtom mě napadlo, že jsem to jméno už někdy předtím slyšel. Seděl jsem pod oknem, vytáhl jsem suchary, chroupal je a přemýšlel. „Moreau!“

Oknem jsem pozoroval, jak jeden z těch nepopsatelných lidí vleče jednu z beden po břehu. Pak mi zmizel z dohledu. Za chvilku jsem zaslechl, jak se ze dvora v druhých dveřích otočil klíč a někdo je zamkl. Zanedlouho jsem slyšel, že v ohradě jsou psi, které přivedli z pobřeží. Zvířata neštěkala, ale podivně funěla a vrčela. Dolehlo ke mně rychlé přebíhání jejich tlap a Montgomeryho konejšivý hlas.

Byl jsem ohromen, jak pečlivě přede mnou skrývali tajemství tohoto místa. Stále jsem vzpomínal, kde jsem se setkal se jménem Moreau. Lidská paměť je však zvláštní věc, a tak jsem si najednou nedokázal vzpomenout, s čím toto povědomé jméno souvisí. Zároveň mi vytanula na mysli vzpomínka na znetvořeného muže, zavinutého do bílé látky, jehož jsem spatřil na pobřeží. Nikdy v životě jsem neviděl tak nepochopitelné pohyby, jaké dělal on při práci, ani jeho podivný způsob chůze. Uvědomil jsem si také, že žádný z těch mužů na mě nepromluvil, i když mě pokradmu pátravě pozorovali. Jejich oči byly zcela jiné než naivní a upřímný pohled nevzdělaných divochů. Uvažoval jsem, jakým jazykem asi mluví. Byli v podstatě velmi zamlklí, a když už něco řekli, jejich hlasy zněly tajuplně. Co jim je? Pak jsem si vybavil oči pitvorného služebníka Montgomeryho.

Právě když jsem na něho myslel, vstoupil do mého pokoje. Na sobě měl bílý oblek a nesl podnos se šálkem kávy a ovocem.

Leknutím jsem málem vykřikl, když neslyšně vešel, uklonil se a položil přede mě na stůl podnos.

Byl jsem překvapením vyveden z míry, neboť jsem pod černými rovnými vlasy zahlédl jeho ucho. Když se ke mně sklonil, měl jsem je přímo před očima. Ten člověk měl špičaté uši, porostlé hustou hnědou srstí!

„Vaše snídaně, pane,“ řekl. Obrátil se a kráčel ke dveřím, ale stále se na mé podezíravě ohlížel.

Sledoval jsem ho, a vtom mi hlavou bleskla vzpomínka: Moreau a jeho hroby! Moreau? Vrátil jsem se ve svých vzpomínkách o deset let zpátky. Moreau a jeho strašlivé skutky!

Viděl jsem tato červeně napsaná slova na jakémsi útlém svazečku. Už jen při pohledu na ně mi naskočila husí kůže. Teď už jsem si na všechno vzpomínal úplně zřetelně. Dávno zapomenutá brožura se mi živě vybavila v celé své hrůze. Byl jsem tehdy mladý chlapec a Moreauovi mohlo být kolem padesátky. Byl to vynikající fyziolog, duchaplný člověk, ve vědeckých kruzích proslulý svou nevšední představivostí a nekompromisními postoji v diskusích. Je to týž Moreau? Tehdy publikoval několik pozoruhodných studií o transfúzi krve a záhy se proslavil přínosnými pracemi o zhoubných novotvarech. Pak jeho vědecká činnost náhle ustala. Byl nucen opustit Anglii. Jeden žurnalista pronikl v přestrojení za asistenta do jeho laboratoře, neboť se rozhodl udělat nějaké senzační odhalení.

A v důsledku tragické náhody – dá-li se vůbec mluvit o náhodě – vstoupila ta strašlivá brožurka ve všeobecnou známost. V den jejího uveřejnění totiž z domu doktora Moreaua utekl zohavený pes s napůl staženou kůží.

Známý nakladatel, strýc nepravého asistenta, v té době apeloval na svědomí národa. Nebylo to poprvé, kdy se veřejné mínění ostře postavilo proti podobným metodám vědeckého výzkumu. Doktora Moreaua jednoduše vyštvali ze země. Snad si to zasloužil; vzpomínám si však jasně, že jsem se styděl za to, jak malou podporu našel u ostatních badatelů, a že se od něho značná část kolegů odvrátila. Některé z jeho pokusů byly podle novinářova líčení skutečně kromobyčejně kruté. Kdyby se byl zřekl dalšího bádání, možná by si tím vykoupil společenský smír, ale on jako většina lidí, kteří žijí v zajetí vědy, toto zásadně odmítl. Navíc byl svobodný, a tak se nemusel na nic ohlížet.

Byl jsem přesvědčen, že je to on. Všechno tomu nasvědčovalo. Začalo mi svítat, za jakým účelem byla spolu s ostatními zavazadly dopravena do ohrady za domem puma a ostatní zvířata. Uvědomil jsem si, že všude je cítit slabý, známý pach. Měl jsem ho uložený hluboko ve svém vědomí, ale teď se mi náhle vrátil. Byl to zápach dezinfekce z operačních sálů. Slyšel jsem, jak za zdí vrčí puma a jeden pes skučí, jako by ho někdo týral. Vivisekce se přece prováděla již dávno a nebyl tedy důvod, proč by se s ní musel vědec tajit před svým kolegou. Moje divoká představivost mi však znovu připomněla špičaté uši a světélkující oči Montgomeryho sluhy.

Hleděl jsem na zelené moře zčeřené lehkým vánkem a hlavou se mi honily všemožné neuvěřitelné zážitky posledních dnů.

Co to všechno znamená? Zamčená ohrada na liduprázdném ostrově… Proslulý experimentátor a tito zmrzačení a znetvoření lidé…

VIII

Řev pumy

Montgomery svým příchodem přetrhl divokou směsici mých domněnek a podezření. Jeho bizarní sluha, který ho následoval, nesl na podnosu chléb, nějakou zeleninu a další potraviny, láhev whisky se třemi skleničkami a příbory. Pokradmu jsem toho zvláštního tvora pozoroval a zjistil jsem, že ani on ze mě nespouští své podivuhodné těkavé oči. Montgomery mi oznámil, že budeme stolovat společné, avšak doktor Moreau je teď příliš zaměstnán přípravami na jakousi práci.

„Moreau?“ řekl jsem. „To jméno znám!“

„Aby vás čert vzal!“ zaklel. „Že já hlupák jsem nebyl opatrnější. Mohlo mě to napadnout! Ale to nevadí, alespoň už začínáte něco tušit. Dáte si whisky?“

„Ne, jsem abstinent.“

„To vám závidím. Jenže pro mě je už pozdě bycha honit. Právě ten zpropadený alkohol mě přivedl až sem. Alkohol je mlhavá noc. Když mi tehdy Moreau nabídl, abych jel s ním, myslel jsem, jaké jsem udělal štěstí. Je to divné…“

„Montgomery,“ přerušil jsem ho, když sluha zavřel venkovní dveře, „proč má ten člověk špičaté uši?“

„Sakra!“ vyhrkl. Podíval se na mě s plnými ústy a pak nechápavě opakoval. „Špičaté uši?“

„Ano, jsou špičaté,“ snažil jsem se ze všech sil zachovat klid, i když se mi hlas chvěl vzrušením. „Na koncích porostlé hustou tmavou srstí.“

Montgomery si nalil whisky se sodou.

„Já jsem si myslel, že se to pod vlasy schová!“

„Všiml jsem si toho, když se ke mně sklonil, aby položil na stůl kávu, kterou jste mi poslal. A jeho oči ve tmě světélkují!“

Mezitím se Montgomery vzpamatoval z překvapení, jež jsem mu svou otázkou způsobil.

„Vidíte, já jsem si hned říkal,“ začal zeširoka svou šišlavou výslovností, „že má něco s ušima. Pořád si je schovává… Jak vlastně vypadají?“

Jeho chování mě přesvědčilo, že svou nevědomost pouze předstírá. A přece jsem mu nemohl do očí říct, že vím, jaký je lhář.

„Špičaté,“ odpověděl jsem mu. „Malé, porostlé chlupy nebo spíš srstí. Je to ten nejzvláštnější tvor, jakého jsem kdy potkal.“

Ze dvora za našimi zády se ozval pronikavý zoufalý řev trýzněného zvířete. Podle všeho to musela být puma. Viděl jsem, jak sebou Montgomery trhl.

„Kde jste k němu přišel?“ naléhal jsem dál.

„V San Francisku… Je to odporný chlap, to uznávám. Úplný blb. Nemůže si vzpomenout, odkud je. Ale já jsem si už na něj zvykl. A on ke mně přilnul. Jaký na vás dělá dojem?“

„Není přirozený,“ odpověděl jsem. „Má v sobě cosi… Nemyslete si, že jsem podivín, ale mám takový divný, svíravý pocit, když se ke mně přiblíží. Je v něm něco ďábelského.“

Montgomery během mé řeči přestal jíst.

„To je k smíchu!“ řekl. „Já jsem si ničeho takového nevšiml.“

Pustil se znovu do jídla.

„Něco takového by mě v životě nenapadlo,“ pokračoval po chvilce. „Posádka na lodi ale asi měla stejný pocit jako vy. Uštvali by toho ubožáka k smrti… Pamatujete se na kapitána?“

Najednou puma znovu zařvala, tentokrát daleko žalostněji. Montgomery tiše zaklel. Měl jsem sto chutí zasypat ho otázkami týkajícími se těch lidí na břehu. Týraná šelma však vydala řadu krátkých, ostrých skřeků.

„Jaké rasy jsou ti vaši pomocníci?“ vyzvídal jsem.

„Prima hoši, že?“ prohodil netečně. Zlostně se zamračil, když zvíře znovu zařičelo bolestí.

Mlčel jsem. Ozval se další řev, daleko strašlivější než předchozí. Montgomery mě upřeně pozoroval svýma vyhaslýma šedýma očima a pak upil trochu whisky. Snažil se znovu zapříst hovor o alkoholu. Vysvětlil mi, že právě s jeho pomocí mi zachránil život. Najednou jako by chtěl zdůraznit, že bych mu měl být za svou záchranu vděčný. Odpovídal jsem mu velmi roztržitě.

Zanedlouho jsme dojedli. Obluda se špičatýma ušima uklidila nádobí a Montgomery mě opustil. Všiml jsem si, že byl celý čas velmi nervózní, kdykoliv se ozval nářek trýzněné pumy. Přiznal se, že na to nemá nervy, a ponechal mě vlastnímu osudu.

Když se odpoledne nachýlilo ke konci, nářek ještě zesílil. Zněla z něj strašlivá bolest. Postupně to bylo pro mě nesnesitelné, neboť řev se ozýval bez ustání. Odhodil jsem Horatia, kterého jsem se pokoušel číst, a začal nervózně přecházet po pokoji.

Pak jsem se snažil zacpat si uši. Děsivé skřeky se mi zarývaly do mozku. Mé utrpení dosáhlo takové míry, až jsem měl pocit, že se v zavřeném pokoji zalknu. Vyšel jsem do ospalého žáru pozdního odpoledne. Když jsem přecházel kolem hlavní brány, opět jsem se přesvědčil, že je zamčená. Zabočil jsem za roh ohrady.

Venku se řev rozléhal daleko silněji. Zdálo se, že je v něm ukryta veškerá bolest světa. A přesto – kdybych věděl, že se něco podobného děje ve vedlejší místnosti a zvíře bylo potichu, jsem přesvědčen, že bych tím tak nestrádal. Teprve jestliže utrpení dostane hlas, rozechvívá naše nervy a probouzí v nás soucit, který nás svírá.

Přestože zářilo slunce a zelené vějíře palem se kolébaly v chladivém mořském vánku, svět byl plný chaosu a nejasných černých a rudých přízraků.

Konečně jsem se vzdálil natolik, že ke mně zvuky z domu za zdí přestaly doléhat.

IX

Tvor v lese

Prodíral jsem se mlázím, které rostlo na pahorku za domem. Nestaral jsem se o to, kam jdu. Šel jsem ve stínu husté skupiny štíhlých stromů. Pak jsem dorazil na cestu, jež vedla na druhou stranu pahorku. Sestoupil jsem k potůčku protékajícímu úzkým údolím. Tiše jsem stál a poslouchal. Vzdálenost a husté stromoví tlumily každý zvuk, který by sem mohl dolehnout z ohrady. Potom blízko mě vyběhl z křoví králík a odhopkoval do stráně. Chvíli jsem váhal, a nakonec jsem usedl do stínu.

Bylo to velmi příjemné místo. Potůček se ztrácel v bujném porostu. Jen na jednom místě jsem zahlédl trojúhelník volné vodní hladiny. Za ním se pnula hustá spleť stromoví a popínavých rostlin, nad níž se klenula zářivě modrá obloha. Kvetoucí bílé a karmínové orchideje tvořily barevné stříkance v okolní zeleni. Chvíli jsem se kochal tou krásnou podívanou, a pak jsem začal znovu uvažovat o podivných Montgomeryho pomocnících. Bylo příliš velké horko, než abych mohl soustředěné přemýšlet, a proto jsem za chvíli začal klímat.

Nevím, kolik času uplynulo, než mě probudil podivný hluk na druhém břehu potůčku. Chvíli jsem viděl jen pohybující se vrcholky kapradin a rákosí. Náhle se na břehu potůčku cosi objevilo.

Zpočátku jsem neviděl přesně, co to je. Sklonilo to hlavu k vodě a začalo to pít. Za chvíli jsem zjistil, že je to člověk, který běhá po čtyřech jako zvíře!

Měl na sobě modrý oblek. Jeho pleť byla zbarvená do měděna, vlasy černé. Zdálo se, že charakteristickým rysem obyvatel tohoto ostrova je groteskně ohyzdný zjev. Slyšel jsem, jak srkavě pije.

Trochu jsem se naklonil, abych si ho mohl lépe prohlédnout, ale rukou jsem uvolnil úlomek lávy, který se začal kutálet dolů. Tvor se rozhlédl, jako by byl přistižen při něčem nedovoleném, a tak se naše oči setkaly. Hned se napřímil, neobratně si otíral rukou ústa a díval se na mě. Jeho dolní končetiny byly velmi krátké, tvořily asi polovinu výšky celého těla. Upřeně jsme na sebe zírali snad minutu, oba jsme byli překvapeni. Pak se tvor odplížil do křoví napravo ode mě. Jednou nebo dvakrát se zastavil a znovu si mě upřeně prohlížel. Slyšel jsem, jak slábne šelest listí, až zanikl docela. Když tvor zmizel, dlouho jsem bez hnutí seděl a díval se za ním. Moje ospalost byla rázem ta tam. Náhle jsem za sebou zaslechl jakýsi hluk a polekaně jsem vyskočil. Otočil jsem se a spatřil bílý ocásek králíka, který pelášil do stráně.

Bizarní polozvířecí tvor úplně narušil mé klidné odpoledne. Nervózně jsem se rozhlížel kolem sebe a litoval jsem, že s sebou nemám žádnou zbraň. Pak mě napadlo, že člověk, kterého jsem zahlédl, byl oblečený. Nebyl nahý, jak by se dalo předpokládat u divocha. Z toho jsem usoudil, že to byl mírumilovný tvor a tupá divokost jeho výrazu neodpovídala jeho skutečné povaze.

Jeho zjev mě nicméně velmi znepokojil. Vyrazil jsem vlevo podle stráně a rozhlížel se mezi rovnými kmeny stromů kolem dokola. Jak je možné, že člověk běhá po čtyřech a pije přímo z potoka? Hned vzápětí jsem zase uslyšel skučení zvířete. Domníval jsem se, že se opět ozývá puma, a proto jsem se vydal na druhou stranu.

Došel jsem k potůčku, překročil jsem ho a razil si cestu mlázím na protějším břehu.

Polekal jsem se, když jsem na zemi zahlédl jasně červenou skvrnu. Přistoupil jsem blíž a zjistil, že to je neobvyklý druh houby. Tento exemplár připomínal rozvětvený a svraštělý listovitý lišejník, ale na omak byl poněkud slizovitý. Pak jsem ve stínu kapradin objevil odpornou věc – bezhlavé tělo mrtvého králíka. Na ještě teplou mršinu usedaly lesklé mouchy. Při pohledu na prolitou krev jsem zůstal zděšeně stát. Jeden návštěvník ostrova to tedy už má spočítané!

V okolí jsem nenašel žádné stopy násilí. Zdálo se, že králík byl prostě chycen a usmrcen. Uvažoval jsem nad jeho malým tělíčkem porostlým srstí, jak k tomu asi došlo. Neurčitá úzkost, kterou jsem pocítil, když jsem zahlédl zvířecí tvář muže u potoka, dostala v té chvíli jasnější obrysy.

Začal jsem si uvědomovat, jak bezhlavě jsem se sám vrhl mezi tyto lidi. Moje obrazotvornost mi začala proměňovat každé křoví v okolí v podezřelé stíny, které jako by mě chtěly obklíčit. Každý šelest mi připadal jako hrozba. Zdálo se mi, že mě pozorují neviditelné oči.

Rozhodl jsem se, že se vrátím do ohrady na pobřeží. Prudce jsem se otočil a bezhlavě, panicky jsem se prodíral křovinami. Hlavně pryč, pryč z lesa na volné prostranství!

Zastavil jsem se právě včas, abych nevběhl na jakousi paseku. Vykácená mýtina už obrůstala mladými stromky. Uzavírala ji pestrá clona stromů, popínavých lián, hub a barevných květů. Na obrovském kmeni padlého stromu porostlém lišejníky se choulily tři bizarní postavy. Jedna z nich byla podle všeho žena. Muži byli nazí, jen kolem beder měli ovinutou šarlatovou roušku. Jejich kůže měla podivnou narůžovělou barvu, jakou jsem u divochů nikdy předtím neviděl. Jejich naducané tváře bez brady a zploštělé čelo spolu s řídkými rozježenými vlasy tvořily příšernou kombinaci. V životě jsem nepotkal tak zvířecky vyhlížející osoby. Povídali si – spíše však mluvil jeden z mužů a jeho téma pravděpodobně ostatní dva zaujalo natolik, že si nikdo z nich vůbec nevšiml mého příchodu. Stále kývali hlavou doleva, doprava a zpět. Slova zněla blábolivě a nezřetelně – nepochopil jsem, co vlastně říká. Vypadalo to, jako by opakoval nějaké zaklínadlo.

Najednou začal výrazněji artikulovat, rozpřáhl ruce a vstal. Druzí dva se postavili rovněž a začali vyluzovat zvuky podobné zpěvu. Jejich těla se přitom kolébala do rytmu. Pozoroval jsem, jak mají kraťoučké nohy a protáhlá, neobratná chodidla. Zvolna se pohybovali v kruhu, dupali a mávali rukama. Jejich popěvek měl rytmus a refrén – znělo to jako „alúla“ nebo „balúla“. Oči se jim rozzářily a jejich ohavné tváře vyjadřovaly cosi jako radost. Z úst jim kapaly sliny.

Když jsem pozoroval jejich podivné a nevysvětlitelné posunky, poprvé jsem pochopil, proč mě pohled na ně tak odpuzuje. Způsobilo to spojení dvou neslučitelných a vzájemně protikladných dojmů – ti tvorové mi byli úplně neznámí a současně čímsi podivně blízcí. Při svém tajemném rituálu vypadali jako lidé, zároveň však neuvěřitelně připomínali nějaká všeobecně známá zvířata. S výjimkou lidské tváře, cárů oblečení a lidské tělesné konstrukce měla každá z těch bytostí ve svých pohybech a výrazu tváře cosi prasečího – barvu i způsob chování – a to bylo neklamnou známkou, že jsou to zvířata.

Šokující odhalení mě zcela ohromilo. Hlavou se mi honilo tisíce otázek.

Ti tři začali skákat, všichni křičeli a chrochtali. Jeden z nich uklouzl, chvíli lezl po čtyřech, ale hned byl zase na nohou. Stačil letmý pohled, abych se přesvědčil o tom, že tyto zrůdy jsou vlastně zvířata.

Obrátil jsem se tak tiše, jak jen bylo možné. Stále jsem trnul hrůzou, že mě objeví, kdyby mi pod nohou praskla větvička nebo zašustilo listí. Skryl jsem se znovu do křoví. Teprve za hodnou chvíli se mi vrátila odvaha a odhodlal jsem se jít dál.

Vedla mě jediná myšlenka – utéct těm odporným tvorům. Téměř jsem ani nepostřehl, že jsem zašel na sotva viditelnou stezku mezi stromy. Když jsem přecházel malou mýtinu, zjistil jsem ke svému údivu, že mě sleduje pár těžkých nohou. Zcela jistě mě ve vzdálenosti třiceti yardů následovaly. Hlavu a horní část těla svého pronásledovatele jsem nespatřil, neboť byly ukryty v popínavých rostlinách. Hned jsem se zastavil, protože jsem si myslel, že mě ten druhý tvor nevidí. On se ale také zastavil. Byl jsem tak nervózní, že jsem se musel hodně přemáhat, abych se nerozběhl pryč.

Když jsem se pozorně zadíval do spleti rostlin, poznal jsem hlavu a tělo zvířete, které jsem předtím viděl pít u potůčku. Oči mu zářily jako smaragdy. Toto světélkování pohaslo, sotva ke mně zvíře obrátilo hlavu podruhé.

Chvíli nehybně stálo, pak se neslyšně rozběhlo hustou vegetací. Za malý okamžik zmizelo za křovinami. Už jsem ho neviděl, ale tušil jsem, že tam někde stojí a zas mě pozoruje.

Co to proboha je – zvíře nebo člověk? Co ode mě chce? Neměl jsem žádnou zbraň, dokonce ani hůl. Bylo by nesmyslné utíkat. Onen tvor, ať už to bylo cokoliv, také určitě nesebral dost odvahy na mě zaútočit. Zaťal jsem zuby a zamířil jsem přímo k němu. Běhal mi mráz po zádech, avšak snažil jsem se nedat svůj strach najevo. Prodíral jsem se houštím vysokých keřů obsypaných bílými květy. Spatřil jsem ho ve vzdálenosti asi dvaceti yardů. Díval se na mě přes rameno a zdálo se, že zaváhal. Přistoupil jsem ještě o dva či tři kroky blíž a zahleděl se mu upřeně do očí.

„Kdo jsi?“ zeptal jsem se. Snažil se můj pohled vydržet, ale pak uhnul očima.

„Ne!“ vyrazil prudce a skočil do nízkého porostu. Tam se zastavil a znovu mě sledoval. V lesním šeru jeho oči jasně světélkovaly.

Cítil jsem, jak mi buší srdce, avšak věděl jsem, že se mohu zachránit, jen když se budu tvářit, jako by se nic nestalo, a proto jsem znovu vykročil přímo k němu. Obrátil se a byl pryč. Ještě mi připadalo, že jsem na chvilku zahlédl lesk jeho očí.

Poprvé mě napadlo, že mi v noční tmě hrozí velké nebezpečí.

Slunce zašlo už před chvílí, blednoucí nebe na východě bylo neklamnou známkou toho, že brzy padne, jak to v tropech bývá, černá tma, a nad hlavou mi přeletěl posel – noční můra. Jestliže jsem nechtěl strávit noc vydán napospas neznámým hrozbám tajemného lesa, musel jsem se co nejrychleji vrátit do ohrady.

Myšlenka na návrat do toho nehostinného přístřeší mi sice byla nepříjemná, nicméně daleko nepříjemnější bylo pomyšlení, že by mě tady zastihla tma se vším, co se v ní skrývá. Ještě jednou jsem pohlédl na modravé stíny, které ukryly onoho podivuhodného tvora, a vydal jsem se po cestičce dolů k potoku. Myslel jsem si, že se vracím stejným směrem, odkud jsem přišel.

Kráčel jsem velmi chvatně. Všechno mě lekalo, až jsem se náhle ocitl na mýtině mezi pokácenými kmeny. Bezbarvá průzračnost, která přichází po růžovém západu slunce, dostávala temnější odstín. Modrá obloha nade mnou také znenadání ztmavla a malé hvězdičky prorážely jedna po druhé zředěným světlem. Rozestupy mezi stromy i skuliny ve spleti rostlin, které byly za denního světla namodralé, se zbarvily dočerna a vypadaly strašidelně.

Razil jsem si cestu dál. Ze světa poznenáhla mizely barvy. Inkoustově černé siluety vrcholků stromů se odrážely proti namodrale zářící obloze a všechno pod nimi postupně splynulo v beztvarou temnotu. Pak stromy zřídly a přibylo křovisek. Narazil jsem na opuštěné místo, pokryté bílým pískem. Za ním se táhl další prostor zarostlý houštím.

Znepokojoval mě šelest po mé pravici. Nejdřív jsem si myslel, že se mi to jen zdá, neboť kdykoliv jsem se zastavil, všude bylo ticho. Ozývalo se jen šumění večerního vánku v korunách stromů. Jakmile jsem však vykročil dál, slyšel jsem jakousi ozvěnu svých kroků.

Vyšel jsem na volné prostranství a opustil křoviny. Každou chvíli jsem se ohlédl, abych toho tvora – byl-li tam nějaký – vyplašil, aby mě nepronásledoval. Nic jsem sice neviděl, ale můj pocit, že tam je ještě někdo další, byl stále silnější. Zrychlil jsem chůzi. Po chvíli jsem vystoupal na mírné návrší. Pozoroval jsem, jak se přede mnou zvedá další tmavá stráň.

Náhle se proti obzoru na okamžik vztyčil jakýsi nezřetelný stín a hned zas zmizel. Byl jsem přesvědčen, že mě znova sleduje můj snědý nepřítel. Zároveň jsem dospěl k nepříjemnému poznání, že jsem zabloudil.

Chvíli jsem ještě ve zmatku a beznaději spěchal dál s tajemnými kroky v zádech. Ať už to byl kdokoliv, buď se mu nedostávalo odvahy na mě zaútočit přímo, nebo čekal, až se ocitnu v nevýhodném postavení. Občas jsem se otáčel a naslouchal jsem. Už jsem si téměř myslel, že můj nepřítel ztratil mou stopu nebo že jsem si ho ve své zjitřené obrazotvornosti jen vymyslel. Tu jsem zaslechl hukot moře. Skoro jsem se dal do běhu, když vtom těsně za mnou kdosi klopýtl.

Rychle jsem se otočil a hleděl do temného stromoví za sebou. Zdálo se mi, že tam skáčou nějaké stíny. Strnule jsem naslouchal, avšak neslyšel jsem nic než krev, která mi bušila do spánků.

Myslel jsem si, že mám podrážděné nervy a že mě klame moje vlastní fantazie, a proto jsem znovu rázně vykročil směrem k hučícímu moři.

Asi za minutu stromy prořídly a já jsem vystoupil na holém úzkém pruhu země, který vybíhal do temné vody. Noc byla jasná a tichá a odlesk myriád hvězd se odrážel na klidné mořské hladině. Kousek dál se už vlny tříštily o val rozervaných skalních útesů. Vypadalo to, jako by samy světélkovaly bledou září. Na západě jsem viděl, jak se zvířetníkové světlo mísí s nažloutlou září večernice. Břeh se k východu prudce svažoval, na západě se tyčily skalnaté útesy. Vzpomněl jsem si, že Moreauovo království jistě leží západním směrem.

