h. g. wells

albatros

povídky s X

praha

© A. P. Watt & Son, London 1970

Translantion © František Gel, 1970, Vladimír Svoboda, 1970

Illustrations © Vladimír Fuka, 1970

obsah

muž, jenž dokázal činit zázraky

příběh gottfrieda plattnera

jak to opravdu bylo s pyecraftem

superstimulátor

lupiči v hammerpondu

pštrosí byznis

vláda mravenců

ostrov aepyornisův

útok z moře

pozoruhodný případ davidsonových očí

země slepců

výslovnost a význam některých cizích slov a jmen

muž, jenž dokázal činit zázraky

(pantoum v próze)

Je sporné, jestli u toho člověka šlo o vrozené nadání. Já osobně se spíše domnívám, že to na něho přišlo znenadání. Vždyť ten človíček byl až do svých třiceti let naprostý skeptik, na žádné divotvorné schopnosti nevěřil. Bylo by asi vhodné rovnou poznamenat, že to byl takový mrňous, s očima hnědýma, spíš do červena, s ježatou zrzavou kšticí a s fousky nakroucenými konečky vzhůru, a ještě k tomu byl pihovatý. Jmenoval se George McWhirter Fotheringay, což je to poslední jméno, od něhož by si člověk sliboval nějaký zázrak – a úředničil u Gomshotta. Strašně rád se přel. Však to bylo zrovna při jedné takové hádce, když popíral možnost jakýchkoli zázraků, co poprvé objevil své mimořádné vlohy. Spor se odehrával ve výčepu u Dlouhého draka, soupeřem, mu byl jistý Toddy Beamish, který pana Fotheringaye svým monotónním, ale účinným „To ovšem tvrdíte vy“ doháněl až na sám pokraj trpělivosti.

Kromě nich dvou byl ve výčepu ještě také nějaký notně zaprášený cyklista, pak pan domácí Cox a slečna Maybridgeová, výčepní u Draka, počestná a poněkud při těle. Slečna Maybridgeová byla k panu Fotheringayovi právě otočena zády, vymývala sklenice; ostatní ho pozorovali a víceméně se bavili tím, jak malé úspěchy má jeho metoda nepodložených tvrzení. Popíchnut taktikou pana Beamishe, který jako by se jí byl vyučil u Torres Vedras, rozhodl se pan Fotheringay podniknout neobvyklý řečnický výpad. „Tak heleďte, pane Beamish,“ povídal pan Fotheringay, „to si musíme říct na rovinu, co to vůbec je, takový zázrak. Takový zázrak je něco, co je úplně proti přírodě a co by někdo dokázal pouhou silou vůle, něco, co by se jinak nemohlo stát, kdyby to někdo svou vůlí nechtěl výslovně provést, jo?“

„No, to ovšem tvrdíte vy,“ odrážel ho pan Beamish. Pan Fotheringay se obrátil na cyklistu, až dotud mlčky přihlížejícího, a dostalo se mu od něho souhlasu – doprovázeného arci rozpačitým zakašláním a kradmým pohledem na pana Beamishe. Přítomný pan domácí se raději nevyjádřil, ale když se pan Fotheringay otočil opět na pana Beamishe, připustil jeho odpůrce zcela neočekávaně, že s touto definicí zázraku lze souhlasit. „Příkladně,“ pokračoval pan Fotheringay značně povzbuzen, „tady by se třeba stal zázrak, že jo. Třeba tamhleta petrolejová lampa, ta by podle zákonů přírody nemohla takhle hořet, kdyby byla vzhůru nohama, nebo jo, pane Beamish?“

„To tvrdíte vy, že by nemohla,“ pravil Beamish. „No, a co teda myslíte vy?“ dorážel Fotheringay. „Přece nechcete říct, že jo – nebo jo?“

„Ne,“ připouštěl pan Beamish nerad. „To by tedy nemohla.“

„Prima,“ řekl pan Fotheringay. „A teď si někdo přijde, jo, řekněme tedy třeba já, postaví se tady, co stojím, soustředí všechnu svou vůli a řekne té lampě, tak jako to říkám teď já – obrať se vzhůru nohama, nerozbij se, jo, a hoř dál, a… Hele!“ To „Hele“ by byl asi řekl každý. Neboť ono nemožné, ono neuvěřitelné mohli všichni spatřit na vlastní oči. Lampa tam visela ve vzduchu, jenže obráceně, a klidně hořela, plamenem pěkně dolů k zemi. A byla to ta nejhmatatelnější, nejlampovatější lampa, jaká kdy nějaká lampa vůbec mohla být, prozaická obyčejnská lampa od Dlouhého draka.

Pan Fotheringay tam stál s napřaženým ukazovákem a křečovitě mhouřil oči jako člověk, který očekává strašlivou ránu. Cyklista, který seděl k lampě nejblíž, se shýbl a hupsl za výčepní pult. Všemi projelo větší nebo menší trhnutí. Slečna Maybridgeová se otočila a vyjekla. Panu Fotheringayovi uklouzl zoufalý vzdech. „Já už ji neudržím,“ hlesl, „už nemůžu.“ Zavrávoral zpátky, a vtom ta obrácená lampa najednou vzplála, padla na roh nálevního pultu, odrazila se od něho, třeskla na zem a zhasla.

Bylo štěstí, že měla kovovou nádržku, jinak by byla stála hospoda v tu chvíli v jednom plameni. První se ozval pan Cox, a jeho poznámka, pomineme-li další nezbytné výlevy, vyzněla asi v tom smyslu, že pan Fotheringay je pitomec. Fotheringay najednou neměl chuť přít se ani o tak zásadní věc. Byl dočista vyveden z míry tím, co se právě stalo. Rozprava, která následovala, pro něho nevnesla do věci mnoho světla; blížila se výroku pana Coxe nejen smyslem, ale i důrazem. Všichni se do Fotheringaye pustili, že dělá hloupé triky, a objasnili mu, jaký je výtržník a kazisvět. Jeho myslí zmítala vichřice zmatků, byl celkem nakloněn souhlasit s nimi, a jeho odpor vůči návrhu, aby ihned opustil místnost, byl pozoruhodně chabý.

Kráčel domů zrudlý a rozpálený, s pomačkaným límcem u kabátu, oči ho pálily, uši měl červené. Každou lampu na ulici, kterou míjel, nervózně pozoroval. Až když se ocitl opět doma v malém pokojíku v Kostelní ulici, byl teprve schopen trochu si srovnat v hlavě vzpomínky na celou událost a zeptat se sám sebe: „Co se to, pro všechno na světě, stalo?“

Svlékl si kabát a zul se, seděl na posteli s rukama v kapsách a už posedmnácté si opakoval slova své obhajoby: „Já jsem přece nechtěl, aby se ten zatracený krám obrátil vzhůru nohama,“ – když tu se mu pojednou rozbřesklo, že přesně v tom okamžiku, kdy vyřkl slova onoho rozkazu, si bezděky opravdu přál to, co říkal, a že když už uviděl lampu ve vzduchu, měl pocit, že záleží jen na něm, zda tam zůstane trčet, aniž mu bylo jasné, jak by to měl dokázat. Nebyl to žádný myslitel, jinak by byl hezkou chvíli setrval u onoho „bezděky si přál“, což, jak známo, v sobě zahrnuje nejtemnější složky volního činu; ale i takhle ho ta myšlenka, třeba v trochu mlhavé podobě, napadla. A odtud – nijakou logickou cestou, to musím přiznat – dospěl až k nápadu ověřit si věc experimentem. Ukázal se vší rozhodností na svíčku na stole a sebral veškerou svou vůli, třebaže měl přitom pocit, že vyvádí hlouposti. „Zvedni se!“ rozkázal. V tu chvíli se nejistota rozplynula. Svíčka se vznesla, visela po kratičký okamžik ve vzduchu, a když se pan Fotheringay ulekaně nadýchl, spadla na toaletní stolek, jen to bouchlo, a zanechala ho v temnotách až na zmírající ohýnek doutnajícího knotu. Chvíli seděl pan Fotheringay potmě zcela nehnutě. „Tak přece jen se to muselo stát,“ povídal. „To ale opravdu nevím, jak si tohle vysvětlit.“ Povzdychl si zhluboka a zašmátral v kapsách po zápalkách. Žádnou nenašel, vstal a tápal po stolku. „Kdybych tak měl aspoň sirku,“ řekl. Šel do kabátu, ale ani tam nebyla žádná, a pak se mu rozbřesklo, že zázraky lze dělat i se zápalkami. „Ať je v téhle ruce ihned zápalka!“ řekl. Cítil, jak mu něco lehkého dopadlo na dlaň, a jeho prsty sevřely tenké dřívko.

Po několika marných pokusech škrtnout a zapálit je zjistil, že to není sirka, ale zápalka, jak si přál, a že by k ní potřeboval krabičku se škrtátkem. Zahodil ji, a pak ho napadlo, že si vlastně mohl přát i to, aby se zapálila. Učinil to a v ten okamžik spatřil, jak se rozhořívá na dečce na toaletním stoku. Popadl ji rychle a zápalka zhasla. Vytušil nové možnosti, zvedl svíci a postavil ji zpátky do svícnu. „A teď ty! Rozsviť se, jo?“ pravil pan Fotheringay a v mžiku svíčka zaplápolala a v jejím světle uviděl černou dírku v dečce na stolku, z níž ještě stoupal proužek dýmu. Chvilku hleděl na ni, chvilku zas na plamínek svíčky, poté vzhlédl a setkal se v zrcadle se svýma vlastníma očima. Dovolilo mu to ponořit se na chvíli v tichosti do sebe.

„Tak jak je to s těmi zázraky doopravdy?“ řekl posléze svému obrazu.

Úvahy páně Fotheringayovy, jež následovaly, byly sice úporné, leč poněkud zmatené. Pokud zatím dovedl usoudit, šlo v jeho případě o působení čiré vůle. Jeho dosavadní zkušenosti ho ovšem odrazovaly od jakýchkoli dalších experimentů, alespoň do té doby, než by je dokázal důkladněji promyslet. Přesto nadzdvihl svou vůlí list papíru, dal sklenici čisté vody zrůžovět a pak zezelenat, pak stvořil hada, jemuž dal zázračně zmizet, a vykouzlil si nový kartáček na zuby. Někdy kolem půlnoci dospěl k poznání, že síla jeho vůle musí být obzvlášť mocná a zvláštní, o čemž měl už dříve nejasné tušení, jenže mu k tomu scházelo ověření. Prvotní úlek a zmatek nad objevem vystřídala teď hrdost na důkaz o své vlastní výjimečnosti, i nejasné tušení výhod, jež by z ní mohly vyplynout. Uvědomil si, že hodiny na kostele odbíjejí jednu, a jelikož ho nenapadlo, že by se mohl se svým denním úkolem u Gomshottů vypořádat pomocí zázraku, rozhodl se, že se odstrojí a bez dalších průtahů už půjde spát. A jak tak zápolil s košilí a nemohl ji dostat přes hlavu, bleskl mu hlavou skvělý nápad. „Ať jsem v posteli,“ řekl a ucítil, že se tak stalo. „Svlečený,“ poopravoval se; a když ho prostěradlo zastudilo, dodával spěšně, „a v mé noční košili – ne, v krásné vlněné noční košili, jo? Á,“ zaliboval si s náramným uspokojením. „A teď ať hned hezky usnu…“

Probudil se v obvyklou hodinu a během celé snídaně rozvažoval, jestli jeho noční zážitky snad přece jen nebyly nějaký obzvlášť živý sen. Posléze se přece jen opět odvážil k opatrným experimentům. Měl například k snídani tři vajíčka: dvě od paní bytné, dobrá, ale přece jen taková kupovaná, a jedno lahodné čerstvě snesené husí, jež bylo uvařeno a servírováno jeho mimořádnou vůlí. Vyrazil do zaměstnání ve stavu hlubokého, leč pečlivě skrývaného rozrušení, a na skořápku z třetího vejce si vzpomněl, teprve až když se o ní toho dne večer paní bytná zmínila. Celý den se nedokázal soustředit na práci kvůli tomu ohromujícímu sebepoznání, ale nic nepříjemného si tím nezpůsobil, jelikož vše zázračně dohonil během posledních deseti minut.

Den ubíhal a jeho nálada se proměňovala, údiv vystřídalo rozjaření, třebaže dosud trvala nepříjemná vzpomínka na to, jak ho vyprovodili od Dlouhého draka, a třebaže zkomolená zvěst, jež dolehla až k jeho kolegům, vedla k špičkování. Zjevně bude muset být opatrnější, když bude příště zvedat něco křehkého, ale jinak sliboval jeho dar víc a víc, jak ho tak převracel v mysli. Rozhodl se mezi jiným rozmnožit svůj osobní majetek nenápadnými akty tvoření. Zhmotnil nádherné diamantové manžetové knoflíčky, ale pak je zase rychle odčaroval, neboť k jeho stolu zamířil napříč účtárnou mladý Gomshott. Obával se, že by se mohl mladý Gomshott podivit, jak on k nim přišel. Bylo mu jasné, že dar vyžadoval obezřetnosti a opatrného používání, ale pokud to dokázal posoudit, nemohla to být větší obtíž, zvládnout jej, než když se učil jezdit na kole. Bylo to pravděpodobně toto přirovnání – ale navíc i pocit, že by ho u Dlouhého draka tak jako tak nečekalo nijak vřelé uvítání –, jež ho po večeři zavedlo na polní cestu za plynárnou, kde si chtěl v soukromí pár zázraků vyzkoušet.

Jeho pokusy zrovna neoplývaly originalitou, neboť až na sílu vůle nebyl pan Fotheringay nijak výjimečný duch. Napadly ho zázraky s Mojžíšovou holí, ale noc byla dost tmavá a ne právě nejvhodnější k tomu, aby se dala udržet na uzdě spousta velkých divotvorných hadů. Pak se upamatoval na děj Tannhäusera, který si kdysi přečetl na rubu programu. To se mu zdálo být mimořádně přitažlivé a neškodné. Zarazil svou špacírku – krásnou tonkinku – do trávníku vedle chodníku a přikázal tomu suchému klacku, aby rozkvetl. Vzduch se v okamžení naplnil vůní růží a při rozškrtnuté zápalce uviděl na vlastní oči, že se mu vskutku podařilo ten krásný zázrak provést. Jeho uspokojení přerušily blížící se kroky. V obavách, že jeho nadání bude předčasně odhaleno, oslovil kvetoucí hůl spěšně: „Zpět!“ Měl ovšem na mysli „Proměň se zpět“, jenže to zkrátka trochu spletl.

Hůl se pustila značnou rychlostí dozadu a vzápětí se ozval hněvivý hlas a nadávky příchozího. „Po kom to házíš klacky, ty rošťáku?“ křičel, „praštil jsi mě do holeně.“

„Promiň, kamaráde,“ řekl pan Fotheringay, a když si uvědomil, jak jalové je to vysvětlení, chytil se nervózně za knírek. Spatřil pana Winche, jednoho z tří policistů v Immeringu, jak si to zamířil rovnou k němu.

„Jak jste to myslel?“ zeptal se konstábl. „Á, to jste vy, že jo. Ten pán, co včera roztřískal lampu u Dlouhého draka!“

„Já to nijak nemyslel,“ řekl pan Fotheringay, „vůbec ne.“

„A proč to tedy děláte?“

„Ale jen tak.“

„Jen tak! To nevíte, že to tím klackem bolí? Proč jste to udělal, co?“

V tom okamžiku si pan Fotheringay nemohl uvědomit, proč to vlastně udělal. Zdálo se, že mlčení pana Winche jen popouzí.

„Vy jste napadl policejní orgán, mladíku. Tak je to tentokrát!“

„Heleďte, pane Winch,“ povídal pan Fotheringay dotčeně i rozpačitě zároveň, „mě to hrozně mrzí. Já jsem tu vlastně –“

„No co, vlastně?“

Nenapadlo ho jiné východisko než povědět pravdu. „Vlastně jsem tu zkoušel udělat zázrak.“ Zkusil to říct co možná nejsamozřejměji, ale ať dělal co dělal, nešlo to.

„Udělat –! Tak poslouchejte, nežvaňte mi tu. Udělat zázrak! Vy a zázrak. To je dobré. Zrovna vy, chlap, který na zázraky nevěří… Vy tu prostě provádíte ty své pitomé kouzelnické triky, tak je to. Tak já vám něco povím –“

Jenže pan Fotheringay se nikdy nedověděl, co mu chtěl pan Winch povědět. Uvědomil si, že se prozradil, že dal své drahocenné tajemství v plen všem větrům nebes. Prudká vlna podráždění ho vyprovokovala k činu. Zprudka a zostra se na konstábla obrátil. „Tak,“ řekl, „a teď už toho mám dost. Namouduši. Já vám teda jeden pitomý kouzelnický trik ukážu! Jděte k čertu! Teď hned!“

A byl tam sám!

Tu noc už pan Fotheringay žádné zázraky neprováděl, ba nepátral ani příliš, co se stalo s jeho rozkvetlou holí. Vrátil se do města polekaný a zamlklý a odebral se do ložnice. „Bože,“ říkal si, „jaký mocný já to mám dar – strašně mocný.

Vždyť já jsem ani tolik udělat nechtěl. No, vážně ne… jaképak to asi v tom pekle je?“

Seděl na posteli a zouval si boty. Dostal šťastný nápad přemístit konstábla do San Franciska, a pak už bez jakýchkoli zásahů do normálních příčinných souvislostí vlezl vystřízlivělý pod pokrývku. V noci se mu zdálo o hněvu konstábla Winche.

Ráno se pan Fotheringay doslechl o dvou zajímavých novinkách. Předně někdo zasadil u vily pana Gomshotta staršího na Lullaborough Road překrásnou popínavou růži, za druhé pak se prohledávala řeka až dolů po Rawlingův mlýn, hledali konstábla Winche.

Celý den byl pan Fotheringay zamyšlený a duchem nepřítomen a nedopustil se žádného zázraku až na jistá opatření, pokud šlo o Winche, a až na zázračné a přesné dokončení vší práce, navzdory zmateným nápadům, které se mu rojily v hlavě jako v úle. Jeho zadumanost a zkrotlost mnoha lidem neušla, až se stal terčem vtipů. Povětšinou se zabýval myšlenkami na Winche.

V neděli večer zašel do kostela, prapodivnou náhodou kázal zrovna toho dne pan Maydig, jenž se tak trochu zajímal o okultismus, na téma „věcí, jež nejsou zcela ve shodě s přírodními zákony“. Pan Fotheringay se vyskytoval v kostele spíš nepravidelně, ale jeho zvyk ze zásady o všem pochybovat, o němž už byla řeč, byl teď v mnoha směrech podstatně otřesen. Téma kázání vrhalo zcela nové světlo na jeho čerstvě zjištěné nadání, a tak se náhle rozhodl hned po bohoslužbách se s panem Maydigem poradit. Jakmile se k tomu odhodlal, podivil se sám sobě, proč už tohle neudělal dávno.

Pan Maydig, hubený nervózní člověk s nápadně dlouhými zápěstími a krkem, byl polichocen žádostí o soukromou rozmluvu od mládence, jehož vlažnost ve víře byla po městě až příliš známa. Po nezbytných okolcích zavedl pana Fotheringaye do pracovny na faře, která přiléhala ke kostelu, usadil ho tam se vším pohodlím, postavil se před bujarý oheň v krbu – stín jeho nohou se klenul na protější stěně jako rhodský kolos – a požádal pana Fotheringaye, aby přednesl svou záležitost. Pan Fotheringay byl zprvu poněkud v rozpacích a nevěděl, jak do toho. „Třeba mi to ani nebudete věřit, pane Maydig, že ne –“ a tak dál a tak dál, hezkou chvilku mu to trvalo. Uchýlil se nakonec k otázce a zeptal se pana Maydiga na jeho názor na zázraky.

Ještě se pan Maydig nedostal dál než ke krajně rozvážnému „Hm“, když už ho pan Fotheringay opět přerušil. „Vy asi sám nevěříte tomu, že by nějaký docela obyčejný člověk – jako třeba já, například, tak jak tady sedím – mohl mít v sobě nějaké takové tento, čím by mohl provádět věci jen tak, čistě svou vůlí, že ne?“

„Možné to ovšem je,“ pravil pan Maydig. „Něco takového samozřejmě musí být možné.“

„Kdybych si mohl dovolit něco tady zkusit předvést, snad bych vám to mohl tak nějak názorně ukázat,“ řekl pan Fotheringay. „Dejme tomu ta tabatěrka na stole, jo? Já bych prostě rád věděl, jestli to, co teď udělám, je zázrak, nebo ne. Minutku, pane Maydig, prosím, jen minutku.“

Zachmuřil se, ukázal na tabatěrku a pravil: „Ať je z ní váza s fialkami.“

Tabatěrka se zachovala, jak jí bylo nařízeno.

Pan Maydig sebou při té proměně prudce škubl a stanul, hledě z divotvorce na vázu a zase zpátky. Neříkal nic. Pak se odvážil naklonit se nad stůl a přivonět k fialkám: byly čerstvě natrhané a prvotřídní. Potom upřel zrak zase na pana Fotheringaye.

„Jak jste to udělal?“ zeptal se.

Pan Fotheringay si potáhl knírek. „Jen jsem to řekl – a už to bylo. Je to zázrak nebo černá magie nebo co? A co myslíte, že se vlastně se mnou děje? Na to jsem se vás vlastně přišel zeptat.“

„Tedy, je to jev zcela mimořádný!“

„No, a před týdnem jsem ještě neměl o nic víc ponětí, že bych to dokázal, než třeba vy. Přišlo to najednou. Něco se asi stalo s mou vůlí, počítám, tak tomu aspoň rozumím já.“

„Je to – bylo to jen tohle? Nebo umíte ještě jiné takové věci?“

„I propána, to se ví!“ řekl pan Fotheringay. „Cokoli.“ Zamyslel se a najednou si vzpomněl na trik, který kdysi viděl někde na scéně. „Pozor!“ Ukázal prstem. „Ať se to změní na mísu plnou rybiček – ne, ne tyhle – proměň se v takové to skleněné, a zlaté rybičky ať v tom plavou. Teď je to dobré. Tak co tomu říkáte, pane Maydig?“

„To je ohromné. To je neuvěřitelné. Buď jste mimořádně… Ale ne –“

„Já to proměním, na co chcete,“ pravil pan Fotheringay. „Nač si vzpomenete. Heleďte! Ať je z toho holub, jo?“

V mžiku třepetal pokojem modravý holoubek a pan Maydig se přikrčoval, kdykoli kolem něho prolétal. „Stůj, povídám, zastav!“ nařizoval pan Fotheringay; a holub utkvěl nehnutě ve vzduchu. „Mohl bych ho proměnit znovu třeba na tu vázičku s kytkami,“ říkal pan Fotheringay, přesunul holuba zpátky na stůl a zázrak provedl. „Ale vy si asi budete chtít teď nacpat, že jo,“ řekl a zrekonstruoval vázu opět v původní tabatěrku.

Pan Maydig sledoval všechny tyto proměny s jakýmsi zbožným mlčením. Zíral na pana Fotheringaye a upejpavě nakonec vzal tabatěrku do ruky, prohlédl si ji a položil ji opět na stůl. „Tak!“ vyjádřil nakonec všechny své pocity jedním slovem. „No, a po tomhle už vám můžu líp vysvětlil, proč jsem za vámi vlastně přišel,“ řekl pan Fotheringay a začal s dlouhým a zamotaným vyprávěním o svých zvláštních zážitcích, počínajícím příhodou s onou lampou u Dlouhého draka a komplikovaným ustavičnými narážkami na jistého Winche. Pýcha nad předchozím úžasem pana Maydiga ho postupně opouštěla; stával se z něho zase ten obyčejný, všední pan Fotheringay. Pan Maydig pilně naslouchal, tabatěrku v ruce, a také jeho chování se během vyprávění měnilo. Náhle, právě když pan Fotheringay popisoval zázrak s třetím vejcem k snídani, ho kněz přerušil s napřaženou chvějící se rukou.

„Je to možné!“ řekl. „Lze v to uvěřit! Je to samozřejmě ohromující, ale lze tím mnohé vysvětlit! Moc provádět zázraky je dar – zvláštní nadání, něco jako genialita nebo jasnozřivost – až dosud jím byli navštíveni lidé jen zřídka, a byli to jen výjimeční lidé. V tomto případě ovšem… Odjakživa mě udivovaly zázraky Mohamedovy, zázraky jogínů nebo ty zázraky Madame Blavatské. Ale je to vlastně docela jednoduché, ano, jde o dar! A jak nádherně to potvrzuje vývody tak velikého myslitele,“ – pan Maydig ztišil hlas – „jako je Jeho Milost vévoda z Argyllu. Pronikáme tu k nějakým elementárním zákonům – hlubším, než jsou běžné přírodní zákony. Ano – ano! Jen pokračujte. Jen dál!“

Pan Fotheringay tedy pokračoval líčením nehody s konstáblem Winchem a pan Maydig, teď už nepřestrašen a bez bázně, začal rozhazovat rukama a vykřikovat úžasem. „Tohle mě trápilo nejvíc,“ vykládal pan Fotheringay, „v tom taky nejspíš potřebuju radu; on je teď, to se ví, v San Francisku – ani nevím, kde to vlastně je –, ale každopádně je to trapné pro nás oba, že jo, pane Maydig. Řek bych, že on vůbec nerozumí tomu, co se s ním děje, je asi vylekaný a taky dožraný musí být už pořádně, já vím, že se na mě chystá. Počítám, že se pořád snaží dostat se sem. Vracím ho zase zpátky, zázrakem, vždycky za pár hodin, když si na to vzpomenu. No a on, to se ví, on na to nebude moct přijít, jak to s ním vlastně je, to ho bude žrát ještě víc; taky, jestli si pokaždé kupuje nový lístek, ho to přijde na pěkné peníze. Udělal jsem pro něj všechno, co jsem mohl, jenže on mě asi těžko pochopí. Napadlo mě pak, že má třeba propálenou uniformu – to víte, jestli peklo opravdu vypadá tak, jak se o tom mluví –, a to by ho byli v San Francisku jistě hned zavřeli. Takže jsem mu samozřejmě, hned jak mě to napadlo, přikázal nový oblek. Jenže stejně jsem to tak nějak zamotal –“

Pan Maydig se tvářil vážně. „Zamotal, zamotal. Ano, není to lehké. A jak to ukončit…“ Jeho slova byla rozvláčná, nerozhodná.