Za mými zády zapraskala větvička a pak se ozval šramot. Podíval jsem se na temné stromy. Neviděl jsem nic, tedy téměř nic. Temný stín ve tmě vždycky vyvolává hrůzné představy a člověk je hned ostražitější a bdělejší. Tak jsem nehnuté stál asi minutu. Po očku jsem sledoval stíny mezi stromy a vyrazil jsem směrem k západu, přes úzký výběžek. Jakmile jsem vykročil, i jeden z číhajících stínů se pohnul za mnou.

Rozbušilo se mi srdce. Znovu jsem se zastavil. Na západ ode mě bylo vidět širokou zátoku s přístavem. Tichý stín se zastavil asi dvanáct yardů za mnou. Ve vzdálenějším oblouku křivky se objevil malý světelný bod, vlnovka písečného zálivu se šedala v bledém svitu hvězd. Ten bod byl vzdálen asi dvě míle. Abych se k němu dostal, musel jsem projít mezi stromy, kde se míhaly tajemné stíny, a pak slézt po stráni porostlé křovím.

Teď jsem toho tvora uviděl daleko zřetelněji.

Nebylo to zvíře, protože stál vzpřímeně. Chtěl jsem promluvit, ale nedokázal jsem ze sebe vypravit ani hlásku. Pokusil jsem se o to ještě jednou.

„Kdo tam je?“ zavolal jsem.

Odpovědi jsem se nedočkal. Postoupil jsem o krok dopředu. Tvor se nehýbal, jen se trochu přikrčil. Zavadil jsem nohou o kámen.

To mi vnuklo myšlenku. Aniž jsem spustil černou postavu z očí, sehnul jsem se a zdvihl jsem kámen. Ale při tomto mém pohybu se tvor bleskurychle obrátil, jako to dělávají psi, a odplížil se kus dál, kde byla hustší tma. Vzpomněl jsem si na školáckou důmyslnou zbraň proti velkým psům – zabalil jsem kámen do kapesníku a uvázal jsem si ho kolem zápěstí. Slyšel jsem zvuky, jako by se zvíře dalo na ústup. Moje rozčilení pomalu opadlo. Byl jsem celý zpocený a roztřásl jsem se po celém těle – teď, když jsem si opatřil zbraň a můj protivník se dal na ústup.

Ještě chvíli mi trvalo, než jsem se odhodlal vnořit se mezi stromy a houští na stráni a přejít od výběžku k mořskému břehu. Rozběhl jsem se. Když jsem se prodral křovinami na písek, slyšel jsem, že se za mnou cosi řítí.

Úplně jsem ztratil hlavu strachy. Běžel jsem po písečném břehu ze všech sil. Slyšel jsem za sebou měkký dusot, jako by mě něco pronásledovalo. Vykřikl jsem, a zdvojnásobil svoji rychlost. Několik temných, černých zvířat, třikrát až čtyřikrát větších, než jsou králíci, přeběhlo z pobřeží ke křovinám. Dokud budu živ, nikdy nezapomenu na tu hroznou honičku. Pádil jsem těsně u okraje vody a pořád jsem slyšel dusot, který se neustále přibližoval. Žluté světlo svítilo ve veliké, převeliké dálce. Noc kolem byla tichá a tmavá. Dupity dup, moji pronásledovatelé byli stále blíž. Cítil jsem, že jsem u konce s dechem, protože jsem na takový běh nebyl zvyklý. Kdykoliv jsem se musel nadechnout, zasténal jsem a v boku jsem ucítil bodavou bolest. Uvědomil jsem si, že mé ten tvor dohoní daleko dřív, než doběhnu k ohradě. Zoufale jsem zalapal po dechu, otočil jsem se na podpatku, a sotva se přiblížil, udeřil jsem. Udeřil jsem ho, co mi síly stačily. Až mi kámen vyklouzl z kapesníku.

Když jsem se totiž otočil, tvor, který až dosud běžel po čtyřech, se vzpřímil a moje rána ho zasáhla přímo do levé spánkové kosti. Slyšel jsem, jak mu zapraštěla lebka. Zvířecí člověk se na mě ještě vrhl, odstrčil mě, a pak se odpotácel směrem k písečnému břehu, kde klesl k zemi s tváří obrácenou do vody. Zůstal bez hnutí ležet. Neměl jsem tolik odvahy, abych se k té černé hroudě přiblížil. Nechal jsem ho být. Voda se kolem něj čeřila, nahoře svítily nehybné hvězdy. Vydal jsem se za žlutým světlem, tam, kde stál dům. Nakonec jsem se skutečným ulehčením zaslechl žalostný nářek pumy, který mě původně donutil, abych utekl na průzkum tajemného ostrova. Přestože jsem byl velmi vyčerpaný a hrozně unavený, sebral jsem všechny zbytky síly a rozběhl jsem se ke světlu. Zdálo se mi, že mě někdo volá.

X

Lidský nářek

Nedaleko domu jsem spatřil světlo vycházející z otevřených dveří mého pokoje. Pak jsem zaslechl, jak Montgomery volá ze tmy:

„Prendicku!“

Běžel jsem ze všech sil. Za chvíli zavolal znovu, a já mu chabě odpověděl. Za okamžik jsem se dopotácel až k němu.

„Kde se touláte?“ zeptal se mě a přistoupil blíž, aby si mohl v kuželu světla dopadajícím ode dveří prohlédnout moji tvář. „Měli jsme tolik práce, že jsme si na vás vzpomněli až před půlhodinou.“

Odvedl mě do pokoje a usadil do křesílka. Zpočátku jsem byl oslněn prudkým světlem.

„Nenapadlo nás, že se vydáte na prohlídku ostrova, aniž nám to předem oznámíte,“ řekl mi. „Měl jsem o vás strach. Ale…, co je vám? Haló!“

Opustil mě poslední zbytek sil, a hlava mi klesla. Montgomery mi s jistým zadostiučiněním nalil brandy.

„Proboha,“ zasténal jsem, „zamkněte dveře!“

„Narazil jste na naše místní kuriozity, že?“ ušklíbl se.

Zamkl dveře a znovu se ke mně otočil. Na nic se mě už nevyptával, ale nalil mi další sklenku brandy a přinutil mě, abych něco snědl. Nechybělo mnoho a omdlel jsem. Montgomery poznamenal něco v tom smyslu, že mě zapomněl varovat, a stručně se mě zeptal, kdy jsem odešel z domu a co jsem vlastně viděl. Odpovídal jsem mu stejně stručně, v útržkovitých větách.

„Povězte mi, co to všechno znamená?“ vyštěkl jsem na něho hystericky.

„Není to nic strašného,“ odpověděl. „Ale myslím si, že toho za jeden den máte dost.“

Náhle se ozvalo zoufalé bolestivé zakňučení pumy. Montgomery tiše zaklel.

„K čertu! Je to tady horší než v Gower Street – se všemi jejími kočkami!“

„Montgomery! Co to bylo za tvora, co mě honil? Bylo to zvíře, nebo člověk?“

„Jestli se dneska dobře nevyspíte,“ prohlásil, „zítra se z toho zblázníte.“

Postavil jsem se proti němu:

„Kdo mě pronásledoval?“

Podíval se mi upřeně do očí, rty se mu zkřivily ironickým úšklebkem. Jeho blýskavé oči se pokryly jakousi tupou mázdrou.

„Podle vašeho popisu soudím, že to bylo strašidlo,“ řekl.

Dostal jsem hrozný vztek, ale ten mě přešel stejně rychle, jako se objevil. Posadil jsem se do křesla a sevřel si hlavu v dlaních. Puma znovu zakvílela. Montgomery mi chlácholivě položil ruku na rameno.

„Poslyšte, Prendicku,“ oslovil mě klidně, „nemůžu za to, že se touláte po našem zatraceném ostrově. Ale není to tak strašné, jak se vám na první pohled zdá, příteli. Máte nervy nadranc. Dám vám něco na spaní. Trápilo by vás to celé hodiny… Musíte prostě usnout, jinak za nic neručím.“

Neodpovídal jsem. Předklonil jsem se a rukama si zakryl tvář. Brzy nato se Montgomery vrátil s malou lahvičkou, v níž byla tmavá tekutina. Podal mi ji. Bez námitek jsem ji spolkl a s jeho pomocí jsem ulehl na visutou rohož.

Když jsem se probudil, byl už jasný den. Chvilku jsem klidně ležel a hleděl ke stropu nad hlavou. Krovy byly zhotoveny z lodních ráhen. Pak jsem se otočil a viděl jsem, že na stole mám přichystané jídlo. Pocítil jsem hlad a chtěl jsem se vyškrábat z rohože, ale ta se, jako by můj záměr uhádla předem, převrhla a já se skulil na zem jako zralá hruška. Vstal jsem z podlahy a posadil se ke stolu. Hlava mě bolela k prasknutí. Včerejší události se mi zpočátku vybavovaly jen matně. Nezaskleným oknem vál čerstvý ranní vánek, který způsobil, že jsem se po jídle cítil jako spokojené, nasycené zvíře. Náhle se za mými zády otevřely dveře vedoucí do dvora. Obrátil jsem se a spatřil Montgomeryho.

„Jak je vám?“ zajímal se. „Já mám hrozně práce,“ omluvil se a zavřel za sebou dveře. Později jsem zjistil, že je zapomněl zamknout.

Pak mi před očima vytanul výraz jeho tváře ze včerejšího večera. To mi znovu pomohlo, abych si vybavil všechno, co jsem zažil. Vzpomněl jsem si i na svůj strach, a vtom jsem ze dvora uslyšel zakvílení. Tentokrát to však už nebyl nářek pumy.

Odložil jsem poslední sousto a zaposlouchal se. Vůkol však panovalo ticho, rušené jen ševelením jarního vánku. Málem jsem se začal domnívat, že mám sluchové halucinace.

Pustil jsem se znovu do jídla, ale nastražil jsem uši. Pak jsem zaslechl jiný zvuk, velmi tichý a hluboký. Seděl jsem bez hnutí. Ačkoliv to bylo nezřetelné, rozrušilo mě to daleko silněji než všechno, co jsem až dosud za touto zdí zaslechl. Tentokrát se o těchto tlumených zvucích nedalo pochybovat – bylo to sténání, v němž zazníval vzlykot, úzkost i bolest. Teď však nesténalo zvíře, ale trýzněný člověk!

Když jsem si to uvědomil, vstal jsem, třemi kroky přešel svůj pokoj, vzal jsem za klidu vnitřních dveří a otevřel je dokořán.

„Prendicku, stůjte, k sakru!“ vykřikl Montgomery.

Velký pes vyděšeně štěkal a vyl. V jedné nádobě jsem zahlédl sraženou červenou krev. Cítil jsem zápach karbolky. Pak jsem otevřenými dveřmi zahlédl v příšeří cosi, co bylo pevně přivázáno k dřevěnému trámu – bylo to zjizvené, zkrvavené a ovázané. A nakonec to vše zatlačila do pozadí pobledlá a výhružná Moreauova tvář.

Okamžitě mi sevřel rameno rudě potřísněnou rukou, prudce mě strhl k zemi a odhodil zpátky do mého pokoje. Nadzvedl mě, jako bych byl malé dítě. Dopadl jsem jak dlouhý tak široký na podlahu. Přibouchl za mnou dveře a jeho tvář, znetvořená zlostí, zmizela. Pak jsem slyšel, že se otočil klíč v zámku, a Montgomeryho nadávky.

„Zničí mou celoživotní práci!“ rozkřikl se doktor Moreau.

„Nechápu to,“ omlouval se Montgomery. Pak ještě cosi dodal, ale tomu jsem už nerozuměl.

„Nemám času nazbyt,“ prohlásil Moreau. Nic víc jsem už neslyšel. Vstal jsem. Třásl jsem se jako osika. V hlavě mi chaoticky vířily hrozné předtuchy. Uvažoval jsem o tom, zda se dá vivisekce provádět i na lidech. Tato otázka mě zasáhla jako blesk z čistého nebe. Nejasná úzkost se změnila v konkrétní poznání, že jsem se ocitl v ohrožení.

XI

Štvanice na člověka

Napadlo mě, že venkovní dveře mého pokoje jsou stále ještě otevřené, což podpořilo moji bláhovou touhu uprchnout z tohoto místa.

Byl jsem nyní skálopevně přesvědčen, že doktor Moreau prováděl vivisekci na lidské bytosti. Od té doby, co jsem poprvé zaslechl jeho jméno, jsem si v duchu spojoval bizarní zvířecí vzhled obyvatel ostrova s jeho hrůznými skutky. Teď jsem to všechno spatřil na vlastní oči. Znovu jsem si vzpomněl na jeho pokusy s transfúzí krve. Tvorové, které jsem potkal, byli obětí jakéhosi zrůdného pokusu!

Ti bídáci mě chtěli zadržet a oklamat. Tvářili se, že mi důvěřují, jen proto, že mi určili osud mnohem horší než smrt. Nejprve mě chtěli podrobit mučení a pak mi připravit největší potupu, kterou si člověk může představit – vyhnat mě jako podřadného tvora, jako divou zvěř, mezi přízračnou smečku ostatních ztracenců. Rozhlížel jsem se kolem sebe, jestli bych nenašel nějakou zbraň. Nikde nic. Pak mi bleskl hlavou nápad. Překotil jsem křeslo, zapřel se nohou a utrhl jedno z jeho opěradel. Náhodou z něj zůstal trčet hřebík, a tak tato nevinná zbraň přece jen začala vypadat hrozivěji. Venku se ozvaly kroky. Prudce jsem otevřel dveře. Stál tam Montgomery. Právě se chystal zamknout.

Zvedl jsem svou improvizovanou zbraň a rozmáchl se s ní proti jeho obličeji. Montgomery uskočil. Chvíli jsem váhal, ale pak jsem se otočil a vyběhl za roh domu.

„Počkejte! Prendicku!“ slyšel jsem jeho překvapené volání. „Nedělejte hlouposti!“

Ještě chvíli, říkal jsem si, a zamkl by mě uvnitř jako pokusného králíka odsouzeného k strašlivému osudu.

Montgomery se vynořil za protějším rohem a stále na mě pokřikoval. Pak se za mnou rozběhl.

Tentokrát jsem vyrazil jako smyslů zbavený severovýchodním směrem. Běžel jsem úprkem k mořskému břehu, a když jsem se ohlédl, spatřil jsem, že s Montgomerym běží i jeho pomocník. Chvatně jsem zatočil do stráně vzhůru. Pak jsem zamířil podél skalnatého údolí, po obou stranách porostlého hustými křovinami, k východu. Uběhl jsem asi míli. Namáhavě jsem oddechoval, do uší mi tepalo prudce bušící srdce. Když už jsem neslyšel Montgomeryho ani jeho sluhu a byl jsem na pokraji vyčerpání, ostře jsem ještě změnil směr k moři a ukryl se do hustého rákosí.

Tam jsem zůstal dlouho. Bál jsem se pohnout, bál jsem se pomyšlení na to, že bych měl něco podniknout. Pod zářícím sluncem tiše oddechovala ospalá krajina. Bylo slyšet jen pištění několika komárů, kteří si mě všimli. Současně jsem rozeznal i jiné ospalé oddechování – přelévání mořských vln na pobřeží.

Asi za hodinu jsem zaslechl, jak mě ze severního směru z velké dálky volá Montgomery. Začal jsem znovu uvažovat, co budu dělat. Domníval jsem se, že na ostrově žijí jen dva vivisektoři a jejich zvířecí oběti. Nebylo pochyb o tom, že mohli některé z těch tvorů donutit, aby jim sloužili proti mně, kdyby toho bylo zapotřebí. Věděl jsem, že Moreau i Montgomery nosí revolvery. Já jsem byl beze zbraně, když nepočítám ten kousek dřeva s trčícím hřebíkem, ale ten se nevyrovnal ani pořádné holi.

Klidně jsem ležel na stejném místě, až jsem dostal žízeň a hlad. V témž okamžiku jsem si uvědomil, v jak beznadějném postavení se nacházím. Nevěděl jsem, jak bych si mohl opatřit něco k jídlu. Mé botanické vědomosti byly příliš chatrné na to, abych dokázal rozpoznat jedlé kořínky nebo plody. Neměl jsem ani žádné pomůcky, abych si mohl nachytat králíky, kteří žili na ostrově. Čím déle jsem přemýšlel o svých neradostných vyhlídkách, tím mi připadaly bezvýchodnější. Nakonec jsem ve svém zoufalství začal uvažovat o zvířecích lidech, se kterými jsem se tu setkal. V duchu jsem přemítal o všech, s nimiž jsem zatím přišel do styku. Odhadoval jsem, který z nich by mi mohl pomoct.

Pak jsem zaslechl psí štěkot a objevilo se nové nebezpečí. Rozmýšlel jsem se jen chvíli, mohli mě totiž snadno objevit. Proto jsem popadl hůl a rychle vyběhl ze svého úkrytu směrem, kde hučelo moře. Vzpomínám si na shluk pichlavých rostlin s trny, které bodaly jako perořízky. Zbrocený krví a v roztrhaných šatech jsem se ocitl na výběžku malé zátoky, jež se otevírala k severu.

Bez zaváhání jsem rovnou skočil do vln. Brodil jsem se po kolena ve vodě zátokou, až jsem se dobral k malému potůčku. Konečně jsem se vydrápal na jeho břeh. V uších mi hučelo. Ukryl jsem se v hustém kapradí a očekával věci příští.

Slyšel jsem opět psa – byl sám –, který se ke mně blížil a štěkal, jakmile dorazil k trnitému houští. Nic jiného nebylo slyšet a já jsem už málem začal doufat, že jsem svým nepřátelům unikl.

Čas plynul a všude stále panovalo ticho, takže jsem po hodině bezpečí znovu nabyl ztracené odvahy.

Tehdy už jsem se necítil tak vyděšený a zoufalý, neboť jsem překročil jistou hranici hrůzy a beznaděje. Byl jsem si vědom toho, že můj život je u konce, a to pomyšlení mi dodávalo sílu k čemukoliv. Dokonce jsem si ve skrytu duše přál setkat se s doktorem Moreauem tváří v tvář. Když jsem se brodil vodou, napadlo mě, že existuje přinejmenším jedna možnost, jak mučení uniknout – nikdo mi přece nemůže zabránit, abych se neutopil. Mnoho nechybělo a odhodlal jsem se k tomu, ale pocítil jsem nepochopitelnou neosobní touhu dovědět se, jak tohle dobrodružství skončí. Natáhl jsem rozbolavělé nohy a ruce plné škrábanců od pichlavých trnů. Díval jsem se do korun stromů nad hlavou. Náhle se z jejich zelených obrysů přímo proti mně vynořila černá tvář, která mě pozorovala.

Viděl jsem, že je to onen tvor připomínající opici, jehož jsem zahlédl, když jsme přirazili se člunem ke břehu. Držel se kmene palmy. Popadl jsem hůl, vstal jsem a postavil jsem se proti němu. Zadrmolil rychle:

„Vy, vy, vy…“

Ničemu jinému jsem zpočátku nerozuměl.

Najednou seskočil na zem, prudce rozhrnul listí a zvědavě si mě prohlížel.

K tomuto tvorovi jsem necítil takový odpor jako k ostatním zvířecím lidem.

„Vy,“ pronesl najednou, „ve člunu.“

Byl to člověk, přinejmenším takový člověk jako Montgomeryho pomocník, protože uměl mluvit.

„Ano,“ řekl jsem, „přijel jsem ve člunu. Z lodi.“

„Á!“ vyrazil a jeho blyštivé, těkavé oči si mě zvědavě prohlížely od hlavy k holi, kterou jsem držel v ruce, k odraným šatům i ke škrábancům a odřeninám, které jsem nasbíral v trní. Zdálo se, že ho to zaujalo. Znovu pohlédl na mé prsty. Zvedl ruku a začal zvolna počítat:

„Jedna, dva, tři, čtyři, pět.“

Nechápal jsem, co to má znamenat. Až později jsem zjistil, že většina zvířecích lidí měla znetvořené ruce, některým scházely i tři prsty. Jeho slova jsem ale teď považoval za jakýsi pozdrav, a proto jsem po něm všechno zopakoval. Spokojeně na mě vycenil zuby. Pak se rychlým, neklidným pohledem rozhlédl po okolí. Prudce se otočil a zmizel. Na místě, kde stál, zašustilo kapradí a všechno bylo jako dřív.

Rozhrnul jsem houští a s úžasem se díval, jak se vesele pohupuje na tenké liáně, která visela z hustého větvoví stromů. Byl otočen zády ke mně.

„Hej!“ zavolal jsem na něj.

Seskočil na zem a zůstal přede mnou stát.

„Pověz mi,“ oslovil jsem ho, „kde můžu sehnat něco k jídlu?“

„Jídlo?“ opakoval po mně. „Lidská potrava nedaleko. U chatrčí.“

Znovu obrátil pohled ke spleti lián.

„Kde jsou ty chatrče?“

„Á?“

„Jsem tu teprve krátce,“ vysvětlil jsem.

Po těchto slovech se otočil a rychle vyrazil. Všechny jeho pohyby byly neuvěřitelně mrštné.

„Za mnou!“ ohlédl se na mě přes rameno. Následoval jsem ho, protože jsem byl zvědavý, jak to všechno dopadne. Domníval jsem se, že míříme k nějaké vesnici, kde on a ostatní zvířecí lidé bydlí. Snad se ke mně budou chovat přátelsky, třeba objevím nějaký záchytný bod, který mi pomůže je pochopit. Neměl jsem tušení, nakolik zapomněli na svou lidskou podstatu, kterou jsem jim připisoval.

Můj opičí průvodce klusal vedle mě. Ruce mu volně visely podél těla, spodní čelist trčela dopředu. V duchu jsem uvažoval, zda má nějakou paměť.

„Jak dlouho jsi na ostrově?“ zeptal jsem se ho.

„Jak dlouho?“ řekl po mně.

Opakoval jsem svou otázku, a on zvedl tři prsty. Projevoval se skoro jako idiot. Pokoušel jsem se zjistit, zda chápe, co mi vlastně sdělil, ale zdálo se mi, že ho tím obtěžuju. Po jedné či dvou otázkách najednou odskočil stranou a natáhl ruku po jakémsi ovoci, které viselo na stromě. Utrhl hrst trnitých lusků, vykročil dál a pochutnával si na jejich obsahu. Sledoval jsem ho s uspokojením, protože jsem aspoň viděl, co bych mohl jíst. Položil jsem mu ještě několik dalších otázek, ale jeho drmolení mi na ně nedávalo odpověď. Některé snad měly jakýsi smysl, jiné připomínaly žvatlání papouška.

Tento nevšední zážitek mě natolik zaujal, že jsem ani nevěnoval pozornost, kudy nás vede cesta. Najednou jsme došli ke skupině zuhelnatělých hnědých stromů. Pak jsme se ocitli u místa pokrytého nažloutlým příkrovem, z něhož vycházel čpavý dým, který mě štípal do nosu i do očí. Za holou skálou po své pravici jsem zahlédl modrou mořskou hladinu. Stezka prudce zatáčela do úzkého údolí a vinula se mezi dvěma nahromaděnými balvanovitými masivy černé lávy. Vstoupili jsme mezi ně.

Neviděl jsem pořádně na cestu, neboť jsem byl ještě oslněn slunečním světlem, které se odráželo od sírové žluti země. Skaliska byla příkrá a nahuštěná těsně vedle sebe. Před očima se mi míhaly zelené a karmínové skvrny. Můj průvodce se náhle zastavil.

„Doma,“ pronesl a zůstal stát před černým jícnem propasti. Zpočátku jsem nemohl nic rozeznat. Slyšel jsem jen jakési zvláštní zvuky. Cítil jsem nepříjemný pach, charakteristický pro špatné udržované opičí klece. Vzadu ústilo skalisko znovu na volné prostranství, porostlé bujnou prosluněnou vegetací. Do středu sluje vnikal úzkým otvorem kužel světla.

XII

Mluvčí Zákona

Pak se cosi chladného dotklo mé ruky. Prudce jsem sebou trhl a těsně vedle sebe jsem spatřil narůžovělého tvora, který se díky svému zbarvení nejspíš podobal malému dítěti staženému z kůže. Stvoření připomínalo některými svými vzdálenými znaky lenochoda, mělo stejně nízké čelo a pomalé pohyby. Když si mé oči zvykly na šero panující všude kolem, rozhlédl jsem se. Malý tvor podobný lenochodovi stál a upřeně mě pozoroval. Můj průvodce zmizel.

Ocitl jsem se v průrvě mezi vysokými lávovými skalisky, v trhlině mezi jejich ztuhlými jazyky. Na obou stranách se v neproniknutelném šeru krčily neuměle postavené příbytky z mořské trávy, rákosí a palmových vějířů. Cesta, vinoucí se strží směrem vzhůru, byla asi jen tři yardy široká. Byla poházená hnijícími zbytky ovoce a jinými odpadky, a to bylo příčinou nepříjemného zápachu.

Malý růžový lenochod na mě udiveně mžoural. U otvoru nejbližší chýše se znovu objevil opičí muž a pokynul mi, abych vstoupil dovnitř. Poslechl jsem a z jednoho příbytku o kus dál vylezl ještě jeden loudavý netvor. Jako nejasná silueta zůstal stát v jasně zeleném světle a upíral na mě svůj pohled. Váhal jsem. Měl jsem sto chutí utéct stejnou cestou, kterou jsem přišel. Pak jsem se však rozhodl, že prožiju své dobrodružství až do konce, popadl jsem hůl s hřebíkem a vlezl do malé zapáchající chatrče za svým průvodcem.

Otevřel se přede mnou polokruhovitý prostor, podobný přepůlenému úlu. U paty skály, která tvořila vnitřní stěnu, se válela hromada všemožného ovoce a kokosových ořechů. Na zemi stálo několik hrubě opracovaných nádob z lávového kamene a ze dřeva, jedna z nich byla postavena na ledabyle stlučeném stole. Oheň jsem neviděl. V nejtmavším rohu chatrče seděl beztvarý černý chuchvalec, který cosi zahučel. Když jsem vešel dovnitř, opičí muž stál v matném světle dopadajícím sem otvorem dveří a podával mi rozštípnutý kokosový ořech. Odplížil jsem se do druhého kouta a přikrčil se na bobek. Vzal jsem si ořech a začal ho hryzat. Snažil jsem se pokud možno zachovat klid, i když jsem se třásl v nesnesitelně stísněném brlohu po celém těle. K otvoru chýše se přikolébal malý růžový lenochod. Za ním stál ještě jakýsi tvor se šedavým obličejem a svítícíma očima a nakukoval přes jeho rameno dovnitř.

„Jo!“ ozvalo se ze záhadné hromady proti mně.

„Je to člověk! Je to člověk!“ drmolil můj průvodce. „Člověk, člověk jako já!“

„Ticho!“ nařídil hlas ze tmy a cosi zamumlal.

Dojedl jsem svůj ořech za napjatého ticha. Snažil jsem se něco ve tmě rozeznat, ale marně.

„Je to člověk,“ ozval se znovu hlas. „Přichází žít s námi?“

Hlas zněl zastřeně a měl v sobě jakýsi pískavý podtón, který se mi zdál neobvyklý, avšak měl velmi dobrý anglický přízvuk.

Opičí muž na mě pohlédl, jako by na něco čekal.

Bylo jasné, že bych měl odpovědět.

„Přichází žít s vámi,“ řekl jsem.

„Je to člověk. Musí se naučit Zákon.“

Začal jsem už ve tmě rozeznávat černočerné obrysy přikrčené postavy. Pak jsem viděl, že do otvoru chýše nahlédly další dvě hlavy. Sevřel jsem svoji hůl pevněji.

„Říkej slova!“ nařídil tvor ze tmy hlasitěji.

Neslyšel jsem jeho poslední větu.

„Nechodit po čtyřech. To je Zákon,“ začal deklamovat zpěvavě.

Byl jsem na rozpacích.

„Říkej slova!“ naléhal opičí muž a postavy ve dveřích to po něm opakovaly. Jejich hlasy zazněly výhružným tónem. Viděl jsem, že budu muset to nesmyslné zaklínadlo zopakovat. A pak začal prapodivný obřad.

Hlas ve tmě spustil jakousi podivnou litanii, a já i ostatní jsme ji po něm slovo od slova opakovali. Všichni se kolébali ze strany na stranu, plácali se do kolen – a já jsem napodoboval jejich pohyby. Připadal jsem si jako po smrti na onom světě. Bizarní, nejasné postavy, na něž jen místy dopadlo trochu světla, se tu svorně kymácely v temném brlohu a zpívaly:

„Nechodit po čtyřech. To je Zákon. Jsme přece lidé!“

„Nepít vodu bez nádoby. To je Zákon. Jsme přece lidé!“

„Neloupat kůru stromů. To je Zákon. Jsme přece lidé!“

„Nelovit jiné lidi. To je Zákon. Jsme přece lidé!“

A tak to šlo dál, jedno za druhým. Zákazy všemožných pošetilostí i zákazy takových věcí, které jsem tehdy považoval za natolik zvrácené a šílené, že jsem nemohl uvěřit tomu, že by k nim mohlo docházet.

Všichni jsme propadli rytmickému opojení. Brebentili jsme a kolébali jsme se při opakování toho úžasného Zákona stále rychleji. Zvířecí lidé mě zdánlivě strhli a uchvátili, ale ve skutečnosti jsem si v hloubi duše uvědomoval, že se ve mně mísí smích a opovržení.

Dospěli jsme na konec dlouhého výčtu zákazů a pak se náš nápěv změnil:

„Jeho je Dům bolesti.“

„Jeho je Ruka, která tvoří.“

„Jeho je Ruka, která zraňuje.“

„Jeho je Ruka, která uzdravuje.“

A tak to pokračovalo stále dál, nekonečný proud většinou nesrozumitelných blábolu o Něm, ať už to byl kdokoliv. Mohl jsem si říkat, že to všechno je jen sen, ale uvědomoval jsem si, že jsem ve spaní nikdy neslyšel zpěv.

„Jeho je Síla blesku,“ zpívali jsme.

„Jeho je Slaná mořská hlubina.“

Napadla mě hrozná myšlenka: Když Moreau udělal z těchto lidí zvířata, naočkoval jim do jejich zakrnělých mozků myšlenku, že on sám je Bůh. Stačilo se však podívat na jejich bílé zuby a silné drápy, a musel jsem zpívat dál.

„Jeho jsou Hvězdy na nebi.“

Konečně píseň skončila. Viděl jsem, že obličej opičího muže se leskne potem. Mé oči, které si už zvykly na příšeří, daleko zřetelněji rozeznávaly postavu v rohu, která nám předzpěvovala. Velikostí připomínala člověka, avšak byla porostlá tmavošedými chlupy jako teriér. Co to bylo za tvora? Kdo byli ti ostatní? Představte si, že byste byli obklopeni těmi nejhrůzostrašnějšími zrůdami a šílenci, jaké si umíte představit, a pak pochopíte aspoň část z pocitů, jež jsem prožíval, když jsem se octl mezi těmito bizarními karikaturami lidí.

„Je pětiprstý, pětiprstý jako já!“ skřehotal opičí muž.

Napřáhl jsem k němu ruce. Šedý tvor v rohu se předklonil.

„Neběhat po čtyřech. To je Zákon. Jsme přece lidé!“ řekl. Natáhl podivně znetvořené pařáty a ohmatával mi prsty. Jeho ruka vypadala jako kopýtko jelena s dlouhými drápy. Vykřikl jsem překvapením i bolestí. Pohnul se dopředu, aby si prohlédl mé nehty. Naklonil se do pruhu světla dopadajícího sem otvorem dveří. S rozechvěním a odporem jsem si uvědomil, že jeho tvář není ani lidská, ani zvířecí, že je to jen chomáč tmavošedivých chlupů se třemi skulinami pro oči a ústa.

„Má malé nehty!“ zabručel šedivý tvor do svých rozježených vousů. „To je dobře.“

Pustil moji ruku a já jsem bezděčně sáhl po své holi.

„Jez kořínky a byliny – je to Jeho vůle!“ zvolal opičí muž.

„Jsem mluvčí Zákona,“ pronesl důstojně šedivý tvor. „Sem přicházejí všichni, co jsou tu noví, aby se naučili Zákon. Sedím ve tmě a říkám Zákon.“

„Tak jest,“ pravila jedna obluda u dveří.

„Zlo trestá ty, kteří porušují Zákon. Není úniku.“

„Není úniku,“ přitakal zvířecí národ a pokradmu po sobě hleděl.

„Není úniku,“ opakoval znovu opičí muž. „Já jsem jednou provedl hloupost – úplnou maličkost. Mluvil jsem a mluvil, až jsem ztratil řeč. Nikdo nevěděl proč. Jsem poznamenaný ohněm. Na ruce. On je velký, On je dobrý!“

„Není úniku,“ prohlásil šedý tvor v rohu.

„Není úniku,“ stvrdil jeho slova národ a úkosem po sobě mžoural.

„Neboť každý touží po něčem zlém,“ pokračoval šedý mluvčí Zákona. „Po čem toužíš ty, zatím nevíme. To poznáme. Někteří touží pronásledovat všechno, co se pohybuje, slídit a plížit se a číhat a skákat a zabíjet a kousat, kousat krutě, až do masa, a sát krev… To je zlé. Nelovit jiné lidi. To je Zákon. Jsme přece lidé! Nejíst maso ani ryby. To je Zákon. Jsme přece lidé!“

„Není úniku!“ zvolalo skvrnité zvíře, stojící ve dveřích.

„Neboť každý touží po něčem zlém,“ opakoval hlasatel. „Někteří touží trhat zuby nehty všechno až ke kořenům, čmuchat v zemi… To je zlé!“

„Není úniku,“ opakovali lidé ve dveřích.

„Někteří loupou kůru stromů, někteří vyhrabávají mrtvoly z hrobů, někteří se rvou čelem, nohama či drápy, koušou bez varování, i když jim nehrozí nebezpečí, někteří si libují ve špíně.“

„Není úniku,“ přidal se opičí muž a poškrábal se na lýtku.

„Není úniku,“ přizvukoval malý růžový lenochod.

„Trest je krutý a nevyhnutelný. Proto se učte Zákonu. Říkejte slova!“ okamžitě začal znovu drmolit svoji litanii a já i ostatní tvorové jsme začali zpívat a kolébat se. V hlavě mi z toho blábolení i dusivého zápachu v chýši drnčelo, ale vytrval jsem, protože jsem doufal, že se snad brzy dočkám nějaké příležitosti nebo obratu k lepšímu.

„Nechodit po čtyřech. To je Zákon. Jsme přece lidé!“

Byli jsme tak hluční, že jsem ani nezpozoroval jakýsi shon venku. Někdo – tuším, že jeden z prasečích mužů, které jsem už předtím viděl – strčil dovnitř hlavu přes rameno malého růžového lenochoda a cosi rozčileně volal. Nerozuměl jsem mu. Ti, kdo stáli ve dveřích, ihned zmizeli. I opičí muž spěchal pryč a šedý tvor, který až dosud seděl ve tmavém koutě, ho následoval. Pozoroval jsem, že je velký a neohrabaný a jeho srst už začíná šedivět. Zůstal jsem sám.

Dřív, než jsem došel ke dveřím, jsem zaslechl štěkot loveckého psa.

Jedním skokem jsem stál před chatrčí se svou zbraní v ruce. Třásl jsem se po celém těle. Přede mnou se choulila záda asi dvaceti zvířecích lidí, jejich znetvořené hlavy byly vtažené mezi lopatky. Vzrušeně mezi sebou gestikulovali. Další polozvířecí obličeje zvědavě vykukovaly z ostatních příbytků. Pohlédl jsem stejným směrem jako oni a v mlžném oparu mezi stromy jsem na konci tohoto podivného shluku chatrčí zahlédl, jak se sem blíží temná Moreauova postava s příšerně bílou tváří. Držel na vodítku vzpouzejícího se honícího psa. Hned za ním kráčel Montgomery s revolverem v ruce.

Zůstal jsem stát omráčený hrůzou.

Otočil jsem se a viděl, že mi zadní únikovou cestu zastoupil další mohutný netvor s velkou šedivou tváří a jiskřícíma očima. Rozhlédl jsem se.

Asi dvanáct yardů vpravo jsem spatřil ve skalní stěně úzkou průrvu, jíž se prosmýkl úzký proužek světla.

„Stůj!“ vykřikl Moreau, když jsem vyrazil tím směrem.

„Chyťte ho!“ zavelel.

Nejprve se ke mně obrátila jedna zvířecí tvář a pak ostatní. Jejich mozek naštěstí fungoval pomalu.

Jednu těžkopádnou obludu, která chtěla zjistit, co tím Moreau míní, jsem odstrčil ramenem tak, aby se srazila s druhou. Cítil jsem, jak po mně naprázdno chňapla rukou. Malý růžový tvor se rozběhl proti mně, ale i toho jsem srazil. Hřebík mé hole mu přitom rozsekl obličej. Jedním skokem jsem se ocitl na příkré postranní stezce, která připomínala šikmý komín. Škrábal jsem se pryč.

Slyšel jsem za sebou vytí a výkřiky: „Chyťte ho! Chyťte ho!“ Sápal se po mně tvor se šedým obličejem, který se snažil protlačit své tlusté tělo úzkou rozsedlinou. Šplhal jsem se nahoru průrvou, až jsem vylezl na sírově žlutou plošinu na západ od chatrčí zvířecích lidí.

Skalní rozsedlina se stala mou jedinou záchranou. Byla tak úzká a strmá, že zdržela mé nejbližší pronásledovatele. Běžel jsem po bílém prostranství a dolů po stráni řídkým stromovím, až jsem se ocitl u porostu vysokého rákosí, jímž jsem se prodral až do hustého tmavého mlází. Když jsem vběhl do rákosí, první pronásledovatelé se právě vynořili z průrvy. Několik minut jsem si razil cestu křovím. Nad hlavou mi začaly poletovat výhružné výkřiky. Slyšel jsem, jak se za mnou škrábou komínem ve skále, jak šustí rákosí a praskají větve. Někteří z těch tvorů ryčeli jako podrážděná divá zvěř. Vlevo štěkal honící pes. Slyšel jsem, že se Moreau i Montgomery také ozývají z té strany, proto jsem rychle zahnul doprava. Zdálo se mi, že jsem zaslechl, jak na mě Montgomery volá, abych neutíkal.

Najednou se mi začaly bořit nohy do měkkého bláta. Ve svém zoufalství jsem však běžel dál stejným směrem. Brodil jsem se po kolena v bahně, až jsem dorazil k cestičce, vyšlapané v rákosí. Křik pronásledovatelů se ozýval zleva, až posléze úplně utichl. Na jednom místě přede mnou vyskočila tři podivná růžová zvířata, velká asi jako kočky. Tato stezka stoupala vzhůru, přes další volné prostranství s bílým povlakem, a nakonec se znovu vnořila do rákosí.

Cesta pak pokračovala rovnoběžně podél okraje příkrého průsmyku a náhle skončila, bez jakékoliv výstrahy. Běžel jsem velkou rychlostí a propasti jsem si všiml, až když jsem padal po hlavě dolů.

Dopadl jsem do trnitého křoví. Tvář mi krvácela a měl jsem natržené ucho. Zřítil jsem se do strmé rokle plné skalních výčnělků a trnovníků. Kolem mě se převalovala v chomáčích mlha, která se držela kolem potůčku protékajícího středem rokle. Udivilo mě, že se mlha v pravé poledne nerozplynula, ale neměl jsem čas na divení. Zamířil jsem doprava po proudu potoka, neboť jsem doufal, že mě dovede k moři, kde se pak snad utopím. Teprve teď jsem zjistil, že jsem při pádu ztratil svoji jedinou zbraň.

Roklina se prudce zúžila a já jsem bezstarostně vstoupil do potůčku. Ihned jsem však vyskočil, protože voda v něm byla horká. Všiml jsem si, že se na povrchu potoka drží žlutavý povlak. Najednou se skály rozestoupily a já konečně spatřil modravý obzor. To moře odráželo sluneční paprsky v myriádách záblesků. Otevírala se přede mnou smrt. Ale dosud jsem byl živ, prudce jsem oddechoval, v mých žilách ještě kolovala teplá krev. Pociťoval jsem velkou radost a vzrušení, že jsem unikl svým pronásledovatelům. Neměl jsem sebemenší chuť se utopit. Ohlédl jsem se tím směrem, odkud jsem přišel.

Pozorně jsem poslouchal. Kromě pískání komárů a bzukotu hmyzu, který poskakoval po trnech, byl vzduch úplně nehybný. Pak se velmi slabě ozval štěkot psa, nezřetelný hovor a brebentění, zapráskání biče a hlasy. Chvíli se přibližovaly a pak zas vzdalovaly, až nakonec ztichly docela. Štvanice na chvíli ustala.

Věděl jsem však už, jakou pomoc mohu očekávat od zvířecích lidí.

XIII

Vyjednávání

Znovu jsem se otočil a sestoupil k moři. Zjistil jsem, že horký pramen ústí do mělké, široké zátoky, hustě zarostlé rostlinstvem, kde se mi pod nohama hemžila spousta krabů a dalších živočichů s podlouhlým tělem a mnoha páry nohou. Došel jsem až na okraj slané vody. Cítil jsem se v bezpečí. S rukama v bok jsem se ohlížel do bujné vegetace, v níž dýmala roklina jako kouřící rána. Ale, jak jsem již řekl, byl jsem velmi rozčilený, a i když mi ti, kdo podobné nebezpečí nikdy nepoznali, nebudou věřit, byl jsem tak zoufalý, že se mi přestalo chtít umírat.

Pak jsem si však uvědomil, že mám jinou možnost. Moreau s Montgomerym mě spolu se zvířaty honí po ostrově – nemohl bych zatím dojít po mořském břehu k jejich ohradě a vpadnout jim do zad? Kdybych vzal kámen a rozbil jejich nedbale stlučenou ohradu, urazil zámek na malých dvířkách a pokusil se nalézt nějakou zbraň – nůž, revolver –, mohl bych s nimi bojovat, až přijdou zpátky. Ať už by to dopadlo jakkoliv, alespoň bych svůj život neprodal lacino.

Proto jsem se vydal po břehu moře na západ. Záře zapadajícího slunce mě oslepovala. Tichý oceán hnal příbojové vlny na pobřeží.

Najednou se břeh začal stáčet k jihu a slunce se objevilo po mé levici. Zanedlouho jsem v dáli spatřil několik postav – Moreaua s loveckým psem, Montgomeryho a další dva muže.

I oni mě už zahlédli. Začali na mě ukazovat a blížili se ke mně. Stál jsem nehnutě a čekal jsem, až ke mně dorazí. Dva zvířecí lidé běželi napřed, aby mi odřízli cestu do vnitrozemí. Montgomery spěchal přímo ke mně. Moreau i se psem ho následovali.

Konečně jsem se vzpamatoval z otupělosti a vstoupil jsem do moře. Zkraje bylo velmi mělké. Byl jsem už třicet yardů od břehu a vlny mi dosahovaly teprve k hrudi. Uvědomoval jsem si, že se mi pod nohama hemží přílivoví živočichové.

„Co to děláte, člověče?“ křičel na mě Montgomery.

Otočil jsem se ve vodě a hleděl na něj.

Montgomery stál na břehu a prudce oddechoval. Obličej měl zrudlý námahou, dlouhé plavé vlasy mu vlály kolem hlavy, převislý dolní ret odhaloval nepravidelné zuby. Moreau se k němu teprve přiblížil, a přestože byl trochu pobledlý, v jeho tváři se nepohnul ani sval. Oba drželi v rukou těžké biče. Ze stráně na pobřeží přihlíželi zvířecí lidé.

„Co bych dělal? Chci se utopit,“ odpověděl jsem lakonicky.

Montgomery a Moreau na sebe nechápavě pohlédli.

„Proč?“ zeptal se Moreau.

„Protože je to lepší, než abyste mě umučili!“

„Já jsem vám to říkal,“ povzdechl si Montgomery a Moreau prohodil cosi tichým hlasem.

„Podle čeho soudíte, že vás budu mučit?“ zavolal Moreau.

„Podle toho, co jsem viděl,“ odvětil jsem. „A podle tamhletěch.“

„Mlčte!“ křikl Moreau a sevřel ruce v pěst.

„Ani mě nenapadne,“ pokračoval jsem. „Kdysi to byli lidé – a co jsou dnes? Nechci dopadnout jako oni!“

Ve stráni stáli Montgomeryho pomocník M'ling a jeden z bíle obvázaných tvorů ze člunu. Ve stínu stromů se krčil můj malý opičí muž, za nímž se skrývalo několik nezřetelných postav.

„Kdo jsou ti tvorové?“ zeptal jsem se, ukázal na ně a zvýšil jsem hlas, aby mě slyšeli. „Byli to lidé, lidé jako vy, kterým jste dal zvířecí podobu a zotročil je, ale teď se jich bojíte. Hej, vy tam,“ zavolal jsem na zvířecí lidi, „poslouchejte dobře! Nevidíte, že tihle dva z vás mají strach, že se před vámi třesou? Proč se jich bojíte? Je vás víc!“

„Proboha,“ volal Montgomery, „nechte toho!“

„Prendicku!“ hulákal Moreau.

Oba křičeli ze všech sil, jako by mě chtěli přehlušit. Za nimi tupě hleděly udivené tváře zvířecích lidí. Jejich znetvořené ruce visely volně podél těla. Tenkrát jsem se domníval, že se mě pokoušejí pochopit a upamatovat se na něco ze své lidské minulosti.

Křičel jsem dál, ale už nevím co vlastně. Něco v tom smyslu, že Moreaua a Montgomeryho mohou zabít, že se jich nemusí bát – nasadil jsem jim k vlastnímu neštěstí do hlavy takové hrozné věci. Spatřil jsem zelenookého muže v tmavých cárech, s nímž jsem se setkal v den svého příjezdu, jak vyšel z malého hájku. Ostatní ho následovali, aby mě lépe slyšeli.

Konečně jsem umlkl, došel mi dech.

„Poslouchejte mě chvilku,“ pronesl doktor Moreau klidným hlasem. „A pak mi řeknete, co vlastně chcete.“

„Prosím!“

Odkašlal si a pak zavolal:

„Budu mluvit primitivní školáckou latinou, Prendicku, ale pokuste se mi porozumět! Hi non sunt homines, sunt animalia, qui nos habemus… provedli jsme na nich vivisekci. Proces polidštění. Všechno vám vysvětlím. Vraťte se zpátky na břeh!“

„To je vydařená báchorka!“ zasmál jsem se. „Dovedou mluvit, staví si domy… Byli to lidé. Určitě se nebudu vracet na břeh!“

„Kousek za vámi začíná hloubka… a je tam spousta žraloků!“

„To je moje věc,“ odsekl jsem. „Bude to vyřízeno raz dva!“

„Počkejte!“ zvolal a vytáhl z kapsy jakýsi předmět, který se na slunci zaleskl, a pak ho odhodil k nohám. „Je to nabitý revolver. Montgomery udělá totéž. Teď ustoupíme tak daleko, dokud neusoudíte, že jsme v bezpečné vzdálenosti. Můžete si ty revolvery vzít!“

„Ani mě nenapadne! Máte ještě třetí!“

„Dobře si to rozmyslete, Prendicku. Za prvé se vás nikdo neprosil, abyste s námi zůstal na ostrově. Kromě toho jsem vás včera večer mohl uspat, kdybych vám chtěl nějak ublížit. Teď už snad nejste tak vyděšený a můžete rozumně uvažovat – copak Montgomery může být tak zlý, jak si myslíte? Hledali jsme vás – abychom vám pomohli. Proč bychom vás měli zastřelit, když se sám chcete utopit?“

„Ale proč jste proti mě poštval své… lidi, když jsem byl v chatrči?“

„Abychom vás dohonili a odvedli do bezpečí. Pak jsme ztratili vaši stopu. Ale děláme to všechno pro vaše dobro!“

Uvažoval jsem. Znělo to velmi věrohodně. Pak jsem si však na něco vzpomněl.

„Ale v ohradě jsem viděl…“

„To byla puma!“

„Prendicku,“ přidal se i Montgomery, „chováte se jako hlupák. Pojďte blíž, vezměte si ty revolvery a domluvíme se. Nic víc pro vás nemůžeme udělat.“

Přiznávám se, že jsem mu stále ještě nedůvěřoval a doktora Moreaua jsem se vysloveně bál. Montgomery však mluvil rozumně a já jsem ho chápal.

„Jděte kus dál po břehu,“ řekl jsem, „a ruce vzhůru!“

„To nemohu,“ kývl Montgomery hlavou na své pohmožděné rameno.

„Ustupte tedy aspoň ke stromům,“ souhlasil jsem.

„To je ale ceremonií,“ ušklíbl se Montgomery. Oba se pak otočili a zamířili k šesti či sedmi bizarním tvorům, kteří nehybně stáli ve slunečním světle. Montgomery práskl bičem a všichni se horempádem rozběhli mezi stromy. Když už byli dost daleko, abych se mohl cítit v bezpečí, dobrodil jsem se ke břehu, popadl jsem revolvery a začal jsem si je prohlížet. Abych se ujistil, že jsou skutečně nabité, vypálil jsem ránu do kusu lávy. Přesvědčil jsem se, že se nejedná o žádný uskok. Kousek kamene se odštípl a na břehu se roztříštily úlomky olova.

Ještě chvíli jsem váhal.

„Dobrá, zkusím to,“ řekl jsem a s revolvery v obou rukou jsem se k nim po pláži přiblížil.

„Konečně,“ oddechl si Moreau upřímně. „Připravil jste mě svou bujnou fantazií o spoustu času.“

Oba se s Montgomerym pohrdavě otočili, což se mě dotklo. Kráčeli mlčky přede mnou.

Hlouček zvířecích lidí stál dosud mezi stromy. Procházel jsem kolem nich co možná nejklidněji. Jeden z nich se za mnou rozběhl, ale ucouvl, když se po něm Montgomery rozehnal bičem. Ostatní mlčky stáli a pozorovali nás. Snad to kdysi byla zvířata. Já jsem však v životě neslyšel o tom, že by zvíře dokázalo myslet.

XIV

Doktor Moreau vysvětluje

„Všechno vám vysvětlím,“ začal doktor Moreau, jakmile jsem se najedl a napil. „Musím se přiznat, že takhle pánovitého hosta jsem tu ještě neměl. Upozorňuji vás, že je to naposledy, co jsem vám prokázal laskavost. Až začnete příště vyhrožovat sebevraždou, už pro vás nic neudělám – a myslete si o mně cokoliv.“

Seděl v mém křesle a v bílých štíhlých prstech třímal doutník. Světlo visací lampy ozařovalo jeho sněhobílé vlasy. Seděl jsem od něj co možná nejdál. Odděloval nás stůl a navíc jsem měl po ruce revolvery. Montgomery tu nebyl. Nepřál jsem si být s oběma zároveň v malém pokojíku.

„Připouštíte tedy, že to, co jste viděl v mé laboratoři a čemu říkáte člověk stažený z kůže, je jenom puma?“ zeptal se mě Moreau. Předtím mi dovolil, abych do té zapovězené místnosti nahlédl a přesvědčil se o pravdivosti jeho slov. „Nechte si laskavě svůj dětinský strach pro sebe, Montgomery býval zrovna takový. Aspoň uznáváte, že je to puma. A teď buďte zticha, udělám vám malou přednášku z fyziologie.“

Začal povídat o své práci, nejprve jako by ho to nudilo, ale pak přece jen trochu roztál. Bylo to velmi prosté a přesvědčivé. Chvílemi se v jeho hlase ozýval sarkasmus. Brzy jsem se zastyděl, že jsem se choval tak nemožně.

Tvorové, na které jsem narazil, nebyli nikdy lidé. Byla to polidštěná zvířata – výsledek úspěšné implantace.

„Zapomínáte, co všechno zručný operatér se živými tvory dokáže,“ pravil Moreau. „Já osobně se divím, že to, co jsem udělal já, nezkusil už někdo přede mnou. Dílčí pokusy se samozřejmě prováděly – amputace, vyřezávání jazyka, resekce. Zajisté víte, že i šilhavost lze operativně odstranit. Při resekcích nastává celá řada druhotných změn – poruchy pigmentace, změny afektů i rozložení tukové tkáně. Nepochybuji, že jste o tom už něco slyšel.“

„Jistě,“ přikývl jsem. „Ale tyhle ohavné bytosti…“

„Všechno se časem dozvíte,“ zarazil mě. „Jsem teprve na začátku. Tohle jsou elementární případy. Chirurgie dokáže daleko úžasnější věci. Umí stejně tak dobře stavět jako bořit a měnit. Možná jste už slyšel o běžné operaci, která se provádí, když dojde k poškození nosu. Stáhne se kousek kůže z čela a znovu přišije na nos, kde přiroste. To je stejný případ, jako když našijete zvířeti část jeho vlastního těla. Někam jinam. Je možné transplantovat i části těla jiného zvířete – například zuby. Kožního nebo kostního štěpu se používá proto, aby se usnadnilo hojení. Chirurg přišije na ránu části kůže vyříznuté z jiného zvířete nebo úlomky kostí z čerstvě zabitého kusu. Hunterova kohoutí ostruha – možná jste o tom slyšel – rostla dál i na hřbetě býka. Mohl bych také připomenout nosorohé krysy alžírských Zuávů – jsou to stvůry, které vznikly tak, že se část krysího ocasu přišila k čumáku zvířete a nechala se přirůst.“

„Uměle vytvořené obludy!“ vykřikl jsem. „Chcete snad říct…“

„Ano. To, co jste viděl, jsou zvířata, která jsem proměnil a jaksi – vymodeloval. Svůj život jsem zasvětil zkoumání tvárnosti živých bytostí. Léta jsem studoval a získával nové zkušenosti. Vidím, že na mě hledíte s hrůzou, ale vždyť přece neříkám nic nového! Všechny tyto poznatky zná praktická anatomie již dlouho, jen se je dosud nikdo neodvážil uplatnit v praxi. Dokážu změnit nejen vnější vzhled zvířete. Trvale lze rovněž přetvořit celou fyziologii a chemické procesy probíhající v jeho těle, jak dokazuje vakcinace a další metody očkování živého či mrtvého materiálu, které jsou vám nepochybně známy. Něco podobného je transfúze krve. Jí jsem také začal své pokusy. To vše jsou všeobecně známé skutečnosti. Méně známé, ale o to důležitější, jsou experimenty středověkých lékařů, kteří dokázali uměle vytvořit trpaslíky, žebravé mrzáky a různé pouťové zrůdy. Některé pozůstatky jejich dovedností přetrvávají dodnes ve výcviku dětí, které se chtějí stát provazochodci či akrobaty. Píše o nich Viktor Hugo ve svém románu Muž, který se směje. Doufám, že mluvím dost srozumitelně. Jistě už začínáte tušit, že je možné transplantovat některou část zvířete na jiné místo, nebo na jiného jedince, usměrnit jejich chemické reakce a metody růstu, modifikovat spojení jejich končetin a tím proměnit jejich podstatu.