„Nechme ale teď na chvíli Winche a mluvme o tom zásadním. Nemyslím, že by šlo o černou magii nebo něco podobného. Nemyslím, že by na tom bylo něco zločinného, to vůbec ne, pane Fotheringayi – zcela nic, pokud mi ovšem nezatajujete ještě nějaká podstatná fakta. Nikoli, jde o zázraky – čiré zázraky –, a to zázraky, pokud to smím říci, toho nejvyššího druhu.“

Přecházel sem tam po koberci před krbem, rozkládal rukama, a pan Fotheringay zatím seděl u stolu, bradu v dlaních, utrápený. „Pořád nevidím, jak to mám udělat s tím Winchem,“ říkal. „Dar činit zázraky – zjevně mocný dar,“ pravil pan Maydig, „vám pomůže nějak to s Winchem vyřešit, nic se nebojte. Milý pane, vy jste velice důležitá osoba – člověk s úžasnými možnostmi. Třeba jako svědek, například! A vůbec, co vy všechno byste mohl udělat…“

„Jo, pár věcí mě taky napadlo,“ pravil pan Fotheringay. „Jenže – vychází to někdy tak trochu šejdrem. Viděl jste ty první rybičky, ne? Úplně špatná mísa, úplně špatné ryby. Tak jsem si řek, že bych se měl s někým poradit.“

„To je správná cesta,“ odvětil pan Maydig, „velmi správná cesta – naprosto správná cesta.“ Zastavil se a zahleděl se na pana Fotheringaye. „Je to vlastně zcela neomezený dar. Měli bychom vlastně vaše síly vyzkoušet, jestli jsou opravdu… jestli je v nich všechno, co se zatím zdá.“

A tak, třebaže to vypadá neuvěřitelně, v pracovně domku za kostelíkem kongregační církve onoho nedělního večera dne desátého listopadu roku 1896 pan Fotheringay, povzbuzován a veden panem Maydigem, počal činit zázraky. Nechť čtenář zvlášť důkladně věnuje pozornost uvedenému datu. Namítne, nebo už patrně namítl, že jisté stránky tohoto příběhu jsou nepravděpodobné, že kdyby se bývalo vskutku přihodilo cokoli z toho, co už zde bylo popsáno, bývaly by toho před rokem plné noviny. A podrobnosti, které budou vzápětí vylíčeny, budou pro čtenáře zvlášť těžko přijatelné, neboť mimo jiné v sobě obsahují závěr, že on sám nebo ona sama, podle toho, jde-li o čtenáře nebo čtenářku, by byli museli právě před rokem zahynout násilnou a nebývalou smrtí. Ale v dalším průběhu i toto nabude na jasnosti a věrohodnosti, jak všichni rozumní a soudní čtenáři jistě uznají. Ještě však jsme nedospěli ke konci příběhu, ba sotva jsme se dostali za jeho polovinu. Tak tedy zprvu byly zázraky, které činil pan Fotheringay, jen takové docela malinké zázračky – žertíky s hrnečky a s nábytkem v salónu, krotké jako zázraky teosofů, ale i ty sebekrotší přijímal jeho spolupracovník s bázní a úctou. Pan Fotheringay by se byl nejraději hned pustil do urovnání té záležitosti s panem Winchem, jenže pan Maydig ho nenechal. Ale když provedli asi tucet takových domácích kouzel, stouplo jejich sebevědomí, jejich představivost zjevně vzrostla a rostla i jejich chuť. První větší podnik měl na svědomí hlad a taky nedostatek péče paní Minchinové, hospodyně pana Maydiga. Tabule, k níž farář pana Fotheringaye pozval, rozhodně nebyla dost lákavá a vybraná pro tak pilné dva divotvorce, jako byli oni; nicméně k ní usedli a pan Maydig se rmoutil spíš smutkem než hněvem nad nedostatky své hospodyně, když tu napadlo pana Fotheringaye, že jeho příležitost právě nastala. „Co myslíte, pane Maydig,“ řekl. „Kdybych se osmělil vás pozvat já, já bych –“

„Ale pane Fotheringayi! Jistěže můžete! Mne ovšem vůbec nenapadlo…“

Pan Fotheringay jen mávl rukou. „Co si dáme?“ prohlásil velkodušně a pak podle objednávky pana Maydiga podstatně poopravil jídelníček jejich společné večeře. „No, a pokud jde o mě,“ řekl, prohlížeje si lahůdky před panem Maydigem, „já odjakživa rád takhle tuplák porteru a velšský řízek, a to si tedy poručím. Burgundské, to není pro mě,“ a v tu ránu se na jeho přání před ním objevilo černé pivo a smažený sýr po velšsku. Seděli spolu dlouho u té večeře a mluvili jako rovný s rovným – jak si pojednou pan Fotheringay s radostným překvapením a zadostiučiněním uvědomil – o všech zázracích, které nadělají. „Mimochodem, pane Maydig,“ řekl pan Fotheringay, „možná že bych vám moh trochu pomoct – jako v domácnosti, víte?“

„Nerozumím vám tak docela,“ pravil pan Maydig a naléval si sklenici zázračného starého burgundského.

Pan Fotheringay se z prázdnoty před sebou obsloužil další porcí velšské sýrové pochoutky a ukrojil si pořádné sousto. „Tak mě napadlo,“ řekl, „že bych snad mohl (chroust, chroust) učinit (chroust, chroust) nějaký ten zázrak s paní Minchinovou (chroust, chroust) – aby se polepšila.“

Pan Maydig postavil sklenici a na jeho tváři se jevily pochyby. „Ona – ona je strašně nerada, když se jí někdo plete do jejích věcí, víte, pane Fotheringayi. A pak také je už vlastně jedenáct pryč a ona už je určitě v posteli a spí. Myslíte, že by tedy –“

Pan Fotheringay tyto námitky zvážil. „No ale proč by se nemohla polepšit i ve spánku?“

Pan Maydig měl proti této myšlence ještě nějaké námitky, ale po chvíli kapituloval. Pan Fotheringay vydal příslušný příkaz a o něco stísněněji pokračovali oba muži v hostině. Pan Maydig se široce rozkázal o proměnách, které si u své hospodyně sliboval už od zítřka, a to s optimismem, jenž se i navečeřenému panu Fotheringayovi zazdál poněkud nucený a násilný, a tu se ozvaly shora nějaké zmatené zvuky. Očima si vyměnili němou otázku a pan Maydig spěšně opustil místnost. Pan Fotheringay uslyšel, jak na svou hospodyni volá a jak za ní jde po schodech nahoru.

Snad za minutu už byl kněz zpátky, křepkým krokem a se zářící tváří. „Báječné!“ vykřikoval. „A dojemné! Nesmírně dojemné!“

Začal opět přecházet sem tam před krbem. „Pokání – nesmírně dojímavá zpověď kajícnice – pootevřenými dveřmi. Chudák stará. Zřejmě hned vstala. Vzbudila se a vstala, jen aby mohla rozbít lahvičku kořalky, kterou měla schovanou v kufru. A přiznat se k tomu!… Ale to nám dává – to nám otvírá – nejúžasnější perspektivy možností. Jestli se nám podařila takhle zázračná změna dokonce i u ní…“

„Asi to funguje neomezeně,“ pravil pan Fotheringay. „Jo, pokud by šlo o toho Winche…“

„Zcela neomezeně.“ Z předložky před krbem – nad problémem Winch jen mávl rukou – rozvíjel pan Maydig řadu báječných plánů, plánů, které vymýšlel v chůzi, jeden za druhým.

Tyhle plány ovšem nejsou pro tento příběh podstatné. Postačí říci, že byly prosyceny duchem nekonečné dobročinnosti, takové dobročinnosti, jaká se dostavuje po dobrém jídle. Postačí také říci, že nijak neřešily problém Winch. A není snad nutné zabývat se tím, do jaké míry došel tento program naplnění. Změny přinášel ohromující. Půlnoc zastihla pana Maydiga a pana Fotheringaye rázně pochodující napříč mrazivým tržištěm pod tichou lunou v extázi divotvorství, pana Maydiga rozevlátého a gestikulujícího, pomenšího pana Fotheringaye celého rozhorleného, zdaleka už ne v rozpacích nad svou duševní velikostí. Zreformovali kdejakého opilce, na němž se shodli, proměnili veškeré pivo a lihoviny ve vodu (v tomto bodě byl pan Fotheringay přehlasován panem Maydigem); dále vysušili Flinderovy močály, zlepšili půdu na vršku U stromu a zaléčili vikářovu bradavici. A hodlali se podívat, co by se dalo dělat s poškozeným molem u Jižního mostu. „Ta obec,“ lapal pan Maydig po dechu, „bude už zítra docela jiná.

A jak budou všichni překvapeni, jak budou vděčni!“ To zrovna začaly hodiny na věži odbíjet třetí.

„A jéje,“ řekl pan Fotheringay, „to už jsou tři! Musím domů, v osm musím být v práci. A pak taky paní Wimmsová –“

„Vždyť jsme teprve začali,“ pravil pan Maydig, plný sladkého pocitu neomezené moci. „Sotva jsme začali. Pomyslete, co dobrého už jsme udělali. Až se lidé probudí –“

„Jenže –“ začal pan Fotheringay.

Pan Maydig ho náhle popadl za ruku. Oči se mu rozjasnily a divoce zaplály. „Můj milý,“ povídal, „není naspěch. Podívejte se –“ ukázal na měsíc v zenitu, „− Jošua!“

„Jošua?“ řekl pan Fotheringay.

„Jošua,“ pravil pan Maydig. „Proč ne. Zastavte ho jako on.“

Pan Fotheringay pohlédl na lunu.

„To je trošku moc,“ řekl po chvíli.

„A proč? Samozřejmě že nezastavíte Měsíc. Zastavíte jen otáčení Země, víte? Čas se zastaví. Tím přece neuděláme nic zlého.“

„Hm!“ řekl pan Fotheringay. „Tak dobře.“ Povzdychl si. „Zkusím to. Tak tedy pozor –“

Zapjal si kabát a oslovil svou domovskou planetu s takovou důvěrností, jakou si jen troufl. „Heleď, přestaň se laskavě točit, jo?“

Vzápětí letěl střemhlav vzduchem rychlostí několika tuctů mil za minutu. Přes bezpočet kruhů, které každou vteřinu opisoval, nepřestal myslet; neboť myšlenka je podivuhodná – někdy pomalá jako tekoucí smůla, jindy rychlá jako blesk. Myslel a v mžiku si přál: „Ať jsem hned dole, zdravý a v bezpečí. Ať se jinak děje cokoliv, jen ať já jsem zdravý dole a v bezpečí.“

Přál si to v pravý čas, neboť mu šaty na těle, rozpáleny prudkým letem vzduchem, už začínaly doutnat. Přistál s tvrdým, avšak nikoli nebezpečným nárazem na něčem, co vypadalo jako hora čerstvě zorané země. Hromada kovu a zdiva, nápadně podobná kostelní věži uprostřed tržiště, dopadla nedaleko něho, odrazila se přes něj do výše a rozlétla se v kamení, cihly a zdivo jako explodující bomba. Přefičela nad ním kráva, narazila na jeden z větších kusů zdiva a rozprskla se jako vajíčko. Ozval se rachot, proti němuž se i ty nejmohutnější exploze, jaké kdy v životě slyšel, zdály být jen šelestem padajícího prachu, a po něm následovala celá série menších výbuchů. Nesmírný vichr burácel zemí i nebesy, takže sotva mohl zvednout hlavu a rozhlédnout se. Chvíli byl bez dechu a vyděšen, takže ani nerozpoznal, kde je a co se stalo. První, co udělal, bylo, že si sáhl na hlavu a ujistil se, že ty vlající vlasy stále ještě patří jemu.

„Pane na nebi!“ vydechl pan Fotheringay, sotva mocen slova v té vichřici, „to jsem měl namále! Co se to jen stalo? Vichr a bouře. A ještě před minutou byla taková pěkná noc. To ten Maydig mě do toho navezl. To je ale vichřice! Jestli budu dělat takovéhle hlouposti, tak z toho bude ještě i malér jako hrom!

A kde vůbec je Maydig?

Tady je ale paseka!“

Rozhlížel se, pokud mu to jen vlající sako dovolilo. Kolem to vypadalo opravdu nesmírně zvláštně. „Nebe by bylo v pořádku,“ řekl pan Fotheringay. „Jenže to je asi to jediné, co je ještě v pořádku. A i tam to vypadá, jako by se hnala strašná bouřka. Ale měsíc je pořád vidět. Zrovna tak jako před chvílí. Jasno jako v poledne. Ale to ostatní… Kde je vesnice? Kde – kde je vůbec všechno? A co propána rozpoutalo tu vichřici? Vítr jsem si přece žádný nepřál!“

Marně se pan Fotheringay pokoušel postavit na nohy, a po neúspěšném pokusu zůstat raději na všech čtyřech v bezpečí na zemi. Zkoumal na závětrné straně krajinu zalitou měsíčním světlem a šosy mu vlály nad hlavou. „Muselo se stát něco strašně vážného,“ říkal pan Fotheringay. „Ale co to jen mohlo být – to ví sám pánbůh.“

Široko daleko nebylo v bílé záři skrze oblaky prachu hnané vichřicí vidět nic než změť hlíny a hromady chaotických trosek; žádné stromy, žádné domy, žádný známý obraz, jen spoušť a zničení nořící se posléze do tmy pod vířícími sloupy a praporci prachu, za blesků a rachocení hromu rychle se ženoucí bouře. Poblíž něho v jasném světle bylo něco, co kdysi mohl být vzrostlý jilm, hromada třísek smetených na kupu, větve i kmen, a pak také nějaká kupa zkroucených traverz – až příliš zjevně to býval viadukt – čněla z nahromaděných trosek.

Když totiž pan Fotheringay zastavil otáčení pevné části planety, neučinil žádná opatření, pokud jde o všelijaké příslušenství na jejím povrchu. Země se otáčí tak rychle, že její povrch v oblasti rovníku se pohybuje rychlostí větší než tisíc mil za hodinu, a i v našich šířkách stále ještě rychlostí víc než poloviční. Takže tedy vesnice i pan Maydig i pan Fotheringay a vůbec všechno na světě bylo vrženo vpřed rychlostí asi šesti set yardů za vteřinu – to jest daleko prudčeji, než kdyby to bylo vystřeleno z děla. A všichni lidé, každý živý tvor, každý dům a každý strom – celý svět, jak ho známe – byl takto vymrštěn a smeten a naprosto zničen. To se tedy stalo.

Tohle všechno pan Fotheringay ovšem nedokázal plně zhodnotit. Avšak uvědomil si, že se jeho zázrak nepovedl, a s tímto vědomím se dostavila i veliká nechuť ke všem zázrakům. Byl teď potmě, neboť obloha se už zatáhla, oblaka zakryla měsíc, jejž předtím na okamžik zahlédl, a vzduch se naplnil přívalem svíjejících se a zmítajících mračen. Řev větrů a vod naplnil nebe i zemi, a když se mu podařilo pod ochranou dlaně pohlédnout skrze prach a valící se déšť a krupobití proti vichřici, uviděl v hře blesků nesmírnou vodní stěnu řítící se směrem k němu.

„Maydigu!“ zaječel pan Fotheringay, jen slabý hlásek v bouři živlů. „Kde jste, Maydigu?“

„Stůj!“ zařval pak na valící se vodstvo. „Pro boha živého stůj!“

„Moment, jo,“ řekl poté bleskům a hromům, „jen moment počkejte, prosím vás, než se trochu vzpamatuju… Co teď?“ říkal. „Co já budu dělat? Panebože! Kdyby tu tak byl Maydig!“

„Už vím,“ pravil pan Fotheringay. „Jen abych to proboha tentokrát řekl správně.“

Zůstal na všech čtyřech, vzepřel se proti větru a dával dobrý pozor, aby všechno bylo řečeno, jak náleží.

„Ták!“ povídal. „Ať se nic z toho, co si teď budu přát, neděje, dokud neřeknu ‚Teď!‘… propána, že já jsem na to nepomyslel dřív.“

Pozvedl svůj slabý hlas proti vichřici, křičel víc a víc, marně se namáhaje, aby uslyšel sám sebe. „Tak tedy pozor, jo? A pozor na to, co jsem právě řekl. Především, až to všechno dopovím, ať ztratím svou moc dělat zázraky, ať mám jen takovou sílu vůle jako každý druhý a ať tyhle nebezpečné zázraky přestanou. Nechci s nimi nic mít. Kéž bych si tak byl s nimi nebyl nikdy nic začal! Nestojím o ně. Tak to je za prvé, jo? Za druhé – ať jsem zase zpátky zrovna tam, než ty zázraky začaly; ať je všechno úplně tak, jak to bylo, než se ta zatracená lampa obrátila vzhůru nohama, jo? Je to velká práce, ale je to taky poslední práce. Jasné? Už žádné zázraky, všecko, jak bylo – já zpátky u Dlouhého draka zrovna předtím, než jsem vypil to malé pivo. Tak, to je všechno.“ Zaryl prsty do hlíny, zavřel oči a pravil: „Teď!“ Všechno naráz ztichlo. Postřehl, že už zase stojí vzpřímen.

„No, to ovšem tvrdíte vy,“ říkal nějaký hlas.

Otevřel oči. Byl ve výčepu u Dlouhého draka a přel se o zázraky s Toddym Beamishem. Měl matný pocit, že zapomíná na něco strašně velkého, ale v mžiku to pominulo. Jak víte, až na to, že ztratil svou schopnost dělat zázraky, všechno se vrátilo a bylo tak, jak bývalo předtím, i jeho mysl a paměť tedy byly v tom stavu jako tehdy, než ještě tento příběh počal. Takže nevěděl naprosto nic o tom, o čem jsme tu vyprávěli, a nic o tom neví až dodnes. A nade všechno jiné stále ještě nevěří, že by nějaké zázraky byly možné.

„Povídám vám, že zázraky, máme-li to říct přesně, se prostě stát nemůžou,“ řekl, „ať si vezmete co chcete. A já jsem ochoten dokázat to, a hned.“

„To si ovšem myslíte vy,“ řekl Toddy Beamish, a dál: „ale dokazujte si, jestli to dokážete dokázat.“

„Tak heleďte, pane Beamish,“ povídal pan Fotheringay, „to si musíme říct na rovinu, co to vůbec je, takový zázrak. Takový zázrak je něco, co je úplně proti přírodě a co by někdo dokázal pouhou silou vůle…“

příběh gottfrieda plattnera

Do jaké míry lze věřit svědectvím o té Plattnerově historii, zůstává zapeklitým problémem. Na jedné straně tu existuje sedm svědků – nebo, abychom byli zcela přesní, je tu šest a půl páru očí a jeden nevývratný fakt; a na druhé straně tu zůstává – jak to pojmenovat? – předsudek, zdravý rozum nebo setrvačnost našeho uvažování. Nikdy se snad nesešlo sedm tak důvěryhodných svědků; nikdy snad nebylo prokázáno nic nepopiratelněji než převrácení anatomické stavby těla Gottfrieda Plattnera – a přitom snad nikdy nikdo ještě nevyprávěl tak bláznivou historii jako oni! A nejbláznivější na ní vůbec je podíl Gottfrieda samotného (neboť jeho rovněž k oněm sedmi svědkům počítám). Chraň bůh, že bych snad chtěl ve jménu nestrannosti podporovat pověrčivost a sdílet pak osud příznivců Eusapiiných. Ne, docela upřímně – něco v té záležitosti Gottfrieda Plattnera doopravdy skřípe; jenže co to je, to nedovedu říct, nač bych se k tomu nepřiznal. Překvapilo mě, jakou váhu tomu příběhu připisují ti, od nichž by se to nejméně dalo předpokládat, totiž odborníci. Myslím však, že nejpoctivější bude vyprávět vše čtenářům bez jakýchkoli dalších komentářů.

Gottfried Plattner je, třebaže na to jeho jméno nevypadá, poctivý rodilý Angličan. Tatínek pocházel z Alsaska, přistěhoval se do Anglie v šedesátých letech, oženil se s bezúhonnou dívkou z vážné rodiny a umřel roku 1887, věnovav svůj mravný a fádní život, pokud mé vědomosti sahají, převážně pokládání parket. Gottfriedovi je sedmadvacet. Díky tomu, že po rodičích zdědil tři mateřské jazyky, je zaměstnán jako učitel moderních řečí v malé soukromé škole na jihu Anglie. Povrchnímu pozorovateli by se jevil nápadně podobný jakémukoli jinému učiteli moderních řečí v jakékoli jiné malé soukromé škole. Šaty nenosí ani příliš drahé, ani příliš moderní, ale naproti tomu také nechodí oblékán nijak nuzně nebo ošuntěle; tvář, výška, držení těla – všechno je na něm nenápadné. Asi byste si na něm povšimli, že jako většina lidí nemá obličej tak docela symetrický, pravé oko má trochu větší než levé a čelist má napravo také o poznání masívnější. Kdybyste mu jako nezúčastnění laici rozhrnuli košili a poslechli si, jak mu bije srdce, zdálo by se vám patrně, že i srdce má jako každý druhý. Ale zde už byste se vy laici zcela rozešli s názorem, jaký by přijal odborník. Vám by se jeho srdce zdálo zcela normální, odborník by usoudil zcela naopak. A když už byste byli takhle upozorněni, přišli byste na tu zvláštnost snadno i sami. Gottfriedovo srdce totiž buší na pravé straně hrudníku.

To ovšem není jediná Gottfriedova zvláštnost, třebaže by asi jediná zaujala laickou pozornost.

Jak se zdá podle pečlivého vyšetření Gottfriedových útrob, které podnikl známý chirurg, jsou obdobně přesunuty i ostatní nesymetrické tělesné orgány. Pravý lalok jater má nalevo, levý napravo; rovněž jeho plíce jsou podobně obráceny. A co je ještě pozoruhodnějšího, Gottfried se stal – vyloučíme-li možnost, že je dokonalý herec – z praváka levákem. Od události, kterou bude ještě třeba probrat (tak objektivně, jak je to jen možné), zjišťuje, že nedokáže psát jinak než zprava doleva, a to levou rukou. Nedokáže hodit pravačkou kámen, plete si u stolu nůž a vidličku a jeho pojetí silničních pravidel – jezdí na kole – je trvalým zdrojem kalamit a katastrof. A přitom chybí sebemenší svědectví, že by snad Gottfried byl levákem už předtím, než se mu to všechno přihodilo.

A ještě jeden fakt zbývá v té neuvěřitelné historii. Gottfried předvádí tři své fotografie. Na jedné ho máte pětiletého nebo šestiletého, zpod kabátku mu čouhají tlusté nožky, tvář zamračenou. A na tomto snímku má levé oko o poznání větší než pravé a čelist na levé straně má rovněž o něco vyvinutější. Je to pravý opak toho, jak je tomu dnes. Gottfriedova fotografie ze čtrnáctého roku života jako by tato fakta popírala, ale to jen proto, že je to jeden z oněch levných módních „medailónků“, jaké se tehdy dělávaly – rovnou na kov –, a proto tedy ten stranově převrácený, zrcadlový obraz. Třetí snímek ho ukazuje jedenadvacetiletého a potvrzuje to, co ukazují i předchozí dva. To všechno zcela přesvědčivě prokazuje, že u Gottfrieda skutečně došlo k zrcadlovému obrácení celého jeho organismu. Jenže jak by k takové věci u člověka mohlo vůbec dojít, vyloučíme-li možnost zázraku, ostatně fantastického a bezsmyslného, je nesmírně obtížné si představit.

Existuje ovšem jedno vysvětlení všech těchto skutečností, totiž předpoklad, že na základě celkem průkazně odchylného uložení srdce podnikl Plattner pracnou přetvářku. Podvržené fotografie, předstírané leváctví. Jenže povaha toho člověka žádnou takovou teorii nepřipouští. Je to muž klidný, praktický, skromný a z hlediska Nordauovy klasifikace duševně zcela zdravý. Rád pivo, mírně kouří, denně jde na procházku a má zdravě vysoké mínění o ceně své výuky. Má pěkný, i když necvičený tenor a rád si zazpívá populární veselé písničky. Čte rád, ne ovšem chorobně rád, hlavně romány prosycené bohabojným optimismem – dobře spí, málokdy se mu něco zdává. Je to vlastně ten poslední člověk, od něhož by se dalo čekat nějaké fantazírování. Naopak, zachází tak daleko, že svůj příběh světu nejen nevnucuje, ale projevuje v tomto směru mimořádný nedostatek sdílnosti. Reaguje na dotazy s takovým – upejpáním by myslím bylo to pravé slovo –, že odzbrojuje i ty nejnedůvěřivější. Vypadá to, jako by se úplně styděl za to, že se něco tak zvláštního přihodilo právě jemu.

Nemůžeme než litovat, že Plattnerovo odmítavé stanovisko k možnosti případné budoucí pitvy nás připraví – pravděpodobně navždy – o věcný důkaz, že v celém jeho těle došlo k stranové záměně orgánů. A na tomto faktu cele závisí věrohodnost jeho historky. Neexistuje totiž způsob, jak přemisťováním člověka v prostoru, jemuž se běžně prostor říká, takového zrcadlového převrácení docílit. Ať s jedincem podnikáte co chcete, stále zůstává levá strana nalevo a pravá napravo. Mohli byste to ovšem dokázat s dokonale plošným předmětem. Když vystřihnete z papíru obrazec, jakýkoli tvar, který má pravou a levou stranu, můžete zaměnit jeho stranovou podobu prostým obrácením. S trojrozměrnými věcmi je to jiné. Matematičtí teoretikové nám říkají, že je jen jedna cesta, jak u trojrozměrného tělesa strany obrátit: vyjmout taková tělesa zcela z našeho prostoru, nechat je tedy prakticky zmizet z jeho běžné existence, a pak někde mimo náš prostor – takový, jaký my ho známe – převrátit. Zní to sice trochu tajuplně, to je pravda, ale kdokoli se poněkud vyzná v teoretické matematice, dotvrdí čtenáři, že tomu tak skutečně je. Vyjádřeno v čistě technických pojmech byla by právě Plattnerova prazvláštní stranová inverze důkazem o tom, že se přemístil z našeho prostoru do takzvaného čtvrtého rozměru a že se odtamtud opět do našeho světa vrátil. Pokud se nerozhodneme, že jsme se stali obětí složitého a bezpodstatného výmyslu, jsme téměř nuceni věřit, že tomu právě takhle bylo.

Potud hmatatelná fakta. A teď přistoupíme k výčtu událostí, které jsou spojeny s jeho dočasným zmizením ze světa. Pokud víme, věnoval se Plattner v Sussexville Proprietary School netoliko povinnostem výuky moderních jazyků, nýbrž učil právě tak i chemii, obchodní zeměpis, účetnictví, těsnopis, kreslení a jakýkoli další předmět, který náhodou upoutal vrtošivou pozornost rodičů jeho žáků. Věděl o všech těchto rozmanitých předmětech málo nebo taky nic, jenže na rozdíl od státních středních škol se na soukromých školách zcela případně nehledí tolik na kantorovy znalosti, jako spíše na jeho vysoce morální profil a gentlemanské vystupování. V chemii měl Plattner obzvláštní mezery, podle vlastního vyjádření nepokročil dále než ke kapitole Tři plyny (a zůstává otázkou, které tři plyny to vlastně byly). Jelikož však jeho žáci začínali s vědomostmi zcela nulovými a veškeré své znalosti odvozovali ze znalostí jeho, nečinilo mu to po několik semestrů žádné (nebo jen nepatrné) potíže. Pak vstoupil do školy žáček jménem Whibble, kterého někdo z nezodpovědných příbuzných vychoval ke zvídavosti. Tento mládeneček sledoval Plattnerovy výklady se zjevným a vytrvalým zájmem a jako doklad své píle v tomto předmětu nosil občas Plattnerovi všelijaké látky k analýze. Plattner, polichocen takovým důkazem, jak dovedl probudit zanícení pro výuku, nejenže analýzy prováděl, ale dokonce i nalezené složení látek vyhlašoval. Cítil se dokonce svým žáčkem tolik povzbuzen, že si sehnal nějakou příručku o chemické analýze a při večerních dozorech nad přípravou žáků se v ní vzdělával. Byl překvapen, jak zajímavý obor ta chemie vlastně je. Až potud je to zcela všední historka. Nyní však vtrhne na scénu zelenavý prášek. Zdroj onoho zelenavého prášku je, jak se naneštěstí zdá, zcela ztracen. Malý Whibble vypráví jakousi spletitou historku o tom, jak ho nalezl v sáčku v opuštěném lomu kdesi poblíž Downs. Bezpochyby by se bývaly věci znamenitě vyvíjely pro Plattnera a patrně i pro rodinu toho Whibblea, kdyby se tam byla ocitla prášku rozškrtnutá zápalka. Jisté je, že mladý pán prášek do školy nepřinesl v žádném sáčku, nýbrž v obyčejné osmiuncové lékárnické lahvičce, uzátkované rozžvýkaným novinovým papírem. Dal ji Plattnerovi odpoledne po vyučování. Čtyři kluci zůstali po škole a měli si po odpolední modlitbě doplnit, co zalajdali, a Plattner si je vzal pod dohled do malé třídy, kde se také konávalo vyučování chemie. Charakteristickým rysem vybavení pro praktickou výuku chemie byla v Sussexville Proprietary School, tak jako ostatně ve většině soukromých škol v Británii, strohá skromnost. Veškeré potřeby byly uskladněny ve skříňce ve výklenku, která nebyla větší než běžný cestovní kufřík. Plattner, jehož pasívní hlídání poškoláků dost nudilo, jak se zdá, uvítal Whibblův popud jako příjemné vyrušení, odemkl skříňku a hned se pustil do analyzování. Whibble seděl – k svému štěstí – v bezpečné vzdálenosti a pozoroval ho. Všichni čtyři hříšníci, předstírajíce, že jsou hluboce zabráni do své práce, ho pokradmu a s nevšedním zájmem sledovali. Plattnerova chemická praktika, jak se zdá, byla i v oné úzké oblasti, nepřesahující kapitolu o třech plynech, poznamenána rysy jisté ukvapenosti.