Přesto tento neobyčejně zajímavý vědní obor nebyl dosud důkladně a systematicky probádán, a proto jsem se toho ujal sám. Podobné postupy se občas používají v chirurgii jako poslední východisko. Většina případů byla, pokud si vzpomínáte, objevena náhodou – tyrany, zločinci, chovateli koní a psů – všemožnými neotesanci s rukama jak lopaty, kteří to dělali jen pro svůj osobní prospěch. Byl jsem první, kdo se ujal tohoto problému, vyzbrojen antiseptickou chirurgií a vědeckými poznatky o zákonech růstu.

Je nutno ovšem připustit, že se podobné věci tajně praktikovaly už dřív. Třeba siamská dvojčata… Nebo ve sklepeních inkvizice. Jejich cílem bezpochyby bylo mučení, ale někteří inkvizitoři byli jistě posedlí vědeckou zvídavostí.“

„Jenže,“ namítl jsem, „ta zvířata – mluví!“

Souhlasil a hned pokračoval ve svém výkladu, že tyto možnosti nekončí jen tělesnou proměnou. Je možné vycvičit i vepře. Psychika je mnohem snadněji ovlivnitelná než fyzický vzhled. V rozvíjející se nauce o hypnotismu spatřujeme naději, že staré vrozené instinkty se dají nahradit pomocí sugesce, která potlačí nebo dokonce nahradí dědičné pudy. Mnohé z toho, čemu souhrnně říkáme morálka, je také taková umělá modifikace nebo úchylka instinktu: bojovnost se dá změnit v statečnou obětavost, potlačená sexualita v náboženské cítění. Také prohlásil, že zásadní rozdíl mezi člověkem a opicí lze nalézt v hrtanu, v neschopnosti vytvářet přesně artikulované symboly, jimiž lze vyjádřit myšlenku.

V tom jsem s ním nemohl souhlasit, ale on si s jistou neomaleností odmítl povšimnout mé námitky. Opakoval, že tak to skutečně je, a dál pokračoval ve výkladu o své práci.

Zeptal jsem se ho, proč si jako předlohu vybral právě lidské tělo. Považoval jsem to a dodnes považuji za nepochopitelnou zvrácenost.

Přiznal se, že k tomu došlo náhodou.

„Stejně dobře jsem mohl proměňovat ovce v lamy a lamy v ovce. Domnívám se však, že v lidském těle se skrývá cosi, co podněcuje tvořivost ducha mnohem intenzivněji než jakékoliv zvířecí tělo. Neomezuji se však jen na vytváření lidských tvorů. Jednou nebo dvakrát…“ Odmlčel se skoro na celou minutu. „To je let! Jak to uteklo! Promarnil jsem celý den, abych vám zachránil život, a teď ztrácím další hodinu tím, že vám chci o sobě všechno vysvětlit.“

„Stejně vám zatím nerozumím,“ opovážil jsem se namítnout. „Čím ospravedlníte míru bolesti, kterou působíte živým tvorům? Jediné, co by vás mohlo k vivisekci opravňovat, je nějaké využití pro…“

„Jistě,“ povzdechl si. „Jenže já jsem úplně jiného založení. Vy jste materialista.“

„Nejsem materialista!“ ohradil jsem se rázně.

„Podle mého názoru ano – aspoň si to myslím. Neboť právě v otázce bolesti se rozcházíme. Dokud vás rozčiluje bolest, kterou vidíte nebo slyšíte, dokud podléháte vlastní bolesti, dokud může bolest ovlivňovat vaše výroky o hříchu, jste podle mě zvíře, uvažující jen o trochu jasněji o tom, co jiné zvíře cítí. Tato bolest…“

Nad jeho spekulací jsem jen netrpělivě pokrčil rameny.

„Ta opravdu nestojí za řeč. Druh přístupný vědeckým poznatkům musí uznat, že tomu tak skutečně je. Možná že za hranicemi této malé planety, této špetky vesmírného prachu, na kterou nelze dohlédnout z žádné blízké hvězdy, nic takového jako bolest ani neexistuje. Jen ve své fantazii si vytváříme zákonitosti…, ale proč vlastně existuje bolest právě na naší planetě mezi živými tvory?“

Během řeči vytáhl kapesní nůž, vysunul jeho menší čepel a odtáhl křeslo, abych viděl na jeho nohu. Pak si pečlivě vybral určité místo na stehně a vbodl si ostří do svalu. Za chvíli zas nůž vytáhl.

„Jsem si jist, že jste něco podobného už viděl. Nebolelo to o nic víc než píchnutí špendlíkem. O čem to svědčí? Bolest nevzniká ve svalu – to také ani není třeba. Poněkud vnímavější na bolest je kůže, ale i tak jsou na stehně jen určitá místa, kde ji můžeme cítit. Bolest je jakýmsi vnitřním lékařským rádcem, který nás varuje a pobízí. Všechny orgány v těle nevnímají bolest, ani všechny nervy, ba ani senzorické nervy. Například zrakový nerv není schopen přenášet ani náznaky skutečné bolesti. Je-li poškozen, vidíte jen světelné záblesky, stejně jako vám při poranění sluchového nervu jen hučí v uších. Rostliny také necítí žádnou bolest. Ani nižší živočichové, například hvězdice a raci, ji neznají. U lidí je to tak: čím jsou inteligentnější, tím více budou dbát o svou spokojenost a tím méně budou potřebovat nějaké varování před nebezpečím. Nikdy jsem neslyšel, že by se nepotřebná vlastnost v průběhu vývoje druhu uchovala a dříve nebo později nezakrněla. Vy ano? Bolest začíná být nepotřebná.

Jsem věřící člověk, Prendicku, stejně jako každý inteligentní tvor. Možná je to jen můj dojem, ale myslím si, že jsem viděl více cest Stvořitelových než vy, neboť jsem celý život sledoval jeho zákony – vlastní metodou. Vy jste ovšem podle mého názoru jen sbíral motýly. Opakují vám, že bolest a rozkoš nemají nic společného s nebem nebo s peklem. Rozkoš a bolest – pcha! Co jiného je vaše náboženské přesvědčení než Mohamedova huriska ve tmě? Přikládají-li lidé takovou váhu rozkoši a bolesti, Prendicku, je to známkou toho, že zůstali částečně zvířaty, z nichž vzešli! Bolest! Bolest a rozkoš se nás budou týkat, jen dokud se budeme popelit v prachu země.

Jak vidíte, ve svém bádání jsem sledoval jen logiku věci. Je to jediný možný způsob vědeckého zkoumání, který znám. Položil jsem otázku, vymyslel metodu jak získat odpověď, a dospěl jsem – k nové otázce. Bylo možné to nebo ono? Neumíte si představit, co to pro vědce znamená, jaké posedlosti po poznání propadne. Neumíte si asi také představit ten zvláštní krásný pocit, který vám přináší touha po vědění. Nemáte před sebou obyčejného živočicha, živou bytost, jako jste vy sám, ale problém. Bolest a soucit? Jediné, co o nich vím, je, že jsem je kdysi dávno také prožíval. Chtěl jsem – a byla to jediná věc, kterou jsem v životě opravdu chtěl – nalézt hranici tvárnosti živého tvora.“

„Jenže to je zvrhlost!“ vybuchl jsem.

„Až do dnešního dne mě etická stránka věci netrápila. Studium přírody dovede nakonec člověka k tomu, že se stane stejně krutý jako příroda sama. Pokračoval jsem v práci a nestaral jsem se o nic jiného než o otázku, kterou jsem si položil, a můj materiál… se postupně odstěhoval do těch chatrčí. Připlul jsem na ostrov s Montgomerym a šesti Kanaky před jedenácti lety. Vzpomínám si na zelenou opuštěnost tohoto ostrova a nekonečný oceán kolem nás, jako by to bylo včera. Zdálo se mi, že ostrov čeká jen na mě.

Vylodili jsme zásoby a postavili si dům. Kanakové si zřídili několik chatrčí u rokle. Připravoval jsem se k práci s tím, co jsem si přivezl. Zpočátku došlo k několika nemilým příhodám. Začal jsem pracovat s ovcí a za půldruhého dne jsem ji skalpelem usmrtil, protože jsem neměl jistou ruku. Další ovci jsem operoval a vytvořil tvora, který cítil bolest a strach. Obvázal jsem ho, a když jsem práci dokončil, připadal mi jako člověk. Jakmile jsem se k němu však přiblížil, byl jsem nad výsledkem své práce zklamaný. Pamatoval si na mě a hrozně se mě bál. Neprojevoval víc inteligence než obyčejná ovce. Čím víc jsem ho pozoroval, tím nepodařenější se mi zdál, až jsem učinil konec jeho trápení. Tato zbabělá zvířata, tito tvorové trýznění strachem a zmítající se v bolestech, postrádající sebemenší jiskru energie, s níž by čelili mučení, se pro zformování člověka nehodí.

Pak jsem pracoval s gorilou. Překonával jsem jednu překážku za druhou a pracoval jsem neobyčejně pečlivě, až jsem nakonec vytvořil prvního člověka. Trvalo mi to celý týden, celé dny a noci. Nejvíc jsem musel přizpůsobovat mozek, mnoho věcí jsem přidal a mnoho změnil. Když jsem skončil a on ležel v obvazech bez hnutí přede mnou, viděl jsem, že připomíná ukázkový exemplář negroidní rasy. Teprve poté, co jsem se ujistil, že zůstane naživu, jsem ho opustil. Pak jsem se vrátil do pokoje a Montgomery byl ve stejném rozpoložení jako vy teď. Několikrát zaslechl výkřiky, když se zvíře přeměňovalo v člověka, stejný řev, jaký rozčilil i vás. Zpočátku jsem mu docela nedůvěřoval.

A také Kanakové pojali jakési podezření. Třásli se strachy, kdykoliv mě zahlédli. Nakonec jsem získal Montgomeryho na svou stranu, ale měli jsme co dělat, abychom Kanakům zabránili v útěku. Stejně se jim to však podařilo a my jsme přišli o jachtu. Strávil jsem řadu dní tím, že jsem to zvíře učil. Celkem u mě žilo tři nebo čtyři měsíce. Naučil jsem ho základy angličtiny, vysvětlil jsem mu elementární početní úkony, dokonce jsem ho vycvičil ve čtení abecedy. To mu však šlo velmi pomalu, i když musím říct, že jsem již viděl idioty, kteří se učili ještě pomaleji. Zpočátku byl jako nepopsaný list – nepamatoval si, čím byl dřív. Sotva se mu zacelily rány, nebyl již úplně ochromený bolestí, takže mohl trochu mluvit. Odvedl jsem ho k chatrčím a představil ho Kanakům jako zajímavého černého pasažéra.

Ze začátku se ho ukrutně báli – což se spíš dotklo mne, neboť jsem byl na něho pyšný. On se však choval tak mírně a pokorně, že ho po nějakém čase mezi sebe přijali a dál ho vzdělávali. Rychle se učil, napodoboval je a přizpůsoboval se jim. Vystavěl si vlastní chatrč, která byla podle mě mnohem lepší než ty jejich. Mezi našimi chlapci byl i jeden s misionářskými sklony, a ten ho učil číst. Vštípil mu také několik základních morálních zásad. Způsoby tohoto tvora však podle všeho nebyly ještě ani zdaleka ideální.

Po práci jsem několik dní odpočíval a pohrával si s myšlenkou popsat svůj pokus a zburcovat anglickou fyziologii. Pak jsem ho ale našel, jak se krčí na stromě a něco vykřikuje na dva Kanaky, kteří ho dráždili. Pohrozil jsem mu, řekl jsem mu, že se nechová jako člověk a přiměl jsem ho, aby se zastyděl. Když jsem se vrátil sem, rozhodl jsem se, že vytvořím něco lepšího, co bych pak mohl ukázat v Anglii. Dařilo se mi čím dál lépe. Z neznámé příčiny se však všichni mí noví tvorové postupně vraceli ke své zvířecí podstatě. Den ode dne v nich rostou jejich zvířecí pudy. Přesto doufám, že se mi to nakonec povede. Musím na to přijít. Ta puma…

Ale zpět k našemu vyprávění. Všichni Kanakové jsou mrtví. Jeden spadl z paluby lodi do moře a utonul. Druhý zemřel na následky otravy rostlinným jedem, když si poranil patu. Tři další odpluli s naší jachtou a domnívám se, že ztroskotali. Poslední - byl zabit. Teď už mám za ně náhradu. Montgomery se zpočátku choval stejně jako vy, ale pak…“

„Co se stalo s tím poslední Kanakem?“ zeptal jsem se ho zostra. „S tím, co byl zabit?“

„Když jsem vytvořil určitý počet lidských bytostí…,“ začal rozpačitě doktor, „udělal jsem si jednoho tvora…“

„Jakého?“

„Už nežije.“

„Nerozumím tomu,“ řekl jsem. „Chcete snad říct…“

„Ano, on zabil toho Karnaka. Usmrtil i několik dalších tvorů, které také chytil. Honili jsme ho několik dnů. Jen náhodou se dostal na svobodu – nikdy jsem ho nechtěl pustit z dohledu. nebyl dokončený, byl to jen takový experiment. Byl to živočich bez končetin, s hrůzostrašným obličejem, který se plazil po zemi jako had. Měl neobyčejnou sílu, zuřil bolestí a pohyboval se trochu jako želva, když plave. Několik dní se potuloval po lesích a ničil všechno, co mu přišlo do cesty. Pronásledovali jsme ho. Pak se uchýlil na severní část ostrova. Rozdělili jsme se, abychom ho obklíčili. Montgomery chtěl jít mermomocí se mnou. Kanak měl s sebou pušku. Když jsme našli jeho mrtvolu, hlaveň byla esovitě zkroucená a skoro prokousnutá. Montgomery pak tu obludu zastřelil… Od té doby jsem se držel předobrazu člověka – až na drobné maličkosti.“

Odmlčel se. Tiše jsem seděl a pozoroval jeho tvář.

„Zasvětil jsem svým pokusům dvacet sedm roků – včetně devíti v Anglii, a přesto mi pořád něco schází, pořád nejsem spokojený a musím experimentovat dál. Někdy se mi to povede lépe, jindy hůř, ale ještě nikdy se mi nepodařilo dosáhnout dokonalosti. Bez větší námahy mohu vytvořit lidské tělo – pružné a hbité, nebo velké a silné, ale často mívám potíže s tlapami a drápy – to je tak obtížný úsek práce, že se ho neodvažuji odbýt. Největší obtíže nastávají při přetváření či nahrazovaní mozku. Inteligence těchto tvorů je překvapivě nízká, mají nevypočitatelné mezery a nečekané výpadky. Zatím se mi vůbec nedaří ovlivňovat jejich emoce – dokonce ani přesně nevím, kde je jejich sídlo. Touhy, instinkty, pudy, které jsou proti lidskosti, mají jakýsi skrytý zdroj, jenž umožňuje, že znovu a znovu propukají a zaplavují celou bytost vztekem, nenávistí či strachem. Moji tvorové se vám zdáli zlověstní a neobvyklí, když jste je viděl poprvé, ale mně připadají v první chvíli, kdy je stvořím, jako dokonalé lidské bytosti. Teprve později tento můj pocit mizí. Začne se u nich projevovat jedna zvířecí vlastnost, pak další… a já se na to musím dívat. Ale stejně se mi to jednou podaří. Pokaždé, když ponořím živého tvora do palčivé lázně bolesti, si říkám: Tentokrát z tebe vymýtím zvíře dokonale, tentokrát z tebe udělám rozumného tvora k obrazu svému. Ostatně, co je to deset roků? Člověk se vyvíjel sto tisíc let!“

Chvíli zamračeně uvažoval.

„Ale už jsem blízko cíle. Ta moje puma…“

Opět se odmlčel.

„Jenže oni se vracejí ke své původní podobě. Sotva je dokončím, začne se v nich ozývat zvíře a znovu v nich začne žít…“

Zase na dlouhou dobu ztichl.

„Odvedete ty bytosti, které jste stvořil, zpátky do chatrčí?“ zeptal jsem se.

„Vrátí se tam sami. Vyženu je hned, jakmile se začnou projevovat jako zvířata. Mého domu i mě se všichni bojí. Stali se vlastně výsměchem lidského rodu. Montgomery o nich ví všechno, neboť se stará o jejich záležitosti. Jednoho nebo dva vycvičil jako sluhy. Sice se to stydí přiznat, ale myslím si, že k některým z těch zvířat chová náklonnost. Je to jeho věc, mě se to netýká. Pro mě jsou ztělesněním mého nezdaru. Vůbec se o ně nestarám. Mám dojem, že se řídí zásadami, které jim vštípil kanacký misionář, a hrají si na inteligentní bytosti – ubohá zvířata! Mají prý cosi, čemu říkají Zákon. Zpívají jakési hymny. Staví si chatrče, sbírají ovoce a trhají rostliny – dokonce se i žení. Ale já jim vidím do duše. Není v nich nic jiného než duše hynoucího zvířete – vztek a snad touha žít a ukájet své pudy. Přesto jsou to zajímavé bytosti. Složité jako každý živý tvor. Mají v sobě jakousi touhu se zdokonalovat. Zčásti je to ješitnost, zčásti silný pohlavní pud, zčásti velká zvídavost. Mně je to všechno k smíchu… Od této pumy si ale hodně slibuji. Usilovně jsem pracoval na její hlavě a mozku.“

Po chvíli, kdy jsme se každý zabýval svými vlastními myšlenkami, pokračoval:

„Co tomu říkáte teď? Ještě se mě bojíte?“

Podíval jsem se na něho. Viděl jsem jen bledého bělovlasého muže s klidnýma očima. Nebýt jeho ledového klidu, obstál by se svou uhlazeností, krásnými rysy i mohutnou postavou se ctí mezi stovkou jiných příjemných starých pánů. Přeběhl mi mráz po zádech. Místo odpovědi na jeho otázku jsem mu podal oba revolvery.

„Radši si je nechte,“ řekl a nenápadně zívl. Vstal, chvíli na mě upřeně hleděl a pak se usmál. „Prožil jste dva bouřlivé dny. Radím vám, abyste se trochu vyspal. Mám radost, že je vám všechno jasné. Dobrou noc.“

Ještě chvilku přemýšlel, a pak odešel vnitřními dveřmi. Ihned jsem otočil klíčem v zámku venkovních dveří.

Znovu jsem usedl a chvíli jsem zůstal bez hnutí. Byl jsem tělesně, duševně i citově tak vyčerpaný, že jsem od okamžiku, kdy mě opustil, nebyl schopen kloudně přemýšlet. Černé okno mě sledovalo jako čísi oko. Konečně jsem se vzchopil, zhasl jsem lampu a ulehl na rohož. Za malou chvilku jsem usnul.

XV

O zvířecích lidech

Probudil jsem se velmi brzy ráno. Od okamžiku, kdy jsem procitl, jsem si zřetelně a jasně uvědomoval Moreauova slova. Skulil jsem se z visuté rohože a zamířil jsem ke dveřím, abych se přesvědčil, že je zamčeno. Pak jsem zkontroloval závoru na okně a zjistil jsem, že je pevně zabezpečená. Vědomí, že ti tvorové, kteří tolik připomínají lidi, jsou opravdu jen zvířecí obludy, jakési groteskní parodie na člověka, mě naplňovala neurčitou předtuchou o tom, co všechno dokážou, a ta byla mnohem horší než strach. Někdo zaklepal na dveře a já zaslechl podivný hovor – to mluvil M'ling. Strčil jsem si do kapsy jeden revolver (stále jsem ho svíral v dlani) a otevřel jsem dveře.

„Dobré jitro, pane,“ pozdravil. Kromě obvyklé snídaně mi přinesl i nedovařeného králíka. Montgomery vešel za ním. Povšiml si, že dosud držím ruku v kapse, a kradmo se pousmál.

Puma ten den odpočívala, aby se jí zahojily rány. Ale Moreau k nám přesto nepřišel; byl to podivín a samotář. Povídal jsem si s Montgomerym – chtěl jsem si udělat co nejpřesnější obraz o tom, jak zvířecí lidé žijí. Nejvíc ze všeho jsem si přál vědět, co těm obludám brání zaútočit na Moreaua a Montgomeryho nebo se rozsápat navzájem.

Montgomery mi vysvětlil, že za svou relativní bezpečnost můžeme děkovat jejich omezenosti. Přestože se jejich inteligence zvýšila a zvířecí pudy byly částečně potlačeny, Moreau jim implantoval pevné zásady, které zcela ochromily jejich obrazotvornost. Byli skutečně jako zhypnotizovaní. Dostali příkaz, že některé věci jsou zakázány a jiné jsou nemožné. Tyto zákazy byly do jejich hlavy zakódovány tak, že nemohlo být ani pomyšlení na nějakou neposlušnost či diskuse.

Stávalo se však, že jejich starý vrozený instinkt byl v příkrém rozporu s Moreauovými příkazy, a pak netvoři příkazů neuposlechli. Soubor předpisů, jemuž říkali Zákon – a ten jsem je slyšel předříkávat – v jejich myslí soupeřil s hluboce zakořeněnými agresivními zvířecími pudy. Ale Montgomery i Moreau věnovali mimořádnou pozornost tomu, aby obludy nepoznaly chuť krve. Kdyby k tomu došlo, mohlo to mít hrozné následky.

Montgomery mi vysvětlil, že Zákon téměř přestává platit po soumraku, hlavně u kočkovitých zvířecích lidí, potmě se totiž takové zvíře cítí velmi silné. Pak se také odváží věcí, které by je ve dne ani nenapadly. Proto mě asi také v noci po mém příchodu pronásledoval leopardí muž. Ale během prvních dnů mého pobytu porušovaly obludy Zákon jen tajně a za tmy. Ve dne panovala všeobecná úcta k četným zákazům.

Je namístě, abych zde uvedl několik obecnějších faktů o ostrově i o zvířecích lidech. Ostrov byl nepravidelného tvaru, měl rozlohu asi sedmi nebo osmi čtverečních mil.¹*

Byl sopečného původu a ze tří stran ho obklopovaly korálové útesy. Několik kráterů a horký pramen tu zbyly jako jediné pozůstatky sil, které ho před dávnými lety vytvořily. Někdy bylo možné pozorovat mírné záchvěvy půdy, občas kužel dýmu zmohutněl a přidaly se k němu gejzíry páry. Ale to bylo všechno. Jak mi Montgomery řekl, na ostrově v současné době žilo více než šedesát těchto podivných Moreauových výtvorů, nepočítaje v to menší zrůdy, které žily v křovinách a neměly lidskou podobu. Celkem jich bylo přes sto dvacet, ale mnohé z nich zemřely a jiné – jako třeba onen plazivý beznohý netvor, o němž mi včera Moreau vyprávěl – zahynuly násilnou smrtí. Zeptal jsem se, zda měli i potomky. Montgomery řekl, že ano, avšak dodal, že většinou pomřeli. Neměl žádný důkaz, že by jejich lidské vlastnosti byly dědičné. Zůstali-li naživu, Moreau se jich ujal a dal jim také lidskou podobu. Žen bylo daleko méně než mužů, a proto byly vystaveny tajným štvanicím, ač Zákon přikazoval monogamii.

Nedokážu popsat zvířecí lidi do všech detailů – nemám na ně vycvičené oko a už vůbec neumím kreslit. V jejich zjevu byl pravděpodobně nejnápadnější nepoměr mezi délkou končetin a trupu. Naše představa o kráse může být ovšem relativní – zvykl jsem si později na jejich podobu a dokonce jsem souhlasil s jejich názorem, že moje dlouhé nohy jsou neohrabané. Dalším výrazným znakem bylo vysunutí hlavy dopředu a zvířecí zakřivení páteře. I opičímu muži chybělo dvojí esovité prohnutí páteře, tak typické pro lidskou postavu. Většinou měli záda ohnutá do oblouku a ruce s krátkým předloktím se jim kymácely podél těla. Sem tam byl některý hustě porostlý chlupy – alespoň pokud jsem přebýval na ostrově.

Další nápadné znetvoření bylo v obličeji. Všichni měli vysunutou dolní čelist, znetvořené uši, velký vyčnívající nos a husté či štětinaté vlasy. Jejich oči měly zvláštní barvu i umístění. Žádný z nich se neuměl smát, jen opičí muž drmolil, jako by se chichotal. Kromě těchto všeobecných znaků neměly jejich hlavy nic společného, každý si uchoval podobu svého zvířecího druhu. Lidská tvárnost změnila, ale nepotlačila leoparda, osla, vepře nebo jiné zvíře nebo zvířata, z nichž byl tvor vymodelován. Jejich hlasy se lišily. Ruce byly vždy nedokonalé. I když mnohé vypadaly jako lidské, téměř všem scházely prsty, měly podivně tvarované nehty a chyběl jim cit.

Nejpříšernější ze zvířecích lidí byl leopardí muž a bytost vytvořená spojením hyeny a vepře. Největší z nich byli tři býčí lidé, kteří pluli tehdy ve člunu. Pak následoval stříbrovlasý muž, který byl mluvčím Zákona, M'ling a tvor z opice a kozy, podobný Satyrovi. Dál jsem objevil tři prasečí muže a jednu prasečí ženu, tvora vzniklého spojením koně a nosorožce a několik dalších žen, jejichž původ se mi nepodařilo zjistit. Pak tu žilo několik vlčích tvorů, medvědobýk, a bernardýnský muž. Opičího muže už jsem popsal. Zvlášť odporná byla páchnoucí stará žena, stvořená z lišky a medvěda, kterou jsem od počátku nenáviděl. Vypravovalo se o ní, že je vášnivou vyznavačkou Zákona. Menší tvorové byla různá skvrnitá mláďata a můj růžový lenochod.

Ale zanechme už podobných výčtů!

Nejdříve jsem se před těmito zvířaty třásl hrůzou, velice jasně jsem si totiž uvědomoval, že jsou to dosud zvířata. Časem jsem si však na jejich podobu zvykl a kromě toho jsem vnímal, jak se k nim chová Montgomery. Trávil s nimi tolik času, že je téměř považoval za normální lidské tvory. Jeho londýnská minulost mu už připadala jako cosi neskutečného. Jen jednou do roka odplul do Ariky za místním obchodníkem se zvířaty, Moreauovým agentem. V pobřežní osadě španělských míšenců se asi sotva setkal s výkvětem lidstva. Vypravoval mi, jak mu námořníci na lodi zpočátku připadali stejně zvláštní jako zvířecí lidé mně – měli nepřirozeně dlouhé nohy, ploché obličeje, vysoká čela. Byli podezíraví, nebezpeční a bezcitní. Montgomery je vlastně nenáviděl. Já jsem si asi získal jeho sympatie, neboť mi zachránil život.

Dokonce si myslím, že k některým z těch přetvořených zvířat choval něžné city, na některé byl přehnaně laskavý, avšak zpočátku se to přede mnou snažil skrývat.

M'ling, muž s černou tváří, nežil s ostatními na druhé straně ostrova, ale v malé boudě v rohu ohrady. Nebyl zdaleka tak inteligentní jako opičí muž, ale byl mnohem snaživější a nejvíc ze všech se podobal člověku. Od Montgomeryho se naučil vařit, vykonával i běžné domácí práce, když to bylo zapotřebí. Byl živoucím důkazem Moreauova hrůzného umění – medvěd spojený se psem a oslem, jeden z nejpracnějších výtvorů. K Montgomerymu se choval se zvláštní něžností a oddaností. Montgomery ho někdy hladil a volal na něho žertovnými jmény, a tvor pak radostně poskakoval. Někdy ho však i týral, zejména jestliže si přihnul. Pak do něj kopal, bil ho, házel po něm kameny. Ale ať s ním jednal jakkoliv, onen tvor si přál být stále v jeho blízkosti.

Řekl jsem, že jsem si na zvířecí lidi zvykl. Tisíce věcí, které mi dřív připadaly nepřirozené a ohavné, se mi záhy začaly zdát zcela všední a přirozené. Řekl bych, že všechno na světě přebírá barvu od nejvšednějších odstínů toho, co nás obklopuje. Montgomery a Moreau byli příliš svébytní a jedineční, než abych si mohl zachovat svůj předchozí názor na lidskou podstatu jako takovou. Jestliže jsem spatřil neobratné býčí muže, jak se těžce prodírají nízkým lesem, přistihl jsem se při otázce, jak těžko bych je odlišil od některých oráčů, kteří se vlečou domů po celodenní lopotě. Když jsem jinde zahlédl vychytralou, úskočnou tvář medvědoliščí ženy, která svou všetečností působila nesmírně lidsky, byl jsem si skoro jist, že jsem ji už někdy ve městě potkal.

Přesto však se občas zvíře projevilo ve své pravé podobě. Ošklivý hrbatý divoch, jenž se krčil u východu jedné chatrče, najednou rozpřáhl ruce a zívl – a náhle odhalil své ostré řezáky a dlouhé špičaté tesáky. Anebo jsem se na úzké lesní stezce náhle díval do očí jakési pružné ženě ovázané bílým plátnem, a tu jsem si s odporem všiml jejích úzkých štěrbinovitých zorniček a zakřiveného pařátu, jímž si přidržovala svůj beztvarý hábit. Tyto ohyzdné bytosti kupodivu hned v prvních dnech mého pobytu poznaly, že se mi oškliví, a proto věnovaly nadlidskou pozornost úpravě svého zevnějšku a šatu.

XVI

Jak zvířecí lidé okusili krev

Protože nejsem zkušený spisovatel, stále odbíhám od hlavního toku vyprávění. Když jsem posnídal s Montgomerym, vodil mě po ostrově, abych si prohlédl sopečný kráter a vyvěrající horký pramen, do jehož vody jsem včera omylem vstoupil. Měli jsme s sebou biče a nabité revolvery. Kráčeli jsme hustým vysokým kapradím, když tu jsme zaslechli králičí zapištění. Zastavili jsme se a naslouchali, ale nic jsme už neslyšeli. Pokračovali jsme v cestě a celé příhodě jsme nepřikládali žádný význam. Montgomery mě upozorňoval na malá růžová zvířata s dlouhými zadními končetinami, která se občas mihla v porostu. Vysvětlil mi, že to jsou tvorové, jež vymodeloval Moreau z potomků zvířecích lidí. Domníval se, že by mohli sloužit jako masitá potrava, ale jejich králičí zvyk požírat vlastní mláďata jeho plány překazil. S některými těmito tvory jsem se již setkal na svém útěku před leopardím mužem a podruhé, když jsem včera prchal před Moreauem. Jeden z nich se nám snažil vyhnout a náhodou skočil do díry, která zde zůstala po vyvráceném stromu. Než se z ní vyškrábal, podařilo se nám ho chytit. Ze všech sil se nám snažil vyškubnout, škrábal jako kočka a usilovně kopal zadníma nohama. Chtěl nás dokonce kousnout, ale měl příliš slabé zuby, takže jsme pocítili jen jakýsi stisk. Bylo to moc hezké zvířátko a Montgomery mi potvrdil, že je velmi čistotné a neškodné a navíc neničí trávu tím, že by si vyhrabávalo doupata v zámeckých parcích; dalo se bez obav používat jako vhodná náhrada za králíka.

Když se stezka zúžila, spatřil jsem kmen stromu, z něhož kdosi v dlouhých pruzích strhal kůru. Montgomery mě na něj sám upozornil.

„Neloupat kůru stromů – to je Zákon!“ řekl. „Kolik zvířat ho zachovává?“

Vzpomínám si, že chvíli poté jsme potkali Satyra a opičího muže. Satyr byl živoucím důkazem Moreauova klasického vzdělání – jeho ovčí tvář připomínala hebrejský obličej, jeho hlas však zněl jako ovčí bečení a dolní končetiny připomínaly ďábla. Když nás míjel, žvýkal právě jakýsi luskovitý plod. Oba dva Montgomeryho pozdravili.

„Ať žije druhý s bičem!“ zvolali.

„Teď tu žije i třetí s bičem,“ opravil je Montgomery. „Mějte se na pozoru.“

„On nebyl stvořen?“ otázal se opičí muž. „Ale říkal přece, že ano!“

Satyr si mě zvědavě prohlížel.

„Třetí s bičem, ten, který chodí s pláčem do moře, má úzkou bílou tvář.“

„Má dlouhý bič!“ podotkl Montgomery.

„Včera krvácel a plakal,“ vzpomněl si Satyr. „Vy nikdy nekrvácíte ani nepláčete. Pán nekrvácí ani nepláče!“

„Ty hnusný paskřivče!“ zařval Montgomery. „Ty sám budeš krvácet a plakat, jestli se mi ihned neztratíš z očí!“

„Má pět prstů, je pětiprstý jako já!“ všiml si opičí muž.

„Pojďte, Prendicku,“ vyzval mě Montgomery, popadl mě za rameno a donutil mě pokračovat v cestě.

Satyr a opičí muž zůstali stát. Upřeně nás pozorovali a nahlas si vyměňovali poznámky.

„Nic neříká,“ podivil se Satyr. „Lidé mají hlas!“

„Včera se ptal, co má jíst,“ upozornil opičí muž. „Nevěděl to.“

Dalším slovům jsem už nerozuměl, pouze jsem zaslechl Satyrův smích.

Až na zpáteční cestě jsme objevili králičí zdechlinu. Zkrvavené tělíčko ubohého zvířete bylo roztrhané na kusy, některá žebra byla vyhlazena doběla a páteř byla zcela zjevně ohlodána.

Montgomery zůstal stát, jako když do něj bací hrom.

„Panebože!“ vykřikl a sklonil se, aby si mohl důkladně prohlédnout úlomky roztříštěných kostí. „Panebože!“ opakoval. „Co to má znamenat?“

„Některý z vašich masožravců si vzpomněl na své dávné dobré zvyky,“ usoudil jsem. „Má prokousnutou páteř.“

Montgomery vyděšeně zíral, byl celý bílý a kousal se do rtu.

„Nelíbí se mi to,“ šeptl tiše.

„Takovou věc jsem už viděl,“ rozpomněl jsem se najednou, „hned první den po příjezdu.“

„K čertu! Co to bylo?“

„Bezhlavý králík!“

„Hned ten první den?“

„Ano. V mlází za ohradou, když jsem si večer vyšel na procházku. Měl ukousnutou hlavu.“

Montgomery hvízdl údivem.

„A dokonce si myslím, že vím, kdo to udělal. Je to jen domněnka, ale než jsem králíka našel, viděl jsem jednoho vašeho netvora, jak pije vodu z potoka.“

„Pil přímo z potoka?“

„Ano.“

„Nepít vodu bez nádoby – to je Zákon. Jak ho zachovávají, když se na ně Moreau nedívá?“

„Udělal to ten, co mě honil.“

„Jistě,“ povzdechl si Montgomery. „Všichni masožravci se musí napít, když zabijí zvíře. Kvůli chuti krve. Jak ta obluda vypadala?“ zajímal se. „Poznal byste ji?“

Stál rozkročen nad kostrou králíka a rozhlížel se kolem sebe. Očima těkal po hustém zeleném porostu, po blýskavých bodech kolem nás, kde by na nás mohl někdo číhat.

„Chuť krve,“ dodal ještě.

Pak vytáhl revolver, přezkoušel, zda je opravdu nabitý, a znovu ho zastrčil. Potom si přejel prstem svůj převislý ret.

„Myslím, že bych ho poznal. Omráčil jsem ho. Určitě má na čele pořádnou modřinu.“

„Budeme mu muset dokázat, že toho králíka zabil,“ uvažoval nahlas Montgomery. „Jak lituju, že jsem ty králíky vůbec přivezl na ostrov!“

Chtěl jsem už jít dál, ale on dlouze a zadumaně hleděl na roztrhaného králíka. Poodstoupil jsem, abych králičí mrtvolu neviděl.

„Pojďte už!“ vyzval jsem ho.

Probral se a vykročil mým směrem.

„Tak to vidíte,“ řekl mi skoro šeptem. „Mysleli jsme, že jsme jim implantovali myšlenku, že nebudou žrát nic, co běhá po zemi. Kdyby některý netvor náhodou ochutnal krev…“

Vraceli jsme se mlčky.

„Rád bych věděl, co by se mohlo stát,“ prohodil spíš sám pro sebe. Na chvíli se odmlčel. „Včera jsem se dopustil velké pošetilosti,“ pokračoval. „Ukázal jsem svému sluhovi, jak se kuchá a vaří králík… Je to zvláštní. Teď si vzpomínám, že si olizoval ruce. Vůbec mě nenapadlo ho podezírat. To musí přestat. Je třeba to povědět Moreauovi.“

Celou cestu domů nebyl schopen uvažovat o ničem jiném.

Moreau přijal jeho zprávu ještě vážněji než on. Není třeba dodávat, že jejich zděšení se přeneslo i na mě.

„Musíme z toho vyvodit důsledky. Vůbec nepochybuji o tom, že leopardí muž hřešil. Ale jak mu to dokážeme? Montgomery, proč jste neovládl svou chuť na maso a nezdržel se takových experimentů? Ještě se kvůli vám dostaneme do maléru.“

„Choval jsem se jako hlupák,“ omlouval se Montgomery. „Ale už se stalo. Ostatně jste mi je dovolil učit, ne?“

„Musíme to všechno vyšetřit,“ nedbal na jeho výmluvy Moreau. „Kdyby něco, je M'ling schopen se jim ubránit?“

„Tím si nejsem jist,“ připustil Montgomery. „A myslím, že ho znám dobře.“

Odpoledne jsme se s Moreauem, Montgomerym a M'lingem vydali k chatrčím v roklině. My tři jsme byli ozbrojeni. M'ling nesl malou sekeru na dříví a několik kotoučů drátu. Moreau si přehodil přes rameno velikánský pastýřský roh.

„Dnes uvidíte shromáždění zvířecích lidí,“ prozradil mi Montgomery. „Je to hezký pohled.“

Moreau za celou cestu neřekl ani slovo, ale výraz jeho zachmuřené tváře lemované bílými vlasy nevěstil nic dobrého.

Prošli jsme roklinou, na jejímž dně dýmal horký potok a klikatá cestička nás provedla rákosím. Nakonec jsme se dostali na volné prostranství, pokryté silnou vrstvou nažloutlého prachu. Podle mého názoru to byla síra. Za travnatým výběžkem se leskla hladina moře. Dorazili jsme k jakémusi nízkému amfiteátru, kde jsme se zastavili. Pak Moreau zatroubil na roh a narušil ospalý klid tichého tropického odpoledne. Měl silné plíce. Troubení se rozléhalo a vracelo se zpět v mnoha ozvěnách, až z toho uši brněly.

„A je to,“ oddechl si a znovu si pověsil zakroucený nástroj na rameno.

Hned nato se ozvalo šustění žlutého rákosí a hlasy ze zelené houštiny džungle, kterou jsem včera prchal. Pak se začaly na třech nebo čtyřech místech prostranství pokrytého sírou objevovat bizarní postavy zvířecích lidí, které spěchaly směrem k nám. Nemohl jsem se zbavit hrůzy, která mě zachvátila, když jsem je pozoroval, jak se jeden po druhém vynořují mezi stromy a keři a šourají se k nám rozžhaveným prachem. Ale Moreau i Montgomery zůstali úplně klidní, a tak jsem se musel tvářit také tak. První se dostavil Satyr, který působil jako přízrak, až na to, že vrhal stín a svými kopyty vířil prach. Po něm vylezla z houští další nemotorná obluda – kříženec koně a nosorožce, který přežvykoval slámu. Pak dorazila prasečí žena a dvě vlčí ženy a následovala další nestvůra: medvědoliščí čarodějnice s rudýma očima ve špičatém rezavém obličeji. Všichni měli naspěch. Když se k nám přiblížili, začali se Moreauovi uklánět a zpívat každý jak chtěl druhou část litanie Zákona:

„Jeho je Ruka, která zraňuje. Jeho je Ruka, která uzdravuje.“

Ve vzdálenosti asi třiceti yardů se všichni zastavili, padli na kolena a začali si sypat prach na hlavu. Představte si ten výjev, pokud to dokážete. My tři muži v modrých šatech a náš znetvořený černý sluha stojíme na velkém žlutém prostranství ozářeném sluncem pod blankytně modrou oblohou, obklopeni kruhem uklánějících se gestikulujících netvorů, z nichž se někteří téměř podobají člověku, až na svůj výraz a posunky, další připomínají zrůdy a ostatní jsou tak obludní, že je nelze přirovnat k ničemu jinému než k neznámým bytostem z našich nejdivočejších snů. Celé prostranství je z jedné strany lemováno pruhem rákosového porostu, z druhé strany hustou spletí palem, které nás dělí od rokliny s chatrčemi, a na severu se v oparu rýsuje horizont Tichého oceánu.

„Šedesát dva, šedesát tři,“ počítal Moreau. „Kde jsou ostatní čtyři?“

„Nevidím leopardího muže,“ uvědomil jsem si.

Moreau ještě jednou zatroubil na roh. Při tomto zvuku se všichni zvířecí lidé znovu vrhli v prach. Poté se z rákosí vyplížil leopardí muž a za Moreauovými zády se snažil nenápadně vmísit do kruhu zmítajícího se v prachu. Viděl jsem, že má zraněné čelo. Jako poslední ze zvířecích lidí se dostavil malý opičí muž. Tvorové, kteří se už chvíli klaněli v prachu a byli unaveni čekáním i vedrem, po něm šlehali zlostnými pohledy.

„Konec!“ zavelel Moreau pevným, zvučným hlasem a zvířecí lidé se posadili a odpočívali.

„Kde je mluvčí Zákona?“ otázal se Moreau a obluda s šedými chlupy okamžitě sklonila tvář do prachu.

„Říkej slova!“ nařídil Moreau. Celé shromáždění se ihned začalo kolébat ze strany na stranu a rukama vířilo síru. Nejprve zvedli obláček prachu napravo, pak nalevo a nakonec se znovu dali do zpívání své podivné litanie.

Když dospěli ke slovům: „Nejíst maso ani ryby – to je Zákon!“ Moreau zvedl svoji útlou bílou ruku.

„Dost!“ křikl a celé shromáždění zmlklo.

Myslím, že všichni věděli, co bude následovat, a obávali se toho. Prohlížel jsem si jejich zvláštní tváře. Když jsem je teď pozoroval – jejich trhavé pohyby, kradmý strach v jiskřících očích –, sám sobě jsem se divil, jak jsem si mohl myslet, že jsou to lidé.

„Někdo porušil Zákon!“ prohlásil Moreau.

„Není úniku!“ ozval se onen šedý, chlupatý tvor.

„Není úniku!“ opakovali zvířecí lidé klečící na kolenou v kruhu.

„Kdo to byl?“ zakřičel Moreau, díval se jim do očí a přitom pošlehával bičem. Zdálo se mi, že prasečí hyena zkroušeně sklopila oči, stejně jako leopardí muž. Moreau se u něj zastavil a upřeně ho pozoroval. Netvor se před ním hluboce ukláněl při pomyšlení, že mu možná hrozí další nekonečné mučení.

„Kdo to byl?“ opakoval Moreau hromovým hlasem.

„Zlý je ten, kdo poruší Zákon,“ zarecitoval mluvčí Zákona.

Moreau hleděl upřeně do očí leopardímu muži, zdálo se, jako by chtěl odhalit všechno, co skrývá ve své duši.

„Kdo poruší zákon…,“ začal Moreau a otočil se od své oběti k nám. Zdálo se mi, že jsem v jeho hlase zaslechl jakýsi vítězoslavný tón.

„…vrátí se do domu bolesti,“ volali všichni, „vrátí se do domu bolesti, ó Pane!“

„Vrátí se do domu bolesti, vrátí se do domu bolesti,“ drmolil opičí muž, jako by se mu ta představa zalíbila.

„Slyšíš?“ zvolal Moreau a obrátil se k provinilci. „Příště… Počkej!“

Jakmile Moreau odvrátil svůj pohled od leopardího muže, netvor se postavil na zadní a nyní se s planoucíma očima a s vyceněnými zlověstně blýskajícími tesáky hodlal vrhnout na svého trýznitele. Jsem přesvědčen o tom, že ho k tomu přimělo pomatení smyslů, způsobené nepřekonatelným strachem. Zdálo se, že celý kruh více jak šedesáti tvorů vstává, aby nás obklíčil. Vytáhl jsem revolver. Moreau a leopardí muž začali zápasit. Viděl jsem, jak se Moreau pod úderem leopardího muže zapotácel. Ozvalo se úděsné kvílení a vytí. Měl jsem dojem, že je to všeobecné povstání.

Rozzuřená tvář leopardího muže se mihla těsně kolem mě. Za ním běžel M'ling. Zahlédl jsem, jak žluté oči prasečí hyeny zaplály vzrušením. Vypadalo to, že váhá, zda mě má napadnout. Za jejími ohnutými zády na mě upřeně hleděl Satyr.

Zaslechl jsem třesk Moreauovy pistole a spatřil jsem, jak mezi zvířaty vyšlehl růžový záblesk. Celá smečka se otočila ve směru výstřelu a i já jsem se bezděky tomuto pohybu přizpůsobil. Zanedlouho jsem pádil jako součást zběsilého, ječícího davu, který pronásledoval prchajícího leopardího muže.

Nic víc nemohu tvrdit s naprostou jistotou. Viděl jsem, jak leopardí muž zaútočil na Moreaua, a pak dostaly události tak rychlý spád, že jsem se vzpamatoval až při svém zoufalém běhu. M'ling byl uprchlíkovi v patách. Za ním se s vyplazenými jazyky hnaly velkými přískoky vlčí ženy. Pak následovali prasečí muži a ženy, kteří křičeli vzrušením, a dva býčí muži, omotaní bílými cáry. Za nimi v klubku zvířecích těl uháněl Montgomery s revolverem v ruce. Vítr mu odnesl jeho slaměný klobouk se širokou krempou a jemné vlasy mu poletovaly kolem hlavy. Prasečí hyena běžela vedle mě, udržovala se mnou krok a pokradmu po mně pošilhávala svýma potměšilýma očima. Ostatní pádili s křikem za námi.

Leopardí muž si razil cestu vysokým rákosím, které se za ním zavíralo a řezalo M'linga do obličeje. My ostatní jsme již měli prošlapanou cestu. Běželi jsme asi čtvrt míle křovinami, až jsme se ocitli v houštině, která zpomalila náš běh, ačkoliv jsme se drželi pohromadě – větve nás šlehaly do tváří, liánovité úponky se nám ovíjely kolem krku nebo obepínaly naše kotníky, trnité keře nás bodaly, rvaly z nás šaty i kůži.

„Tady běžel po čtyřech,“ všiml si Moreau, který teď utíkal přede mnou.

„Není úniku,“ smál se mi do očí vlkomedvěd, rozjařený štvanicí.

Pospíchali jsme stezkou mezi skalami a viděli jsme, že oběť naší msty opravdu neběží po dvou, ale po čtyřech.

Vtom vlčí lid zahučel radostí. Prchající tvor měl dosud na sobě šaty a z dálky vypadal docela jako člověk. Jeho běh však už připomínal kočkovitou šelmu a pokleslé plece nepochybně patřily pronásledovanému zvířeti. Přeskočil několik žlutě kvetoucích trnovníků a zmizel. M'ling byl dost daleko za ním.

Většina z nás už nepádila takovou rychlostí jako zpočátku a postupně přecházela v pravidelný klus. Pozoroval jsem, že na volném prostranství už neběžíme v rojnici, ale v řadě za sebou. Prasečí hyena se stále držela v mé blízkosti a nespouštěla ze mě oči. Občas se její čenich roztáhl v podivném úšklebku.

Ve skalách si leopardí muž uvědomil, že ho zaháníme k výběžku pevniny u moře, kde na mě číhal večer po mém příjezdu, a proto prudce zabočil do podrostu. Montgomery však postřehl jeho úmysl a odřízl mu cestu.

Těžce jsem supěl, narážel jsem do skalisek, byl jsem pobodaný trním, vyčerpaný namáhavou cestou rákosím a kapradinami. Přesto jsem dál pomáhal pronásledovat leopardího muže, který porušil Zákon, zatímco prasečí hyena běžela po mém boku a skučela smíchy. Klopýtal jsem vpřed, točila se mi hlava a bušilo mi srdce, div mi nevyskočilo z hrudi. Byl jsem k smrti unavený, ale neodvážil jsem se zastavit, abych nezůstal o samotě se svou děsnou společnicí. Vrávoral jsem dál, nedbal jsem na svoji nesmírnou únavu a sálající žár tropického odpoledne.

Konečně zběsilá honička polevila. Obklíčili jsme nešťastné zvíře na cípu ostrova. Moreau s bičem v ruce nás seřadil do jakési rojnice. Postupovali jsme zvolna dopředu, volali jsme na sebe a zvolna uzavírali kruh kolem své oběti. Netvor nehybně čekal v křoví, jímž jsem onehdy v noci prchal i já.

„Připravte se!“ zakřičel Moreau, jakmile se celý kruh spojil kolem porostu, kde se obklíčená šelma skrývala. „Neukvapujte se!“ ozval se Montgomery za houštím. Stál jsem na svahu nad křovinami. Montgomery a Moreau hlídali břeh pode mnou. Zvolna jsem se prodíral hustou spletí větví a listí. Leopardí muž se ani nepohnul.

„Vrátí se do domu bolesti, do domu bolesti,“ ječel opičí muž asi dvacet yardů ode mě.

Když jsem uslyšel tato slova, v duchu jsem tomu ubožákovi odpustil, že mi nahnal takový strach.

Zaslechl jsem, jak praskají větve pod těžkým koňským nosorožcem. Pak jsem v přítmí zeleného porostu zahlédl pronásledovaného tvora. Byl stočený do klubíčka a upíral na mě světélkující zelené oči.

Možná to bude vypadat jako paradox, a i já sám jsem dosud na vážkách, jak si to mám vysvětlit, ale když jsem ho viděl, jak tam číhá jako zvíře, jak mu jiskří oči a v nedokonalé lidské tváři se mu zračí hrůza, uvědomil jsem si, že je to stále ještě člověk. Za malou chvíli ho někteří z pronásledovatelů objeví, všichni se na něho vrhnou a chytí ho, a on bude v ohradě vystaven dalšímu strašnému mučení. Rychle jsem vytáhl revolver, zamířil přímo mezi jeho vyděšené oči a vypálil.

V témže okamžiku ho uviděla i prasečí hyena, se zuřivým rykem se na něho vrhla a zaryla mu tesáky do šíje. Okolní křoviny a houštiny se rozvlnily a zapraskaly pod náporem sbíhajících se zvířecích lidí. Vynořovala se jedna tvář za druhou.

„Nezabíjejte ho, Prendicku!“ křičel Moreau. „Nezabíjejte ho!“

Viděl jsem, jak sklání hlavu a prodírá se vysokým kapradím ke mně.

V následujícím okamžiku přetáhl prasečí hyenu násadou svého biče. Oba s Montgomerym zadržovali zdivočelý masožravý zvířecí lid a zejména M'ling, aby se drželi v uctivé vzdálenosti od těla, které se dosud zachvívalo. Šedý chlupatý tvor mi proklouzl pod rukama a začal očichávat mrtvolu. Další zvířata mě odstrčila stranou, aby mohla všechno vidět zblízka.

„Jděte do háje, Prendicku!“ zaklel Moreau. „Já jsem ho potřeboval!“

„Lituji,“ omluvil jsem se, ač jsem ničeho nelitoval. „Ukvapil jsem se.“

Byl jsem vyčerpaný námahou i rozčilením. Obrátil jsem se, proklestil si cestu davem zvířecích lidí a stoupal nahoru do stráně, která se zvedala nad mořem. Podle hlasitých Moreauových rozkazů jsem usoudil, že tři býčí muži vlečou oběť dolů k vodě.

Osaměl jsem, ale nehrozilo mi žádné nebezpečí. Zvířecí lid projevoval čistě lidskou zvědavost a se skučením a vytím sledoval mrtvolu, kterou býčí muži jako černé stíny proti pohasínající obloze odnášeli daleko do moře. Rázem jsem si uvědomil, jak bezútěšné poměry panují na ostrově.

Na břehu mezi skalami postávali prasečí hyena, opičí muž a několik dalších zvířecích lidí kolem Moreaua a Montgomeryho. Všichni byli dosud velmi vzrušení a hlasitě slibovali svou věrnost Zákonu. A přece jsem si byl naprosto jist tím, že právě prasečí hyena měla na svědomí zabitého králíka. Náhle mi blesklo hlavou, že tu mám před sebou – bez ohledu na hrubé rysy a bizarní tvary – vzorek lidského života v malém, směsici pudů, rozumu a osudu v jeho prapůvodní podobě. Leopardí muž do něho nepatřil. To byl celý rozdíl.