Všichni se prakticky v líčení Plattnerova postupu shodují. Odsypal trošku zelenavého prášku do zkumavky a zkoušel látku postupně vodou, kyselinou solnou, kyselinou dusičnou a kyselinou sírovou. Když nedospěl k žádnému výsledku, odsypal na břidlicovou podložku nevelkou hromádku, asi tak půl té lahvičky toho mohlo být, a škrtl zápalkou. Lahvičku držel v levé ruce. Začalo to dýmat a tavit se a pak to náhle s ohlušující prudkostí a oslňujícím zablesknutím explodovalo.

Všech pět chlapců, vždy připravených na katastrofu, při zášlehu sjelo pod lavice, a nikomu z nich se také nic vážného nestalo. Okno bylo vyraženo na hřiště a tabule i se stojánkem byla převržena. Břidlicová podložka byla rozmetána na atomy. Ze stropu spadl kus omítky. Jinak nedošlo na budově ani na zařízení k žádným škodám, a když chlapci Plattnera neviděli, domnívali se zprvu, že ho výbuch srazil na zem a že leží někde z jejich dohledu, za lavicemi. Vyskočili ze svých míst a běželi mu na pomoc, k svému překvapení však nalezli jeho místo prázdné. Otřeseni ještě prudkým výbuchem letěli ke dveřím, měli v tom zmatku dojem, že snad byl raněn a že ze třídy vyběhl. Ale Carson, první z nich, se ve dveřích už málem srazil s ředitelem, panem Lidgettem. Pan Lidgett je zavalitý, prudký člověk s jediným okem. Chlapci uvádějí, že se do místnosti vrhl, vykřikuje taková ta slova, jimiž si ředitelé vznětlivější povahy obvykle ulevují – aby nedošlo na slova závadnější. „Zmiz, kašpare!“ řekl Carsonovi. „Kde je pan učitel Plattner?“ Ta slova chlapci dosvědčují. („Dráteník“, „štěně“ a „kašpar“ patří, jak se zdá, k drobným mincím páně Lidgettova školního výraziva.)

Kde je pan učitel Plattner? Tato otázka byla pak v následujících dnech mnohokrát opakována. Zdálo se doopravdy, že ta nepravděpodobná nadsázka „rozmetán na atomy“ se konečně jednou také uskutečnila. Z pana Plattnera nezbyl ani jeden jediný patrný kousíček, ani kapička krve, ani steh z jeho obleku. Byl zřejmě vymazán ze světa a nezanechal po sobě ani smítka. Nic, abychom se drželi úsloví, co by se dalo přikrýt malou šestipencí! A bylo zjevné, že jeho dokonalé zmizení je důsledek té exploze.

Je zbytečné nějak nadsazovat rozčilení, které propuklo v Sussexville Proprietary School a v celém Sussexvillu i jinde po této události. Je dost možné, že se někdo z čtenářů těchto stránek třeba rozpomene na to, jak až k němu dolehl nějaký vzdálený a skomírající ohlas tohoto rozrušení o loňských letních prázdninách. Lidgett, jak se zdá, udělal vše, co bylo v jeho moci, aby zvěsti umenšil a potlačil. Zavedl trest opisování pětadvaceti řádek za každou zmínku o Plattnerovi a po třídách roztrušoval, že jsou mu okolnosti učitelova pobytu dobře známy. Obával se, jak vysvětluje, že sama možnost, že k explozi vůbec mohlo dojít, navzdory důkladným opatřením k omezení praktické výuky chemie na minimum, by mohla ublížit škole na pověsti; a stejně škodlivé by byly jakékoli rysy záhadnosti na Plattnerově náhlém opuštění školy. Nejen to, dělal co mohl, jen aby všechno vypadalo docela přirozené a všední. Zvláště si vzal na mušku pět očitých svědků té příhody a vyslýchal je tak zevrubně, až přestávali věřit i tomu, co na vlastní oči viděli. Nicméně přes všechno jeho úsilí ohromovala tato historka, zvětšená a pokroucená, po devět dní celé okolí, a několik rodin vzalo pod průhlednými záminkami své syny ze školy. A není tak zcela bezvýznamný fakt, že spoustě lidí v sousedství se po dobu tohoto vzrušení zdály mimořádně živé sny o Plattnerovi až do chvíle, kdy se vrátil, a že si tyto sny byly navzájem podivuhodným způsobem podobné. Téměř všem se objevoval, někdy sám, někdy ve společnosti, jak prolíná jakousi měňavou září. Téměř všem se jevila jeho tvář bledá, ustaraná, k několika snícím se dokonce obracel jakýmisi posuňky. Jeden nebo dva chlapci, zřejmě ve stavu nočního děsu, se domnívali, že se k nim Plattner blíží neobyčejnou rychlostí a že se jim dokonce zblízka podíval do očí. Jiní zase snili, že prchají s Plattnerem společně před neurčitými, ale zcela neobvyklými postavami kulovitého tvaru. Všechny tyto sny byly ovšem zatlačovány do pozadí různým vyšetřováním a dohady až do středy následujícího týdne, deset dní po onom pondělním výbuchu, kdy se Plattner znovu objevil. Okolnosti jeho návratu byly právě tak zvláštní jako ty, za nichž zmizel. Pokud lze doplnit poněkud vznětlivé líčení pana Lidgetta váhavými sděleními Plattnerovými, bylo to asi tak, že v onu středu večer, okolo západu slunce, činil se pan ředitel na zahrádce – prominul chlapcům předtím večerní přípravu – a otrhával a jedl jahody, které mezi vším ovocem nade všechno a nezřízeně miloval. Zahrada je to větší, starosvětská, skrytá před zvědavci dosti vysokou zídkou z neomítnutých cihel, porostlou břečťanem. Právě když se shýbl k obzvláště obsypanému keříčku, zablesklo se, ozvala se dunivá rána, a než se stačil ohlédnout, uhodilo ho zezadu něco těžkého. Srazilo ho to kupředu, jahody v ruce rozmačkal a hedvábný biret – pan Lidgett lpí na poněkud staromódním kantorském ústroji – měl náhle naražen do čela, divže ne přes oči. Když se s něho tato těžká střela svezla a dosedla do jahod, ukázalo se, že to není nic jiného než náš milý a dlouho postrádaný pan Gottfried Plattner, důkladně pocuchaný. Bez límce, bez klobouku, košili umazanou, ruce od krve. Pan Lidgett byl tak rozhorlen a překvapen, že zapomněl povstat, a tak na všech čtyřech, s biretem naraženým do oka, se zle pustil do Plattnera a do jeho neslýchaných způsobů.

Touto pramálo utěšenou scénkou je dokreslena, řekl bych, vnější podoba Plattnerova příběhu – jeho verze pro veřejnost. A není zajisté třeba probírat zde všechny podrobnosti a okolnosti, za nichž pan Lidgett pana Plattnera propustil. Veškeré tyto detaily, s odkazy na data a plná jména, lze nalézt v rozsáhlejší zprávě o této záležitosti, jež byla předložena Společnosti pro výzkum paranormálních jevů. Ojedinělé převrácení stran, k němuž u Plattnera došlo, nebylo po několik prvních dní vůbec zpozorováno a upoutalo pozornost teprve ve spojení s jeho nutkáním psát na tabuli zleva doprava. Plattner tuto charakteristickou skutečnost spíše skrýval než předváděl, jelikož se domníval, že by mu mohla v nastalé situaci uškodit. Přemístění srdce na pravou stranu bylo zjištěno až po několika měsících, když mu dávali narkózu před trháním zubu. Ač nerad, přivolil poté k zběžné lékařské prohlídce, jejíž výsledek byl uveřejněn v Journal of Anatomy. A tím jsou v podstatě vyčerpány důkazy věcné povahy; nyní lze pokročit ke zvážení Plattnerových výpovědí. Nejprve však načrtněme jasnou dělicí čáru mezi tím, co dosud bylo řečeno, a mezi tím, co bude následovat. Vše, co jsem dosud uvedl, lze dotvrdit svědectvími, jaká by uznal každý kriminalista. Svědci jsou dosud vesměs naživu; čtenář se může, dovolí-li mu to čas, třeba hned zítra pustit za těmi kluky, nebo i čelit hněvu samotného pana Lidgetta a vyslýchat si je, klást jim léčky a pasti, co srdce ráčí; i Gottfried Plattner, jeho přehozené srdce a jeho tři fotografie jsou k dispozici. Lze mít za prokázané, že zmizel na devět dní v důsledku exploze; že se vrátil téměř stejně katastrofálně, za okolností, jež se velice dotkly pana Lidgetta, buďtež si tyto okolnosti jakékoli; a že se navrátil zrcadlově obrácen, přesně tak, jak nám obrací obraz každé zrcadlo. Zejména z posledního ze zmíněných faktů, jak už jsem uvedl, vyplývá téměř nevyhnutelně, že se po oněch devět dní musel Plattner nutně nacházet kdesi zcela mimo náš prostor. Průkaznost všech těchto věcí je věru silnější, než bývá věrohodnost svědectví, na jejichž základě věšíme většinu vrahů. Ale věrohodnost vlastního Plattnerova vylíčení o tom, kde vlastně byl, s veškerým jeho zmateným vysvětlováním a navzájem si odporujícími detaily, nepodepírá nic než slovo Gottfrieda Plattnera. Nemám v úmyslu je znevážit, musím jen upozornit – což zapomíná udělat velice mnoho lidí, kteří píší o tajemných psychických jevech –, že tu od prakticky zcela nesporných zkušeností přecházím k takovým věcem, jež má každý soudný člověk svobodné právo odmítnout anebo v ně věřit, zcela podle svého úsudku. Uvedená fakta opravňují věřit; ale pod tíhou rozporu se vší lidskou zkušeností převažují tyto věci do oblasti neuvěřitelna. Nechtěl bych rameno vah čtenářova úsudku vychýlit tím ani oním směrem, povím prostě, co jsem se od Plattnera sám dověděl. Snad ještě řeknu, že mi vše vyprávěl v mém domku v Chislehurstu; a že jakmile toho večera odešel, hned jsem šel do pracovny a zapsal vše, co jsem si zapamatoval. Byl později tak laskav a pročetl si strojový přepis mého záznamu, takže není nutno mít pochyb o jeho správnosti ve všem podstatném. Plattner uvádí, že v okamžiku výbuchu měl jasnou představu, že je zabit. Cítil, jak je nadzdvižen a sražen zpět. Psychologa by mohlo zaujmout, že v letu zcela jasně uvažoval a kladl si otázku, zda narazí do skříňky s chemikáliemi, nebo na podstavec tabule. Zakopl, zavrávoral a ztěžka dosedl na něco pružného a pevného. Na okamžik ho exploze omráčila. Pak živě ucítil pach spálených vlasů a zdálo se mu, že slyší pana Lidgetta, jak se po něm shání. Mějme na paměti, že byl v té chvíli značně otřesen.

Zprvu měl dojem, že stále ještě stojí ve třídě.

Vnímal zcela zřetelně úlek chlapců a vstup pana Lidgetta. Tím je si naprosto jist. Neslyšel jejich odpovědi, ale připisoval to ohlušení z exploze. Věci kolem vypadaly nezvykle temné a matné, ale vysvětloval si to logickým, nicméně mylným vývodem, že se při výbuchu patrně vyvinulo množství dýmu. Tímto šerem se pohyboval pan Lidgett a chlapci, matní a mlčenliví jako přízraky. Obličej ho stále ještě pálil, jak ho ožehl žár exploze. Byl, jak sám říká, „celý pryč“. První jasné myšlenky se týkaly jeho osobního bezpečí. Připadlo mu, že snad ohluchl a oslepl. Opatrně se ohmatal. Jeho vnímání se tím poněkud zostřilo, s překvapením však kolem sebe postrádal staré známé lavice a ostatní školní zařízení. A pak došlo k něčemu, co z něho vyrazilo výkřik a vyburcovalo utlumené schopnosti k náhlé čilosti. Dva z chlapců šermujíce rukama jím jeden po druhém prošli! Žádný nedal najevo sebemenší známku, že by si uvědomoval jeho přítomnost. Je těžké představit si, co při tom cítil. Prolnuli jím a nebyl to náraz o nic větší, než kdyby prošli cárem mlhy.

První Plattnerova myšlenka potom byla, že je snad mrtvý. Jelikož byl v tomto ohledu zcela zdravě vychováván, byl mírně překvapen, že s sebou dosud nosí své tělo. Druhý nápad byl, že mrtev není on, nýbrž ti druzí; že exploze zničila celou Sussexville Proprietary School se vším všudy a se všemi lidmi až na něho. Ale ani to neskýtalo uspokojivé vysvětlení. Ohromeně se vrátil k opětnému pozorování.

Všechno kolem bylo ponořeno v hluboké tmě; zprvu se zdálo, že temnota má jen jednu barvu, ebenovou čerň. Černé nebe měl i nad hlavou. Jediné osvětlené místo v celé té scenérii byla slabá nazelenalá záře na rozhraní země a oblohy, jež dávala vystoupit obzoru zvlněných černých vrchů. To, jak jsem řekl, byl prvotní dojem. Když jeho oči přivykly šeru, začal rozlišovat jemné odstíny zelenavé barvy v obklopující ho noci. Proti tomuto pozadí se mu, zdá se, jevilo zařízení třídy i ti, kdož v ní byli, jako fosforeskující a nehmatné přízraky. Napřáhl ruku a bez námahy ji prostrčil stěnou místnosti poblíže kamen.

Líčí, jak se divoce snažil upoutat na sebe pozornost. Křičel na Lidgetta a zkoušel chytit některého z chlapců, kteří běhali sem a tam. Přestal, teprve když do místnosti vstoupila paní Lidgettová, kterou pochopitelně jakožto jeden z učitelů nemohl ani vystát. Říká, že je krajně nesnesitelné být ve světě, a přece se necítit jeho součástí. Nikoli nepřípadně přirovnává svůj pocit ke kočce, která se dívá na myš za oknem. Kdykoli učinil pokus navázat nějaké spojení s oním šerým známým světem kolem sebe, shledal, že jakási neviditelná a nepochopitelná bariéra mu v tom brání.

Obrátil pak pozornost na své hmatatelné prostředí. Zjistil, že dosud drží v ruce lahvičku se zbytkem zeleného prášku. Strčil ji do kapsy a sáhl kolem sebe. Seděl zjevně na nějakém balvanu pokrytém hebkým mechem. Černý kraj kolem si pro tmu nemohl prohlédnout, neboť ho přezařoval bledý a mlhavý obraz třídy, ale měl pocit (snad díky chladnému větru), že je kdesi poblíž hřebene nějakého kopce a že sráz pod jeho nohama spadá příkře do údolí. Zelený přísvit na obzoru, jak se zdálo, se šířil a jasněl. Vstal a protíral si oči. Udělal pár kroků dolů po strmém svahu, pak klopýtl, téměř padl a znovu se posadil na mohutné rozeklané skalisko a pozoroval úsvit. Všiml si, že svět kolem něho je zcela mlčenlivý. Byl právě tak tichý, jak byl černý, a třebaže vzhůru do svahu vál studený vichr, neozvalo se zašustění trávy nebo šelest větví, které by byly měly vítr doprovázet. Takže alespoň sluchem, když už ne zrakem, poznal, že svah, na němž stál, je kamenitý a pustý. Zelený svit jasněl každým okamžikem a současně se do černě oblohy nad hlavou a pustých skal kolem mísila průsvitná krvavá červeň, aniž však čerň zmírnila. S ohledem na to, co bude řečeno dále, považoval bych tuto rudou barvu za zrakový klam způsobený kontrastem. Něco černého se na okamžik zatřepetalo proti živě žlutozelené obloze nízko nad obzorem a pak se z hlubiny černé tmy pod ním vznesl tenký pronikavý hlas zvonu. S jasnícím se světlem rostlo i tísnivé očekávání.

Co takto seděl, uplynula asi hodina nebo i více, podivné zelené světlo každým okamžikem sílilo a zvolna dosahovalo dlouhými zprohýbanými prsty až k zenitu. Stejnou měrou, jak zesiloval tento svit, slábl relativně nebo absolutně přízračný obraz našeho světa. Patrně docházelo k obojímu, neboť se tou dobou muselo chýlit k našemu pozemskému západu. Pokud to dovolil pohled na náš svět, viděl Plattner, že těmi několika kroky dolů prošel podlahou třídy a seděl teď ve vzduchu uprostřed velké učebny v přízemí. Viděl sice dost jasně žáky, ale daleko méně jasně než předtím pana Lidgetta. Vypracovávali domácí úkoly a Plattner se zájmem pozoroval, jak několik z nich podvádí při úlohách z Euklida pomocí tištěných taháků, o jejichž existenci neměl do této chvíle tušení, čas míjel a chlapci zvolna mizeli, stejně zvolna, jak přibývalo světla zeleného úsvitu.

Pohlédl do údolí, světlo se zatím vplížilo daleko dolů po skalnatých srázech a hluboká tma propasti byla nyní narušena jemnou nazelenalou září podobnou záři světlušek. A téměř současně se zvedlo nad čedičové vlny vzdálených kopců obrovité zeleně žhoucí nebeské těleso a kolem dokola vyvstaly holé a pusté vrchy, zeleně osvětlené, s hlubokými rozeklanými černými stíny. Postřehl množství kulovitých předmětů poletujících nad zemí jako chmýří z bodláčí. Žádný z nich nebyl blíž než nad protější stěnou propasti. Zvon v hlubinách se rozklinkával stále rychleji a rychleji, jakoby s rostoucí netrpělivostí, a několik světélek se pohybovalo sem a tam. Chlapce v lavicích nebylo už nad jejich úkoly téměř vůbec vidět, mizeli v nerozeznatelnu.

Toto vyhasínání našeho světa, když vzejde zelené slunce onoho druhého vesmíru, je dost zajímavý rys a Plattner na něm trvá. Dokud je v Onom světě noc, je tam těžko se vůbec pohybovat, vzhledem k tomu, jak živě vyvstávají věci ze světa našeho. Nevysvětleno ovšem zůstává, proč v takovém případě my nevnímáme ani záblesk z Onoho světa. Snad na to má vliv poměrně silné osvětlení světa našeho. Plattner líčí, že ani nejjasnější poledne v Onom světě se nedá srovnat s naším měsíčním úplňkem, a noc je tam dokonale černá. Takže světlo v běžně tmavém pokoji stačí k tomu, aby potlačilo viditelnost Onoho světa, stejně jako i slabou fosforescenci jsme schopni vidět jen v dokonalé tmě. Pokoušel jsem se, poté co jsem vyslechl tento příběh, spatřit něco z Onoho světa, a to tak, že jsem dlouhou dobu seděl za noci ve fotografické temné komoře. S určitostí jsem rozpoznal obrysy zelených svahů a skal, ale musím doznat, že dost nezřetelně. Snad bude mít čtenář více úspěchů. Plattner mi řekl, že od svého návratu viděl a poznal některá místa z Onoho světa ve snu, to ovšem je ovlivněno tím, že si zachoval tyto scény v paměti. Zdá se docela dobře možné, že lidé s kromobyčejně ostrým zrakem tu a tam mohou zahlédnout záblesky podivného Onoho světa, rozprostírajícího se kolem nás.

Neodbočujme však. Jak zelené slunce stoupalo na obloze, v propasti dole bylo možno rozeznat dlouhou řadu černých budov, a po chvilce váhání k nim začal Plattner sešplhávat srázným svahem dolů. Sestup byl dlouhý a mimořádně pracný, nejen vzhledem k příkrosti srázu, ale také pro četné vratké balvany, jimiž byl celý kopec poset. Hluk jeho sestupu – tu a tam mu pod botou vykřísla jiskra – se zdál teď jediným zvukem v celém vesmíru, jelikož zvon mezitím zmlkl. Jak se přibližoval, viděl, že jednotlivé stavby zvláštním způsobem připomínají náhrobky a mauzolea a pomníky, až na to, že byly vesměs černé, na rozdíl od bílé barvy většiny hrobek. A pak spatřil, jak se z největší z těchto budov vyhrnulo množství zsinalých okrouhlých postav, tak jako lidé vycházívají z kostela. Rozptýlily se několika směry, některé procházely bočními uličkami a objevovaly se opět na svahu, jiné vcházely do černých staveb, které lemovaly cestu.

Když Plattner uviděl, jak tyto postavy stoupají vzhůru k němu, s úžasem se zastavil. Nešly, neměly vlastně žádné údy; vyhlížely jako lidské hlavy, pod nimiž se houpalo pulcovité tělíčko. Byl příliš zaražen jejich podivností, až příliš zaražen, než aby byl schopen se jich vylekat. Vznášely se k němu na mrazivém větru, který vál zezdola z údolí, tak jako poletují mýdlové bubliny v průvanu. A když pohlédl na nejbližší z těch, které se blížily, uviděl, že je to skutečně lidská hlava, třebaže s neobyčejně velkýma očima a s tak nešťastným a úzkostlivým výrazem, jaký předtím nikdy nespatřil na tváři smrtelníka. Překvapilo ho, že se po něm ta hlava neohlédla, zdálo se, že pozoruje jakousi neviditelnou a pohybující se věc. Na okamžik ho to zmátlo, pak si uvědomil, že ten tvor pozoruje svýma obrovitýma očima něco, co se odehrává ve světě, jejž právě opustil. Blížil se a blížil, Plattner úžasem ani nevykřikl. Když byl tvor docela nablízku, bylo slyšet, že vydává slabounký naříkavý zvuk. Pak se dotkl Plattnerovy tváře lehkým pohlazením – byl to ledový dotyk –, minul ho a vznášel se dál k hřebeni kopce.

Plattnerovi bleskla hlavou zvláštní domněnka – že se tato hlava velice podobá Lidgettovi. Pak se opět obrátil k ostatním hlavám, jež se v hustém zástupu rojily vzhůru proti svahu. Žádná z nich nedala najevo, že ho vnímá. Jedna nebo dvě se sice přiblížily až těsně k jeho hlavě a téměř přesně napodobily chování oné první, avšak on jim křečovitě uhnul. Na většině tváří spatřil týž výraz neutěšitelného žalu jako na první a uslyšel totéž tiché naříkání. Jedna nebo dvě plakaly a jedna, která se valila prudce vzhůru do svahu, měla výraz vzteku přímo ďábelského. Ale výraz ostatních byl zase chladný, v některých očích byl patrný vlídný zájem. A alespoň jedna nesla výraz extatického štěstí. Plattner se nepamatuje, že by byl při této příležitosti poznal ještě někoho podle podoby.

Trvalo snad několik hodin, co Plattner pozoroval, jak se ty zvláštní věci rozptylují po kopcích, a ještě dlouho poté, co ustalo jejich proudění ze shluku černých stavení dole v rozsedlině, se nedal na další sestup. Temnota kolem houstla, že si už nebyl jist krokem. Obloha nad hlavou byla nyní jasně zelená. Necítil hlad ani žízeň. Později, když si na ně vzpomněl, našel uprostřed rozsedliny chladivou bystřinu, a když nakonec v zoufalství okusil kousek podivného mechu na skálách, zjistil, že je docela chutný.

Tápal mezi hrobkami, které se vinuly dnem propasti, a marně hledal nějaký klíč k rozluštění jejich smyslu. Po delší době dorazil ke vchodu velké stavby podobné mauzoleu, z níž předtím proudily ony hlavy. Našel v ní shluk zelených světel planoucích na jakémsi čedičovém oltáři a ze zvonice visel provaz přímo do středu těchto prostor. Stěny kolem dokola byly pokryty planoucím písmem, které mu však bylo neznámé. Zatímco uvažoval o smyslu všech těchto věcí, uslyšel venku na ulici vzdalující se těžké kroky. Vyběhl opět ven do tmy, nic však nespatřil. Nejprve chtěl rozhoupat provazem ten zvon, ale nakonec se rozhodl, že poběhne za oněmi kročejemi. Třebaže běžel dlouho, nepodařilo se mu je dohnat; i jeho volání zůstalo bez výsledku. Roklina se zdála táhnout donekonečna. Bylo v ní temno jako za pozemské bezměsíčné noci ozářené jen hvězdami, jen nejvyšší hřebeny srázů ozařovalo příšeří zelenavého dne. Dole teď nebyla žádná z hlav. Všechny měly, jak se zdálo, napilno někde nahoře na svazích. Když pohlédl vzhůru, uviděl, jak poletují sem a tam, některé utkvěly na jednom místě, jiné kmitaly střelhbitě vzduchem. Jejich pohyb mu připomínal, jak říká, „velké sněhové vločky“; jenže tyto vločky byly černé a bledě zelené.

Dal se vpřed za těmi pevnými, neúchylnými kroky, jež se mu nikdy nepodařilo dohnat, tápal novými a novými kouty této nekonečné ďáblovy rokle, vzhůru a dolů po nemilosrdně příkrých výšinách, sem a tam po vrcholcích a znovu a znovu pozoroval tváře plynoucí kolem – tak uběhla podle Plattnerova líčení valná část oněch sedmi nebo osmi dní. Počítat čas nedokázal, jak sám říká. Třebaže jednou nebo dvakrát zjistil, že se na něho některé z očí upírají, nepromluvil ani slova s živou duší. Spával ve skálách nahoře na kopci. Dole v hlubinách rokle nebylo vidět nic z našeho světa, jelikož z našeho pozemského hlediska je to hluboko pod zemí. Na výšinách naproti tomu, jakmile nastal pozemský den, začal být pro Plattnera zřetelný i náš svět. Chvílemi klopýtal přes tmavozelené balvany nebo stanul na samém okraji srázu, a zatím všude kolem něho se větrem pohybovaly větve sussexvillských alejí; nebo se zdánlivě pohyboval ulicemi Sussexvillu či sám nepozorován nahlížel do tajů některé z domácností. A tehdy právě zjistil, že téměř ke každé bytosti našeho světa náleží jedna z oněch vznášejících se hlav; že každý na světě je nepřetržitě sledován těmito bezmocnými mátohami.

Co jsou zač – Strážci živých? To se Plattner nikdy nedověděl. Ale dvě z tváří, které ho nalezly a následovaly ho, se podobaly otci a matce, tak jak si je zapamatoval z dětství. Tu a tam se k němu obracely i zraky jiných tváří: zraky podobné očím dávno mrtvých lidí, kteří mu v mládí poroučeli, kteří mu ubližovali nebo pomáhali v dětském mužném věku. Kdykoli na něho pohlédli, zmocňoval se Plattnera zvláštní pocit odpovědnosti. Na matku se odvážil promluvit: neodpověděla. Hleděla mu do očí, smutně, vytrvale a něžně – trochu káravě, zdálo se mu.

Plattner to prostě vypráví; vysvětlovat si netroufá. Zbývá nám jen domýšlet se, kdo jsou tito Strážci živých, a jestliže jsou to skutečně zemřelí, proč jen zblízka a tolik dychtivě pozorují svět, jejž navždy opustili? Snad – tak se to alespoň zdá mně – když už je náš vlastní život uzavřen, když už nemáme možnost volit mezi dobrem a zlem, jsme stále ještě povinni sledovat a být svědky, jak působí řetěz důsledků našich činů. Pokračuje-li trvání lidského ducha ještě po smrti, pak zcela určitě trvají ještě i lidské zájmy. Jenže to je jen můj vlastní dohad o věcech, jež Plattner spatřil. On sám neuvádí žádný výklad, jelikož se ani jemu žádného vysvětlení nedostalo, čtenář by to měl mít jasně na paměti.

Den za dnem takhle bloudil tímto světem vně našeho světa, říší zeleného svitu, hlava se mu točila, zmáhala ho únava a ke konci i slabost a hlad. Za dne – to jest za našeho dne – ho duchovitý obraz starých známých pohledů na Sussexville všude kolem něho mátl a trýznil. Neviděl, kam šlápnout, znovu a znovu se mu studeným dotykem otírala o líc některá z oněch Strážných duší. A po setmění ho příval těchto Strážců kolem něho a jejich napětí a úzkost nepopsatelně znepokojovaly. Stravovala ho obrovská touha vrátit se do pozemského života, který byl tak blízko, a přece tolik vzdálený. Nezemskost věcí kolem mu působila vysloveně bolestivou duševní trýzeň. Neuvěřitelně ho trápily ty tváře, které jeho samého začaly sledovat. Řval na ně, aby na něj přestaly civět, nadával jim, utíkal před nimi. Byly němé a vytrvalé. Ať utíkal po nerovné půdě jak chtěl, držely se jako sudičky stále za ním.

Devátého dne, kvečeru to bylo, uslyšel Plattner, jak se blíží ty neviditelné kroky, někde daleko dole v rokli. Bloumal právě na hřebeni téhož vrchu, na nějž dopadl při svém vstupu do tohoto podivného Onoho světa. Obrátil se a rozbíhal se dolů do hlubin, rychle tápaje po cestě, když jeho pozornost upoutal pohled na něco, co se odehrávalo v místnosti v jedné zastrčené uličce nedaleko školy. Okna byla otevřena, závěsy rozhrnuty a zapadající slunce jasně osvětlovalo pokoj, takže zprvu vyvstával zcela jasně jako živoucí obdélník, podoben obrázku z laterny magiky, na pozadí černé krajiny a živě zeleného úsvitu. Navíc ke slunci byla v místnosti právě rozžatá svíce.

Na lůžku spočíval vyhublý muž, pohled na jeho smrtelně bledou tvář na zmuchlaném polštáři byl hrozný. Ruce zaťaté v pěst zdvíhal nad hlavu. Na stolku vedle lůžka stálo několik lahviček s léky, byl tam chléb a nádoba s vodou a prázdná sklenice. Co chvíli se rty vyhublého muže rozvíraly, naznačovaly slovo, jež nedokázal vyslovit. Ale žena v pokoji si nevšímala, že se něčeho dožaduje, jelikož byla příliš zaměstnána spěšným vyhrabováním papírů ze staromódního sekretáře v protějším rohu pokoje. Zprvu byl obraz vskutku jako živý, ale jak v pozadí za ním sílil zelený úsvit, obraz bledl a průsvitněl.

Ozvěna kroků duněla blíž a blíž, kroků, jež znějí tak hlasitě v Onom světě a přicházejí tak zticha v našem, a Plattner zpozoroval, že se kolem něho shlukuje obrovská spousta přízračných tváří a že pozorují ty dva lidi v pokoji. Ještě nikdy předtím neviděl tolik Strážců živých pohromadě. Jedna část tváří měla oči jen pro trpícího muže v místnosti, druhá plna nekonečné úzkosti pozorovala ženu, jak se s chamtivostí v očích pídí po něčem, co nemůže najít. Natlačily se kolem Plattnera, zastínily mu výhled, narážely mu do tváře, všude kolem se ozýval tichý nářek jejich neutišitelného žalu. Jen chvílemi se mu podařilo jasně vidět. Většinou se obraz chvěl a matněl, pozorován závojem zelenavých odlesků jejich pohybů. V pokoji bylo zřejmě zcela ticho, a jak Plattner uvádí, plamen a kouř svíčky směřoval přesně vzhůru, ale do jeho uší bušil každý ten krok a jeho ozvěna jako zvuk hromu. A pak ty tváře! Dvě se držely zvlášť blízko té ženy: jedna byla rovněž ženská tvář, bledá, s jasnými tahy, tvář, jež snad kdysi uměla být i studená a tvrdá, ale jejíž výraz mírnil dnes dotek zkušenosti cizí všemu pozemskému. Druhá snad mohla patřit otci té ženy. Oba byli zřejmě zcela zabráni do rozjímání nad jakýmsi zlým a nenávistným jednáním, jemuž nebyli už s to zabránit a předejít. Za nimi se tísnily další tváře, snad učitelé, kteří nedobře vychovali, nebo přátelé, kteří neměli dost dobrého vlivu. I nad mužem tomu bylo tak – dav, avšak žádná z tváří se nezdála patřit rodičům nebo učitelům! Obličeje, kdysi patrně zhrublé, nyní však očištěné a zmužnělé bolestí. A vpředu ještě jedna tvář, dívčí, ani hněvivá, ani vyčítavá, jen trpělivá a znavená, čekající, tak se to aspoň Plattnerovi zdálo, na vykoupení. Jeho schopnost popisu selhává při vzpomínkách na toto množství přízračných výrazů. Shromáždily se po úderu zvonu. Spatřil je všechny, během jediné vteřiny. Zdá se, že byl tak rozrušen, že zcela bezděčně se jeho prsty sevřely na lahvičce se zeleným práškem, že ji vyňal z kapsy a držel před sebou.

Ale na to se nepamatuje.

Náhle kroky dozněly. Čekal na další, ale bylo ticho, pak náhle, jako by se do neočekávaného odmlčení zařízla ostrá tenká břitva, ozval se prvý úder zvonu. Při jeho zvuku se všechny ty nesčetné tváře zakymácely sem a tam a propukly v ještě hlasitější nářek. Žena nic neslyšela; pálila teď cosi nad plamenem svíčky. Při druhém úderu vše ztemnělo a davem Strážců zavál dech studeného ledového větru. Zakroužili kolem něho jako vír suchých mrtvých listů na jaře a při třetím úderu se cosi napřáhlo skrze ně směrem k lůžku. Slýcháte hovořit o paprsku světla. Toto bylo jako paprsek tmy, a když na něj Plattner znovu pohlédl, spatřil, že je to stín ruky a paže.

Zelené slunce nyní stoupalo nad pustý černý obzor a vidina pokoje značně zeslábla. Plattner uviděl, jak se bílá pokrývka zazmítala a křečovitě zaškubala a jak se na ni žena polekaně přes rameno ohlédla.

Mračno Strážců se zvedlo jako oblak zeleného prachu hnaného větrem a rychle se snášelo dolů k chrámu v rozsedlině. A tu náhle pochopil Plattner, co znamená ten stín, ta černá ruka a paže, jež se napřáhla přes jeho rameno a uchopila svou kořist. Neodvážil se obrátit a popatřit na Stín, k němuž paže patřila. S divokým úsilím a zakrývaje si oči rukama se dal na útěk, asi po dvaceti skocích uklouzl po kameni a padal. Dopadl kupředu, na ruce; lahvička se v okamžiku, kdy se dotkl země, rozbila a explodovala.

V příští chvíli zjistil, že sedí omráčen a zkrvavený tváří v tvář panu Lidgettovi ve staré zahradě obehnané zídkou vzadu za školou.

A tím končí vyprávění o tom, co zažil Gottfried Plattner. Odolal jsem, úspěšně jak doufám, pokušení romanopisce ještě nějak přizdobit takovýto děj. Pokud to bylo možné, vypověděl jsem vše v témž pořadí, jako to Plattner vyprávěl mně. Pečlivě jsem se vyhýbal snaze o stylizaci, o efekty nebo o dokomponovávání. Nebylo by například obtížné zpracovat tu scénu u smrtelného lože na zápletku, v níž by byl účastníkem sám Plattner. Ale – i bez ohledu na nepřípustnost zkreslení takového do krajnosti pravdivého a skutečného příběhu – stejně by jakékoli otřelé postupy dokázaly v mých očích jen znehodnotit onu prazvláštní představu temného světa, s jeho živě zeleným světlem a vznášejícími se Strážci živých, světa, který nevidíme a do něhož nám nelze vstoupit, ale který se přesto rozprostírá všude kolem nás.

Zbývá ještě dodat, že v ulici Vincent Terrace, těsně za školní zahradou, skutečně došlo k úmrtí, a to, jak bylo dokázáno, právě v okamžiku Plattnerova návratu. Nebožtík býval inkasistou a pojišťovacím agentem. Vdova po něm, která byla o mnoho mladší, se minulý měsíc provdala za jistého pana Whympera, veterináře v Allbeedingu. Vzhledem k tomu, že právě dovyprávěný příběh tak jako tak koloval v rozmanitých podobách po Sussexvillu, dala mi souhlas k zveřejnění jejího jména, jestliže ovšem náležitě a výrazně uvedu, že rozhodně protestuje proti všem podrobnostem, jež Plattner líčí, pokud jde o poslední okamžiky jejího zemřelého manžela. Jak uvádí, žádnou poslední vůli nespálila – z toho ji ovšem Plattner nikdy ani nevinil; její manžel sepsal prý pouze jednu poslední vůli, a to krátce po jejich sňatku. Ovšem jako člověk, který v oné místnosti nikdy nebyl, podal Plattner popis jejího zařízení přece jen s podivuhodnou přesností.

Jednu věc však považuji za nutné zdůraznit, i když se vystavuji nebezpečí trapného opakování se, jinak by se mohlo zdát, že straním přílišné důvěře a pověrčivosti. Plattnerovu nepřítomnost v tomto světě po celých devět dní lze podle mého názoru mít za prokázánu. To samo ovšem nedokazuje pravdivost jeho vyprávění. Lze si zcela dobře představit, že i v jiném prostoru mohou existovat halucinace. Toho přinejmenším si musí být čtenář jasně vědom.

jak to opravdu bylo s pyecraftem

Sedí nějakých deset kroků ode mne, ne-li pouhých devět. Ohlédnu-li se přes rameno, vidím ho. A střetnou-li se naše oči – jakože se obvykle střetávají –, ty jeho se na mne dívají s výrazem… Je to v podstatě pohled prosebný – ale s příměskem podezření.

Kat aby spral jeho podezírání! Kdybych to na něho chtěl říci, mohl jsem to udělat už dávno. Ale já to ne a neřeknu a měl by být klidný jak skála. Jako by něco tak neforemného a tlustého mohlo být skálopevné! Kdo by mi uvěřil, kdybych to i nakrásně řekl?

Chudák starý Pyecraft! Obrovský, tetelící se rosol hmoty! Nejtlustší gentleman Londýna.

Sedí u jednoho z klubovních stolků poblíž krbu a cpe se. Čím se cpe? Kriticky se ohlížím – a co vidím? Zrovna okusuje horkou briošku pomazanou máslem a oka ze mne nespouští!

Pane Pyecrafte, jsme spolu vyřízeni! Jelikož jinak nedáte a míníte se přede mnou plazit, jelikož jinak nedáte a míníte se chovat, jako bych nebyl čestný člověk – zde, před vaším tlustým nosem to napíšu – napíšu, jak to opravdu bylo s Pyecraftem. S mužem, kterému jsem pomohl, kterého jsem chránil a který se mi odvděčil tím, že mi svými slzavými pohledy, svým věčným škemravým pošilháváním zprotivil, načisto k nesnesitelnosti zprotivil můj klub.

A kromě toho: proč věčně jí?

Tak tedy, zde je pravda, celá pravda a nic než pravda!

Pyecraft… Seznámil jsem se s ním zrovna v tomto kuřáckém salónku. Byl jsem mladý, nervózní nový člen klubu a on to viděl. Seděl jsem načisto sám a litoval jsem, že tu znám tak málo lidí. A najednou se tu objevil, valící se ohromná masa podbradků a panděr. Přivalil se ke mně a zachrochtal a posadil se do židle vedle mne a chvíli funěl a chvíli škrtal zápalkou a zapálil si doutník a pak mne oslovil.

Už nevím, co řekl – cosi o tom, že sirky pořádně nechytají, a potom, když se mnou mluvil, pořád zastavoval číšníky, každého, který šel kolem, a říkal jim o těch sirkách, tím svým tenkým, flétnovým hlasem, jakým mluví. Doslova bych to dnes už nemohl opakovat, ale nějakým takovým způsobem jsme začali řeč.

Mluvil o rozličných věcech a pak stočil hovor na sporty. A od sportů na mou postavu a pleť. „Vy byste měl být dobrý hráč kriketu,“ řekl. Pravda, jsem štíhlý, tak štíhlý, že tomu někteří lidé říkají hubený; a je také pravda, že jsem poměrně snědý, ale koneckonců – nestydím se za to, že mám hindustánskou prababičku; nicméně však nemám rád, když se nahodilí pocestní podívají letmo na mne a skrze mne se dívají na ni. Takže jsem od samého začátku měl na Pyecrafta pifku.

Ale mluvil o mně jen za tím účelem, aby mohl přivést řeč na sebe samého.

„Mám za to,“ řekl, „že nechodíte víc než já, a patrně ani nejíte méně než já.“ (Jako všichni abnormálně tlustí lidé měl iluzi, že nic nejí.) „A přece,“ dodal s neupřímným úsměvem, „jsme každý jiný.“

A pak začal mluvit o své váze a o své váze; co všechno dělá proti své váze a co všechno míní dělat proti své váze; co mu lidé radili, aby dělal proti své váze, a co slyšel, že lidé dělají proti podobné váze. „A priori,“ řekl, „by si člověk myslel, že otázku výživy je možné řešit dietou a otázku asimilace léčivy.“ Bylo to k zalknutí. Byly to hrozné kecy. Měl jsem pocit, že sám tloustnu, jak to tak poslouchám.

Něco takového si člověk v klubu nechá líbit – občas; ale přišel čas, kdy jsem měl dojem, že si toho nechávám líbit příliš mnoho. Příliš nápadně si mě oblíbil. Nikdy jsem nemohl vstoupit do kuřáckého salónu, aniž se mi vyvalil v ústrety, a někdy přišel a holdoval v mé společnosti svému sybaritství, zatímco jsem obědval. Byly chvíle, kdy se na mne přímo lepil. Byl to otravný člověk, ale zase ne takový otrava, aby se omezoval jenom na mne; pokud však jde o mne, bylo v jeho chování od první chvíle cosi – skoro jako by věděl, skoro jako by se byl dopídil skutečnosti, že bych snad mohl – že snad představuji vzdálenou, mimořádnou příležitost, jakou nikdo jiný neskýtá.

„Dal bych všechno na světě, kdybych to mohl shodit,“ říkával, „všechno na světě,“ a díval se přitom na mne přes své ohromné skráně a funěl. Chudák Pyecraft! Právě zazvonil na číšníka, nepochybně proto, aby si objednal další briošky s máslem!

Jednoho dne došel k jádru věci. „Naše farmakognosie,“ řekl, „naše západní farmakognosie rozhodně nepředstavuje vrchol lékařské vědy. Slyšel jsem, že na Východě –“

Zarazil se a civěl na mne. Měl jsem pocit, jako bych byl v akváriu.

A najednou jsem na něho dostal dopal. „Koukněte,“ řekl jsem, „kdo vám pověděl o receptech mé prababičky?“

„Tedy,“ vykrucoval se.

„Pokaždé když jsme se minulého týdne setkali,“ řekl jsem, „a my se setkávali notně často –, dělal jste zřetelné narážky na mé malé tajemství.“

„No tak,“ řekl on, „když už je šídlo z pytle venku, přiznám se, že tomu tak je. Slyšel jsem to od –“

„Od Pattisona?“

„Nepřímo,“ řekl Pyecraft, což jsem považoval za lež, „ano.“

„Pattison,“ řekl jsem já, „vzal tu věc na vlastní riziko.“

Pyecraft našpulil rty a uklonil se.

„S recepty mé prababičky,“ řekl jsem, „si nelze zahrávat. Můj otec po mně málem chtěl, abych mu slíbil –“

„Ale nemusel jste?“

„Ne, nemusel jsem to slíbit. Ale varoval mě. On sám užil jednoho – jednou.“

„Ó… Ale myslíte…? Dejme tomu – dejme tomu, že by mezi nimi byl recept…“

„Jsou to podivné dokumenty,“ řekl jsem. „Už sám jejich pach… Ne!“

Ale když už jsme byli tak daleko, byl Pyecraft rozhodnut, že půjde ještě dále. Vždycky jsem se trochu bál, že – budu-li jeho trpělivost příliš napínat – najednou na mne spadne a zalehne mě. Přiznávám se, že jsem byl slabý. Ale byl jsem také otrávený. Pyecraft se mi začal tak zajídat, že jsem už byl ochoten říci si: „Dobrá, ať to riskuje!“ Příběh s Pattisonem, o kterém jsem se zmínil, byla věc načisto jiná. Co to bylo, nás zde nemusí zajímat, ale věděl jsem, že recept, jehož jsem tenkrát užil, byl spolehlivý a bezpečný. O ostatních receptech jsem toho dohromady moc nevěděl, a kdyby někdo byl řekl, že jsou od prvního do posledního nespolehlivé a nebezpečné, nebyl bych se přel.

A i kdyby to Pyecrafta otrávilo –

Musím se přiznat, že otrávení Pyecrafta mi připadlo jako nesmírný úkol.

Téhož večera jsem vzal z pokladny tu roztodivně vonící bedničku ze santalového dřeva a začal probírat harašící kůže. Gentleman, který ty recepty psal pro moji prababičku, měl zřejmě zálibu v kůžích všeho možného původu a jeho rukopis představoval vrchol nečitelnosti. Některé z těch věcí nemohu vůbec rozluštit – ačkoliv v mé rodině, přiženěné a přivdané do indické státní služby, se znalost hindustánštiny udržuje z generace na generaci. Některé recepty tedy jsou naprosto neluštitelné – a žádný z nich není snadný. Nicméně jsem ten povědomý recept našel poměrně brzy a chvíli jsem zůstal sedět na podlaze u pokladny a koukal naň.

„Podívejte,“ řekl jsem příštího dne Pyecraftovi a ucukl jsem s proužkem kůže, protože Pyecraft po něm dychtivě chňapl.

„Pokud tomu rozumím, je to recept ‚Kterak ztratit váhu‘. („Á!“ řekl Pyecraft.) Nejsem si tím docela jist, ale myslím, že to je ono. A přijmete-li mou radu, nic si s tím nezačnete. Protože, víte – já ve vašem zájmu očerňuji vlastní krev –, pokud tomu rozumím, byli moji předkové z této strany notně divná čeládka. Jasné?“

„Nechte mě to zkusit,“ řekl Pyecraft.

Opřel jsem se o lenoch svého křesla. Má obrazotvornost udělala mocný pokus a zhroutila se ve mně. „Propána, Pyecrafte,“ řekl jsem, „jak si myslíte, že budete vypadat, zhubnete-li?“

Nebyl přístupný rozumovým argumentům. Musel mi slíbit, že už nikdy, za žádných okolností se mnou nebude mluvit o své hnusné tloušťce – nikdy a jakživ, a potom jsem mu podal ten kousíček kůže.

„Je to odporné,“ řekl jsem.

„Nevadí,“ řekl a vzal to.

Koukal na to s vyvalenýma očima. „Ale – ale –“ Právě objevil, že to není psáno anglicky.

„Pokud na to stačím,“ řekl jsem, „přeložím vám to podle nejlepšího svého vědomí a svědomí.“ Udělal jsem to, pokud jsem na to stačil. Potom jsme spolu čtrnáct dní nemluvili. Kdykoliv se mi přiblížil, zamračil jsem se a pokynem ruky jsem ho zapudil a on zachovával náš kompaktát, ale ke konci druhého týdne byl stejně tlustý jako předtím. A pak se mu podařilo mě lapit.

„Musím promluvit,“ řekl. „Na tohle jsme si neplácli. Někde něco neklape. Vůbec mi to nepomohlo. Blamujete svou prababičku.“

„Kde máte recept?“

Palcem a ukazováčkem jej opatrně vytáhl z náprsní tašky.

Přelétl jsem zrakem jednotlivé ingredience. „Bylo vajíčko nahnilé?“

„Ne. Mělo být?“

„To,“ řekl jsem, „se rozumí samo sebou ve všech receptech mé drahé nebožky prababičky. Nejsou-li stav nebo kvalita výslovně specifikovány, musíte vzít to nejhorší. Nikdo jí nemůže vyčítat, že nebyla drastická… A pak je tu několik alternativ, pokud jde o ty ostatní věci. Sehnal jste čerstvý chřestýši jed?“

„Koupil jsem chřestýše u Jamracha. Stál mě – stál –“

„To je vaše věc, do toho mi nic není. Tahle poslední položka –“

„Znám člověka, který –“

„Ano. Hm. Dobrá, já vám vypíšu alternativy. Pokud ten jazyk znám, je pravopis tohoto receptu obzvlášť hanebný. Mimochodem řečeno, ten pes zde patrně znamená psa bez pána, toulavého psa.“ Po měsíc, jenž následoval tomuto rozhovoru, jsem Pyecrafta vídal pravidelně v klubu. Byl stejně tlustý a stejně ustaraný jako kdy jindy. Zachovával naši úmluvu, ale chvílemi se proviňoval proti jejímu duchu tím, že sklesle potřásal hlavou. Potom jednoho dne v šatně řekl: „Vaše prababička –“

„Neurážejte ji,“ řekl jsem a Pyecraft umlkl.

Skoro jsem se domníval, že toho nechal, a také jsem ho jednoho dne viděl, jak o své tloušťce mluví s třemi novými členy, jako by hledal nějaké nové recepty. A pak, načisto nečekaně, přišel jeho telegram.

„Pan Formalyn!“ vyvolával pod mým nosem poslíček a já telegram okamžitě otevřel.

PROBOHA PŘIJĎTE PYECRAFT

„Hm,“ řekl jsem si, a mám-li povědět pravdu, byl jsem tak potěšen rehabilitací prababiččiny reputace, kterou telegram zřejmě sliboval, že jsem si dopřál oběd skutečně znamenitý.

Pyecraftovu adresu jsem dostal od vrátného. Pyecraft obýval půl prvního patra jednoho domu v Bloomsbury a odešel jsem tam, jen co jsem dopil kávu a chartreusku. Nečekal jsem, až dokouřím doutník.

„Pan Pyecraft?“ řekl jsem u domovních dveří. Myslí prý, že je nemocen; už dva dny nevyšel z bytu.

„Pozval mne,“ řekl jsem a poslali mě nahoru. Zazvonil jsem v prvním poschodí u dřevěných mříží, které oddělovaly Pyecraftovu polovinu patra. „Neměl to vůbec zkoušet,“ řekl jsem sám sobě. „Kdo jí jako čuně, má také vypadat jako čuně.“

Ke dveřím přišla a mřížemi si mě prohlížela žena zřejmě počestná a spořádaná, s úzkostlivou tváří a s čepcem nedbale nasazeným.

Řekl jsem, jak se jmenuji, a žena mě pochybovačně vpustila.

„Kudy?“ řekl jsem, když jsme stáli spolu v Pyecraftově polovině chodby.

„Řekl, že mají jít dál, když přijdou,“ řekla, dívala se na mne, ale vůbec se neměla k tomu, někam mě uvést. Pak najednou důvěrně zašeptala: „Je zamknutej, pane.“

„Zamknutý?“

„Včera ráno se sám zamkl a od tý doby nikoho k sobě nepustil. A klne a klne. Můj ty pane, jak klne!“

Díval jsem se na dveře, kterým platily její kradmé pohledy. „Je tam?“ řekl jsem.

„Ano, prosím.“

„Co se děje?“

Smutně potřásla hlavou. „V jednom kuse si poroučí jídlo, pane. Těžký jídla chce. Nosím mu, co můžu. Už měl vepřovou pečeni a škvarkový placky a jitrnice a černej chleba. Samý takový věci. A co byste tomu řek – všecko to musím nechávat přede dveřma a musím odejít, než si to vezme. Řeknu jim, pane Formalyn, toho jídla, co sní, no hrůza hrůzoucí.“

Ze zavřené světnice se ozvalo pištivé houknutí: „Je to Formalyn?“

„To jste vy, Pyecrafte?“ zavolal jsem a šel a zabouchal na dveře.

„Řekněte jí, ať jde pryč.“

Učinil jsem tak.

Potom jsem zaslechl, jak cosi škrábe o dveře; znělo to, jako by někdo potmě hledal kliku; a slyšel jsem také povědomé Pyecraftovo funění.

„Vzduch je čistý,“ řekl jsem, „už je pryč.“

Slyšel jsem, jak se klíč otáčí v zámku. Přirozeně jsem čekal, že uvidím Pyecrafta.

Nuže, co tomu řeknete, nebyl tam!

Krve by se ve mně nikdo nebyl dořezal. Jakživ jsem se ještě tak nelekl. Viděl jsem jeho obývací pokoj ve stavu značné dezorganizace, s příbory a talíři mezi knihami a psacím náčiním a papíry, viděl jsem několik převrácených židlí, ale pokud jde o Pyecrafta –

„Já jsem tady, příteli; zavřete dveře,“ řekl a pak jsem ho objevil.

Byl opravdu tady – těsně u karnisu nahoře v rohu u dveří, jako by ho někdo byl přilepil ke stropu. Jeho tvář byla ustaraná a rozzlobená. Hekal a rozkládal rukama. „Zavřete dveře,“ řekl. „Kdyby to viděla ta ženská –“

Zavřel jsem dveře, vešel do místnosti, popošel kousek dál od něho a civěl s vyvalenýma očima. „Kdyby něco povolilo a vy jste spadl,“ řekl jsem, „mohl byste si zlomit vaz, Pyecrafte.“

„Kéž bych mohl,“ zasípal.

„Člověk vašeho věku a vaší váhy by neměl provozovat dětinskou gymnastiku –“

„Nechte si to,“ řekl a na jeho tváři se rozhostil výraz utrpení. „Ta vaše zatracená prababička –“

„Dejte si pozor,“ varoval jsem ho.

„Já vám to všechno vysvětlím,“ řekl a rozkládal rukama.

„U všech všudy,“ řekl jsem já, „zač se tam nahoře držíte?“

A pak jsem náhle pochopil, že se vůbec ničeho nedrží, že se tam prostě vznáší – zrovna tak, jako by se tam v té pozici vznášel pouťový balónek. Začal se zmítat a pokoušet, jak by se odrazil od stropu a doručkoval po stěně ke mně dolů. „To je tím receptem,“ hekal přitom. „Vaše prapra – –“

„Ne!“ zvolal jsem.

Za řeči se chytil poněkud neprozřetelně rámované rytiny, rytina povolila, Pyecraft vzletěl znova ke stropu, zatímco obraz se roztříštil na pohovce. Bác, praštil znova do stropu, a teď jsem věděl, proč je na vynikajících křivkách a koncích své osobnosti celý obílený. Zkusil to znova, tentokrát opatrněji, a ručkoval dolů po výčnělku zdi.

Byla to vskutku krajně mimořádná podívaná, vidět velkého, tlustého muže s rudou tváří, jak se – vzhůru nohama – snaží dostat od stropu k podlaze. „Ten recept,“ řekl. „Příliš úspěšný.“

„Jak?“

„Ztráta váhy – skoro dokonalá.“

A pak jsem ovšem pochopil.

„Přisámbůh, Pyecrafte,“ řekl jsem, „vy jste potřeboval lék proti tloušťce! Ale vy jste pořád mluvil o váze. Nemluvil jste o ničem jiném než o váze! To je vám podobné.“

Po jedné stránce jsem byl krajně potěšen. V tu chvíli jsem Pyecrafta měl opravdu rád. „Dovolte, abych vám pomohl!“ řekl jsem, vzal jsem ho za ruku a stáhl ho dolů. Kopal kolem sebe nohama a snažil se někde stanout. Připadal jsem si, jako bych držel prapor za větrného dne.

„Tamhle ten stůl,“ řekl a ukázal prstem, „je mahagonový a velmi těžký. Kdybyste mě mohl dát pod něj –“

Učinil jsem tak a on se tam kolébal jako upoutaný balón, zatímco já stál před krbem a mluvil s ním. Zapálil jsem si doutník. „Povězte mi,“ řekl jsem, „jak se to stalo.“

„Spolkl jsem to,“ řekl.