Ubohá zvířata! Začal jsem chápat ještě další, hrůznější stránku Moreauovy krutosti. A to jsem dosud myslel na utrpení a bolest, které musela zakoušet tato zvířata, když odešla od Moreaua! Předtím jsem se chvěl hrůzou jen tehdy, když jsem se stal nechtěným svědkem mučení v ohradě. Ale teď se mi zdálo, že je to jen menší část celého jejich utrpení. Dříve bývali zvířaty – jejich instinkty byly přizpůsobeny okolnímu prostředí a žili šťastně jako všichni pozemští tvorové. Nyní se potáceli v okovech lidskosti. Setrvávali ve strachu, který je nikdy neopouštěl, trýzněni jhem Zákona, jemuž nemohli porozumět: Jejich pseudolidská existence, která započala ve smrtelné úzkosti, byla vlastně jediný nekonečný vnitrní zápas, obrovský strach z Moreaua – ale proč? Zarážela mě nesmyslnost všeho toho utrpení.

Kdyby měl Moreau nějaký konkrétní cíl, třeba bych ho aspoň trochu chápal. Nejsem přecitlivělý vůči bolesti. Možná bych mu dokázal odpustit, i kdyby jeho motivem byla nenávist, ale on byl zcela nezodpovědný a bezstarostný. Jeho zvídavost, jeho pošetilé nesmyslné bádání ho vedlo stále dál. Tito tvorové byli odsouzeni žít, zápasit, potloukat se a trpět, aby nakonec v bolestech zemřeli. Byli hodni politování. Stará zvířecí nenávist je nutila k tomu, aby ubližovali jeden druhému. Zákon jim bránil v jejich přirozeném chování, a tím je brzdil před zuřivými rvačkami, které většinou jednou provždy ukončily jejich druhové nepřátelství.

V těchto dnech se můj strach před zvířecími lidmi měnil v osobní hrůzu z Moreaua. Propadl jsem chorobnému stavu příbuznému se strachem, který v mé duši zanechal trvalé stopy. Přiznám se, že jsem ztratil víru v rozumné uspořádání světa, když jsem viděl, že připustil tolik bolesti a porušování řádu na tomto ostrově.

Zdálo se mi, že veškerá existence je určena slepým osudem, obrovským krutým soukolím a já, Moreau se svou vědeckou vášní i Montgomery se svou pijáckou vášní, stejně jako zvířecí lidé se svými pudy a omezenou inteligencí, jsme vláčeni a drceni mezi jeho nemilosrdnými a stále se otáčejícími koly…

Ale zdá se mi, že jestliže o tom mluvím na tomto místě, trochu předbíhám událostem.

XVII

Neštěstí

Uplynulo sotva šest týdnů, než mě opustily všechny ostatní emoce kromě pocitu odporu až hnusu vůči Moreauovým hanebným pokusům. Přemýšlel jsem pouze o tom, jak bych se mohl zbavit těch ohavných karikatur Stvořitelova obrazu a vrátit se k nádhernému a normálnímu soužití s lidmi. Mí bližní, od nichž jsem byl nedobrovolně odloučen, začínali nabývat v mých představách idylických ctností a předností. S Montgomerym jsem se příliš nespřátelil. Jeho dlouhé odloučení od společnosti lidí, tajné holdování alkoholu a zjevná náklonnost ke zvířecím lidem naše přátelství zmařily. Několikrát jsem ho nechal, aby k nim šel sám. Já jsem se vždy snažil, pokud to šlo, se jim vyhýbat. Postupně jsem stále delší dobu trávil na pobřeží a vyhlížel nějakou loď, která by mě zachránila, ale ta se neobjevila, až nás jednoho dne postihlo neštěstí, které vrhlo na mé zvláštní okolí zcela jiné světlo.

Stalo se to sedmý nebo osmý týden po mém příjezdu na ostrov – myslím, že to bylo spíš později, přestože jsem se o čas příliš nestaral. Bylo časně ráno, kolem šesté hodiny. Vstal jsem tak brzy a nasnídal se, protože mě probudil hluk, který tropili tři zvířecí lidé, když nosili dříví do ohrady.

Dojedl jsem a prošel otevřenou branou ohrady. Zůstal jsem tam stát, kouřil jsem a s rozkoší vdechoval čerstvý ranní vzduch. Za chvíli kolem mě prošel Moreau a pozdravil mě. Slyšel jsem, jak otevřel dveře a vstoupil do své laboratoře. Byl jsem už tak zvyklý na všechny hrůzy tohoto místa, že jsem ani nevnímal, jak jeho oběť – puma – začíná další den svého utrpení. Přijala svého mučitele pronikavým děsuplným skřekem.

Pak se něco stalo. Dodnes přesně nevím, co. Slyšel jsem výkřik za svými zády a pak pád. Prudce jsem se otočil a spatřil jsem, jak se na mě řítí cosi hrozivého. Nebyla to ani zvířecí, ani lidská, ale ďábelská tvář, posetá rozšklebenými jizvami, z nichž prýštila krev. Oči bez víček děsivě žhnuly. Napřáhl jsem ruku na svou obranu. Prudký náraz mě odhodil stranou, až jsem si zlomil ruku. Velká obluda, omotaná obvazy a zkrvavenými chumáčky vaty, mě přeskočila a zmizela. Skoulel jsem se až k moři, zkoušel jsem si sednout, až jsem nakonec bolestí omdlel. Pak se objevil Moreau. Jeho bledá tvář byla potřísněna krví, řinoucí se z jeho čela. V ruce držel revolver. Sotva si mě všiml, neboť se rozběhl za pumou.

Zkusil jsem se podepřít druhou rukou a posadil jsem se. Ovázaná obluda pádila velkými skoky po břehu a Moreau běžel za ní. Obrátila se, a když ho uviděla, prudce uskočila a zmizela v křoví. Každým skokem se mu stále víc vzdalovala. Viděl jsem, jak jí Moreau nadběhl, vystřelil na ni, a minul. Obluda zmizela ve křoví a zanedlouho se mi ztratil z dohledu i Moreau.

Díval jsem se za nimi. Znovu mi projela ostrá bolest předloktím. Pokoušel jsem se se sténáním vyškrábat na nohy. Ve dveřích se objevil Montgomery s revolverem v ruce.

„Panebože, Prendicku!“ vykřikl. Nevšiml si, že jsem zraněný. „To zvíře uteklo! Vytrhalo řetězy ze zdi. Neviděl jste je?“ Když spatřil, jak si rozpačitě osahávám ruku, vykřikl: „Co se stalo?“

„Stál jsem jí v cestě,“ vysvětlil jsem.

Přistoupil ke mně a uchopil mou ruku.

„Máte na rukávu krev!“ zjistil. Vyhrnul mi rukáv. Pak zastrčil do kapsy revolver, důkladně mi prohmatal ruku a odváděl mě do domu. „Je to zlomené. Povězte mi, co a jak se stalo.“

Vypravoval jsem mu, co jsem viděl. Zajíkal jsem se bolestí, zatímco on mi rychle a obratně ošetřoval ruku. Připevnil mi obvaz kolem krku, o krůček ustoupil a zadíval se na mě.

„To bude v pořádku,“ uklidňoval mě.

„Co budeme dělat?“

Chvilku přemýšlel a pak vyšel ven a zamkl brány ohrady. Byl chvíli pryč.

Měl jsem starost o svou ruku. Zdálo se, že to vše je teprve začátek dalších hrozných událostí. Usedl jsem do křesla a přiznám se, že jsem proklínal celý ostrov.

Počáteční tupý tlak se změnil v palčivou, trýznivou bolest. Za chvíli se objevil Motgomery.

Byl bledý a spodní ret mu odkrýval dáseň víc než předtím.

„Neviděl jsem ji ani neslyšel,“ řekl. „Myslím, že asi potřebuje mou pomoc.“ Pohlédl na mě svýma bezvýraznýma očima. „Bylo to silné zvíře, dokázalo vytrhnout okovy ze zdi,“ vysvětlil.

Přešel k oknu a pak ke dveřím. Obrátil se ke mně.

„Půjdu za ní,“ oznámil mi. „Máme ještě jeden revolver. Nechám vám ho tady. Abych řekl pravdu, mám zlou předtuchu.“

Vytáhl zbraň a položil ji na stůl. Odešel a zanechal za sebou ve vzduchu jakési nakažlivé napětí. Chvíli po jeho odchodu jsem vzal revolver a vykročil k bráně.

Ráno bylo nehybné jako smrt. Nebylo slyšet ani šelestění větru. Moře vypadalo jako hlazené sklo, obloha bez mráčku, břeh opuštěný. Byl jsem rozčilený a nervózní, a proto mi ten klid připadal nesnesitelný. Pokusil jsem se pískat si, ale melodie mi odumřela na rtech. Zaklel jsem – toho rána již podruhé. Pak jsem zamířil do rohu ohrady a hleděl jsem do nitra ostrova, mezi zelená křoviska, kde zmizel Moreau i Montgomery. Kdy se vrátí? A jak?

Potom se v dálce na břehu objevil malý šedý zvířecí muž, který seběhl dolů k vodě a začal kolem sebe cákat. Dovlekl jsem se zpět k bráně, a znovu jsem vykročil na roh. Přecházel jsem sem a tam jak voják na stráži. Vtom mě zarazil vzdálený hlas Montgomeryho, který volal: „Moreau!“

Ruka mě přestávala bolet, ale cítil jsem, že mi zrovna hoří. Měl jsem horečku a potřeboval jsem se napít. Stíny se krátily. Pozoroval jsem nezřetelnou postavu v dálce, dokud nezmizela.

Vrátí se vůbec Moreau s Montgomerym?

Tři mořští ptáci se na břehu rvali o jakousi kořist. Nakonec se daleko za ohradou ozval výstřel z revolveru. Potom bylo ticho, a poté se ozval další výstřel. Uslyšel jsem jakýsi zoufalý výkřik, a opět nastalo ticho. Moje obrazotvornost začala pracovat na plné obrátky. Další výstřel zazněl v těsné blízkosti.

Doběhl jsem na roh a spatní Montgomeryho planoucí tvář. Byl rozcuchaný a měl roztržené koleno u kalhot. Ve tváři se mu zračilo hluboké zděšení.

Za ním se plížil zvířecí muž M'ling a kolem úst měl několik zlověstných hnědavých skvrn.

„Je tu?“ vyhrkl Montgomery.

„Moreau? Ne,“ odpověděl jsem.

„Panebože!“ Montgomery nemohl dechu popadnout. „Rychle se vraťte dovnitř,“ nařídil mi a chytil mě za ruku. „Oni se zbláznili. Běhají tady jako pominutí. Co se jim mohlo stát? Nevím. Všechno vám povím, až se vydýchám. Je tu nějaká whisky?“

Odbelhal se přede mnou do pokoje a svalil se do křesla. M'ling padl na zem přede dveřmi a začal funět jako pes. Podal jsem Montgomerymu whisky a vodu. Těžce oddychoval a díval se tupě před sebe. Za chvíli mi začal líčit, co se přihodilo.

Kus cesty sledoval Moreauovy stopy. Zpočátku to bylo snadné, neboť se řídil podle polámaného křoví, bílých cárů, které ze sebe strhala puma a místy i podle krvavých stop na listech, na keřích i v mlází.

Na kamenité půdě za potokem, kde jsem viděl pít zvířecího muže, však stopu ztratil. Bezcílné bloumal kolem a hledal Moreaua.

Pak se k němu připojil M'ling se sekerou. M'ling neviděl nic z toho, co udělala puma. Kácel v lese stromy a zaslechl Montgomeryho křik. Dál šli spolu a stále volali Moreaua. Přiblížili se k nim dva zvířecí muži; prohlíželi si je skrz houští a chovali se tak vyzývavě, že se Montgomery vyděsil. Okřikl je a oni okamžitě uprchli, jako by si uvědomili své provinění. Montgomery přestal volat. Ještě chvíli prohledával ostrov, a pak se rozhodl, že se podívá k chatrčím.

Roklina však byla opuštěná.

Jeho zděšení rostlo čím dál tím víc. Rozhodl se, že se vrátí. Pak potkal dva prasečí muže, které jsem viděl v den svého příchodu, jak tančili na mýtině. Měli ústa potřísněná od krve a byli nesmírně vzrušení. Proráželi si cestu kapradím, a když spatřili Montgomeryho, začali zuřivě koulet očima. Nervózně práskl bičem, ale oni se na něho okamžitě vrhli. Zvířecí lidé se nikdy předtím ničeho podobného neopovážili. Montgomery jednomu prostřelil hlavu, na druhého se vrhl M'ling a začal se s ním rvát. Porazil ho a zakousl se mu do chřtánu. Montgomery pak tohoto prasečího muže zastřelil. Jen s obtížemi přinutil M'linga, aby se s ním vrátil domů.

Oba pospíchali za mnou. Na cestě najednou M'ling vběhl do křoví a vytáhl odtud malého ocelota, který měl také tlamu zbrocenou krví a kulhal, protože se zranil na noze. Tento zvířecí člověk s nimi kousek běžel, ale u zátoky se náhle otočil a belhal se pryč. I jeho Montgomery – vlastně bezdůvodně – zastřelil.

„Co to všechno znamená?“ zeptal jsem se bezradně.

Zavrtěl hlavou a nalil si další sklenku whisky.

XVIII

Moreau nalezen

Když jsem viděl, jak do sebe Montgomery obrátil třetí skleničku, rozhodl jsem se, že zakročím. Byl už dost podnapilý. Opakoval jsem mu, že se Moreauovi muselo něco stát, jinak by se byl už dávno vrátil. Měli bychom zjistit, k jakému neštěstí došlo. Montgomery zpočátku cosi chabě namítal, ale nakonec souhlasil. Posilnili jsme se, a pak jsme se všichni tři vydali na průzkum.

Možná že to zavinilo celkové napětí, které jsem v té době pociťoval, avšak faktem zůstává, že vzpomínka na tehdejší cestu v horkém tichu tropického odpoledne zůstává v mé paměti neobyčejné živá. M'ling s nahrbenými rameny a nezvykle černou hlavou, která se rychle otáčela ze strany na stranu, šel jako první. Nebyl ozbrojen. Sekera mu vypadla z rukou už dříve, když se střetl s prasečími lidmi. Kdyby došlo k boji, sloužily mu jako zbraň zuby. Za ním se potácel Montgomery s rukama v kapsách a hlavou skloněnou na prsa. Byl opilý a nevrlý, že jsem mu odepřel další whisky. Já měl ovázanou levou ruku zavěšenou na pásce – naštěstí to byla zrovna levá – a v pravé ruce jsem držel revolver.

Šli jsme úzkou stezkou, vinoucí se divokou vegetací. Mířili jsme na severozápad. Náhle se M'ling zastavil a cosi strnule pozoroval. Montgomery do něj téměř vrazil, a pak rovněž zůstal stát na místě. Pak jsme zaslechli mezi stromy blížící se hlasy a kroky.

„Je mrtvý,“ řekl hluboký rozechvělý hlas.

„Není mrtvý, není mrtvý,“ drmolil druhý.

„Viděli, viděli jsme,“ přidaly se další hlasy.

„Hej!“ zavolal Montgomery. „Hej, vy tam!“

„Buďte zticha, sakra!“ okřikl jsem ho a pevněji sevřel revolver.

Rozhostilo se ticho. Pak se v hustém křoví ozval praskot a objevilo se asi půl tuctu tváří, ozářených jakýmsi tajemným světlem. M'lingovi se z hrdla vydralo podivné zavrčení. Poznal jsem opičího muže a dva bíle ovinuté tvory, jež jsem už zahlédl v Montgomeryho člunu. Vedle nich stáli dva netvoři a šedivé, shrbené stvoření – mluvčí Zákona. Šedé vlasy mu splývaly po tvářích a zakrývaly ustupující čelo i těžká oční víčka. Byla to nemotorná obluda bez obličeje se zarudlýma očima, které nás zvědavě pozorovaly.

Nějakou chvíli nikdo nepromluvil ani slovo. Pak Montgomery zakoktal:

„Kdo z vás řekl…, že je mrtvý?“

Opičí muž provinile pohlédl na kosmatého šedého tvora.

„Je mrtvý,“ řekl mluvčí. „Oni to viděli!“

Skupina těchto zrůd nevypadala nebezpečně. Zdáli se zmatení a sklíčení.

„Kde je?“ udeřil na ně Montgomery.

„Vzadu,“ ukázal šedý tvor.

„Je ještě Zákon?“ chtěl vědět opičí muž. „Bude dál platit? Je opravdu mrtvý?“

„Je ještě Zákon?“ zeptal se muž v bílém.

„Je ještě Zákon, ty druhý s bičem? On je mrtvý!“ opakoval šedý kosmatec.

Všichni stáli a upřeně nás pozorovali.

„Prendicku!“ obrátil ke mně Montgomery kalné oči. „On je určitě mrtvý.“

Během této rozmluvy jsem stál za ním. Začínal jsem chápat, jak s nimi musím mluvit.

„Děti Zákona. On není mrtev!“ pronesl jsem pevně a vystoupil jsem dopředu.

M'ling se ke mně prudce otočil.

„Změnil svou podobu, proměnil své tělo,“ pokračoval jsem. „Nějakou dobu ho nebudete vidět. Přebývá tam!“ ukázal jsem vzhůru. „Odtud vás vidí. Vy ho vidět nemůžete, ale on vás ano. Ctěte Zákon!“

Přísně jsem na ně hleděl. Ustupovali pomalu zpět.

„On je veliký a dobrý,“ zablekotal opičí muž a bázlivě pohlédl do hustých korun stromů.

„A ten druhý tvor?“ zeptal jsem se.

„Tvor, který krvácel a běžel a naříkal a vzlykal, je také mrtvý,“ oznámil mi šedý tvor, který si mě nepřestával prohlížet.

„V pořádku,“ zahučel Montgomery.

„Ty druhý s bičem…,“ začal šedý tvor.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Řekl jsem, že je mrtvý!“

Ale Montgomery nebyl tak opilý, aby nepochopil, proč nechci připustit, že Moreau umřel.

„On není mrtvý,“ pronesl zvolna. „Vůbec není mrtvý. Je asi tak mrtvý jako já.“

„Někteří z vás,“ začal jsem váhavě, „porušili Zákon. Ti zemřou. Několik z vás už zemřelo. Ukažte nám, kde leží jeho staré tělo. Odložil ho, protože ho už nepotřeboval.“

„Je tam, ty, který chodíš s pláčem do more,“ ukázal šedý tvor.

Šest oblud nás vedlo hustou směsicí kapradí, popínavých rostlin a kmenů na severozápad. Pak se ozvalo zakvílení a praskot větví, a vtom kolem nás přeběhl malý růžový tvor. Hned za ním běžela divoká obluda potřísněná krví, která se ocitla přímo v našem středu, než jsme se jí stačili vyhnout. Šedivý tvor uskočil stranou, M'ling zakňučel a skočil na něj. Netvor ho odhodil jednou ranou. Montgomery vystřelil, ale netrefil se. Zuřivec sklonil hlavu, rozhodil ruce a dal se na útěk. Vystřelil jsem, avšak netvor běžel dál. Namířil jsem přímo do jeho ohavné tváře. Viděl jsem, že jsem ho zasáhl, ale on se přesto nezastavil, skočil na Montgomeryho, a stáhl ho s sebou k zemi. Pustili se do zápasu na život a na smrt.

Viděl jsem, že jsem zůstal sám jen s M'lingem, mrtvou obludou a pokořeným člověkem. Montgomery zvolna vstával a jako v mrákotách hleděl na zastřeleného mrtvého zvířecího muže na zemi. Jako by při tom pohledu vystřízlivěl. Vrávoravě vstal. Pak jsem spatřil, že se k nám mezi stromy obezřetně vrací šedý netvor.

„Dívej se,“ řekl jsem mu a ukázal na mrtvou nestvůru.

„Zákon stále platí. Zemřel, protože porušil Zákon!“

Kosmatec zíral na mrtvé tělo.

„On posílá oheň, který zabíjí,“ zadeklamoval hlubokým hlasem část rituálu.

Všichni se shromáždili kolem mrtvoly a strnule ji pozorovali.

Konečně jsme se dostali k západnímu konci ostrova. Dorazili jsme k ohlodanému a zohavenému tělu pumy, která měla prostřelené plece. Asi o dvacet yardů dále jsme nakonec našli to, po čem jsme pátrali. Moreau ležel v pošlapaném rákosí, obličejem k zemi. Ruku měl uhryzanou až k zápěstí a bílé vlasy slepené krví. Puma mu svými okovy roztříštila hlavu. Na polámaném rákosí byly všude stopy od krve. Jeho revolver jsme nenašli.

Montgomery obrátil mrtvolu na záda.

S mnoha přestávkami – neboť Moreau byl velmi těžký – jsme ho s pomocí sedmi zvířecích lidí dopravili zpět k ohradě. Noc byla tmavá. Dvakrát jsme zaslechli, jak ve tmě kdosi skučí a obchází kolem nás. Jednou jsme zahlédli malého růžového lenochoda, který na nás chvíli civěl a zase zmizel. Nikdo však už na nás nezaútočil. U brány nás zvířecí lidé opustili. M'ling odešel s nimi. Zavřeli jsme bránu, vtáhli zohavenou Moreauovu mrtvolu do ohrady a položili ji na hromadu dříví.

Pak jsme šli do laboratoře a ukončili život všeho, co se zde ještě hýbalo.

XIX

Montgomeryho ,slavnost na pobřeží‘

Když bylo vše hotovo, umyli jsme se a najedli. S Montgomerym jsme odešli do mého pokoje a poprvé jsme si vážně promluvili o naší situaci. Byla skoro půlnoc.

Montgomery byl sice střízlivý, ale velice rozrušený. Byl na Moreauovi nepochopitelným způsobem závislý. Pravděpodobně ho nikdy nenapadlo, že by Moreau mohl zemřít. Toto neštěstí pro něj znamenalo okamžitý konec všech zavedených zvyklostí, které se během těch deseti či více jednotvárných let strávených na ostrově pro něj staly nedílnou součástí života. Mluvil jako duchem nepřítomný, na moje otázky odpovídal vyhýbavě a roztržitě přeskakoval k všeobecným úvahám.

„Zatracený život!“ posteskl si náhle. „Takový galimatyáš! Mě nikdy nepotkalo nic hezkého. Snad to mám ještě před sebou. Šestnáct let mě trápili učitelé a vychovatelky, jak se jim zachtělo, pět let jsem trpěl v Londýně na studiích medicíny – špatná strava, nuzné bydlení, otrhané šaty a všechny nectnosti bídy – a pak jsem udělal kotrmelec. Neviděl jsem jiné východisko, a tak jsem se nechal přemluvit a odjel na tento ostrov. Strávil jsem tu celých deset let! K čemu to bylo, Prendicku? Nejsme jen jako mýdlové bubliny, co si pouštějí děti?“

V takovém rozpoložení bylo těžké se s ním o čemkoliv dohadovat.

„Měli bychom přemýšlet o jediné věci,“ navrhl jsem. „A sice jak se dostaneme z tohoto ostrova.“

„A co tím získáme? Jsem psanec. Kde začnu nový život? Vám je hej, Prendicku! Chudák Moreau! Nemůžeme ho opustit, nechci, aby ohlodali jeho kosti. Jak to vypadá… A kromě toho, co se stane s tou lepší polovinou zvířecích lidí?“

„Nechme toho,“ mávl jsem unaveně rukou. „Ráno moudřejší večera. Myslel jsem si, že. bychom mohli postavit hranici a jeho tělo spálit… stejně jako – to ostatní. Co se ale stane se zvířecími lidmi, to nevím.“

„Ani já ne. Myslím, že ti, kteří byli dříve býložravci, se zase stanou hloupými osly. Nemůžeme jich přece tolik pobít. Nebo ano? Vyžaduje to snad vaše představa o lidskosti? Ale oni se změní, určitě se změní.“

Blábolil tak nesmyslně, až mi konečně došla trpělivost.

„Ksakru!“ vykřikl najednou, když jsem zase cosi namítl. „Copak nechápete, že jsem na tom hůř než vy?“

Najednou vstal a došel si pro whisky.

„Napijte se,“ vybídl mě. „Vy mudrlante, vy bleďoučký svatoušku, vy bezbožníku, napijte se!“

„Nebudu pít!“ odmítl jsem. Pak už jsem jen pozoroval jeho ponurou tvář v plápolavém světle svíčky, když se zpíjel a blábolil nesmysly. Vzpomínám si, že mě to neobyčejně nudilo. Když už byl úplně namol, začal sentimentálně hájit zvířecí lidi a M'linga.

„M'Iing je jediný tvor, který mě měl rád,“ oznámil mi a najednou dostal nápad.

„Do háje!“ vykřikl a popadl láhev whisky.

Najednou jsem pochopil, co chce udělat.

„Přece tomu zvířeti nebudete dávat pít!“ vykřikl jsem, prudce jsem vyskočil a zastoupil mu cestu.

„Zvířeti?“ opakoval. „Vy sám jste zvíře! On může pít jako každý křesťan. Jděte mi z cesty, Prendicku!“

„Proboha vás prosím!“ vykřikl jsem.

„Uhněte!“ zaryčel a vytáhl na mě revolver.

„Jak si přejete,“ souhlasil jsem a ustoupil stranou. Měl jsem nesmírnou chuť vrhnout se na něho, když sahal po klice, ale uvědomil jsem si, že jsem zraněn, a nakonec jsem se svého záměru vzdal. „Chováte se jako zvíře, tak táhněte za nimi!“

Rozrazil dveře a stál tváří ke mně ve žlutém světle lampy a zároveň v bledém svitu měsíce. Jeho oční důlky zely pod huňatým obočím jak dvě černé díry.

„Vy jste ale strašný pedant, Prendicku! Pořád se jen bojíte a všechny podezíráte. Je konec všemu. Zítra si podřežu krk. Ale dnes si ještě na pobřeží uspořádám slavnost.“

Otočil se a vyšel ven do měsíční záře.

„M'lingu!“ hulákal. „M'lingu! Příteli!“

Po pobřeží se blížily tři tmavé postavy zalité stříbřitým světlem. Jedna z nich byla obalená bílými cáry, další dvě ji následovaly jako černé skvrny. Zastavily se a cosi pozorovaly.

Pak jsem zahlédl shrbeného M'linga, který se vynořil za rohem domu.

„Pijte!“ křičel Montgomery. „Pijte, zvířata. Pijte a staňte se lidmi. Sakra, já jsem z vás nejchytřejší. Moreau na tohle zapomněl. To je ta závěrečná tečka. Pijte, povídám!“

S lahví v ruce se rozběhl k západu. M'ling utíkal za ním, a ti tři tvorové vyrazili stejným směrem.

Došel jsem k hlavní dveřím. Když se Montgomery zastavil, viděl jsem jeho i ostatní ve slabém měsíčním světle jen velmi mlhavě. Pozoroval jsem, jak podává láhev žitné M'lingovi, a pak všichni splynuli v jednu neurčitou skvrnu.

„Zpívejte!“ dolehl z dálky Montgomeryho povel. „Všichni zpívejte! Do háje se starým Prendickem! Tak je to dobře. A znova – do háje se starým Prendickem!“

Černý hlouček se roztrhl a já jsem znovu dokázal rozeznat pět postav. Vzdalovaly se ode mě po osvětleném pobřeží. Každý vyl z plna hrdla, spílal mi a nechával volný průchod své nové inspiraci načerpané alkoholem.