„Jak to chutnalo?“

„No příšerně!“

„To bych řekl. Všechny asi chutnají hrozně. Ať se člověk zamyslí nad ingrediencemi nebo nad pravděpodobným konečným tovarem či nad možnými výsledky, skoro všechny recepty mé praprababičky se mi zdají – mírně řečeno – málo vábné. Pokud jde o mne –“

„Napřed jsem vzal malý doušek.“

„Ano?“

„A když se mi po hodině zdálo, že mi je lépe a že jsem lehčí, rozhodl jsem se, že to vypiju všechno.“

„Propána, Pyecrafte!“

„Zacpal jsem si nos,“ vysvětloval. „A pak jsem byl pořád lehčí a lehčí – a nakonec bezmocný, chápete.“

Najednou se ho zmocnilo chvilkové zoufalství: „Co proboha mám udělat?“

„Jedna věc je naprosto jasná,“ řekl jsem, „že tu je především něco, co udělat nesmíte. Vyjdete-li z domu, poletíte vzhůru, pořád výš a výš.“ Mávl jsem paží směrem k nebi. „Museli bychom za vámi poslat Santose-Dumonta, aby vás zase stáhl dolů.“

„Myslíte, že to postupem času přejde?“

Potřásl jsem hlavou. „Nemyslím, že byste na to mohl spoléhat,“ řekl jsem.

Následoval další výbuch zuřivosti. Kopal do židlí kolem stolu a bouchal do podlahy. Nebyl jsem vůbec překvapen. Choval se přesně tak, jak se v nemilých situacích chová tlustý, rozmazlený člověk – tedy velmi špatně. O mně a o mé praprababičce mluvil způsobem dokonale prostým taktu. „Nikdy jsem vás nežádal, abyste tu věc užíval,“ řekl jsem.

Velkoryse jsem přehlédl všechny urážky, jimiž mě zahrnul, sedl jsem do jeho křesla a začal jsem s ním mluvit střízlivým, přátelským způsobem.

Poukázal jsem na to, že jde o svízel, kterou si sám zavinil, a že jaksi skorem jde o akt vyrovnávající spravedlnosti. Neboť jedl příliš mnoho. Tuto okolnost popíral, a tak jsme nějaký čas diskutovali o důkazech pro a proti.

Pyecraft začínal být hlučný a vzteklý, pročež jsem upustil od tohoto vidu lekce, jíž se mu dostalo.

„A pak,“ řekl jsem, „jste se dopustil hříchu škrobené krasomluvy. Nenazýval jste to tloušťkou, což je pravdivé a neslavné, nýbrž váhou. Dále jste –“ Přerušil mě řka, že toto všechno uznává, ale co má udělat?

Poradil jsem mu, aby se přizpůsobil novým okolnostem. A tak jsme se dostali k jedině rozumné stránce věci. Řekl jsem, že se jistě snadno naučí chodit po stropě po rukách –

„Nemohu spát,“ řekl on.

Ale tohle nebyl obtížný problém. Poukázal jsem na to, že je přece docela možné zakotvit provizorní postel pod drátěnkou, pod drátěnku se přiváží matrace tkanicemi a pod to se pomocí knoflíků na stranách připevní prostěradlo a přikrývka. Bude se arci muset svěřit hospodyni, dodal jsem; chvíli reptal, ale pak s tím souhlasil. (Později bylo radost vidět, s jak krásnou samozřejmostí dobrá dáma vzala na vědomí všechny ty ohromující převratnosti.) Řekl jsem, že si může opatřit žebřík, jaký mají v knihkupectvích, a že se mu jídlo může servírovat nahoru na knihovnu. Také jsme přišli na geniální nápad, jak se bude moci dostávat dolů na podlahu, kdykoliv si bude přát: do nejhornější otevřené police knihovny se dá Britská encyklopedie (desáté vydání). Postačí mu, vytáhne-li dva tři svazky a bude-li se jich držet – a hned se snese k zemi. Také jsme se dohodli, že do zdí musejí přijít železné skoby, aby se měl čeho držet, bude-li si přát pohybovat se po místnosti v nižších sférách. Jak jsme tak ty věci probírali, zaujal mě případ málem živelně. Já to byl, kdo zavolal hospodyni a šetrně ji informoval, a já měl lví podíl na konstruování obrácené postele. Zkrátka, strávil jsem v jeho bytě dva dny. Umím dobře zacházet se šroubovákem a jsem člověk, který nevynechá příležitost, kde je možno přiložit ruku k dílu. Udělal jsem pro něho hromadu všelijakých vtipných adaptací – natáhl jsem mu dráty, aby mohl odevšad zvonit na hospodyni, obrátil jsem všechny žárovky, aby svítily nahoru místo dolů, a tak podobně.

Všechno dohromady mě krajně upoutalo a zaujalo; nesmírně kouzelná pak pro mne byla představa, že Pyecraft leze po stropě a šplhá po rámu dveří do vedlejší světnice, jako by byl velká tlustá moucha masařka, a že nikdy, nikdy, nikdy už nepřijde do klubu…

A potom jsem v důsledku své osudné chytrosti najednou prohloupil. Seděl jsem u jeho krbu a pil jeho whisky a on byl ve svém oblíbeném koutě nahoře u karnisu a přitloukal ke stropu perský koberec, když mě ta myšlenka napadla. „U všech všudy, Pyecrafte,“ řekl jsem, „tohle všechno je naprosto zbytečné!“

A než jsem si mohl vypočítat všechny důsledky své myšlenky, už jsem to vypleskl: „Olověné prádlo,“ řekl jsem – a neštěstí bylo hotové.

Pyecraft to přijal skoro v slzách. „Když si představím, že budu zase dolů nohama a hlavou vzhůru –“ řekl.

Vyložil jsem mu celé tajemství dřív, než jsem viděl, kam to povede a co to bude pro mne znamenat. „Kupte si olověný plech,“ řekl jsem, „nasekejte si z něho kotoučky. Potom si jich k prádlu přišijte tolik, kolik potřebujete. Noste boty s olověnou podrážkou, noste v kapse kus olova a je to! A místo abyste zde byl vězněm, můžete zase vycházet, Pyecrafte; můžete cestovat –“

A dostal jsem ještě lepší nápad. „Nikdy se nebudete muset bát lodní katastrofy. Postačí vám, abyste svlékl trochu šatstva, vzal do ruky přiměřené množství zavazadel, a vznesete se do vzduchu –“

V rozčilení upustil kladivo, taktak že mě nezasáhlo do hlavy. „U všech všudy!“ řekl, „zase budu moci chodit do klubu.“

Ustrnul jsem.

„U všech všudy!“ řekl jsem skomírajícím hlasem. „Ano, ovšem – to tedy budete moci.“

Mohl. Může. Tamhle za mnou teď dřepí a cpe se – jakože tu sedím – třetí porcí briošek s máslem. A nikdo na světě – kromě jeho hospodyně a mne – neví, že neváží takřka nic; že není nic než duté těleso asimilující hmoty, pouhé mračno v šatech niente nefas, nejnicotnější ze všech lidí. Sedí tu a dává pozor, až to dopíšu. Pak – podaří-li se mu to – si na mě počíhá a přepadne mě. Přivalí se ke mně…

Bude mi vyprávět znova a znova, jak mu je a jak mu není a jak si někdy myslí, že se to lepší. A jako pokaždé i tentokrát do té své tučné, kynoucí přednášky vsune: „Tajemství zůstává tajemstvím, není-liž pravda? Kdyby se o tom někdo dozvěděl – hanbou bych se musel propadnout… člověk by vypadal tak hloupě, víte. Že lezl po stropě a tak dále…“

A teď vzhůru, uniknout Pyecraftovi, jenž zaujal tak obdivuhodnou strategickou pozici mezi mnou a dveřmi.

superstimulátor

Jestli se někdy doopravdy někomu stalo, že našel zlatou guineu, když hledal špendlík, pak to musel být můj dobrý přítel profesor Gibberne. Už jsem sice slyšel o badatelích, kteří objevili, i co nehledali, jenže nikdo to nedokázal tak přesvědčivě jako on. Přišel na něco, co bez nadsázky a bez přehánění znamená zrevolucionizování lidského života. A to si to objevil jen tak, když hledal nějaký povzbuzující prostředek, něco pro lidi s ochablými nervy, co by jim pomohlo vypořádat se s náporem dnešního chvatného života. Okusil jsem toho přípravku teď už poněkolikáté a nedokážu ho popsat lépe, než když vylíčím účinek, jaký na mne měl. Že je v něm ukryto ohromné bohatství pro všechny, kdo hledají nějaké nové prožitky, to snad bude dostatečně zřejmé z toho, co vám budu vyprávět. Profesor Gibberne, jak je všeobecně známo, je mým sousedem ve Folkestonu. Pokud mě neklame paměť, objevila se jeho podobizna dokonce i ve Strand Magazinu – naposledy myslím roku 1899; nemohu ji bohužel vyhledat, půjčil jsem ten svazek komusi a ten mi ho už nevrátil. Čtenář si asi nicméně vybaví vysoké čelo a neobvykle dlouhé černé obočí, jež jeho tváři propůjčuje mefistofelskou příchuť. Bydlí v jedné z oněch roztomilých vilek obklopených zahradami a postavených ve směsici slohů, jakou slynou kuriózní západní končiny Upper Sandgate Road. Je to ten domek s vlámskými štíty a maurskými sloupy; a v onom pokoji, co má arkýřové okno s takovými těmi kostelními příčkami, obvykle pracovává, když tady u nás pobývá; tam jsme se také vpodvečer spolu něco nakouřili a navyprávěli. Zná spoustu vtipů, ale kromě toho mi také moc rád povídal o své práci; je z těch lidí, kterým rozhovor pomáhá myslet a povzbuzuje je, takže vznik superstimulátoru jsem měl příležitost sledovat od samého prvopočátku. Ovšem největší díl jeho výzkumů se neděje ve Folkestonu, nýbrž v Gower Street, v krásné nové laboratoři vedle nemocnice, kterou on jako první vůbec zasvětil.

Kdekdo ví, nebo aspoň vzdělaní lidé to vědí, že oblastí, v níž si Gibberne získal tak vynikající a tak zaslouženou pověst, je působení drog na nervový systém. Pokud jsem slyšel, tak se mu v oboru hypnotik, sedativ a anestetik hned tak nikdo nevyrovná. I jako chemik si získal vážnost, a domnívám se, že v té spletité a drobnohledné džungli, která obklopuje gangliovou buňku a axiální vlákna, se mu podařilo prosekat několik světlin, takových projasňujících mýtin, do kterých asi – dokud se on nerozhodne publikovat své výsledky – sotva kdo jiný pronikne. Posledních pár let se zvlášť vytrvale soustředil na otázky nervových stimulátorů a měl už před objevem svého superstimulátoru několik velmi dobrých výsledků. Lékařská věda mu má co děkovat přinejmenším za tři význačné, zcela bezpečné povzbuzující přípravky, za něž praktický lékař těžko najde náhradu. V případech vyčerpání zachránil myslím preparát známý pod jménem Gibbernův B-sirup víc životů, než má na kontě i ten nejúspěšnější záchranný člun na celém pobřeží.

„Stejně mě ale tohle všechno ještě neuspokojuje,“ svěřil se mi před rokem. „Buď ty léky zvyšují centrální energii, aniž současně působí na nervy, nebo jen dosahují zvýšení potenciální energie tím, že snižují vodivost nervů; všechny dohromady působí nerovnoměrně a pouze místně. Povzbudíte srdce a zažívací trakt, a mozek zůstává otupen, nebo ovlivníte mozek, docela jako šampaňským, ale to zas zanedbáte solární plexus, zatímco já chci získat – a taky získám, jestli to je vůbec v lidských silách – stimulátor, který by povzbudil všechno naráz, který by vás rázem vyburcoval celého, od špiček prstů na nohou až po kořínky vlasů, a zdvojnásobil, ztrojnásobil by váš výkon ve srovnání s ostatními. O to mi jde, víte?“

„To by ale člověka dost vyčerpávalo,“ řekl jsem.

„To jistě. A taky byste toho dvakrát, třikrát víc snědl – a tak dál. Ale představte si, co by taková věc mohla znamenat. Představte si, že máte u sebe docela malinkou lahvičku, asi takovouhle –“ zvedl do výšky flakónek ze zeleného skla, „a v ní je síla myslet dvakrát tak rychle, pohybovat se dvakrát tak rychle, udělat toho dvakrát víc za stejnou dobu, než byste jinak stačil.“

„Ale je takového něco vůbec možného?“

„Já věřím, že ano. Kdyby nebylo, pak jsem zmařil rok života. Například už jen ty všelijaké přípravky z hypofosfitů napovídají, že by takového něco šlo… A i kdyby to bylo jen o polovinu rychleji, stačilo by to.“

„To by tedy vrchovatě stačilo,“ řekl jsem.

„Třeba kdybyste byl státník, ne? A byl v úzkých a čas se na vás řítil a vy byste musel něco rychle zvládnout, to by bylo, co?“

„Takový státník by třeba mohl dát jednu porci i svému tajemníkovi.“

„A získat tak dvojnásobný časový náskok, že? Nebo například vy, když potřebujete rychle dokončit knihu.“

„Obvykle,“ řekl jsem, „si spíš přeju, abych ji byl nikdy nezačal.“

„Nebo doktor, který přijede k umírajícímu a potřeboval by si sednout a případ promyslet. Nebo advokát – nebo když se někdo potřebuje něco honem nabiflovat na zkoušku.“

„Každá kapka by měla cenu guiney,“ řekl jsem, „nebo i víc – pro lidi v takovéhle situaci.“

„No, anebo v souboji,“ povídal Gibberne, „kde všechno záleží na tom, jak rychle stisknete kohoutek.“

„Nebo při šermu,“ dodal jsem jako ozvěnou.

„Tak vidíte,“ řekl Gibberne, „když se mi podaří to připravit jako komplexně stimulující prostředek, tak to prostě člověku nemůže uškodit – až snad na to, že o nějaký ten neměřitelný stupínek rychleji zestárnete. Prostě budete chvilku žít dvakrát tak rychle jako ostatní –“

„Ovšem,“ uvažoval jsem, „při takovém souboji – bylo by to docela fair?“

„To ať si vyřeší sekundanti,“ řekl Gibberre.

Vrátil jsem se znovu k načatému tématu. „A myslíte doopravdy, že je něco takového uskutečnitelné?“

„Je to zrovna tak uskutečnitelné,“ pravil Gibberne a pohlédl na cosi, co s klepáním projíždělo kolem oken, „jako třeba motorový omnibus. Tedy ve skutečnosti –“

Odmlčel se, hluboce se na mne usmál a zaťukal na kraj stolu tou zelenou lahvičkou. „Myslím, že tu látku už znám… Něco už se mi rýsuje.“ Nervózní úsměv na jeho tváři prozrazoval, jak závažnou věc mi odhaluje. Zřídkakdy mluvil o tom, co bylo právě předmětem jeho pokusů, nestál-li před samým jejich koncem. „A možná, možná – nic by mě to nepřekvapilo – možná že to dokáže i větší zrychlení než dvojnásobné.“

„To by tedy mohla být bomba,“ odvážil jsem se. „No, bude to asi bomba.“

Ale jaká bomba to doopravdy bude, to myslím přece jen tehdy ještě nevěděl.

Pamatuji se ještě na několik rozmluv o přípravku. Začal mu říkat superstimulátor a hovořil o něm čím dál s tím větší jistotou. Někdy se nervózně zmiňoval o nečekaných fyziologických projevech, které by jeho užití mohlo mít za následek, a to pak býval trochu nešťastný: jindy to zas bral otevřeně jako obchodní záležitost a dlouho a živě jsme debatovali, jak by se přípravku dalo komerčně využít. „Je to výborná věc,“ říkal Gibberne, „ohromná věc. Jsem si vědom, co světu dávám, a tak považuji za zcela rozumné, aby mi to svět taky zaplatil. Vědecká sláva je pěkná věc, ale myslím, že takových deset let bych měl mít na tu látku výhradní výrobní právo. Opravdu nevím, proč by měli všechnu smetánku vždycky slíznout páni podnikatelé.“

Můj zájem o chystaný přípravek během té doby nijak neochaboval. Zájem o metafyziku býval vždycky mou slabou stránkou. Odjakživa jsem si potrpěl na časoprostorové paradoxy a zdálo se mi, že Gibberne skutečně nepracuje na ničem menším, než je absolutní urychlení života. Představme si člověka, který užívá takový přípravek trvale; byl by to opravdu aktivní a rekordní život, ale v jedenácti by byl člověk dospělý, v pětadvaceti by už dosáhl středního věku a po třicítce už by spěl k sešlosti věkem. Zdálo se mi, jako by Gibberne měl pouze darovat všem to, čím příroda obdařila orientálce, kteří jsou v letech našeho dospívání už muži a v padesáti starci a kteří po všechen ten čas myslí a jednají rychleji než my. Kouzlo drog se mi vždycky zdálo být obzvlášť velké; drogami můžete člověka pobláznit, uklidnit, neobyčejně mu zbystřit smysly a posílit svaly nebo z něho udělat bezmocný špalek, roznítit jeho vášně i tišit jeho bolesti, to všechno drogy dokážou, a tady jsme tedy měli nový zázrak, nový příspěvek do toho zvláštního arzenálu lahviček, které slouží medicíně! Ale Gibberne byl příliš zaujat technickou stránkou věci, než aby se příliš zabýval mými hledisky v těchto otázkách.

Asi tak sedmého nebo osmého srpna mi prozradil, že zatímco spolu mluvíme, probíhá právě destilace, která rozhodne o tom, zda měl úspěch, nebo zda věc selhala; a desátého mi sdělil, že je vše hotovo a superstimulátor že je na světě, jako hmatatelná realita. Potkal jsem ho, když jsem šel vzhůru na Sandagate Hill a tamtudy dál do Folkestonu – myslím, že jsem šel k holiči; pospíchal mi naproti – asi měl namířeno za mnou domů, aby se začerstva pochlubil svým úspěchem. Vzpomínám si, že měl neobyčejně rozzářené oči a v tváři byl celý zrůžovělý, a povšiml jsem si i svižnosti jeho kroku. „Povedlo se to,“ popadl mě za ruku a drmolil, „a nejenže se to povedlo. Pojďte se ke mně rychle přesvědčit.“

„Vážně?“

„Vážně!“ halasil. „Neuvěřitelně! Pojďte rychle a uvidíte.“

„A jak – na dvojnásobek?“

„Na mnohonásobek, fantasticky. Úplně mě to vyděsilo. Honem se pojďte na ten prevít podívat.

Ochutnejte ho! Vyzkoušejte si ho sám! Je to ten nejúžasnější lektvar na zemi!“ Popadl mě za ruku a vyrazil tak rychle, že mi nezbylo než poklusávat vedle něho do kopce. Celá společnost ve vyhlídkovém kočáru se za námi obrátila a civěla na nás, jak to dovedou jen lidé ve vyhlídkových kočárech.

Byl takový horký jasný den, jakých ve Folkestonu bývá hodně, všechny barvy neuvěřitelně čiré a každý obrys přesný a tvrdý. Od moře foukal samozřejmě větřík, ale nebyl tak silný, aby mě za těchto okolností stačil zchlazovat a osušovat. Vzdychal jsem o milost.

„Nejdu moc rychle?“ houkl Gibberne a zvolnil do rychlého pochodu.

„Vy už jste se toho napil,“ supěl jsem.

„Ne, nenapil,“ odpověděl. „Nanejvýš tak kapku vody jsem vypil, co zbyla v kádince, ze které jsem vymýval zbytky toho preparátu. Včera v noci jsem se toho trošku napil, to ano. Ale to už je dávno pryč.“

„A vydá to na dvojnásobek rychlosti?“ zeptal jsem se, zatímco jsem se v hojném potu blížil k brance jeho domu.

„Tisícinásobek! Mnohotisícinásobek!“ povykoval Gibberne a dramatickým gestem otevřel dubová vrata s raně anglickými řezbami.

„Uf,“ řekl jsem a šel jsem za ním k domovním dveřím.

„Vlastně ani docela jistě nevím, kolikrát to urychluje,“ řekl s klíčem v ruce.

„A vás osobně –“

„Vrhá to úplně nové světlo na fyziologii nervové soustavy, teorie vidění tím dostala řádný kopanec, ale taky úplně novou podobu… Bůhsámví kolik tisícinásobků to urychlení dělá. To pak všechno prozkoumáme. – Teď je třeba tu látku vyzkoušet nejdřív na sobě.“

„Na sobě?“ řekl jsem, když jsme procházeli chodbou.

„No jistě,“ pravil Gibberne a vedl mě do pracovny. „Je to tamhle v té zelené lahvičce. Nebo se snad bojíte?“

Jsem člověk od přírody opatrný a dobrodružstvím se věnuji pouze teoreticky. No, měl jsem strach. Ale také jistou hrdost, samozřejmě.

„Tedy,“ začal jsem smlouvat, „vy říkáte, že jste to zkoušel?“

„Zkoušel,“ odpověděl, „a nezdá se přece, že by mi to bylo ublížilo. Nevypadám ani na to, že by mi bývalo zle, a cítím se, no –“

Posadil jsem se. „Dejte sem ten lektvar,“ řekl jsem. „I kdyby to dopadlo nejhůř, tak mě to aspoň ušetří holiče, a to je podle mě jedna z nejodpornějších povinností civilizovaného člověka, dát se střihat. Jak to berete?“

„Kapu to do vody,“ řekl Gibberne a třískl karafou o stůl.

Postavil se ke stolu a díval se na mě, jak si hovím v jeho lenošce; najednou se na něm projevilo něco z chování těch nejdražších specialistů z Harley Street. „Je to neřád, to víte,“ řekl.

Mávl jsem rukou.

„Musím vám dát jednu důraznou radu; jakmile to spolknete, hned zavřete oči, a otvírejte je velmi opatrně, asi tak za minutu, za dvě. Vidět člověk nepřestává, čití zrakem je záležitost vlnové délky, a ne celkového množství narážejících částeček světla; ale na sítnici se projevuje v tu chvíli takový nějaký šok, taková pitomá a matoucí závrať, pokud necháte oči otevřené. Tak je radši zavřete.“

„Zavřu,“ řekl jsem, „v pořádku.“

„Za druhé: nehýbejte se. Nezačněte sebou mlátit. Mohl byste do něčeho náramně bouchnout. Pamatujte si, že se budete pohybovat několiktisíckrát rychleji, než jste se kdy hýbal, vaše srdce, plíce, svaly, mozek, všechno – a tvrdě narazíte, ani o tom nebudete vědět. Tedy jenom vy to nezpozorujete, to se ví. Bude vám zrovna tak, jak je vám teď. Jenom se vám bude zdát, že všechno na světě se děje několiktisíckrát pomaleji, než jste to kdy zažil. To je na tom právě tak zatraceně zvláštní.“

„Páne,“ řekl jsem. „A to si myslíte, že –“

„Uvidíte sám,“ řekl a vzal do ruky kalibrovanou nádobku. Přelétl očima potřeby před sebou na stole. „Skleničky,“ povídal, „voda. Všecko je tu. Na první pokus toho nesmíme vzít moc.“

Z malé lahvičky vyžbluňkal její drahocenný obsah. „Nezapomeňte na to, co jsem vám řekl,“ pravil a chrstl obsah menzury do sklenice, asi jako když italský číšník odměřuje whisky. „Sedět, oči zavřené, dvě minuty klid,“ řekl. „Pak mě uslyšíte mluvit.“

K oběma dávkám přilil asi na palec vody.

„Ještě něco,“ povídal, „nestavte pak skleničku na stůl. Držte ji v ruce a ruku si položte na koleno. Ano – tak. No, a teď tedy –“

Zvedl svou sklenici.

„Na superstimulátor,“ řekl jsem.

„Na superstimulátor,“ odpověděl, cinkli jsme skleničkami a vypili jsme to a já jsem ihned zavřel oči. Znáte onu prázdnotu nebytí, do jaké se člověk ponořuje, když si dýchl narkózy. Po neurčitou chvíli to vypadalo zrovna tak. Pak jsem uslyšel Gibberna, jak mi říká, abych se vzbudil, a já jsem se zavrtěl a otevřel jsem oči. Stál tam, právě tak jako předtím, sklenici dosud v ruce. Byla prázdná, v tom byl celý ten rozdíl.

„Tak co?“ řekl jsem.

„Nic neobvyklého?“

„Nic. Trochu se cítím v povznesené náladě, jinak snad nic.“

„Co zvuky?“

„Nic,“ řekl jsem. „No ovšem! Vůbec nic není slyšet, to je ale ticho. Jenom takový nějaký tichý ťukot slyším, asi jako když prší na různé věci. Co je to?“

„Atomizované hluky,“ říkal, „nebo si to aspoň myslím, ale jist si tím nejsem.“ Pohlédl na okno. „Už jste někdy viděl držet záclonu před oknem tak, jako drží tahleta?“

Sledoval jsem, kam se dívá, cíp záclony tam jakoby zmrzl ohnut vzhůru, to jak jím pleskl větřík. „No ne,“ řekl jsem, „to je ale zvláštní.“

„A co tohle,“ řekl a rozevřel ruku, v které držel sklenici. Pochopitelně jsem mrkl, čekal jsem, že se sklenice roztřískne. Nejenže se nerozbila, ona se vůbec nepohnula, tak to aspoň vypadalo; visela bez hnutí ve vzduchu. „Zhruba řečeno,“ pravil Gibberne, „padá každý předmět v těchto zeměpisných šířkách rychlostí přibližně šestnáct stop za první vteřinu. Tahle sklenice zrovna teď začala padat rychlostí šestnáct stop za vteřinu. Jenomže, víte, nepadá ještě ani setinu vteřiny. A to vám dává určitou představu, jakou rychlost nám můj superstimulátor udělil.“ Mával rukou sem a tam, kolem sklenice, nad ní a pod ní, jak tam zvolna klesala. Nakonec ji vzal za dno, stáhl ji dolů a s citem ji položil na stůl. „Tak co?“ řekl mi a zasmál se. „No, krásné,“ řekl jsem a nesměle jsem zkusil vstát ze židle. Cítil jsem se velice dobře, lehce a příjemně a měl jsem pocit plné sebedůvěry. Všechno ve mně běželo rychleji. Srdce mi například tlouklo tisíckrát za vteřinu, ale nezpůsobovalo mi to nejmenší potíže. Podíval jsem se z okna. Nehybný cyklista, hlavu skloněnou k řídítkům a za zadním kolem zmrzlý obláček prachu, to pálil, aby předjel vyhlídkový kočár, jenž byl v plném trysku a ani se nehnul. Zůstal jsem koukat na tuto neuvěřitelnou podívanou. „Gibberne,“ zavolal jsem, „jak dlouho nám ten prevít vydrží fungovat?“

„Vědí bozi!“ odpověděl. „Posledně, co jsem to vzal, jsem si šel lehnout do postele a prospal jsem se z toho. Mohu vám prozradit, že jsem byl dost vyděšen. Trvalo to asi tak několik minut, počítám, mně to připadalo jako hodiny. Ale po chvilce se to myslím takřka naráz zvolní.“

Byl jsem hrdý na to, že necítím žádný strach – asi proto, že jsme byli dva. „Nevyjdeme si ven?“

„Proč ne?“

„A neuvidí nás?“

„Kdepak. Jak by nás mohli vidět? Budeme se přece pohybovat tisíckrát rychleji, než byl kdy proveden jaký kouzelnický kousek. Jen pojďte. Kudy? Dveřmi, nebo balkónem?“

Vyšli jsme francouzským oknem.

Docela určitě byl ten nevelký nájezd, který jsem s Gibbernem podnikl pod vlivem superstimulátoru na folkestoneskou promenádu, ten nejzvláštnější a nejdivočejší ze všech, jaký jsem kdy zažil, o jakém jsem kdy četl nebo jaký si kdo vůbec kdy představil. Vyrazili jsme vrátky na silnici a podrobně jsme si tam prohlédli sošně plynoucí dopravu. Vršky kol a některé nohy koní táhnoucích kočár, konec šlehajícího biče i spodní čelist průvodčího – jenž právě začínal zívat – byly zřetelně v pohybu, ale všechno ostatní na tom rachotícím povozu se zdálo nehybné. A také zcela neslyšné – až na jemné chrastění, jež vycházelo jednomu muži z hrdla! A součástmi toho zmrazeného sousoší byl kočí, představte si to, průvodčí a jedenáct lidí! Jak jsme procházeli kolem, byl to zprvu bláznivě zvláštní pocit, nakonec však z toho člověku bylo trochu nepříjemně. Byli to lidé jako my, a přece ne úplně stejní, ztuhli v nekontrolovaném postoji, byli zakleti uprostřed gesta. Dívka a nějaký muž se na sebe usmáli, takový zamilovaný úsměv to byl, zdálo se, že přetrvá navěky; nějaká žena v rozevláté pláštěnce spočinula rukou na zábradlíčku a upřela oči na Gibbernův dům nemrkajícím pohledem věčnosti; tady si muž hladil knír, jako by byl vosková figura, a jiný zas nesl únavně ztuhlou paži se smekaným kloboukem. Prohlíželi jsem si je, smáli jsme se jim, dělali jsme na ně obličeje a pak nás z nich přepadlo takové nějaké znechucení, obrátili jsme se a přešli jsme kolem cyklisty směrem k promenádě.

„Propána!“ křikl Gibberne náhle. „Podívejte se sem!“ Ukázal mi kam, a u samé špičky jeho prstu klouzala vzduchem včela, zvolna třepala křidélky a pohybovala se rychlostí hodně líného hada.

A tak jsme došli až na promenádu. Tam to všechno vypadalo ještě bláznivěji než kde jinde. Hudba hrála na horním pódiu, ovšem všechno, co jsme zaslechli, bylo hluboké a bručivé rachocení, jakýsi prodlužovaný poslední vzdech, který tu a tam přecházel ve zvuk pomalého, dušeného tikání nějakých obrovitých hodin. Ztuhlí lidé tu vzpřímeně postávali; podivní, mlčící, sebevědomí panáčci nejistě trčeli nakročeni, jak se procházeli po trávníku. Prošel jsem vedle pudla, který uprostřed skoku visel ve vzduchu, a pozoroval jsem pozvolný pohyb jeho nohou, jak klesal k zemi. „Propána, podívejte se na tohohle!“ volal Gibberne a na okamžik jsme se zastavili u velkolepé persóny nadité do bílého pruhovaného flanelového obleku, v bílých botách a s panamáčkem na hlavě; právě se ten vašnosta otočil a mrkl na dvě vyšňořené dámy, kolem kterých přešel. Zamrkání prostudované s takovou důkladností, jakou jsme si mohli my dovolit, je velice nepřitažlivá záležitost. Ztrácí všechny stopy bystrého veselí, člověk si povšimne, že mrkající oko se vlastně úplně nezavírá, že pod klesajícím víčkem zůstává patrná dolní část oční bulvy, bílá štěrbina. „Jestli mi pámbu dopřeje svěží paměť,“ povídal jsem, „tak už nikdy na nikoho nebudu mrkat.“

„Nebo usmívat se,“ pravil Gilbberne, pohled upřený na zuby, jimiž dáma na mrknutí odpovídala.

„Je tu najednou pekelné vedro,“ řekl jsem. „Měli bychom jít pomaleji.“

„Ale jen pojďte!“ říkal Gibberne.

Namířili jsme si to mezi lehátka podle cesty. Mnoho lidí sedících v lehátkách vypadalo docela přirozeně, jak tam nehnutě spočívali, ale pokroucení muzikanti v červeném nedávali oku odpočinout. Nějaký pán, v tváři celý rudý, ztuhl uprostřed zuřivé rvačky s novinami, v nichž se pokoušel proti větru obrátit list; mnohé svědčilo o tom, že všechny tyto lidi svým lenivým způsobem ovíval větřík, ba pořádný vichr, vítr, který ovšem pro naše smysly neexistoval. Vymotali jsme se odtamtud a vzdálili jsme se poněkud od toho zástupu, obrátili jsme se a pozorovali jsme ho. Vidět celé to množství proměněné v neživý obraz, strnulé v nehybnost jako voskové figuríny, to bylo prostě nádherné. Bylo to ovšem současně i nesmyslné, ale naplňovalo mě to iracionálním, jásavým pocitem svrchované převahy nad nimi. Jen si pomyslete, jak báječné to bylo! Všechno to, co jsem řekl a myslel si a dělal od chvíle, kdy ta látka začala působit v mých žilách, se odehrálo – alespoň pokud šlo o ty lidi, o celý ostatní svět – během mžiknutí oka. „Ten superstimulátor –“ začal jsem, ale Gibberne mě přerušil.

„Tamhle je ta baba prokletá!“ řekl.

„Jaká baba?“

„Bydlí vedle mě,“ řekl Gibberne. „Má takového pinčla, který věčně štěká. Páni bozi! To je trochu silné pokušení!“

Na Gibbernovi se čas od času projevují velice klukovské a nezvládnutelné povahové rysy. Než jsem mu mohl domluvit, vyrazil kupředu, vyrval to nešťastné zvíře z jeho viditelné existence a divoce se s ním rozběhl k pobřežním útesům. Bylo to nesmírně zvláštní. Ta potvůrka, představte si, nezaštěkala, nebránila se, nedala najevo nejmenší známku života. Zůstávala nehnutě ležet, tak jak spala, a Gibberne ji držel za krk. „Gibberne,“ volal jsem za ním, „položte ho!“ A pak jsem ještě něco dodal. „Jestli poběžíte tak rychle, Gibberne,“ křičel jsem, „tak se na vás vznítí šaty. Už teď vám hnědnou plátěňáky žárem, podívejte se!“

Plácl se rukou do stehna a nerozhodně se zastavil. „Gibberne,“ volal jsem a šel jsem k němu, „položte ho. To horko nemůžeme vydržet. To je tím, že tak rychle utíkáme. Dvě až tři míle za vteřinu! Uvažte tření vzduchu!“

„Co?“ zeptal se a pohlédl na psa.

„Tření vzduchu,“ hulákal jsem. „Tření vzduchu. Chodíme moc rychle. Asi jako meteority nebo takového něco. Moc se rozpalujeme. A Gibberne, Gibberne! Nějak mě to všechno píchá a potím se. Už je vidět, jak se lidi trochu hýbou. Myslím, že to přestává působit. Položte toho psa.“

„Cože?“ řekl.

„Přestává to působit,“ opakoval jsem. „Jsme moc rozpálení a ta látka přestává fungovat! Jsem celý mokrý.“

Stále ještě na mě hleděl, pak se podíval na kapelu, jejíž bručivý rachot se zcela určitě zrychloval. Pak mohutným švihem psa od sebe odhodil a zvíře vylétlo v kotrmelcích vzhůru, stále ještě bez známek života, a zůstalo posléze viset nad skupinou slunečníků, pod nimiž se spolu bavila skupinka lidí. Gibberne mě popadl za loket. „Hrome!“ křikl. „Myslím, že to opravdu přestává. Takové horké štípání a – ovšem, ano. Tamten člověk třepe kapesníkem. Zřetelně je to vidět. Musíme rychle odtud.“

Jenže se nám to nepodařilo dost rychle. A to bylo možná naše štěstí! Protože bychom byli asi utíkali, a kdybychom se byli dali do běhu, byli bychom asi vzpláli plamenem. Určitě bychom byli chytli! Představte si, že na to nikdo z nás nepomyslel… Ale než jsme mohli vyrazit, droga najednou přestala působit. Byla to otázka zlomku vteřiny. Účinek superstimulátoru pominul, jako když se zatáhne záclona, zmizel mávnutím ruky. Slyšel jsem nesmírně vyděšeného Gibberna, jak říká „Sednout!“, a plesk, dřepl jsem si do trávy na kraji promenády, a tam, kam jsem dopadl, to úplně pálilo. Ještě dnes je vypálené místo tam, kde jsem seděl. A jakmile jsem to udělal, celé to ztuhlé království jako by se probudilo, rozklížené zvuky kapely se srazily do ryčné hudby, chodci dali nohy na zem a vykročili po cestičkách, papíry a vlajky se začaly třepetat, úsměvy přešly ve slova, vašnosta domrkl a spokojeně kráčel dál a také všichni sedící se rozhýbali a rozpovídali.

Celý svět opět oživl, žil stejně rychle jako my, nebo spíš my už jsme přestali fungovat rychleji než okolní svět. Bylo to takové zvolnění, asi jako když vjíždí vlak do stanice. Vteřinu dvě se se mnou všechno zatočilo, měl jsem prchavý pocit závrati, a to bylo vše. A psíček, který až dosud jako by byl zůstal viset ve vzduchu tam, kde byla spotřebována energie udělená mu Gibbernovou rukou, proletěl bystře slunečníkem nějaké dámy!

To nás zachránilo. Až na jednoho staršího tlustého pána v lehátku, který sebou nemálo trhl, když nás spatřil, a pak si nás občas temným podezřívavým zrakem prohlížel, nikdo si snad ani nepovšiml, že jsme se tam tak najednou objevili. Plesk! Muselo to být jako zjevení! Skoro hned jsme přestali doutnat, třebaže trávník pode mnou byl ještě nepříjemně horký. Veškerou pozornost – čítaje v to i pozornost kapely Zábavního spolku, která při této příležitosti, prvně ve své historii, zahrála falešně – upoutala ohromující skutečnost (a ještě ohromivější štěkot a randál, jaké ona skutečnost vyvolala), tedy skutečnost, že vážený a vykrmený pejsek, jenž pokojně dřímal na východ od pódia, náhle proletěl slunečníkem dámy na západ od muziky – s poněkud sežehnutou srstí, to jak letěl nesmírnou rychlostí vzduchem. To všechno v našich dnech, kdy ze sebe kdekdo dělá médium a blázna a libuje si v co nejhloupějších pověrách. Lidi vyskakovali a šlapali po sobě navzájem, převraceli židle a utíkal tam i policista.

Jak se to všechno urovnalo, ani nevím – měli jsme moc co dělat, abychom se z té aféry vymotali a zmizeli tomu starému pánovi z dohledu, než abychom mohli provést nějaká podrobnější šetření. Jen jsme se trochu ochladili a vzpamatovali se dostatečně z chvilkové nevolnosti a závrati, vstali jsme, obešli jsme zástup a po dolní cestě pod Metropolem jsme si to namířili ke Gibbernovu domku. Ale jasně jsem v té vřavě slyšel, jak pán, který seděl vedle dámy s proraženým slunečníkem, používá zcela neospravedlnitelných vyhrůžek a nadávek vůči jednomu zřízenci, který měl na starosti lázeňské židle a na čepici napsáno Inspektor. „Když jste sem toho psa nehodil vy,“ říkal, „tak kdo to tedy byl?“

Náhlé oživení pohybů a známých zvuků a naše přirozená starost o sebe samé (šaty jsme stále ještě měli strašně horké a na kolenou měl Gibberne bílé kalhoty spálené do špinavé hnědi) nedovolily vykonat pozorování, jež bych byl rád ve všech směrech podnikl. Vlastně jsem cestou zpátky nepozoroval nic, co by mělo nějakou vědeckou cenu. Včela byla už samozřejmě dávno pryč. Hledal jsem cyklistu, ale i ten už byl z dohledu, když jsme dorazili do Upper Sandgate Road, nebo zmizel v dopravním zmatku, zato ale vyhlídkový kočár, s pasažéry už zase oživlými a rozhýbanými, lomozil zas klusajícím spřežením až skoro u kostela. Všimli jsme si však, že okenní předprseň, na kterou jsme šlápli, když jsme lezli ven, byla trochu ožehnutá a že šlápoty našich nohou na pískově cestičce byly neobvykle hluboké.

To byla tedy moje první zkušenost se superstimulátorem. Prakticky jsme všechno to běhání a hovory a veškerou ostatní činnost odbyli během vteřiny nebo tak nějak. Prožili jsme asi půlhodinu, zatímco kapela odehrála sotva dva takty. Ale na nás to působilo tak, jako by se celý svět zastavil, abychom si ho my mohli pohodlně prohlédnout. Když to všechno zvážíme, zejména tu ukvapenost, s jakou jsme se pustili ven z domu, mohla ta zkušenost dopadnout daleko hůře. Ukázalo se, o tom nemůže být pochyb, že Gibberna čeká ještě mnoho práce, než jeho přípravek bude prakticky použitelný, ale jeho užitečnost tím byla potvrzena nade vši pochybnost.

Od oné příhody se Gibberne učí superstimulátor stále lépe ovládat, a já jsem několikrát bez sebemenších špatných následků použil odměřených dávek pod jeho dohledem; přiznávám ovšem, že jsem se pod vlivem superstimulátoru podruhé ven ještě neodvážil. Mohl bych například uvést, že tento příběh byl napsán na jedno posezení a bez přerušení – kromě toho, že jsem si dopřál kousek čokolády – za jeho pomoci. Začal jsem v osmnáct dvacet pět a mám na hodinkách téměř přesně jednu minutu po půl sedmé. Nelze dost zdůraznit výhodu, jakou znamená možnost opatřit si uprostřed dne plného všelijakých záležitostí takovou dlouhou a nerušenou pauzu na práci. Gibberne teď pracuje na dávkování té své látky se zvláštním zřetelem na její specifické působení na rozdílné tělesné soustavy. Doufá také, že se mu podaří objevit sedativum, kterým by brzdil dosavadní poněkud nadměrné účinky superstimulátoru. Sedativum bude ovšem mít právě opačné účinky než superstimulátor; pokud bude užito samotné, umožní pacientovi rozložit několik vteřin na celé hodiny běžného času a tak setrvat v strnulé nehnutosti, ve stavu zbaveném všeho rychlého dění, jako ledovec, uprostřed nejživějšího a nejrušivějšího prostředí. Tyto dvě věci dohromady musí znamenat naprostou revoluci v civilizovaném světě. Je to začátek našeho úniku z onoho „odění časem“, o němž hovoří Carlyle. Zatímco nám superstimulátor dovolí soustředit se s obrovským úsilím na každý okamžik nebo příležitost, které vyžadují veškerou naši sílu a všechny naše smysly, sedativum nám naproti tomu umožní přečkat v trpném klidu nekonečné útrapy nebo nudu. Možná že jsem trochu velký optimista, pokud jde o sedativum, které na své objevení teprve čeká, ale o superstimulátoru už nemusí a nemůže být pochyb. Je věcí několika měsíců, kdy se v použitelné, regulovatelné a přizpůsobitelné podobě objeví na trhu. Budou ho prodávat lékárny a drogisté, v malých zelených lahvičkách a za dost vysokou, avšak vzhledem k jeho mimořádným kvalitám nijak přehnanou cenu. Bude se jmenovat Gibbernův nervový akcelerátor a jeho tvůrce předpokládá, že ho bude schopen dodávat ve třech koncentracích: jedna ku dvěma stům, jedna ku devíti stům a jedna ku dvěma tisícům, jež budou rozlišeny žlutým, růžovým nebo bílým štítkem.

Nemůže být sporu o tom, že se tu nabízí možnost uskutečnit spoustu pozoruhodných věcí; neboť jeho pomocí lze docílit těch nejzvláštnějších, ba i zločinných podniků jen tím, že se uchýlíme do mezer v čase. Jako u všech účinných přípravků je i zde nebezpečí zneužití. Prodiskutovali jsme nicméně tuto stránku věci velmi podrobně a shodli jsme se na tom, že to už bude otázkou zdravotního zákonodárství a zcela mimo náš vliv. Začneme superstimulátor zkrátka vyrábět a prodávat, a pokud jde o následky – uvidíme!

lupiči v hammerpondu

Je sporné, zač má být lupičství vlastně považováno, zda za sport, za řemeslo nebo za umění. Na řemeslo nemá dosti vybroušenou techniku, nároku na to, aby si smělo přisvojit název umění, zas překáží zisk, jenž doprovází jeho úspěchy. Vcelku se zdá být nejspravedlivější považovat je za sport, pro nějž dosud nebyla napsána přesná pravidla a v němž se ceny udílejí zcela neformálním způsobem. A byla to právě tato neformálnost, jež vedla k politováníhodnému fiasku dvou slibných začátečníků v Hammerpondu.

Cena, o niž se v tomto závodě bojovalo, sestávala převážně z diamantů a jiných cingrlátek patřících novomanželce lady Avelingové. Lady Avelingová, jak se čtenář jistě upamatuje, byla jediná dcera paní Montague Pangsové, proslulé vynikajícími hostinami. Jejímu sňatku s lordem Avelingem nadělaly noviny mnoho reklamy, zejména pokud jde o počet a cenu svatebních darů, stejně tak vyzvedly i okolnost, že líbánky stráví novomanželé v Hammerpondu. Oznámení o těchto cenných trofejích vyvolalo úplnou senzaci v jistém malém kroužku, jehož nesporným vůdcem byl pan Teddy Watkins, takže bylo rozhodnuto, že v doprovodu plně kvalifikovaného asistenta osadu Hammerpond služebně navštíví.

Člověk tak skromný a nevtíravý, jako byl pan Watkins, se pochopitelně rozhodl vykonat návštěvu inkognito a po všestranné úvaze o okolnostech tohoto podniku vzal na sebe podobu malíře-krajináře a přijal nikoho nepřipomínající jméno Smith. Jel napřed, jeho asistent se k němu podle dohody měl připojit až teprve navečer v poslední den jeho pobytu v Hammerpondu. Pokud jde o Hammerpond, patří snad k nejhezčím koutům Sussexu; dožívá tu ještě spousta doškových střech, kamenný kostelík s hrotitou věží, přikrčený pod kopcem, je jeden z nejpěknějších a nejméně dotčených přestavbami v celém hrabství a bukový háj a hotová džungle kapradí, jíž se vine cesta k velkému domu, jsou neobyčejně bohaté na to, čemu mazalové a fotografové říkají „partie“. Takže pana Watkinse, když přijel s dvěma panensky čistými plátny, zbrusu novými malířskými štaflemi, krabicí s barvami, aktovkou, geniálně vymyšleným skládacím žebříkem (podle vzoru nedávno oplakávaného borce Charlese Peace), páčidlem a kotouči drátu, vítalo už s nadšením a také zvědavostí půl tuctu jiných bratránků od palety. To sice činilo masku, již si zvolil, velice věrohodnou, současně se však na něj sesypala hora uměnovědných žvástů, proti nimž byl jen zcela nedostatečně vyzbrojen. „Hodně už jste vystavoval?“ zeptal se ho například mladý Porson v hospodě U kočáru a koně, kde pan Watkins večer po příjezdu obratně lovil místní zprávy.

„Malinko,“ pravil pan Watkins, „ždibec tady, ždibec tamhle.“

„V Akademii?“

„Jo, jistě. A v Křišťálovým paláci, samozřejmě.“

„A kde byste nejraději visel?“

„Neblbněte,“ pan Watkins na to, „takový vtipy nemám rád.“

„No, já myslel místo, kde byste mohl tu a tam něco udat.“

„Jak to myslíte,“ optal se pan Watkins podezřívavě. „Copak já jsem nějaký práskač?“

Porsona vychovaly tety, na výtvarníka to byl velice slušný mládenec; co je to práskač, neměl nejmenší ponětí, usoudil však, že by měl vysvětlit, že neměl nic zlého na mysli. Jelikož problematika zavěšování byla pro pana Watkinse zjevně nějak ožehavá, zkusil odvést rozhovor jiným směrem.

„Jak vám jdou figury?“

„Kdepak valcha, to není moje, na to já nemám hlavu, takhle moje stará, teda moje žena, ta je na karty.“

„Vaše paní taky maluje, a kartóny, no ne,“ pravil pan Porson.

„Strašně,“ prohlásil pan Watkins a ani to tak nemyslel, ale cítě, že se rozhovor ubírá trochu mimo bezpečnou půdu, dodával: „Já jsem přijel namalovat hammerpondský zámeček při měsíčku.“

„No ne!“ pravil pan Porson. „To je nějaký nový směr, ne?“

„Jojo,“ pravil pan Watkins, „když mě to napadlo, hned jsem si řek, že by to nemuselo být špatné. Hned zítra večer se do toho chci dát.“

„Cože? Přece nechcete malovat v plenéru v noci!“

„Co bych nechtěl?“

„Vždyť neuvidíte na plátno.“

„Nechtěl byste –“ začal po té výtce pan Watkins až moc rychle vstávat, a když si to uvědomil, houkl na slečnu Durganovou o další pivo. „Vemu si s sebou takzvanou lucerničku,“ řekl Porsonovi. „Jenže teď máme novoluní,“ namítal Porson, „žádný měsíc tam mít nebudete.“

„Ale dům tam budu mít,“ pravil Watkins, „já totiž chci, abyste to tedy věděl, malovat nejdřív dům a pak teprve měsíček.“

„A ták,“ řekl Porson, příliš otřesen, než aby mohl v rozmluvě pokračovat.

„Povídali,“ řekl starý Durgan, hospodský, který zachovával uctivé mlčení během celého rozhovoru o uměleckých technikách, „že mají v zámečku každou noc službu nejmíň tři policajti z Hazelworthu – jako kvůli té lady Avelingové a jejím klenotům. Včera večer hráli čáru a jeden z nich vyhrál na zástupci vrchního lokaje čtyři a půl šilinku.“

Druhý den navečer odkráčel pan Watkins, v jedné ruce nedotčeně čisté plátno a štafle, v druhé pozoruhodně objemnou tašku s dalšími potřebami, vzhůru po pěkné cestě bučinami k hammerpondskému zámečku a umístil svou aparaturu do strategického postavení ovládajícího celý dům. Tam ho také zpozoroval pan Raphael Sant, když se vracel parkem se skicami z křídového lomu. A jelikož Porsonova zpráva o novém příchozím vzbudila jeho pozornost, zabrousil k němu, aby si pohovořil o nočním krajinářství.

Pan Watkins si jeho příchodu zjevně nepovšiml. Právě ukončil přátelskou rozmluvu s komorníkem lady Avelingové, jenž se vzdaloval i s třemi psy, které měl za povinnost jít po večeři vyvenčit.

Na panu Watkinsovi bylo vidět, že má napilno, míchal zřejmě barvu. Když Sant došel až k němu, užasl, neboť tu barvu spatřil, a byla to barva břeskná a jasná a smaragdová, jak si jen zeleň vůbec lze představit. Ježto od svého nejranějšího věku v sobě pěstoval cit pro barvu, toliko usykl, když tuhle míchanici uviděl. Pan Watkins se otočil. Zdálo se, že je pohoršen.

„Co si proboha počnete s tou příšernou zelenou?“ řekl Sant.

Pan Watkins si uvědomil, že jeho snaha vypadat před komorníkem co nejzaměstnaněji ho patrně vehnala do nějakého technického nedopatření. „No, nezlobte se, jestli to snad zní nějak hrubě,“ řekl Sant, „ale opravdu, ta zelená je strašně zvláštní. To je jak rána do hlavy. Co s ní chcete dělat?“

Pan Watkins sbíral síly. Nic než rozhodnost nemohlo zachránit situaci. „Jestli mě chcete rušit v práci,“ pravil, „tak vám s ní natřu ksicht.“ Sant odešel, jelikož měl smysl pro humor a byl celkem mírumilovný člověk. Po cestě dolů s kopce potkal Porsona a Wainwrighta. „Ten chlap je buď génius, nebo nebezpečný blázen,“ řekl jim. „Jděte se, prosím vás, podívat na tu jeho zelenou.“ A šel dál svou cestou, celý rozzářen představou krásné pranice kolem štaflí za houstnoucího soumraku a s hojným proléváním brčálové barvy.

Ale na Porsona a Wainwrighta nebyl pan Watkins zdaleka tak prudký a vysvětlil, že ta zeleň je jen podkladová barva. Ano, je to zcela nová metoda, připustil v odpověď na poznámky, on sám ji objevil. – Pak se však uzavřel do sebe; prohlásil, že nehodlá vykládat kdejakému čumilovi tajemství svého speciálního stylu, a šlehl ostrým slovem po lidech, kteří čekají, kde by co okoukli u zkušeného mistra; to ho okamžitě zbavilo jejich společnosti. Soumrak houstl, objevila se první hvězda, po ní druhá. Vrány ve vršcích vysokých stromů vlevo od domu už dávno ospale zmlkly, i na zámečku se ztrácely už všechny podrobnosti jeho architektury, zbyla jen temně šedá silueta, pak jasně zazářila okna salónu, rozsvítilo se v zimní zahradě a tu a tam žlutě zasvitla okna ložnic. Kdyby byl někdo zašel k malířskému stojanu v parku, byl by ho našel opuštěný. Jedno jediné krátké a neslušné slovo vyvedeně v zářivé zeleni poskvrňovalo čisťounké plátno. Pan Watkins měl nějakou práci v křoviscích, jednal tam se svým asistentem, jenž skromně dorazil úvozem a vyhledal ho tu.

Pan Watkins byl tak trochu naladěn k sebeobdivu nad tím, jak geniální techniku vymyslel, aby veškerá svá potřebná zařízení dopravil na místo operací. „Tamhle je toaletní pokoj,“ povídal svému asistentovi, „jak odnese komorná svíčku a půjde dolů na večeři, jdem na návštěvu. Panečku, to je krása, ten barák, že jo, proti těm hvězdičkám, takhle s těmi všemi rozsvícenými okny! Namouduši, Jime, skoro bych si přál, abych byl doopravdický malíř. Natáh jsi ten drát přes cestu od prádelny?“

Opatrně se blížil k domu, až stanul přímo pod oknem toaletního pokoje, a tam začal smontovávat skládací žebřík. Byl to příliš ostřílený praktik, než aby pociťoval nějaké mimořádné vzrušení. Jim zatím sledoval kuřárnu. Najednou, těsně vedle pana Watkinse, někde v křoví, se ozval mohutný praskot a pád a dušená kletba. Někdo klopýtl přes drát, který tam pan asistent před chvilkou naaranžoval. Uslyšel dusot nohou běžících po pískové cestičce za křovím. Pan Watkins byl jako všichni praví umělci neobyčejně plachý člověk, a tak bez meškání pustil skládací žebřík a opatrně se rozběhl křovím. Nejasně vytušil, že má těsně v patách dva muže, a zazdálo se mu, že před sebou poznává svého pomocníka. Hned nato už se přehoupl přes nízkou zídku obklopující křoviny a byl na volném trávníku. Za ním následovaly po jeho skoku ještě dva dopady.

Byl to vyrovnaný závod v té tmě mezi stromy.

Ale pan Watkins byl dobře stavěný a ve výborné formě, a tak získával píď za pídí na sípající postavu před sebou. Nikdo ani necekl, ale když pan Watkins postavu dobíhal, zasáhl ho osten pochyb. I muž se v tom okamžiku ohlédl a vyrazil překvapený výkřik. „To přece není Jim,“ pomyslel si pan Watkins, jenže to už se mu chlap vrhl pod kolena a v tu ránu se váleli a prali na zemi. „Pomoz mi, Bille,“ křikl ten cizí pán, když je doběhl třetí.

A Bill mu pomohl, a nejen jemu – ujal se i pana Watkinse, nejdřív jednou rukou, pak druhou a pak své pomoci dodal důrazu i nohama. Čtvrtý závodník, nejspíš to byl Jim, zjevně odbočil a pokračoval jinou tratí. K triu se zkrátka nepřipojil.

Vzpomínky pana Watkinse na následující dvě minuty jsou jen matné. Jaksi se rozpomíná na to, jak měl palec v koutku úst prvního z pánů a jak měl značné obavy o jeho bezpečí, dále pak ví, že po několik vteřin, ne-li déle, přidržoval za vlasy na zemi hlavu toho druhého pána, jenž slyšel na jméno Bill. Utržil také nespočet kopanců do nejrozmanitějších částí těla, a to, jak se zdálo, od nesmírného množství lidí. Potom ten pán, který nebyl Bill, zasunul koleno panu Watkinsovi přibližně pod bránici a pokusil se pana Watkinse na ně namotat.

Když se jeho pocity poněkud ustálily, seděl na trávníku a osm až deset lidí – byla to dost tmavá noc a byl příliš popleten, než aby to stačil spočítat stálo kolem a čekalo, až se probere. Zkormouceně usoudil, že byl tedy polapen, a málem by byl vrtkavost štěstěny okomentoval nějakou filosofickou poznámkou, kdyby mu byly v řeči nebránily předchozí niterné prožitky.

Velice rychle zkonstatoval, že nemá na zápěstích náramky, a pak mu vtiskli do rukou dokonce láhev brandy. To ho téměř dojalo – taková nečekaná laskavost!