Pak jsem ještě zaslechl, jak Montgomery v dálce volá:

„Doprava!“ a všechny postavy s křikem a hulákáním zmizely ve tmavém lese. Pomalu se vzdalovaly, až jejich hlasy zanikly docela.

Opět se rozhostila klidná, nádherná noc. Měsíc už přestoupil zenit a začal se sklánět k západu. Byl úplněk a svítící kotouč volně ubíhal prázdnou modrou oblohou. U mých nohou ležel černošedý stín zdi, široký asi yard. Moře na východě vypadalo šedivé, temné a záhadné. Mezi mořem a stínem se leskl našedlý písek ze sopečného skla a jeho krystalky se třpytily jako diamanty. Z pokoje na ně dopadalo narůžovělé světlo parafínové lampy.

Zavřel jsem dveře, zamkl a vešel do ohrady, kde ležel Moreau spolu se svými posledními oběťmi – psy, lamami a dalšími znetvořenými zvířaty. Jeho tvář působila i po hrůzné smrti vyrovnaným dojmem, otevřenýma očima jako by hleděl na mrtvý bílý měsíc na obloze. Posadil jsem se na roubení studně a nemohl jsem odtrhnout zrak od tohoto děsivého výjevu ze stříbrného světla a zlověstných stínů. Začal jsem uvažovat, co si počnu dál.

Nejlepší by bylo, kdybych ráno podpálil hranici v ohradě, naložil do člunu nějaké potraviny a znovu se odevzdal do bezútěšných vln nekonečného oceánu. Cítil jsem, že Montgomerymu není pomoci. Byl natolik spoután se zvířecími lidmi, že byl pro lidské společenství ztracen.

Nevím, jak dlouho jsem seděl a osnoval své plány. Určitě aspoň hodinu. Z přemítání mě vyrušil Montgomery, který se vracel zpátky. Slyšel jsem kvílení vycházející z mnoha hrdel, jásavé výkřiky blížící se k pobřeží, skučení a vytí i vzrušené skřeky. Patrně již došli na mořský břeh. Povyk se ozýval chvílemi silněji, občas zas utichal. Pak jsem zaslechl silné údery a praskot lámaného dříví, ale moc jsem si toho nevšímal. Za chvíli se ozval jakýsi nesouzvučný zpěv.

Znovu jsem uvažoval, co všechno budu na svém útěku potřebovat. Vstal jsem, vzal jsem do ruky lampu a vydal se do přístřešku prohlédnout si několik soudků, které jsem tam již dříve zahlédl.

Zaujal mě obsah plechových krabic od sušenek, které se tam povalovaly, a proto jsem jednu z nich otevřel. Koutkem oka jsem zahlédl jakousi zrzavou postavu a prudce jsem se obrátil.

Měl jsem před sebou dvůr, v měsíčním světle oživlý, a uprostřed hranici z dříví a otýpek chrastí, na níž ležel Moreau a jeho zohavené oběti. Vypadalo to, jako by se společně objímali v posledním pomstychtivém sevření. Jejich rány zely jako černé díry a krev, která z nich kapala, zbarvila písek dočerna. Najednou jsem zahlédl narůžovělou záři, která byla stále blíž, tančila po protější zdi a šplhala po ní nahoru. Nechápal jsem, kde se tu vzala, domníval jsem se, že je to odraz mihotající lampy, a znovu jsem začal prohledávat přístřešek.

Šmátral jsem mezi všemožnými věcmi svou jedinou zdravou rukou. Věci, které by se mi mohly hodit, jsem odkládal stranou, abych je mohl zítra naložit do člunu. Pohyboval jsem se pomalu a čas mi rychle utíkal. Zanedlouho začalo svítání rozhánět tmu.

Zpěv umlkl, či spíše začal přecházet v ryk a jekot. Slyšel jsem výkřiky: „Ještě! Víc! Víc!“ pak hádavé vysoké hlasy a nakonec děsivé zavřískání. Byla to tak náhlá změna, že upoutala mou pozornost. Vyšel jsem na dvůr a pozorně naslouchal. Pak pročísl vzduch výstřel z revolveru, ostrý jako bodnutí nožem.

Ihned jsem běžel přes svůj pokoj k malým dvířkám. Zaslechl jsem za sebou zvuk, jako by se skácelo několik beden, pak jakési nárazy a řinčení rozbitého skla. Nedbal jsem na to, prudce jsem otevřel vnější dveře a vyhlédl ven.

Na pobřeží u mola plápolal oheň a jeho jiskry pršely vzhůru do kalného úsvitu. Zápasil tam chumel černých postav.

Slyšel jsem, jak mé Montgomery volá. Hned jsem se rozběhl k ohni s revolverem v ruce. Viděl jsem ohnivý záblesk z Montgomeryho zbraně, který vyšlehl těsně při zemi. Začal jsem křičet a vystřelil jsem do vzduchu.

Slyšel jsem, jak kdosi vykřikl: „Pán!“

Černé klubko zápasících postav se rozdělilo. Oheň ještě jednou prudce vzplál a pak pohasl. Po pobřeží přede mnou najednou panicky prchala tlupa zvířecích lidí. Byl jsem tak rozčilený, že jsem jim ještě jednou vystřelil do zad, když mizeli v křoví. Pak jsem se obrátil k tmavému klubku na zemi.

Montgomery ležel na zádech. Kosmatý šedivý tvor padl napříč přes něho. Obluda byla už mrtvá, ale dosud svírala jeho krk svými zahnutými drápy. Kousek dál ležel M'ling, tváří otočen k zemi. Měl prokousnuté hrdlo a v ruce svíral zbytky roztříštěné láhve od whisky. Další dvě postavy ležely u ohně, jedna nehybná, druhá občas pomalu zvedla hlavu a zasténala.

Popadl jsem šedivého kosmatce a pokusil se ho stáhnout z Montgomeryho těla. Jeho drápy se pevně držely cárů roztrhaných šatů. Montgomery byl v obličeji celý černý, ale ještě trochu dýchal. Pokropil jsem mu tvář mořskou vodou a pod hlavu mu vsunul stočený kabát. M'ling byl mrtev. Zraněný tvor u ohně – byl to vlčí muž s chlupatým šedým obličejem – ležel horní částí trupu na doutnajících polenech. Netvor byl tak zle zraněný, že jsem se nad ním slitoval a raději jsem ho zastřelil. Druhé zvíře – býčí muž ovinutý v bílých cárech – bylo rovněž mrtvé.

Ostatní zvířecí lidé uprchli. Došel jsem opět k Montgomerymu, klekl si vedle něho a trpce proklínal svou nezkušenost v medicíně.

Oheň dohasínal. Zbyly jen ohořelé, zuhelnatělé trámy, které ještě doutnaly a mísily se se šedým popelem. Chtěl jsem zjistit, kde našel Montgomery dříví. Pak začalo svítat. Obloha zesvětlala, zapadající měsíc zbledl a na jasně modrém nebi zbyl už jen jeho stín. Na východě se objevily rudé červánky.

Pak jsem za sebou zaslechl prudkou ránu a zasyčení. Otočil jsem se a s výkřikem jsem vyděšeně vyskočil. Na obloze se valily černé chuchvalce dýmu a mezi jejich příšernými mračny probleskovaly krvavě červené plameny z hořící ohrady. Požár právě olízl slaměnou střechu. Viděl jsem, jak jazyky plamenů šplhají po slaměných došcích. Další ohnivý proud vyšlehl z okna mého pokoje.

Hned jsem pochopil, kolik uhodilo. Vzpomněl jsem si, že jsem slyšel jakousi ránu. Když jsem pospíchal Montgomerymu na pomoc, převrhl jsem lampu.

Bylo nad slunce jasnější, že všechno, co v ohradě bylo, je pro mě ztraceno. Ihned jsem si vzpomněl na své plány na útěk a rychle jsem se otočil, abych našel aspoň dva čluny na břehu. Byly pryč! Nedaleko ležely na písku dvě sekery, všude se povalovaly úlomky dřeva a třísky. Vedle pomalu černaly a doutnaly zbytky ohně. Montgomery spálil čluny, aby se mi pomstil a zabránil mi vrátit se k lidem.

Popadl mě vztek. Pocítil jsem nutkání rozbít mu jeho bláznivou hlavu, která mi bezmocně ležela u nohou. Pak náhle pohnul rukou – tak bezmocným a žalostným gestem, že můj hněv rázem pominul. Zasténal a na chvíli otevřel oči.

Sklonil jsem se k němu a nadzvedl mu hlavu. Znovu pootevřel oči, pohlédl beze slova na oblohu a pak na mě. Víčka se mu zas zavřela.

„Promiňte mi to,“ zašeptal s námahou. Zdálo se, že se pokouší uvažovat. „Naposledy v tomto nesmyslném světě. Všechno je ztraceno.“

Vyslechl jsem ho. Hlava mu bezvládné klesla ke straně. Napadlo mě, že by se potřeboval napít, ale neměl jsem po ruce vodu ani nádobu, v níž bych ji mohl přinést. Najednou jsem měl pocit, že celý jako by ztěžkl. Srdce se mi sevřelo chladem.

Sklonil jsem se k němu a dírou v kabátě jsem se ho dotkl. Byl mrtev. Právě v okamžiku jeho smrti se na obzoru za zátokou objevil bílý hřejivý proužek slunce a stoupal vzhůru. Jeho paprsky se rozběhly po celé obloze. Temné moře se koupalo v záplavě oslnivého světla. Připadalo mi to jako vítězství života na jeho mrtvolně znetvořené tváři.

Opatrně jsem položil jeho hlavu na svinutý kabát a vstal jsem. Přede mnou jiskřilo nekonečné moře, na jehož hladině jsem vytrpěl tolik osamění, za mnou se rozkládal ostrov, který při východu slunce podivně utichl stejně jako zvířecí lidé, jež nebylo nikde vidět. Ohrada se všemi zásobami a střelivem hořela jasným plamenem. Ozýval se praskot a rachot bortících se stěn. Těžký kouř se válel po mořském břehu v hustých chomáčích, které se táhly až ke vzdáleným vrcholkům stromů směrem k chatrčím v roklině. Nedaleko na zemi ležely zuhelnatělé trosky člunů a pět mrtvol.

Pak ze křoví vyšli tři nahrbení zvířecí lidé s hlavami vysunutými dopředu a znetvořenýma rukama. Sledovali mě pátravýma, nepřátelskýma očima a váhavě se ke mně blížili.

XX

Sám se zvířecími lidmi

Postavil jsem se čelem k nim jako ke svému osudu. Mohl jsem používat jen jednu ruku – druhá byla zlomená. V kapse jsem měl revolver, z něhož jsem už vypálil dvě rány. Mezi úlomky dřeva, roztroušenými po břehu, se válely dvě sekery. Příbojové vlny mě donutily k ústupu.

Mohla mě zachránit jen odvaha. Upřeně jsem hleděl blížícím se obludám do očí. Uhýbaly před mým pohledem. Začaly větřit mrtvoly ležící na břehu. Postoupil jsem o pár kroků dopředu, popadl zakrvácený bičík, který ležel vedle mrtvého vlčího muže, a zapráskal jím.

Zvířecí lidé se zastavili a udiveně na mě zírali.

„Pozdravte!“ nařídil jsem. „Pokloňte se!“

Váhali. Jeden z nich poklekl. Opakoval jsem rozkaz ještě důrazněji. Srdce mi bušilo jako o závod. Přistoupil jsem až k nim. První poklekl, ostatní dva ho následovali. Zacouval jsem pozpátku k mrtvolám, aniž jsem spustil tři klečící zvířecí muže z očí, jako herec, který obrácen k obecenstvu odchází z jeviště.

„Porušili Zákon!“ řekl jsem a opřel si nohu o mrtvolu hlasatele Zákona. „Proto všichni zemřeli, i on. Stejně dopadl i druhý s bičem. Zákon je mocný! Pojďte a pohleďte!“

„Není úniku!“ řekl jeden z nich, přistoupil blíž a zvědavě si prohlížel mrtvoly.

„Není úniku,“ opakoval jsem. „Proto slyšte a dělejte, co vám přikážu.“

Netvoři vstali a tázavě na sebe pohlédli.

„Ani krok!“ rozkřikl jsem se.

Popadl jsem sekeru a zastrčil ji za pásku, na níž jsem měl zavěšenou ruku. Obrátil jsem mrtvolu Montgomeryho a vzal si jeho revolver, v němž zbyly ještě dva náboje. Sklonil jsem se k němu, abych ho prohledal, a v jeho kapse jsem našel dalších šest nábojů.

„Vezměte ho, odneste ho pryč a hoďte ho do moře!“ rozkázal jsem a ukázal jsem na mrtvolu bičem.

Přistoupili blíž. Zřejmě se dosud Montgomeryho báli, ale strach z mého biče byl silnější. Ještě chvíli váhali. Několikrát jsem zapráskal bičem a křikl na ně, a oni pak opatrně popadli mrtvé tělo, donesli ho na břeh moře a vstoupili s ním do třpytivých tříštících se vln.

„Jděte dál!“ křikl jsem. „Odneste ho co nejdál!“

Šli, až jim voda sahala k ramenům. Pak zůstali stát a tázavě se na mě otočili.

„Shoďte ho,“ nařídil jsem a Montgomeryho mrtvola rázem zmizela pod vodou. Srdce se mi sevřelo neznámou tísní.

„V pořádku,“ pokračoval jsem a oni se celí ustrašení ve spěchu obrátili ke břehu. Ve stříbrné vodě za nimi zůstávala černá zčeřená brázda. Na kraji moře se opět zastavili a otočili se, jako by čekali, že se Montgomery vynoří a začne se jim mstít.

„A teď tyhle!“ vzpamatoval jsem se a ukázal na další těla.

Zvířecí lidé se vyhnuli místu, kde hodili do vody Montgomeryho, a vláčeli čtyři mrtvoly zvířecích lidí asi sto yardů po břehu, než se začali brodit, aby je hodili do moře.

Když jsem pozoroval, jak zvedají ostatky M'linga, zaslechl jsem za sebou rychlé kroky. Ohlédl jsem se a asi dvanáct yardů stranou jsem uviděl prasečí hyenu. Stála se skloněnou hlavou, upírala na mě svítící oči a svírala v pěst své silné ruce přitisknuté k tělu. Jakmile jsem se otočil, přihrbila se a uhnula pohledem.

Okamžik jsme stáli proti sobě a upřeně na sebe hleděli. Pustil jsem bičík a uchopil revolver. Chtěl jsem toto zvíře, nejnebezpečnější z těch, která zůstala, okamžitě zabít při sebemenší známce odporu. Může to znít příšerně, ale byl jsem skálopevně odhodlán to udělat. Bál jsem se jí víc než kteréhokoliv dalšího ze zvířecích lidí. Věděl jsem, že dokud bude naživu, nemohu se cítit v bezpečí.

Pár vteřin jsem sbíral odvahu. Pak jsem vykřikl: „Pozdrav! Poklekni!“

Zaskučela, její bílé zuby se hrozivě zaleskly.

„Kdo jsi, že bych před tebou měla…“

Rychle jsem vytáhl revolver, křečovitě zamířil a vystřelil. Zaskučela, odběhla stranou a otočila se. Bylo zřejmé, že jsem ji minul. Znovu jsem natáhl kohoutek, jenže ona už pádila pryč, kličkovala ze strany na stranu, a proto jsem se neodvážil obětovat druhý náboj. Prasečí hyena se po mně chvílemi ohlížela přes rameno, utíkala po pobřeží, až zmizela v chuchvalcích dýmu valících se z ohrady. Chvíli jsem za ní hleděl, ale pak jsem se obrátil ke svým třem poslušným zvířecím lidem a dal jim znamení, aby hodili do vln tělo, které nesli. Poté jsem se vrátil k místu, kde předtím ležely mrtvoly. Zasypával jsem ho pískem tak dlouho, až zmizely všechny skvrny sedlé krve.

Mávnutím ruky jsem potom své pomocníky propustil a vydal se po břehu nahoru do houštin. V ruce jsem držel revolver, sekery a bič byly zastrčené za páskou, na níž jsem měl upevněnou zlomenou ruku. Toužil jsem už být sám a rozmyslet si situaci, v níž jsem se ocitl.

Teprve teď jsem si uvědomil strašnou skutečnost, že pro mě na ostrově už nikde není klidného místa, kde bych mohl v bezpečí odpočívat a spát. Od chvíle, kdy jsem přistál na tomto ostrově, se mi vrátily síly, ale stále jsem se nemohl zbavit skleslosti a nervozity, když jsem byl vystaven velkému vypětí. Usoudil jsem, že bych se měl vrátit ke zvířecím lidem a zajistit si bezpečí tak, že získám jejich oddanost a důvěru. K tomu se mi však nedostávalo odvahy.

Zamířil jsem zpátky na pobřeží. Na východ od vyhořelé ohrady jsem nalezl místo, kde se výběžek korálového písku dotýkal skalnatého útesu. Tady jsem mohl v klidu sedět a přemýšlet. Otočen zády k moři jsem mohl čelit jakémukoliv překvapení. Opřel jsem si bradu o kolena. Slunce mi pražilo na hlavu a já pociťoval rostoucí úzkost. Uvažoval jsem, jak budu žít, než mě někdo vysvobodí, pokud se tak vůbec kdy stane. Pokoušel jsem se všechno zvážit s chladnou hlavou, avšak byl jsem tak rozčilený, že se mi to nedařilo.

Stále se mi vracela otázka, proč Montgomery propadl takové beznaději.

„Oni se změní, určitě se změní!“ opakoval stále.

A jak to říkal Moreau?

„Úporná zvířecí podstata se každým dnem obnovuje.“

Pak jsem si vzpomněl na prasečí hyenu. Byl jsem přesvědčen, že pokud se mi ji nepodaří zabít, zabije ona mě. Mluvčí Zákona je mrtev – bohužel! Zvířecí lidé už poznali, že i my s bičem můžeme být usmrceni stejně jako oni.

Nečíhají už na mě v zeleném kapradí či mezi palmami? Čekají jen na to, až se jim dostanu na dosah? Nespikli se proti mně? Co jim řekla prasečí hyena? Má fantazie pracovala na plné obrátky.

Křik mořských ptáků, slétajících se k jakémusi černému předmětu vyplavenému vlnami na pobřeží v blízkosti ohrady, přerušil tok mých neradostných úvah. Věděl jsem, co to je, ale neměl jsem odvahu se tam přiblížit a ptáky odehnat. Vyrazil jsem po pobřeží na opačnou stranu. Chtěl jsem obejít východní cíp ostrova a přiblížit se k chatrčím v roklině, aniž bych se vydal všanc přepadení v hustém křoví.

Po půl míli chůze jsem zpozoroval jednoho ze svých tří zvířecích lidí, jak se ke mně opatrně přibližuje od pobřežních křovisek. Byl jsem tak vyděšený svými představami, že jsem ihned vytáhl revolver. Neuklidnily mě ani mírumilovné posunky toho tvora. Zaváhal, nicméně pak se znovu pohnul mým směrem.

„Jdi pryč!“ křičel jsem. V jeho přískocích bylo cosi, co mi připomínalo psa! Otočil se zpátky opravdu jako pes, kterého posílají domů, ale pak se zastavil a prosebně se na mě zahleděl svýma hnědýma očima.

„Jdi pryč,“ opakoval jsem. „Nepřibližuj se ke mně.“

„Nesmím k tobě přijít?“ zeptal se nechápavě.

„Ne. Odejdi,“ trval jsem na svém a vytáhl jsem bič. Pak jsem si ho strčil mezi zuby a volnou rukou jsem se sehnul pro kámen. Tato hrozba zvíře zaplašila.

Oklikou jsem se nenápadně přiblížil k chatrčím zvířecích lidí. Ukryt mezi rostlinami a rákosím, které oddělovalo roklinu od moře, jsem pozoroval tvory, kteří vylézali ven. Z jejich posunků a výrazu tváře jsem se pokoušel zjistit, jak na ně zapůsobila smrt Moreaua a Montgomeryho a zkáza Domu bolesti. Nyní vím, že jsem byl pošetilý zbabělec. Kdybych se dokázal chovat statečně až do rána, kdybych o samotě neklesal na duchu, mohl jsem se místo Moreaua chopit neomezené vlády nad zvířecími lidmi. Promeškal jsem však vhodný okamžik a stal se pro ně pouze vůdcem tlupy.

Bylo už téměř poledne, když několik tvorů vylezlo z chatrčí vyhřívat se na sluníčku. Hlad a žízeň začaly být silnější než můj strach. Vyšel jsem z křoví a s revolverem v ruce jsem se vydal k těmto ležícím tvorům. Jedna vlčí žena otočila hlavu a pohlédla na mě, a pak i všichni ostatní. Žádný se nenamáhal vstát nebo pozdravit. Cítil jsem se velmi slabý a vyčerpaný a na to, abych rozkazoval tolika tvorům, mi nezbývaly síly. Nevyužil jsem své příležitosti.

„Chci jíst,“ řekl jsem zkroušeně, když jsem došel až k nim.

„Jídlo je v chatrčích,“ oznámil mi líně prasečí vůl a odvrátil ode mě hlavu.

Prošel jsem kolem nich a sestoupil do zastíněné, páchnoucí rokliny, která byla téměř opuštěná. V jedné prázdné chatrči jsem si pochutnal na ovoci. Do dveří jsem pak zapřel několik větví a prutů. Přihlásila se únava po posledních třiceti hodinách a já, s tváří přitisknutou k zátarasu z větví a s revolverem v ruce, jsem usnul. Spoléhal jsem na to, že barikáda, kterou jsem si vybudoval, by při každém pokusu proniknout dovnitř způsobila takový hluk, že bych se probudil.

XXI

Zdivočení zvířecích lidí

Tak jsem se stal jedním ze zvířecích lidí na ostrově doktora Moreaua.

Když jsem se probudil, byla kolem už tma. Bolela mě ruka. Posadil jsem se. Zpočátku jsem nemohl pochopit, kde jsem se to ocitl. Pak jsem viděl, že zátarasy z větví zmizely a vstup do chatrče je opět volný. Revolver jsem dosud držel v ruce.

Slyšel jsem, jak blízko mě chrápe jakási schoulená postava. Zadržel jsem dech a pokoušel jsem se zjistit, kdo to je. Tvor se začal probouzet. Pak se mé ruky dotklo cosi měkkého, teplého a vlhkého.

Prudce jsem ucukl. Chtěl jsem vykřiknout hrůzou, ale hlas mi uvízl v hrdle. Pak jsem si uvědomil, co se vlastně stalo, a pevněji jsem stiskl revolver.

„Kdo je tu?“ zašeptal jsem chraptivě a nespouštěl ruku z pistole.

„Já, Pane.“

„Kdo jsi?“

„Říkají, že už není žádný Pán. Ale já vím své. Nesl jsem těla mrtvých do moře, Pane, který jsi kdysi chodil s pláčem do moře. Tys je zabil. Jsem tvůj otrok, Pane.“

„Jsi jeden z těch, co byli se mnou na pobřeží?“ zeptal jsem se.

„Ano, Pane.“

Byl to zřejmě velice důvěryhodný tvor, jinak by na mě mohl zaútočit ve spánku.

„Dobrá,“ pronesl jsem a natáhl jsem ruku k dalšímu něžnému olíznutí. Začal jsem chápat, co znamená jeho přítomnost, a pocítil jsem nový příliv odvahy.

„Kde jsou ostatní?“

„Zbláznili se. Jsou to šílenci,“ zašeptal psí muž. „Pořád spolu venku mluví. Říkají, že Pán je mrtev, i druhý s bičem je mrtvý. Ten, co šel do more, je jako my. Není tu už žádný Pán ani bič ani Dům bolesti. To všechno skončilo. Milujeme Zákon a budeme ho zachovávat, ale není tu už bolest, není tu Pán a není bič. Už nikdy víc. To tvrdí. Jenže já vím své, Pane.“

Potmě jsem nahmatal jeho hlavu a pohladil ho.

„To je dobře,“ pochválil jsem ho.

„Vy je všechny zabijete,“ řekl psí muž.

„Ano, brzy,“ přikývl jsem. „Všechny je zabiju, ovšem nejdřív musí uplynout několik dní a stát se několik věcí. Všichni musí zemřít, všichni kromě těch, které budeš chtít ušetřit.“

„Co si Pán přeje zabít, to zabije,“ prohlásil psí muž a v jeho hlase zaznělo uspokojení.

„Jejich hříchy možná porostou,“ prohlásil jsem. „Nech je žít v jejich pošetilosti, dokud nepřijde pravý čas. Neříkej jim, že jsem Pán.“

„Pánova vůle je svatá,“ odpověděl psí muž, veden přirozenou psí oddaností.

„Jeden už zhřešil,“ pokračoval jsem. „Toho zabiju, jakmile se s ním setkám. Řeknu-li ti – to je on, okamžitě se na něj vrhneš. A nyní půjdu k ostatním mužům a ženám.“

Odcházející psí muž na chvíli zahradil svým tělem východ z chatrče. Následoval jsem ho. Stál jsem přibližně na témž místě jako Moreau se svými honícími psy, než mě tehdy začal pronásledovat. Ale teď byla noc a roklina, která ve mně vzbuzovala úzkost, byla ponořená do tmy. Místo zelené stráně ozářené sluncem jsem viděl rudý odlesk ohně, kolem něhož se pohybovaly schýlené bizarní postavy. Dál rostl les hustý jako černý násep, nahoře ozdobený černým krajkovím horních větví. Nad okrajem rokle právě vycházel měsíc a pres jeho tvář se jako jizva klikatil proužek dýmu stoupající bez ustání ze sopečných jícnů ostrova.

„K noze,“ nařídil jsem. Sebral jsem všechnu odvahu a bok po boku jsme spolu sestupovali po úzké stezce. Téměř jsme si nevšímali nezřetelných postav, které vyhlížely z chatrčí.

Nikdo z lidí u ohně se nenamáhal, aby mě pozdravil. Většina mi jasně dávala na srozuměnou, že je nezajímám. Rozhlížel jsem se, není-li tu také prasečí hyena, avšak nenašel jsem ji. Asi dvacet zvířecích lidí se krčilo kolem ohně a rozprávělo.

„Je mrtev, Pán je mrtev,“ prohlásil muž napravo ode mě. „Dům bolesti už není!“

„Není mrtev!“ pronesl jsem nahlas. „I teď nás pozoruje.“

To je ohromilo. Dvacet párů udivených očí se obrátilo mým směrem.

„Dům bolesti shořel,“ pokračoval jsem. „Pána sice nemůžete vidět, ale on se vrátí. Stále vás poslouchá!“

„Je to pravda, pravda!“ potvrzoval psí muž.

Moje jistota je vyvedla z míry. Zvíře může být lstivé a divoké, avšak doopravdy lhát dovede jen člověk.

„Muž s ovázanou paží říká divné věci,“ ozval se jeden z nich.

„Opakuji, že je tomu tak,“ řekl jsem. „Pán i Dům bolesti se vrátí. Běda tomu, kdo poruší Zákon!“

Zpytavě po sobě pokukovali. Předstíral jsem lhostejnost k jejich pohledům a sekerou jsem začal prudce bušit do země u svých nohou. Pozoroval jsem, že nemohli odtrhnout zrak od hlubokých záseků v rašelině.

Pak se začal Satyr vyptávat a projevovat své pochybnosti. Odpovídal jsem mu a zanedlouho se kolem ohně rozpředla živá debata. Každým okamžikem sílil můj pocit, že jsem pro tuto chvíli v bezpečí. Mluvil jsem teď bez potíží, nezajíkal jsem se rozčilením jako dřív. Během hodiny se mi podařilo některé ze zvířecích lidí úplně přesvědčit o pravdivosti svých slov, i když většina ještě váhala.

Rozhlédl jsem se, zda se někde neobjeví můj nepřítel – prasečí hyena, ale nebyla tu. Ještě jsem se lekal každého podezřelého pohybu, ale moje sebedůvěra stoupla. Když začal měsíc sestupovat od zenitu, jeden posluchač po druhém začal zívat. Jejich odporné tesáky se leskly v záři dohasínajícího ohně. Postupně se trousili k chatrčím k roklině. A já jsem šel s nimi, protože jsem se bál ticha a tmy. Věděl jsem, že pokud jsou pohromadě, je to pro mě bezpečnější než zůstat s některým z nich o samotě.

Tak začala druhá, delší část mého pobytu na ostrově doktora Moreaua. Kromě mnoha drobných nepříjemností a pocitu neustálého neklidu však došlo už jen k jedné závažné příhodě hodné zaznamenání. Nechtěl bych psát kroniku toho období, a budu proto vyprávět jen o události, kterou jsem prožil už jako důvěrný přítel těchto polidštěných zvířat. Událo se toho hodně, mohl bych o tom napsat, stejně rád bych ale na vše zapomněl. Kdybych to chtěl začít líčit, mému vyprávění by to nijak nepomohlo. Vzpomenu-li si na to dnes, vždycky se musím divit, že jsem se tak rychle přizpůsobil způsobu života těch zrůd a znovu nabyl ztraceného sebevědomí. Samozřejmě jsem se s nimi dovedl pohádat a dodnes bych mohl nalézt stopy jejich zubů, avšak záhy jsem si u nich získal vážnost svým uměním házet kameny a ohánět se sekerou. Nesmírně mi pomáhala oddanost bernardýnského psího muže. Poznal jsem, že jejich jednoduchá kritéria úcty a respektu byla založena především na mé schopnosti náležitě zřídit svého protivníka. Doufám, že mohu bez stínu ješitnosti prohlásit, že jsem si mezi nimi vydobyl místo vůdce. Jednoho nebo dva z nich jsem po předchozí hádce zbil. Stali se samozřejmě mými nepřáteli, ale průchod své zášti dávali pouze za mými zády nebo na mě v uctivé vzdálenosti od mého revolveru dělali grimasy.

Prasečí hyena se mi vyhýbala. Měl jsem se před ní na pozoru. Můj věrný psí muž ji nenáviděl, a zároveň se jí bál. Věřím, že i to bylo důvodem jeho bezmezné oddanosti. Záhy jsem pochopil, že prasečí hyena okusila chuť krve a začala žít stejně jako leopardí muž. Kdesi v lese si udělala doupě a žila velmi samotářsky. Jednou jsem se pokusil přimět zvířecí lidi, aby ji se mnou honili, ale nedokázal jsem je donutit, aby se dali dohromady. Znovu a znovu jsem se pokoušel ji překvapit v jejím příbytku, ale dávala si na mě pozor, a jakmile mě zahlédla, utekla pryč. Každá lesní stezka teď byla pro mě i pro ostatní nebezpečná – prasečí hyena mohla číhat kdekoliv. Psí muž se ode mě nehnul ani na krok.

První měsíc byli zvířecí lidé ve srovnání s tím, co následovalo, ještě velmi lidští. Kromě svého psího přítele jsem si oblíbil ještě dva nebo tři tvory. Zvláštní příchylnost ke mně pociťoval malý růžový lenochod, který mě následoval na každém kroku. Opičí muž mě ale otravoval. Velmi si zakládal na síle svých pěti prstů, protože se podobaly mým, a bez ustání štěbetal. Pletl páté přes deváté. Jediná věc u něho byla zábavná – neustále si vymýšlel nová slova. Byl pravděpodobné přesvědčen o tom, že vlastním smyslem řeči je vykřikovat slova, která nemají žádný význam. Říkal, že to jsou „velké věci“, které zásadně rozlišoval od „malých věcí“ – tedy od svých každodenních potřeb. Jestliže jsem pronesl něco, čemu nerozuměl, byl šťastný a prosil mě, abych větu řekl ještě jednou, naučil se ji nazpaměť a zkomoleně ji stále dokola opakoval všem průměrnějším zvířecím lidem. Neměl valné mínění o tom, co bylo jednoduché a srozumitelné. Jen jemu pro radost jsem vymyslel několik nových „velkých věcí“. Domnívám se, že to byl nejpošetilejší tvor, s jakým jsem se kdy setkal. Aniž ztratil přirozenou hloupost opice, získal navíc ještě i hloupost lidskou.

Tak tomu však bylo jen v prvních týdnech mého osamělého pobytu mezi zvířecími lidmi. Tehdy se dodržovaly zvyky dané Zákonem a zachovávalo se patřičné dekorum. Jednou jsem nalezl dalšího králíka, rozsápaného na kusy – byl jsem přesvědčen, že to má na svědomí prasečí hyena –, ale to bylo vše.

Koncem května jsem však začal poprvé pozorovat zřetelné změny v jejich chování i řeči – nedbalou artikulaci, nechuť mluvit. Štěbetání opičího muže neustávalo, ale stále méně jsem mu rozuměl, protože se podobalo spíše opičím skřekům. Někteří zvířecí lidé dokonce úplně ztratili schopnost mluvit, i když ještě rozuměli tomu, co jsem jim nařizoval. Umíte si představit řeč, která kdysi zněla zcela srozumitelně, jak ztrácí tvar a smysl a rozpadá se na sérii jednotlivých skřeků? Také vzpřímená chůze jim dělala stále větší potíže. I když se za to styděli, dost často jsem je přistihl, jak se spouštějí na všechny čtyři, až někteří už nebyli schopni chodit po dvou. Také předměty brali do ruky daleko neobratněji. Začali pít rovnou z potoka a ohryzávat potravu. Každým dnem byla tato změna patrnější. Začal jsem chápat, co Moreau mínil „tvrdošíjnou zvířecí podstatou“. Velmi rychle se vraceli do zvířecí podoby.

Někteří z nich – a s jistým překvapením jsem pozoroval, že to byly většinou ženy – začali úmyslně porušovat pravidla slušného chování. Jiní se pokusili veřejně zavrhovat jednoženství. Tradiční Zákon začal pozbývat svou platnost. Je pro mě těžké se k tomu do všech podrobností vracet. Můj psí muž se postupně změnil zase ve psa. Den ze dne byl chlupatější, méně mluvil a běhal už jen po čtyřech. Téměř jsem ani nepostřehl, kdy se můj společník definitivně změnil v honícího psa, který se stále držel po mém boku. Stále víc se rozmáhala nedbalost a nepořádek. Ulička mezi chatrčemi, která nikdy nebyla příliš příjemná, se mi začala hnusit natolik, že jsem ji opustil. Po pečlivé prohlídce ostrova jsem si vystavěl přístřeší z větví uprostřed zčernalých zřícenin Moreauovy ohrady. Říkal jsem si, že zvířecí lidé si pamatují na utrpení, jež zde prožili, a tak jsem si tu připadal v bezpečí.

Není možné, abych popisoval celý proces proměny těchto netvorů. Každý den se ztrácela jejich lidská podoba. Postupně si přestali zahalovat tělo a ovazovat ruce, až nakonec oděv úplně zavrhli. Holé části těla jim postupně začaly obrůstat srstí. Čelo ustoupilo, čelisti naopak vyčnívaly dopředu. Už jen vzpomínka na přátelství, které jsem k několika z nich pocítil během prvního měsíce, ve mně vzbuzovala hrůzu.

Změna probíhala sice zvolna, ale neodvratně. Nepřekvapovala ani mě, ani je. Byl jsem mezi nimi v bezpečí. Zvířecí dravost, která dennodenně víc a víc převažovala nad jejich lidskostí, se zatím neprojevovala naplno. Můj bernardýn mě každý den doprovázel do ohrady a díky jeho ostražitosti jsem usínal poměrně klidně. Malý růžový lenochod začal být velice plachý a opustil mě. Vrátil se ke svému přirozenému životu ve větvích stromů. Žili jsme přátelsky, jako rozmanitá zvířata drezírovaná v jedné kleci, jako „velká rodina“, která ztratila svého krotitele.

Samozřejmě že se tito tvorové nezměnili ve zvířata, která člověk zná ze zoologických zahrad – v obyčejné medvědy, vlky, tygry, prasata a opice. V každém z nich bylo něco zvláštního.

Moreau je poskládal z různých druhů. Měli sice základní rysy medvěda, kočky nebo býka, avšak k tomu se mísilo i něco z jiných tvorů. V jejich zvláštnostech pak vynikaly obecné zvířecí rysy. Občas mě překvapil záchvěv vytrácející se lidskosti – například chvilkový návrat řeči, nečekaná šikovnost předních končetin nebo žalostný pokus o vzpřímenou chůzi.

Jistě jsem se změnil i já. Ze šatů mi zbyly už jen zažloutlé cáry, jimiž prosvítala ošlehaná kůže. Měl jsem dlouhé, spečené vlasy. Dodnes mi někteří lidé tvrdí, že mi neobvykle svítí oči a pohybuji se plavně a obezřetně jako šelma.

Nejdříve jsem trávil celé dny na jižním pobřeží. Čekal jsem na loď, doufal jsem a modlil se, aby se objevila. Počítal jsem s tím, že se Ipecacuanha v průběhu roku vrátí, jenže marně. Pětkrát jsem zahlédl plachty, třikrát dým, ale u ostrova nikdy žádná loď nepřistála. Měl jsem stále připravenou hranici dříví, avšak kouř na ostrově si nepochybně všichni vysvětlovali jako důsledek sopečné činnosti.

Teprve v září či v říjnu jsem začal uvažovat o tom, že bych si mohl vyrobit prám. Ruka se mi již zahojila, byl jsem tedy schopen pracovat. Záhy jsem zjistil, jak jsem bezradný. Nikdy v životě jsem nedělal tesařské či podobné práce a den za dnem míjel při mých marných pokusech podetnout strom a svázat ho pak s jiným. Neměl jsem žádné provazy a nenapadlo mě, z čeho bych si mohl lana uplést. Žádná z lián na ostrově mi nepřipadala dostatečně pevná a pružná. Veškeré mé teoretické vzdělání mi bylo nanic, když jsem potřeboval zjistit, jakým způsobem bych je mohl použít místo lan. Více než čtrnáct dnů jsem se hrabal ve spáleništi ohrady a na břehu, kde kdysi kotvily čluny, a hledal hřebíky či jiné kusy kovu, které by mi mohly posloužit. Občas mě pozoroval některý zvířecí tvor, ale odběhl, jakmile jsem na něj zavolal. Pak nastala doba dešťů a bouří, které moji práci značně komplikovaly. Nakonec však byl prám přece jen hotov.

Měl jsem z něho nesmírnou radost. Vinou mé nepraktičnosti, která mě sužovala celý život, jsem ho ale stavěl celou míli od břehu. Než jsem ho dotáhl k moři, rozpadl se mi na kusy. Snad to tak bylo lepší. Alespoň jsem se s ním nemohl pustit na širé moře. V té chvíli jsem však pociťoval nesmírný zármutek nad svým nezdařeným pokusem. Několik dní jsem pak nečinně seděl na pobřeží, díval se na vodu a přemýšlel o smrti.

Umírat se mi ovšem nechtělo. Stala se mi příhoda, která mi pomohla, abych neztrácel tak pošetilým způsobem čas. Každý den nasvědčovaly různé příznaky tomu, že mi hrozí ze strany zvířecích tvorů nebezpečí. Ležel jsem ve stínu u zbytku ohrady a pozoroval moře. Najednou mě vylekal jakýsi studený dotyk na patě. Prudce jsem se otočil a spatřil malého růžového lenochoda, který na mě pomrkával. Už dávno ztratil dar řeči a rychlost. Hebká srst mu stále houstla a jeho silné drápy se postupně zakřivovaly. Zakňučel, když viděl, že jsem si ho všiml, uskočil ke křovinám a znovu se po mně ohlédl.

Zpočátku jsem netušil, co chce, ale pak mě napadlo, že si snad přeje, abych ho následoval. Pomalu jsem vykročil – byl totiž parný den. Když lenochod došel ke stromům, vyšplhal se do koruny, protože se mezi pohupujícími se liánami pohyboval snadněji než po zemi.

Najednou se mi naskytla strašlivá podívaná. Na zdupaném místě ležela mrtvola mého bernardýna. Nad ním se skláněla prasečí hyena a skučela přitom radostí. Když jsem se přiblížil, obluda ke mně otočila jiskřivé oči. Rozevřela čelisti zbrocené krví a vycenila na mě tesáky. Výhružné zavrčela. Nebál jsem se jí – lidské rysy její bytosti docela zmizely. Udělal jsem ještě jeden krok, zastavil jsem se a vytáhl revolver. Konečně jsem ji měl na dosah ruky.

Netvor neprojevil sebemenší snahu o útěk. Naježil chlupy a připravoval se ke skoku. Zamířil jsem mu přímo mezi oči a vystřelil. V té chvíli zvíře vyskočilo a povalilo mě jako kuželku. Prasečí hyena mi zaťala drápy do tváře. Pak udělala ještě jeden přemet.

Ležel jsem pod zadní částí jejího trupu, ale naštěstí se mi podařilo ji usmrtit. Vysoukal jsem se zpod jejího nečistého těla. Celý rozechvělý jsem pozoroval její mršinu. Konečně jsem se zbavil tohoto ustavičného nebezpečí. Věděl jsem však, že to byla jen první z řady nepříjemností, které měly následovat.

Spálil jsem obě těla na hranici. Bylo mi jasné, že neopustím-li ostrov, bude moje smrt jen otázkou času. Zvířata mezitím, až na jednu nebo dvě výjimky, opustila roklinu a udělala si doupata podle svých potřeb v houštinách na ostrově. Většina z nich přes den spala, takže se ostrov zdál skoro opuštěný. V noci se však vzduch třásl jejich odporným skučením a vytím. Měl jsem chuť všechny je pobít – nalíčit na ně pasti nebo se do nich pustit s nožem v ruce. Kdybych měl dost nábojů, neváhal bych ani chvilku a začal je vraždit. Na ostrově dříve žilo všehovšudy dvacet nebezpečných masožravců – ti odvážnější už byli mrtví. Po smrti svého ubohého psa jsem si rovněž zvykl spát přes den, abych mohl být v noci na stráži. Ve zříceninách ohrady jsem si vybudoval chatrč s tak úzkým vchodem, že by každý pokus vniknout dovnitř způsobil značný hluk. Zvířata už nedovedla rozdělávat oheň a zase se ho začala bát. Znovu jsem se dal do stavby prámu a téměř vášnivě jsem stloukal kmeny, abych se odsud dostal pryč.

Do cesty se mi stavělo tisíce překážek. Jsem kromobyčejně nešikovný a většinu potřebného nářadí jsem neměl po ruce, ale přesto jsem se snažil, aby byl prám tentokrát pevný. Jedinou nepřekonatelnou překážkou byl fakt, že jsem neměl žádnou nádobu, v níž bych mohl během plavby po nekonečné pustém moři přechovávat vodu. Chtěl jsem se pokusit nějakou si vyrobit, jenže na ostrově nebyla hrnčířská hlína. Bloumal jsem po ostrově a ze všech sil se snažil nalézt řešení tohoto problému. Občas jsem podlehl záchvatům zuřivosti a porazil a rozštípal jsem nějaký strom, abych si ulevil. Nebylo mi to ovšem nic platné.

A pak nastal památný den, který jsem prožil v podivném vzrušení. Na jihozápadě jsem zahlédl loď, jakýsi malý škuner. Ihned jsem podpálil vysokou hranici dříví. Stál jsem těsně vedle ní v žáru dopoledního slunce a vyhlížel jsem na moře. Celý den jsem loď pozoroval, nic jsem nejedl ani nepil, až se mi z toho začala točit hlava. Zvířata chodila kolem, netečně mě sledovala a pak zase odcházela. Škuner byl stále daleko. Celou noc jsem se snažil, aby byl plamen jasný a vysoký. Udivené oči zvířat zářily ze tmy. Když se přiblížilo svítání, spatřil jsem špinavou plachtu malého člunu.

Byl jsem již unavený dlouhým pozorováním. Nechtěl jsem ani věřit svým očím. Tupě jsem zíral na dva muže sedící na dně člunu. Jeden z nich seděl u kormidla, druhý na boku. Člun se však nezvykle kolébal. Jeho příď nenajížděla proti vlnám, naopak se zdálo, že si s ním moře pohrává.

Když se rozednilo víc, začal jsem mávat posledním cárem své košile – ale muži si mě nevšímali a stále se dívali jeden na druhého. Utíkal jsem k úpatí hory, posunkoval jsem a křičel. Odpovědi jsem se však nedočkal. Člun směroval velmi zvolna do zátoky, jako bez cíle. Náhle k němu přilétl bílý pták, ale ani jeden z mužů si ho nevšiml. Pták kroužil kolem a pak s roztaženými křídly zůstal viset ve vzduchu.

Přestal jsem volat, usedl jsem na skálu, podepřel si bradu rukama a hleděl jsem před sebe. Člun mě pomaličku míjel směrem na západ. Byl bych k němu doplaval, jenže mě zadržela nepochopitelná úzkost. Odpoledne vyvrhl příboj člun na břeh asi sto yardů západně od spáleniště ohrady.

Muži byli mrtví. Byli mrtví tak dlouho, že když jsem člun převrhl na bok a oni z něj vypadli, jejich těla se rozpadla na kusy. Jeden měl husté ryšavé vlasy jako kapitán Ipecacuanhy. Na dně člunu se válela špinavě bílá čepice. Jakmile jsem stanul u loďky, vyplížila se z křoví tři zvířata a začala větřit. Otřásl jsem se odporem. Dotlačil jsem člun do vody a vyškrábal se dovnitř. Dva vlčí netvoři se přibližovali k mrtvolám s chvějícími se nozdrami a plápolajícíma očima. Třetí byl medvědobýk.

Když jsem viděl, jak došli až k těm nešťastníkům, a slyšel jsem, jak na sebe vrčí a cení své blýskající se zuby, byl můj pocit hnusu vystřídán panickou hrůzou. Obrátil jsem se k nim zády, napnul plachtu a začal pádlovat. Neměl jsem ani tolik odvahy, abych se ohlédl.

Té noci jsem odpočíval na palubě lodi v zátoce mezi skalisky a ostrovem. Druhý den jsem zašel k potůčku a naplnil jsem nádobu, kterou jsem ve člunu našel, vodou. Pak jsem s největší možnou trpělivostí nasbíral trochu ovoce a posledními třemi náboji zabil dva králíky. Ze strachu před zvířecími netvory jsem zakotvil člun těsně pod skálou, abych mohl v klidu dokončit svoji práci.

XXII

Sám na moři

K večeru jsem odrazil od břehu. Mírný jihozápadní vítr mě zanesl na volné moře. Ostrov se poznenáhlu zmenšoval. Štíhlý sloup dýmu proti ohnivě zapadajícímu slunci se stále více tenčil. Vzdouvající se oceán mi nakonec ten malý bod zakryl docela. Denní světlo spolu s uhasínající sluneční září rázem zmizely z oblohy, jako by někdo zatáhl třpytnou záclonu. Zahleděl jsem se do modrého nekonečna, v němž se skrylo sluneční světlo. Zahlédl jsem třpytivé shluky hvězd. Moře i obloha byly klidné – byl jsem sám s nocí a jejím tichem.

Tak jsem plul tři dny. Jedl jsem a pil velmi střídmě. Uvažoval jsem o všem, co se mi přihodilo, a ani jsem si příliš nepřál setkat se zase s lidmi. Na sobě jsem měl poslední cár oblečení, vlasy se mi slepily v černou koudel. Moji zachránci by mě jistě museli považovat za šílence. Může se to zdát divné, ale ve skutečnosti jsem si nepřál vrátit se do civilizace. Těšilo mě jen, že jsem se zbavil hrůzostrašných zvířecích lidí. Třetí den jsem byl vytažen na palubu dvoustěžňové lodi plující z Apie do San Franciska. Kapitán ani posádka mému vyprávění nevěřili, domnívali se, že jsem zešílel z prožitého nebezpečí a osamělosti. Bál jsem se, aby to neřekli i všem ostatním, a proto jsem upustil od dalšího vyprávění o svém dobrodružství a prohlásil jsem, že si nepamatuji, co se se mnou celý rok od ztroskotání Lady Vain dělo.

Musel jsem si počínat obezřetně, abych vyvrátil podezření, že jsem blázen. Neustále mě strašily vzpomínky na Zákon, na dva mrtvé námořníky, na noční přepadení, na mrtvolu v rákosí. A i když se to zdá divné, po svém návratu jsem místo důvěry a soucitu pociťoval k lidem spíše zvláštní nejistotu a úzkost, které jsem už prožil během svého pobytu na ostrově. Nikdo mi nechtěl věřit. Všem jsem připadal téměř stejně podivínský jako kdysi zvířecím lidem. Snad na mně ulpělo něco z jejich přirozené divokosti.

Říká se, že strach je nemoc. Mohu to potvrdit, neboť se již několik let ustavičně něčeho bojím. Mám takový strach, jaký asi cítí polozkrocené lvice. Mé potíže mají zvláštní charakter. Nedokázal jsem se zbavit dojmu, že lidé, muži i ženy, které potkávám, nejsou nic jiného než prozatím ještě nezdivočelí zvířecí lidé. Považuji je za zvířata, která mají lidský zevnějšek, ale mohou se co nejdřív změnit do původní podoby a projevovat tu či onu zvířecí vlastnost. Svěřil jsem se se svým trápením jednomu muži, který kdysi znal Moreaua a tvářil se, jako by mému vyprávění z poloviny věřil – a právě on mi také velmi pomohl.

Nikdy ovšem nezapomenu na hrůzy ostrova, protože své zážitky stále nosím ve svém podvědomí. Někdy jsou jen jako malý obláček, letmá vzpomínka, jindy však přicházejí období, kdy se ten mráček stále zvětšuje, až zakryje celou oblohu. Pak pozoruji okolní lidi se strachem. Vidím jasné a odhodlané tváře i tváře tupé nebo nebezpečné, jiné zas roztěkané či neupřímné, ale nenacházím žádnou vyrovnanou, která by byla řízena silou rozumu. Připadá mi, že z nich hledí zvíře a že se v nich musí každou chvíli projevit úpadek obyvatel ostrova. Vím, je to jen klam. Tito muži a ženy jsou jednou provždy skuteční lidé, rozumné bytosti naplněné lidskými tužbami a individualitou, ovládají své pudy a nestali se otroky přízračného Zákona – jsou zkrátka úplně jiní než zvířecí lidé. Přesto se jim vyhýbám, straním se jejich zvědavých očí, jejich otázek a rad a toužím být sám, daleko od nich.

Z tohoto důvodu žiji teď na okraji mírně zvlněné travnaté pahorkatiny, kam mohu prchnout, když mou hlavou táhnou podobné stíny. Cítím se v tomto kraji, pod čistě vymetenou oblohou, šťasten. Když jsem žil v Londýně, byla moje úzkost k nesnesení. Nemohl jsem se zbavit lidí – jejich hlasy pronikaly skrze okna, a ani zavřené dveře mě dostatečně nechránily. Chodil jsem po ulicích a zápasil jsem se svými přeludy. Mňoukaly na mě potulné ženy, muži mě úkosem žárlivě sledovali, vyčerpaní dělníci, usouzení kašlem, kolem mě chodili s unavenýma očima jako zraněná divoká zvěr krvácející z četných ran. Shrbení a nevrlí starci si cosi bručeli a tlupa otrhaných nezvedených dětí se mi posmívala. Většinou jsem se uchýlil do nějaké kaple, ale moje choroba mě pronásledovala i tam: zdálo se mi, že farář žvaní „o velkých věcech“, jako to dělal opičí muž. Někdy jsem se ukryl do knihovny, kde mi upjaté tváře nad knihami připomínaly zvířata, trpělivě čekající na kořist. Zvlášť odpudivé mi připadaly bledé, nevýrazné tváře lidí ve vlacích a autobusech. Zdálo se mi, že už to nejsou rozumné bytosti, ale spíš mrtvoly, takže jsem se bál cestování, pokud jsem neměl jistotu, že pojedu sám. Dokonce mě napadlo, že ani já už nejsem rozumná bytost, ale jen zvíře trýzněné nějakou záhadnou poruchou mozku, která mě nutí potloukat se osaměle světem jako střečkující ovce.

Ale tato nálada se u mě bohudíky teď objevuje stále řidčeji. Žiji daleko od hluku měst a zástupů lidí. Trávím své dny obklopen moudrými knihami – zářícími okny našeho života, osvětlenými rozumem výjimečných osobností. Vídám málo neznámých lidí a vedu jen docela malou domácnost. Celé dny trávím četbou a chemickými pokusy. Řadu jasných nocí jsem zasvětil studiu astronomie. I když nevím proč, nacházím mezi třpytivými myriádami na hvězdné obloze pocit bezmezného klidu a míru. Myslím, že se skrývá právě tam, v nekonečných a věčných zákonech hmoty, ne v každodenních lidských starostech, poklescích a trampotách. Tam jsem objevil svou útěchu a naději pro to, čím převyšujeme zvířata. Doufám, neboť jinak bych nemohl žít. A tak i své vyprávění končím osamělý, leč pln naděje.

OSTROV DOKTORA MOREAUA

Z anglického originálu The Island of Doctor Moreau vydaného nakladatelstvím Pan Books Ltd. Londýn 1975,

přeložila Jana Mertinová. Odpovědná redaktorka Jiřina Tejkalová. Ilustrace a kresba na obálce Petr Minka.

Typografie Petr Holzner.

Vydalo jako svou první publikaci

nakladatelství LIKA KLUB, spol. s r.o. v Praze 1992.

Vytiskla tiskárna Naše vojsko, s.p.

Vlastina úl. Praha 6.

13/32

Proslulé dílo klasika žánru science fiction předkládá zajímavý problém, který dodnes nepřestal zajímat laickou veřejnost i odborné kruhy: Je možné uměle vytvořit člověka?

Svérázný důkaz se pokouší najít šílený vědec na bohem zapomenutém ostrůvku, kde uskutečňuje kruté pokusy. Jejich cílem je s pomocí vědeckých poznatků stvořit ze zvířat člověka, jenž nebude mít chyby lidského pokolení.

Tragické situace, plynoucí z tohoto nepřirozeného stavu věcí, na sebe nenechají dlouho čekat a hrdina napínavého příběhu se záhy ocitne v nebezpečí života…

Poznámky

[←1]

* Tento popis ve všech detailech odpovídá Noble's Isle. pozn. Charles Edward Prendick