„Už se vzpamatoval,“ říkal nějaký hlas, o němž se mu zdálo, že by mohl patřit zástupci vrchního lokaje.

„Máme je, pane, oba,“ pravil hammerpondský komorník, ten, kdo mu podal láhev. „A jen díky vám.“

Nikdo na tuto poznámku nereagoval. A přece nemohl pochopit, jak by se mohla týkat jeho.

„Je z toho pěkně obluzený,“ říkal nějaký neznámý hlas, „ti vrahové ho div neubili.“

Pan Teddy Watkins se rozhodl, že zůstane pěkně obluzený, dokud o něco lépe nevystihne situaci. Povšiml si, že dvě z tmavých postav před ním stojí vedle sebe jaksi sklíčeně a cosi v držení jejich ramen napovědělo jeho zkušenému oku, že mají navzájem spoutané ruce. Dva! Bleskem se mu rozjasnilo. Vyprázdnil lahvičku a vrávoravě vstal – úslužné ruce ho podpíraly. Zašuměly vlídné hlasy. „Podejte mi ruku, pane, ať vám ji mohu stisknout,“ řekl jeden ze stínů poblíž. „Dovolte mi, abych se představil. Jsem vám velice zavázán. Byly to šperky mé choti, lady Avelingové, které přilákaly tyhle darebáky až sem, do domu.“

„To mě moc těší, že poznávám vaše lordstvo,“ pravil Teddy Watkins.

„Vy jste asi viděl, jak se ti lumpové kradou houštím, a vrhl jste se na ně, ne?“

„No jo, přesně tak,“ řekl pan Watkins.

„A to jste je měl nechat, až by se dostali k oknům a zkusili se vloupat dovnitř,“ pravil lord Aveling, „to by to byli schytali ještě teplejší. Stejně jste měl štěstí, že venku u brány hlídali dva policisté a že se za vámi třemi pustili. Pochybuji, že byste se byl vypořádal s oběma najednou – i když jste samozřejmě prokázal neobyčejnou udatnost.“

„No jo, to mě mělo napadnout,“ řekl pan Watkins, „když ale člověk na všechno taky nepomyslí.“

„Jistěže ne,“ pravil lord Aveling. „Obávám se, že vás trochu pocuchali,“ dodal. Celá společnost se teď blížila k zámečku. „Vy kulháte! Nechcete se do mě zavěsit?“

A tak namísto oknem toaletního pokoje vpochodoval pan Watkins do hammerpondského zámečku mírně podroušen a nakloněn opět veselejším myšlenkám – hlavním vchodem a vedl si pod podpaží živého lorda. „Tohle,“ pomyslel si pan Watkins, „tohle je stylové vloupání!“ Z těch „vrahů“ se na světle vyklubali obyčejní místní amatéři, které pan Watkins ani neznal, a tak je tedy odvlekli dolů do sklepa, kde je střežili tři policisté, dva hajní s nabitými puškami, komorník, podomek a kočí, aby mohli být za svítání dopraveni na policejní stanici v Hazelhurstu. Co se toho nadělalo zatím v salóně s panem Watkinsem! Uprázdnili mu pohovku a nikdo nechtěl ani slyšet o tom, že by se ještě v noci vracel do vesnice. Lady Avelingová ho ujišťovala, že je báječně originální a že si Turnera představuje jako zrovna takového drsného, stříknutého, statečného a chytrého chlapa se zapadlýma očkama. Někdo donesl pozoruhodný skládací žebříček, co našli v křoví, a předváděl mu, jak se sestavuje dohromady. Popisovali mu také, jak nalezli v křovinách natahané dráty, připravené zřejmě k tomu, aby přes ně klopýtli pronásledovatelé. Měl štěstí, že těmto léčkám unikl. A pak mu také ukázali šperky.

Pan Watkins měl dost filipa, aby moc nemluvil, a jen se dostal do nějakých nesnází v rozhovoru, hned se utekl ke svým vnitřním zraněním. Nakonec ho schvátilo trnutí v zádech a zívání. Kdekdo si v tu ránu uvědomil, jaká je to hanba, nutit ho po té rvačce k hovoru, takže se záhy odebral do svého pokoje, do malého červeného pokojíku sousedícího rovnou s pokoji lorda Avelinga.

Jitro zastihlo opuštěný malířský stojan s plátnem s neslušným nápisem vprostřed hammerpondského parku a zastihlo hammerpondský zámeček v značném rozruchu. Pokud jitro někde zastihlo také pana Teddyho Watkinse a Avelingovic diamanty, pak o tom nepodalo žádnou zprávu policii.

pštrosí byznis

„Když je řeč o láci a drahotě ptáků, tak tedy já viděl pštrosa, který stál tři sta liber,“ povídal preparátor v zadumání nad cestami svých mladých let. „Tři sta liber!“

Podíval se na mě přes brýle. „Já viděl, jak jednoho nedali ani za čtyři sta,“ odpověděl jsem. „Jenže,“ řekl mi, „tihle nebyli nic extra. Prostě obyčejní pštrosi. Trochu vypelichaní – to mělo na svědomí krmení. Člověk by řekl, že takových pět pštrosů od Inda nekoupí draho. Jenže v tom byl háček – jeden z nich totiž spolkl diamant.

Ten mládenec, kterému se tahle nehoda přihodila, byl sir Mohini Padišáh, náramná paráda, řekl byste frajer rovnou jak z Piccadilly, od bot až po límec, a dál ovšem už ošklivá černá huba s nabaleným turbanem, a v něm tamten diamant. Ten ptáček mu ho zčistajasna vyzobl, a když kvůli tomu ten hoch začal dělat randál, uvědomil si pštros podle mého, že neučinil dobře, takže se hbitě zamíchal mezi ostatní, aby si zachoval inkognito. Netrvalo to ani minutku. Byl jsem na místě jako jeden z prvních, ten pohan zrovna probíral hlasitě své pánbíčky a dva námořníci a chlap, který měl pštrosy na starosti, se řehtali, div nepraskli.

Musíte uznat, že je to prachpitomý způsob, jak přijít o diamant. Ten ošetřovatel zrovna nebyl u toho, když se to stalo, takže nevěděl, který z ptáků to byl. Dočista ztracený byl ten kámen. A mně toho nějak ani nebylo líto, abych pravdu řekl. Vždyť se ten žebrák s tím svým diamantem naparoval od první chvíle, co vkročil na palubu. Taková věc se samozřejmě rozkřikne v tu ránu od přídě až po záď. Kdekdo o tom mluvil. Padišáh se odebral do podpalubí skrýt své city. Při večeři – chodil ke krmení ke zvláštnímu stolu, on a ještě dva Hindové s ním – si z něho kapitán trochu utahoval a jeho to náramně rozčililo. Otočil se na mne a začal mi šeptat do ouška. On že ptáky nekoupí; že chce jen ten svůj diamant. Dožadoval se svých práv jako poddaný britské koruny. Jeho diamant že se musí najít. Trval na tom prostě. Jinak že se obrátí na Sněmovnu lordů. Jenže ten ošetřovatel, co měl ptáky na starosti, byl taková hlava dubová, do jaké nevpravíte žádnou novou myšlenku. Odmítl jakoukoli formu lékařského zákroku. Měl své instrukce: krmit ptáky tak-a-tak a zacházet s nimi tak-a-tak, a pro něj nekrmit je tak-a-tak a nezacházet s nimi tak-a-tak znamenalo přijít o místo. Padišáh chtěl, aby jim vypumpovali žaludek – to ovšem u ptáka nejde, chápete? Oháněl se zákony, jako všichni tihle všiví Bengálci, mluvil o tom, že dá ptáky zabavit, a tak dále. Jenže jeden strejc, který povídal, že jeho syn je londýnský advokát, tvrdil, že cokoli pták spolkne, stává se automaticky částí ptáka a že jediný padišáhův opravný prostředek je domáhat se náhrady škod, třebaže ovšem i pak bude možno odepřít plnění. Neměl přece sjednáno právo cesty kolem pštrosa, který nebyl v jeho držbě. Tohle padišáha strašně popudilo, tím víc, že většina z nás projevila názor, že je to jediné rozumné stanovisko. Právník na palubě žádný nebyl, takže jsme si o tom popovídali pěkně od plic. Když jsme konečně odpluli z Adenu, přiklonil se zřejmě k obecnému mínění, co by se mělo dělat, a došel si nenápadně za ošetřovatelem a nabídl mu, že všech pět pštrosů odkoupí. Příští ráno byla u snídaně mela. Ten chlap tvrdil, že nemá žádné oprávnění s pštrosy kšeftovat a že ho nic na světě nepřiměje, aby je prodal; ale zřejmě padišáhovi přitom prozradil, že nějaký Potter, běloch usedlý v Asii, mu už také učinil nabídku, a nato se padišáh před námi přede všemi do Pottera pustil. Jenže my jsme všichni zřejmě byli téhož názoru, že totiž to bylo od Pottera mazané, a pamatuji se, že když Potter odpověděl, že z Adenu telegrafoval do Londýna o souhlas k nákupu ptáků a že bude mít v Suezu odpověď, nadával jsem si za promeškanou příležitost.

Suezu padišáhovi vytryskly slzy – opravdické slzy, opravdické mokré slzy –, když se Potter stal skutečně majitelem těch ptáků, a nabídl mu na místě dvě stě padesát liber za všech pět pštrosů, což bylo víc jak dvě stě procent ceny, kterou za ně zaplatil Potter. Potter řekl, ať visí, jestli z nich prodá jediné brko – že je jednoho po druhém zařízne a diamant najde; ale pak trochu povolil. Byl to takový hazardní hráč, tenhle Potter, u karet dost podezřelý, a tenhle obchod s kouzelnými obálkami mu musel náramně vyhovovat. Nabídl žertem, že ptáky vydraží za počáteční cenu osmdesát liber za jednoho, a to různým kupcům. Jednoho ale, povídal, že si nechá pro štěstí. Musíme si uvědomit, že to byl cenný diamant – jeden takový malý židáček, obchodník s diamanty, který cestoval s námi, ho odhadl na tři až čtyři tisíce, když mu ho padišáh ukazoval – a tak se ten nápad s pštrosí dražbou ujal. No, a já jsem čirou náhodou jen tak všeobecně hovořil s ošetřovatelem těch pštrosů a on jen tak mezi řečí povídal, že jeden z těch pštrosů klempíruje a že on si myslí, že má nějaké zažívací obtíže. Měl jedno brko v ocasu skoro bílé, to jsem si zapamatoval, a tak když ráno dražba začala právě s tímhletím, přihodil jsem na padišáhových pětaosmdesát liber ještě pět. Zřejmě jsem vyhlížel příliš sebejistě a někdo z ostatních si všiml, že asi něco o diamantu vím. A zrovna tohohle ptáka padišáh dražil jako blázen. Nakonec ho dostal ten židáček, ten obchodník s diamanty, za sto pětasedmdesát liber, a padišáh ohlásil sto osmdesát, zrovna když už kladívko uhodilo – tak to alespoň vysvětloval Potter. Ať to bylo jak chtělo, obchodník pštrosa sebral a rovnou na místě vzal revolver a zastřelil ho. Potter ztropil scénu, že to ohrozí prodej dalších tří, a taky padišáh se samozřejmě choval jako dokonalý idiot; ale všichni jsme byli pěkně napjatí.

Můžu vám říct, že jsem byl strašně rád, když ta pitva skončila a žádný diamant se nenašel – ohromně rád. Šel jsem totiž v téhle dražbě sám až na sto čtyřicet.

Židáček byl jako většina židů – nedělal žádné velké lamento nad svou smůlou; ale Potter odmítl pokračovat v dražbě, dokud nebude uznána zásada, že kupec zboží nedostane, dokud nebude celá dražba u konce. Židáček se přel, že tohle je výjimečný případ, a jelikož v diskusi nikdo neprokázal převahu, bylo jednání odloženo na příští ráno. U večeře bylo u stolu živo, to si umíte představit, ale nakonec Potter prosadil svou, neboť bylo jasné, že by vlastně od něho bylo nejopatrnější, kdyby si nechal všechny ptáky, a že mu vlastně máme být vděčni za jeho sportovní chování. A ten starý pán, jehož syn byl právníkem, povídal, že o tom znovu přemýšlel a že je na pochybách, jestli by vlastně poté, co bude pták otevřen a diamant nalezen, neměl být kámen vrácen pravému majiteli. Pamatuji se, jak jsem namítl, že ho kupec získá podle zákona o pokladech a nálezech – což bylo vskutku pravda. Došlo k ostré hádce a nakonec jsme se shodli, že to byl nesmysl, zabíjet ptáka na lodi. Potom ten starý pán rozváděl své právnické výklady dál a pokoušel se dokázat, že vlastně jde o nezákonnou loterii, a obrátil se na kapitána; jenže Potter řekl, že prodává ty ptáky jakožto pštrosy. Nejde mu o prodej diamantů, povídal, a nic takového ani nenabízel jako návnadu. Tři ptáci, které bude dražit, podle jeho nejlepšího vědomí a svědomí diamant v sobě nemají. Má ho, jak doufá, ten čtvrtý, kterého si ponechává.

Druhý den ale tak jako tak ceny stouply. Fakt, že pravděpodobnost byla už teď tři k jedné místo čtyř k jedné, je hnal do výše. Průměrně stál každý z těch sakramentských ptáků 227 liber, a zvláštní bylo, že ten padišáh nedostal ani jednoho z nich – ani jediného! Nadělal spoustu povyku, ale zatímco měl dražit, mluvil o zabavování, kromě toho si na něj Potter trochu taky zasedl. Jednoho pštrosa dostal jeden důstojník, takový tichý chlapík, jiný připadl židáčkovi a třetího koupili dohromady strojníci. A pak to najednou vypadalo, že je Potterovi líto, že vůbec prodával, povídal, že vyhodil pro nic za nic tisíc liber a že on sám zřejmě chytne toho nepravého a že byl vždycky blázen, ale když jsem si pak s ním šel trochu popovídat, jestli by si nechtěl vsadit na svou poslední naději, zjistil jsem, že už prodal i posledního ptáka, kterého si původně rezervoval pro sebe, nějakému chlápkovi, který trávil dovolenou studiem indických obyčejů a sociálních otázek. A to byl ten pštros za tři sta liber. No, vylodili tedy tři z těch všivých ptáků v Brindisi – i když ten starý pán prohlašoval, že došlo k porušení celních předpisů – a s nimi se vylodili i Potter a padišáh. Ten Ind se div nezbláznil, když viděl, jak se jeho diamant tak říkajíc rozbíhá dvěma směry. Povídal něco o tom, že si vyžádá soudní obstávku – měl nejspíš obstávku na mozku –, a dával lidem, kterým byli pštrosi rozprodáni, své jméno a adresu, aby měli kam ten diamant poslat. Nikdo z nich jeho jméno a adresu nechtěl a nikdo z nich také nechtěl udat svoje. Byla to pěkná mela tam na tom molu, to vám povím. Rozjeli se různými vlaky na všechny strany. Já jsem plul dál až do Southamptonu a tam jsem viděl posledního z těch ptáků, když jsme se vyloďovali; byl to ten, kterého si koupili strojníci, stál poblíž můstku v takové laťkové bedně, pitomý a nohatý, nejpitomější a nejnohatější etuje na drahocenný diamant, jakou jste kdy viděl – kdyby v ní ovšem nějaký drahocenný diamant byl.

Co bylo dál? Nic! To je všechno. Nebo – možná že nic. Ale ještě něco vám povím, co by to mohlo trochu osvětlit. Asi tak týden po přistání jdu takhle po Regent Street, šel jsem nakupovat, a koho nevidím, jako padišáha a Pottera, zavěšené do sebe, a zřejmě si královsky užívali. Když to promyslíte –

No jistě, mě to taky nenapadlo. Jenže, víte, vůbec nebylo pochyb o tom, že ten diamant byl pravý. A padišáh, to byla v Indii veledůležitá osobnost. Často jsem jeho jméno čítal v novinách. Ale jestli mu některý z těch ptáků diamant opravdu sezobl, to už je, jak sám říkáte, jiná otázka.“

vláda mravenců

I

Když dostal kapitán Gerilleau příkaz, aby odplul se svým novým dělovým člunem Benjaminem Constantem do Badamy v Batemském rameni Guaramademy a tam obyvatelstvu vypomohl v boji se záplavou mravenců, podezříval nadřízené úřady, že si z něho tropí šašky. Jeho povýšení bylo romantické, přeskočil pořadí, svou úlohu v něm sehrály city významné brazilské dámy a kapitánovy vlahé zraky, avšak časopisy Diario i O Futuro prokázaly při referování o této záležitosti žalostně málo ohleduplnosti. Měl teď pocit, že se vystavuje nebezpečí dalších beztaktností.

Byl to kreol, představy o zdvořilosti a disciplíně měl čistě portugalské, a tak otevřel srdce jen Holroydovi, lancashirskému strojníkovi, který člun přivezl – a i to dělal hlavně proto, aby si procvičil svou angličtinu, jeho výslovnost „th“ byla totiž všelijaká.

„Co to má za smysl?“ říkal, „chtějí mě tím jen zesměšnit! Co zmůže člověk proti brabencům? Brabenci přitáhnou, brabenci odtáhnou.“

„Ono se říká,“ pravil Holroyd, „že tihle mravenci neodtáhnou. Ten chlap, jak jste říkal, že je Sambo –“

„Zambo – to je druh míšence.“

„Jo, Sambo, tak ten říkal, že kdo odtáhl, byli lidi!“

Kapitán chvíli zlostně bafal. „To se prostě stává, takovéhle věci,“ řekl posléze. „Co na tom? Brabenci jsou prostě dopuštění od pánaboha. Pánbůh takovou ranou ráčil navštívit Trinidad – to byli takoví malincí brabenci, co kradou listí. Očesali všechny pomerančovníky, všechny mangovníky! No, a co? Nebo zase jindy se vám nastěhuje armáda brabenců do baráku – ale útočných brabenců! To je docela jiná sorta. No, necháte dům domem, a oni vám ho pěkně vyčistí. Vrátíte se, a dům je čistý, jako nový! Nikde žádný šváb, žádná blecha, žádný škvor v podlaze.“

„Ten Samba,“ řekl Holroyd, „povídal, že tohle je úplně jiný druh mravenců.“

Kapitán pokrčil rameny, vyfoukl kouř a věnoval se cigaretě.

Po chvíli se k námětu vrátil. „Milý zlatý Olrojde, a co já si mám s těmi ďábelskými brabenci počít?“ Zamyslel se. „Je to k smíchu,“ řekl. Ale odpoledne se navlékl do parádního stejnokroje a odešel na břeh, a pak na loď připutovaly džbánky a krabice a po nich i on sám. A Holroyd seděl ve večerním chládku na palubě a podivoval se Brazílii. Byli šest dní cesty vzhůru po Amazonce, nějakých sto mil od oceánu, a na západ i na východ od něho se táhl prázdný obzor jako na moři a na jihu nebylo vidět nic než písčina a pár trsů křovisek. Voda se hrnula jako náhonem, hustá a bahnitá, oživená aligátory a přeletujícími ptáky a sycená z jakéhosi nevyčerpatelného pramene kmeny stromů; a její siroba, naprostá prázdnota, mu naplňovala duši. Městečko Alenquer se svým chudým kostelíkem, s doškovými kůlnami místo domů a opršelými troskami někdejší slávy vypadalo strašně ztracené v těchto pustinách, jako šestipence vytroušená někde na Sahaře. Byl mladý, poprvé viděl tropy, připlul sem rovnou z Anglie, kde je příroda oplocena, ohraničena příkopy a odvodněna až k dokonalosti poddanství, a tady náhle objevil lidskou bezvýznamnost. Šest dní už pluli od moře nepoužívanými říčními rameny, člověk tu byl tak řídký jako vzácní motýli. Jednoho uviděli jeden den v kánoi, druhého až nazítří ve vzdálené obchodní stanici, pak další den nespatřili vůbec žádného. Začal si všímat, že je člověk opravdu trochu vzácný tvor a že tuto zemi neovládá nijak pevnou rukou. Všímal si toho čím dál tím víc, jak míjely dny, jak odbočili na Batemo ve společnosti tohoto pozoruhodného kapitána, který tu velel jednomu velikému kanónu a měl zakázáno plýtvat municí. Holroyd se pilně učil Španělsky, jenže stále ještě vězel v přítomném čase a v nominativním stádiu jazyka, a jediný, kdo kromě kapitána znal pár anglických slov, byl černý topič, a to měl ta slova ještě načisto popletená. Druhý důstojník byl Portugalec, nějaký da Cunha, který sice mluvil francouzsky, jenže to zas byla úplně jiná franština než ta, kterou Holroyd pochytil v Southportu, a tak se jejich rozmluvy omezovaly jen na zdvořilůstky a nepříliš komplikované povětrnostní předpovědi. A to počasí, jako ostatně všechno v této podivuhodné nové zemi, nemělo vůbec lidské rozměry, horko bylo v noci, horko bylo ve dne, vzduch jako žhavá pára, ba dokonce i vítr byl jen žhavá pára a zaváněl tlejícím rostlinstvem; a kajmani i podivní ptáci, mouchy všech druhů a velikostí, brouci i mravenci, hadi i opice se zřejmě podivovali, co člověk pohledává v tomhle ovzduší, které v sobě nemělo pranic úsměvného za sluníčka a neochládalo za noci. Mít na sobě šaty bylo nesnesitelné, ale shodit je znamenalo ve dne se spalovat a v noci vystavovat moskytům ještě větší plochu, na které by se mohli popást; vyjít za dne na palubu znamenalo být oslepen palčivým sluncem, a zůstat dole se rovnalo udušení. Ve dne navíc útočil jistý druh much, neobyčejně rafinovaných a chtivých dostat se člověku na zápěstí nebo na kotníky. Zprvu odváděl Holroydovu pozornost od těchto tělesných strastí aspoň kapitán Gerilleau, jenže se pak ukázalo, že to je nudný patron, jenž se den za dnem vypovídává ze svých srdečních záležitostí, šňůrka bezejmenných ženských, jako by se modlil růženec. Tu a tam ho vyzval, aby si šli zalovit, tak si tedy vystřelili na kajmana; a tu a tam, vzácně, narazili ve změti stromů na lidská sídla, den dva se zdrželi, popíjeli a posedávali; jednou v noci si zatancovali s nějakými kreolskými děvčaty, kterým pro ty účely zcela postačovala Holroydova zlomkovitá zásoba španělštiny bez minulého i budoucího času. Jenže to byly pouhé třepotavé záblesky na dlouhé šedivé pouti vzhůru proti proudu, po němž je nesly dusající stroje. Jisté přejícné pohanské božstvo v podobě demižonu mělo své uctívače na zádi a velmi pravděpodobně i na přídi lodi.

Ale Gerilleau se dovídal zvěsti o mravencích, věděl toho každou zastávkou víc a víc a začal se o své poslání zajímat.

„Je to nějaký nový druh brabenců,“ povídal. „Škoda že nejsme – jak se tomu říká? – entomlokové. Jsou velcí. Pět centimetrů! I větší! To je přece k smíchu. Copak jsme nějaké opice? Copak je máme sesbírat? Jenže oni vyžírají celý kraj.“ Pobouřeně vybuchl. „Dejme tomu – že by najednou vypukly nějaké komplikace s Evropou. Nejsme tady nahoře – teď už brzy mineme Rio Negro – nic platní, ani já, ani můj kanón!“

Objímal si koleno a uvažoval.

„Ti lidé, co byli u té tancovačky, ti přitáhli odtamtud. Přišli o všechno. Jednou odpoledne přitáhli brabenci k jejich domu. Lidé utekli. Víte, když přijdou brabenci, tak musíte utéct – lidé se ztratí a brabenci prolezou barákem. Kdybyste tam zůstal, tak vás sežerou, rozumíte? No a pak šli zase zpátky, říkali si ‚Brabenci už jsou pryč‘… Houby pryč! Zkusili se dostat dovnitř do domu – ten jejich chlapec se o to pokusil. A brabenci se nedali.“

„Zaútočili na něj nějak?“

„Pokousali ho. Hned zase vyběhl, ječel a utíkal. Přeběhl kolem rodiny a honem do řeky. Chápete? Vlítl do vody a brabence prostě utopil.“ Gerilleau se odmlčel, vlahé zraky přiblížil až k Holroydově tváři a rukou mu poklepal na koleno. „Tu samou noc umřel, zrovna jako kdyby ho uštkl had.“

„A to ho ti mravenci otrávili?“

„Kdopak se v tom vyzná.“ Gerilleau pokrčil rameny. „Možná že ho pokousali moc… Já když jsem vstupoval do služby, tak jsem se hlásil do boje proti lidem. Ale brabenci – ti se prostě musí nechat přitáhnout a pak zas odtáhnout! To není nic pro vojáky.“

Pak mluvil s Holroydem o mravencích častěji, a kdykoli jim náhoda připlavila do cesty nějaký další ždibec člověčenstva v té poušti vod a slunce a vzdálených stromů, umožňovala Holroydovi jeho zdokonalující se španělština stále častěji pochytit slovo jež čím dál tím víc ovládalo rozhovor.

Zjistil, že mravenci nabývají na důležitosti, a jak se jim blížili, stávali se důležitějšími a důležitějšími. Gerilleau se takřka naráz vzdal svých starých oblíbených témat rozhovoru a také z portugalského poručíka se vyklubal hovorka; měl jakési ponětí o listožravých mravencích, a tak své vědomosti kolportoval. Dokonce mu to musel Gerilleau někdy pro Holroyda překládat. Vyprávěl o malých dělnících, kteří se hrnou a bojují, a o velkých dělnících, kteří poroučejí a vládnou, a jak se tihle vždycky derou člověku na krk a jak sají krev. Povídal o tom, jak ukusují listy a jak pěstují houby v úplných záhoncích a že v Caracasu měří jejich hnízda někdy až sto yardů od jednoho konce na druhý. Dva dny strávili ti tři debatou, jestli mravenci mají oči, nebo ne. Druhého odpoledne už se diskuse nebezpečně přihrocovala a situaci zachránil Holroyd, který odjel člunem na břeh nějakého mravence chytit a přesvědčit se. Nachytal jich několik na ukázku a vrátil se na loď, pár jich oči mělo, pár ne. Taky se dohadovali, jestli mravenci vlastně koušou, štípou nebo bodají.

„Tamti brabenci,“ povídal Gerilleau, poté co načerpal nějaké informace na ranči, „mají velké oči. Nepobíhají slepě kolem, jako to většinou brabenci dělají. Kdepak! Číhají v koutě a čekají, co uděláte.“

„A bodají?“ zeptal se Holroyd.

„Jo, bodají. A mají v žihadle jed.“ Zauvažoval. „Já opravdu nevím, co proti brabencům člověk může podnikat. Ti prostě přitáhnou a pak zase odtáhnou.“

„Jenže tihle neodtáhli.“

„I odtáhnou,“ řekl Gerilleau.

Na osmdesát mil za Tamandu se nejprve táhnou nízké dlouhé břehy, zcela neobydlené, a pak se připluje k soutoku hlavního toku a ramene Batema, je to jedno veliké jezero; potom se přiblíží prales, konečně ho máte v důvěrné blízkosti. Vzhled průlivu se tam mění, množí se ponořené kmeny, takže té noci Benjamin Constant kotvil uvázán lanem ke břehu, až v samém stínu šerého stromoví. Prvně po mnoha dnech se trochu ochladilo a Holroyd s Gerilleauem seděli dlouho do noci, pokuřovali doutníky a užívali si toho vzácného pocitu chladu. Gerilleau měl plnou hlavu mravenců a toho, co všechno dovedou. Konečně se rozhodl jít spát a rozložil si na palubě matraci, beznadějně zahloubaný; jeho poslední slova, když to už skoro vypadalo, že spí, byla poznamenána zoufalstvím: „Co se dá proti brabencům dělat?… Celá ta věc je nesmysl.“

Holroydovi zbývalo jen drbat si poštípaná zápěstí a o samotě přemýšlet. Seděl na zábradlí a naslouchal měnícímu se Gerilleauovu oddychování, až po pevný spánek, a pak se jeho myšlenek zmocnil pleskot a šplouchání řeky a vyvolal opět onen pocit nezměrnosti, který v něm rostl od chvíle, kdy odpluli z Pará a pustili se vzhůru po řece. Na celém člunu svítilo jedno jediné světélko, na přídi se zprvu ozýval sporý hovor, pak i tam utichl. Bloudil očima od černého obrysu můstku dělového člunu na břeh, k černým vševládným tajemstvím džungle, tu a tam ozářeným letící světluškou, bez přestání šramotícím zvuky neznámých a tajuplných dějů…

Byly to ty nelidské rozměry této země, které ho ohromovaly a tísnily. Věděl dobře, že nahoře na nebesích není ani človíčka, že hvězdy jsou jen prášky v nepředstavitelné propasti prostoru; věděl, že oceán je obrovitý a nepokořitelný, ale v Anglii se naučil chápat zemi jako vlastnictví člověka. V Anglii zem člověku skutečně patří, divocí tvorové jsou tam pouze trpěni, žijí s povolením, všude cesty, ploty, všude naprosté bezpečí. I v atlase země vypadá, jako by patřila člověku, celá je strakatá, aby bylo vidět, jak si na ni člověk dělá nárok – v živém protikladu k jednotné nezávislé modři moří. Až dosud považoval za nezvratný fakt, že jednoho dne bude celá země zorána, že bude všude doprava, dobré silnice, že zavládne pořádek. Ale teď o tom zapochyboval.

Prales byl bez konce, zdál se být nepokořitelný, člověk působil v nejlepším případě jako vzácný a choulostivý vetřelec. Míle a míle se putovalo uprostřed tichého, mlčenlivého zápasu obrovitých stromů, škrticích lián, agresivních květin, všude aligátoři, želvy, ptactva bezpočtu druhů, i hmyz se tu cítil jako doma, sídlil tu a nebylo možno ho odtud vypudit – ale člověk, člověk se maximálně uchytil na ohyzdných mýtinách, potýkal se s plevelem, bojoval se zvěří a hmyzem, aby si uhájil prostor, kam by mohl aspoň šlápnout, stával se obětí hadů a šelem, hmyzu i horečky, a pak byl najednou pryč. Na mnoha místech dole na řece byl očividně zahnán zpět. Tady bylo vidět opuštěný potůček, tam zase zachované jméno nějaké casy, a tu a tam zřícené bílé zdi a rozsypaná věžička jen dodávaly tomuto poučení váhy. Pány tu byli spíš puma a jaguár…

A kdo tedy je opravdovým vládcem?

Na pár mílích této džungle musí být víc mravenců, než je lidí na celém světě! To byl pro Holroyda docela nový nápad. Během několika tisíc let se člověk vymanil z barbarství až k takovému stupni civilizace, že se začal cítit pánem budoucnosti a vládcem celé země. Ale co mohlo zabránit mravencům, aby se nevyvíjeli stejně? Ti mravenci, které lidstvo znalo, žili v malých pospolitostech o několika tisících členech a nedopustili se žádného spiknutí proti světu. Ale měli přece nějaký společný jazyk, byli obdařeni inteligencí! Proč by se měl vývoj v jejich případě zastavit, když se u lidstva také nezastavil na stupni barbarství? Dejme tomu, že mravenci náhle začnou uchovávat vědomosti, tak jak to začal dělat člověk pomocí záznamů a knih, že začnou užívat zbraní, vytvoří velké říše a podniknou plánovanou a organizovanou válku? Napadaly ho zprávy, které Gerilleau posbíral o mravencích na výpravě proti nim. Užívají jedu, tak jak ho užívají hadi. Poslouchají silnější vůdce, tak jako to dělají listožraví mravenci. Jsou masožraví, a kde se uchytí, tam zůstávají…

Prales mlčel. Voda šplouchala bez ustání o boky. Kolem lucerny nahoře se točil bezhlučný vír můr jako fantómy.

Gerilleau se ve tmě zavrtěl a povzdychl si. „Co člověk zmůže?“ zamumlal, obrátil se a zas utichl. Ze stále chmurnějších úvah vytrhlo Holroyda zabzučení moskyta.

II

Příštího jitra Holroyd zjistil, že už jim do Badamy zbývá jen čtyřicet kilometrů, a jeho zájem o břehy vzrostl. Vycházel; na palubu, kdykoli k tomu měl příležitost, a zkoumal okolí. Nespatřil nikde ani stopu po osídlení až na zarostlou zříceninu domu a fasádu dávno opuštěného kláštera v Mojû, pohlcenou zelení, strom prorůstal prázdným oknem a prázdné portály byly pokryty sítí lián. Ráno přelétalo řeku několik rojů zvláštních žlutých motýlů s poloprůsvitnými křídly, mnoho jich usedalo na loď a posádka je utloukala. Bylo už téměř odpoledne, když se setkali s opuštěnou cubertou.

Zprvu ani nevypadala jako opuštěná loď; obě plachty měla vytaženy a v odpoledním bezvětří jí zplihle visely a na předním bortu seděla lidská postava. Druhý člověk ležel tváří dolů na jakémsi příčném můstku, jaký tyto velké kánoe mívají vprostřed, jako by spal. Ale podle toho, jak se jí kymácelo kormidlo a jak vplula do cesty monitoru, bylo ihned zřejmé, že s ní něco není v pořádku. Gerilleau si ji prohlédl dalekohledem, zaujala ho barva obličeje sedícího muže, temná, vypadal, jako by byl silně brunátný, bez nosu – spíš se krčil, než seděl, a čím déle si ho kapitán prohlížel, tím míň se mu ten pohled líbil, ale tím méně se také mohl od onoho pohledu odtrhnout.

Posléze to však přece jen udělal a odešel zavolat na palubu Holroyda. Pak se vrátil a houkal na cubertu. Volal znovu, a pak cuberta namířila k nim. Mohli jasně přečíst její jméno, Santa Rosa.

Jak se dostala do kýlové vlny monitoru, zhoupla se a vtom se sedící muž zřítil, jako by v něm naráz povolily všechny klouby. Spadl mu přitom klobouk, na jeho hlavu nebyl pěkný pohled, jeho tělo ochablo a odkutálelo se z dohledu, někam za vlnolam.

„Caramba!“ vykřikl Gerilleau a pospíchal opět k Holroydovi.

Holroyd napůl vystoupil na zadní ochoz. „Viděl jste?“ zeptal se kapitán.

„Mrtví!“ řekl Holroyd. „Viděl. Měl byste tam poslat člun. Tam se něco stalo.“

„Nezahlédl jste – náhodou – jeho tvář?“

„Jak vypadal?“

„Bylo to – brr! – nemám pro to slovo.“ A kapitán se najednou obrátil k Holroydovi zády a rázem se z něho stal čilý a rázný velitel.

Monitor se otočil, plul rovnoběžně se zmítající se kánoí a spustil člun s poručíkem da Cunhou a třemi lodníky, aby se na ni podívali. Pak kapitán ze zvědavosti připlul s dělovým člunem téměř až ke cubertě, právě když na ni poručík vstupoval, takže si Holroyd mohl celou Santa Rosu prohlédnout od přídě až po kormidlo.

Viděl teď jasně, že oba mrtví byli její jedinou posádkou, a třebaže jim neviděl do tváří, poznal na jejich rozhozených rukou, které byly jedna živá rána, že proces rozkladu, který u nich nastal, byl nějaký zvláštní a výjimečný. Chvíli jeho pozornost upoutaly tyto dva záhadné uzlíčky špinavých hadrů a uvolněně rozhozených údů, pak jeho oči zabloudily k přídi, kde byly vysoko navršeny bedničky a vaky, pak opět k zádi, kde zela nevysvětlitelnou prázdnotou malá kajuta. A pak si uvědomil, že prkna střední paluby jsou poseta pohybujícími se černými tečkami.

Jeho pohled byl těmito tečkami jakoby přikován. Lezly všemi směry od muže, který se zhroutil, jako – ten obraz ho napadl, aniž ho hledal – jako zástup, který se rozchází z býčích zápasů.

Uvědomil si, že vedle něho stojí Gerilleau. „Capo,“ řekl mu, „máte u sebe dalekohled? Dokážete ho zaostřit na tak blízko, abyste si mohl prohlédnout tamhletu prkennou palubu?“

Gerilleau to zkusil, zavrčel a dalekohled mu podal. Následoval okamžik zkoumání. „Jsou to mravenci,“ řekl Angličan a podal zaostřený dalekohled zpátky Gerilleauovi.

Působili na něho dojmem roje velkých černých mravenců, velmi podobných obyčejným, až na rozměr ovšem a na to, že někteří větší mezi nimi nesli cosi jako šedivé kryty. Ale na to byla jeho prohlídka příliš zběžná, než aby si mohl všímat podrobností. Nad bokem cuberty se objevila hlava poručíka da Cunhy a následovala krátká rozprava.

„Musíte tam vlézt,“ řekl Gerilleau.

Poručík namítal, že loď je plná mravenců.

„Máte přece boty,“ řekl Gerilleau.

Poručík změnil téma rozhovoru. „A nač tihle lidi umřeli?“ zeptal se.

Kapitán Gerilleau se pustil do úvah, které Holroyd nestačil sledovat, a oba muži se hádali s rostoucí vehemencí. Holroyd si půjčil dalekohled a začal znovu prozkoumávat nejprve mravence a pak mrtvého uprostřed lodi.

Popisoval mi pak ty mravence velice podrobně. Říkal, že byli zrovna tak velcí jako jiní mravenci, které kdy viděl, černí a že se pohybovali s klidem a přehledem velmi odlišným od mechanického těkání běžných mravenců. Asi tak každý dvacátý byl mnohem větší než jeho druhové a měl také mimořádně velkou hlavu. Okamžitě mu připomněli předáky, o nichž se říká, že velí listožravým mravencům; i oni, jak se zdálo, řídili a koordinovali jejich činnost ve větším měřítku. Zakláněli tělíčka nazad zcela zvláštním způsobem, jako by nějak používali předních nožiček. A měl takový prapodivný dojem – byl příliš daleko, než aby si ho mohl ověřit –, že většina těchto mravenců, obojího druhu, měla na sobě jakousi výstroj, že měli na tělíčkách připevněny nějaké věci jasně bílými, jakoby kovovými vlákny…

Odložil prudce dalekohled, neboť si uvědomil, že spor o disciplínu mezi kapitánem a jeho podřízeným se velice přiostřil.

„Vaše povinnost,“ říkal kapitán, „je vstoupit na palubu té lodi. Nařizuji vám to.“

Poručík, jak se zdálo, měl sto chutí odmítnout to učinit. Vedle něho se objevila hlava jednoho z jeho mulatských lodníků.

„Domnívám se, že tito lidé byli usmrceni mravenci,“ řekl Holroyd úsečně anglicky.

Kapitán se rozzuřil. Holroydovi neodpověděl.

„Nařídil jsem vám, abyste vylezl na palubu té lodi,“ ječel na svého podřízeného portugalsky. „Jestli to hned neuděláte, je to vzpoura – čistá vzpoura. Vzpoura a zbabělost! Kde je ta odvaha, co nás má naplňovat? Dám vás do želez, zastřelím vás jako psa.“ Spustil příval nadávek a kleteb a tancoval sem a tam. Hrozil pěstmi, choval se, jako by se byl vztekem pominul, a bledý poručík mlčky stál a díval se na něj. Seběhla se posádka, ohromeně civěla.

Náhle v přestávce těchto výlevů dospěl poručík k hrdinnému rozhodnutí, zasalutoval, sebral se a vyšplhal na palubu cuberty.

„No!“ řekl Gerilleau a ústa mu sklapla jako past.

Holroyd viděl, jak mravenci ustupují před da Cunhovými botami. Portugalec zvolna došel k mrtvému, sehnul se nad ním, zaváhal, uchopil ho za kabát a obrátil ho. Černý roj mravenců vyběhl z oděvu mrtvého a da Cunha rychle uskočil a dvakrát nebo třikrát dupl na palubu.

Holroyd zvedl dalekohled. Uviděl ojedinělé mravence kolem vetřelcových nohou. V jejich chování nebylo nic ze slepých pohybů obyčejných mravenců; pozorovali ho, tak jako by se dav lidí díval na nějakou obrovitou obludu, která ho právě rozehnala.

„Jak zemřel?“ houkl kapitán.

Holroyd pochopil, že Portugalec říká, že je tělo příliš ohlodáno, než aby se to dalo říci.

„Co je to tam na přídi?“ ptal se Gerilleau. Poručík udělal několik kroků a portugalsky začal odpovídat. Náhle se zarazil a srazil něco dolů s nohy. Udělal několik zvláštních kroků, jako by se pokoušel něco neviditelného rozdupat, a odešel pak rychle na bok lodi. Potom se ovládl, otočil se, kráčel zvolna na příď, vyšplhal na přední palubu, z níž jsou ovládána ráhna, shýbl se na chvilku nad druhým mrtvým, hlasitě si povzdychl a pustil se zpátky na záď ke kajutě, velmi opatrnými kroky. Obrátil se a začal hovořit s kapitánem, byla to oboustranně studená a zdvořilá rozmluva, živě kontrastující s rozčilením a urážkami, které zaznívaly před chvílí. Holroyd z jejího obsahu pochytal jen útržky.

Vrátil se k pozorování dalekohledem a byl překvapen, že mravenci zmizeli ze všech nechráněných míst paluby. Pohlédl do stínu pod přístřešky a zdálo se mu, že jsou plné číhajících očí.

Bylo zjištěno, že cuberta je opuštěná, ale že je na ní příliš mnoho mravenců, než aby na ni bylo možno nalodit posádku, která by ji řídila, usadila by se tam a spala tam: musí být vzata do vleku. Poručík pokročil kupředu, aby chytil a uvázal lano, a muži v člunu vstali, aby mu pomohli. Holroyd prohledával kánoi dalekohledem.

Stále víc nabýval dojmu, že se tam něco rozsáhlého děje, třeba kradmo a pomalounku. Všiml si, že větší počet obrovitých mravenců – vypadali opravdu na pět centimetrů zdéli – nese jakési náklady nezvyklého tvaru, jejichž účel si nedovedl představit, a že se pohybuje z úkrytu do úkrytu. Nepřecházeli přes nechráněná místa proudem, nýbrž v řídkých rozvinutých rojnicích, nápadně připomínajících postup přískoky, jakými se moderní pěchota pohybuje v palbě. Spousty se jich ukryly pod šaty mrtvého a dokonalá rojnice se seřadila podél boku, kudy musel da Cunha teď projít.

Neviděl je v okamžiku, kdy se vrhli na vracejícího se poručíka, ale nepochyboval o tom, že to byl organizovaný útok. Poručík pojednou vykřikl, zaklel a začal se plácat po nohou. „Uštkli mě!“ řval vyčítavě a nenávistně na Gerilleaua. Pak zmizel přes bort, seskočil do svého člunu a hned se ponořil do vody. Holroyd zaslechl šplouchnutí.

Tři muži v člunu ho vytáhli z vody a dovezli ho na palubu a on ještě téže noci zemřel.

III

Holroyd a kapitán vyšli z kajuty, v níž leželo oteklé a zkroucené poručíkovo tělo, stáli spolu na zádi monitoru a upírali oči na ponurou lodici, kterou za sebou vlekli. Noc byla dusná, temná, osvětlovaná jen přízračnými zášlehy plošných blesků. Cuberta, matný černý trojúhelník, se houpala v kýlových vlnách parníku, její plachty se vzdouvaly a pleskaly a černý dým vyrážející z komínů monitoru, prozařovaný vyletujícími jiskrami, se valil kolem jejích kývajících se stožárů.

Gerilleau projevoval sklon nimrat se v nepříjemnostech, které mu poručík napovídal rozpálen poslední horečkou ve svém životě.

„Říkat, že jsem ho zavraždil!“ rozčiloval se. „Takový nesmysl. Někdo přece na tu loďku jít musel. Máme před těmi proklatými brabenci utíkat, kdekoliv se ukážou?“ Holroyd neříkal nic. Myslel na ten disciplinovaný útok malých černých teček přes holá, sluncem ozářená prkna.

„Tam bylo jeho místo,“ mlel Gerilleau dál svou. „Umřel při výkonu své povinnosti. Tak nač si stěžuje? Zavraždil!… Ale on byl chudák – jak se to řekne? – ne při smyslu. Při smyslech. Nebyl při smyslech tak docela úplně. To jak otekl po tom jedu… Mhm.“

Nastalo dlouhé ticho.

„Tu loď potopíme – spálíme ji.“

„A co potom?“

Dotaz Gerilleaua podráždil. Ramena mu vylétla vzhůru, paže rozpřáhl v pravém úhlu od těla.

„Co se tady dá vůbec dělat?“ řekl a hlas mu zlostně vyjel.

„Ale ať,“ vybuchl pak pomstychtivě, „spálím aspoň všechny ty brabence v cubertě, do jednoho!“ Holroyd nebyl naladěn na dlouhé rozhovory. Vzdálené vytí opic se rozléhalo dusnou nocí, a jak se blížil monitor k černým tajuplným břehům, posilovalo tyto zvuky skličující kuňkání žab.

„Co se tady dá vůbec dělat?“ opakoval kapitán po dlouhé přestávce a pojednou do něho vjel život, rozběsnil se, klel a rozhodl se, že Santa Rosu spálí ihned, bez jakéhokoli odkladu. Všem na palubě se ta myšlenka zamlouvala, každý s chutí přiložil ruku k dílu, přitáhli loďku vlečným lanem, pak ji odřízli, naházeli do ní konopí, nalili benzín a podpálili a v mžiku vesele praskala a plála do nesmírné tropické noci. Holroyd zpozoroval, jak se žlutá záře vzdouvá nad temnotami, sledoval sinalé zášlehy plošných blesků, jak se zažíhaly a opět zhášely nad vršky pralesa, dávajíce na okamžik vyvstat jejich siluetě, a za ním stál topič a díval se s ním.

Topičovi to hnulo jeho nejhlubšími jazykovými vrstvami. „Saúba udělali lup, lup, lup,“ řekl, „haháha!“ a ryčně se smál.

Ale Holroyd uvažoval o tom, že tito tvorečkové na palubě kánoe měli také oči a mozky.

Všecko se mu to zdálo hloupé a scestné, ale – co se tu dalo vůbec dělat? Tato otázka se vracela s nesmírnou naléhavostí příštího rána, když monitor dosáhl Badamy.

Osada s domky krytými slámou a listím a s cukrovarem zarostlým liánami, s miniaturním molem z dříví a rákosu byla v ranním žáru zcela tichá, nejevila ani známky, že by tam dlela živá duše. A jestli v ní byli mravenci, nebylo je možné na tu dálku spatřit.

„Všichni lidi odešli,“ řekl Gerilleau, „ale já vím, co uděláme. Budeme houkat a pískat.“

Holroyd tedy houkal a pískal.

Pak dostal kapitán záchvat nejčernějších pochybností. „Teď už můžeme udělat jen jedno,“ řekl náhle.

„A co?“ zeptal se Holroyd.

„Znovu houkat a pískat.“

Houkali a pískali.

Kapitán chodil po můstku a šermoval pro sebe rukama. Zdálo se, že toho má na mysli příliš mnoho. Ze rtů mu splývaly útržky slov. Vypadalo to, jako když hovoří k nějakému imaginárnímu veřejnému tribunálu, španělskému nebo portugalskému. Holroydův pokročilý jazykový cit postřehl cosi o munici. Kapitán náhle z těchto výlevů přešel do angličtiny. „Milý zlatý Olrojde!“ začal naříkat, až zase skončil tím „Co se tu dá vůbec dělat?“

Sedli do člunu, vzali dalekohled a vydali se blíž ke břehu na obhlídku. Zjistili větší počet velkých mravenců, jejichž nehybný postoj jim tak trochu připadal, jako by je pozorovali; byli rozmístěni podél primitivního přístavního můstku. Gerilleau se pokusil bez úspěchu ostřelovat je pistolí. Holroyd se domníval, že objevil mezi nejbližšími domy zvláštní stavby, o nichž by bylo možno soudit, že jsou dílem hmyzích dobyvatelů oněch lidských obydlí. Veslovali kolem můstku a objevili tam vzadu lidskou kostru s bederní rouškou, úplně čistou a bílou. Zastavili se a pozorovali ji…

„Odpovídám za všechny ty životy,“ řekl Gerilleau pojednou.

Holroyd se otočil a zahleděl se na kapitána a pak si zvolna uvědomil, že má asi na mysli tu nelákavou směsici ras, z nichž se skládala posádka dělového člunu.

„Poslat tam výsadek – to je nemožné, naprosto nemožné. Budou otráveni, otečou, proklejou mě a umřou. Je to úplně nemožné… Jestli se tu má někdo vylodit, tak to musím být jen já sám, já sám, v silných botách, jen svůj život v rukou. Možná že to přežiju. Nebo – nebo co kdybych radši nepřistával? Já nevím. Já opravdu nevím.“ Holroyd si myslel, že spíš ví, ale nic neřekl.

„Celou tu věc,“ řekl Gerilleau najednou, „to všechno mi spískali, abych se tu zesměšnil. Všechno sakumpak!“

Veslovali sem a tam a prohlíželi si čistou bílou kostru z různých stran – a pak se vrátili na loď.

Tam byla Gerilleauova nerozhodnost už hrozná. Zvedli tlak páry a odpoledne se monitor vydal vzhůru po řece, jako by se tam jeli někoho na něco optat; při západu slunce už zase připluli zpátky a zakotvili. Chystala se bouře a také se pak strhla se vší zuřivostí, potom přišla krásná chladná a tichá noc a všichni na palubě usnuli. Až na Gerilleaua, který se neklidně převaloval a něco si mumlal.

K ránu vzbudil Holroyda.

„Propána,“ řekl Holroyd, „co je zas?“

„Už jsem se rozhodl,“ pravil kapitán.

„K čemu – že se vylodíte?“ zeptal se Holroyd a čile se posadil.

„Ne!“ řekl kapitán a odmlčel se hluboce. „Rozhodl jsem se,“ opakoval pak, a na Holroydovi se jevily známky netrpělivosti. „Tedy – ano,“ řekl kapitán, „ano: já dám vypálit ránu z velkého kanónu!“

A dal! Jen nebesa vědí, co si o tom mravenci pomyslili, ale dal. Dal z něho vystřelit dvakrát, se vší vážností a obřadností. Celá posádka si dala ucpávky do uší, zapůsobilo to, konečně se něco podnikalo; první ranou trefili a zbourali starý cukrovar a druhou smetli opuštěné skladiště u přístavního můstku. A pak se u Gerilleaua dostavila nevyhnutelná reakce.

„Není to k ničemu,“ postěžoval si Holroydovi, „vůbec k ničemu. Ani za mák k ničemu. Musíme se vrátit – pro pokyny. To bude randál kvůli munici – jé, to bude randál. To si vůbec nedovedete představit, Olrojde…“

Stál a hodnou chvíli pohlížel na svět v bezmezném vnitřním zmatku.

„No, ale co jiného jsem mohl udělat?“ zvolal pak. Odpoledne se monitor pustil zase dolů po proudu a večer vysadili na břehu, tam, kde se ti noví mravenci dosud neobjevili, poručíkovo tělo a pohřbili je tam…

IV

Slyšel jsem tento příběh v útržcích od Holroyda ani ne před třemi týdny.

Má těch nových mravenců plnou hlavu a vrátil se do Anglie, jak říká, „otevřít lidem oči, než bude pozdě“. Vypráví, že ohrožují Britskou Guineu, která je jen asi tisíc mil od jejich dnešního působiště, a že by se s nimi mělo ministerstvo kolonií hned pustit do boje. Káže o tom vášnivě: „Jsou to inteligentní mravenci. Jen si uvědomte, co to znamená.“

Nelze popřít, že je to vážná pohroma a že brazilská vláda ví, co dělá, když vypsala odměnu pět set liber za jakoukoli účinnou metodu k jejich vyhubení. Je také jisté, že od chvíle, kdy se objevili prvně na kopcích za Badamou – jsou tomu asi tři roky –, dosáhli pozoruhodných úspěchů. Zmocnili se celého jižního břehu řeky Batemo, asi tak šedesáti mil; vytlačili odtamtud plně lidi, obsadili plantáže a usedlosti a zmocnili se přinejmenším jedné lodi a obsadili ji. Říká se dokonce, že se nějakým nevysvětlitelným způsobem dostali přes rameno Capuarany, a to je pořádná řeka, a že vyrazili už na mnoho mil směrem k Amazonce. Nemůže být vůbec pochyb o tom, že jsou daleko inteligentnější a že mají mnohem lepší společenskou organizaci než jakýkoli dosud známý druh mravenců; místo aby žili v rozptýlených společenstvech, vytvořili něco, co je v podstatě jednotný národ; ale jejich moc a síla dnes nespočívá v tomhle, nýbrž v tom, jak obratně se naučili využívat proti svým větším nepřátelům jedu. Zdá se, že je to látka velmi blízká hadímu jedu, a je velmi pravděpodobné, že větší jedinci mezi nimi nosí její jehličkovité krystaly s sebou do útoku proti lidem.

Je samozřejmě velmi obtížné získat jakoukoli podrobnější informaci o těchto nových kandidátech na vládu nad světem. Žádní očití svědkové jejich činnosti – až na takové letmé pohledy, jakým byl Holroydův – nepřežili setkání s nimi. Na horní Amazonce kolují o jejich zdatnosti a schopnostech ty nejfantastičtější legendy a denně se rozrůstají tím, jak vytrvalý postup dobyvatelů bičuje lidskou představivost strachem. Věří se tam, že tito zvláštní tvorečkové jsou nejen nadáni schopností užívat nástrojů a znalostí ohně a kovů a technickými výkony, jaké ohromují i nás, seveřany – neboť my jsme si dosud nezvykli brát na vědomí takové úspěchy, jakým bylo třeba proražení tunelu saúby v Rio de Janeiru, pod Parahybou, širokou jako Temže u Londýnského mostu –, ale ovládají prý i organizovanou a specializovanou metodu záznamu a sdělování, obdobnou našim knihám. Až dosud se jejich činnost projevovala pouze trvalým osidlováním nových území, a s tím souviselo i to, že z oblastí, do nichž pronikají, uprchne nebo v nich zahyne každý lidský tvor. Rychle se rozmnožují a Holroyd je pevně přesvědčen, že nakonec vytlačí člověka z celé tropické Jižní Ameriky.

Ale proč by se vlastně měla jejich invaze omezit na tropickou Jižní Ameriku?

Zatím jsou jen tam. Asi tak kolem roku 1911, budou-li postupovat tak jako dosud, udeří na železnici Capuarana Extension a vynutí si pozornost evropských podnikatelů.

Kolem roku 1920 budou mít za sebou půl cesty dolů po Amazonce.

Odhaduji, že k objevení Evropy by mravenci mohli dospět asi tak v letech 1950 až 1960.

ostrov aepyornisův

Muž se zjizvenou tváří se naklonil přes stůl a prohlížel, co všechno mám ve svém ranci.

„Orchideje?“ zeptal se.

„Pár,“ řekl jsem.

„Střevíčníky,“ povídal.

„Většinou,“ řekl jsem na to.

„A nového nic? Já jsem si hned myslel, že nic. Tyhle ostrovy jsem prošel já před pětadvaceti – před sedmadvaceti lety. Kdybyste tu našel něco nového, tak to musí být úplně zbrusu nové. Po mně tu nezbylo nic.“

„Jenže já nejsem sběratel,“ řekl jsem.

„To jsem byl ještě mladý,“ vedl si dál svou. „Páne, co já tenkrát všechno pochodil.“ Vypadalo to, jako když si mě měří. „Dva roky jsem nechal v Indii, sedm v Brazílii. Pak jsem se dostal na Madagaskar.“

„Pár sběratelů bych snad podle jména znal,“ řekl jsem, neboť to začínalo vypadat na dlouhé povídání. „Pro koho jste pracoval?“

„Pro Dawsona. Neslyšel jste někdy náhodou jméno Butcher?“

„Butcher – Butcher?“ Ano, to jméno mi někde matně v paměti uvízlo; pak jsem si vzpomněl na spor Butcher proti Dawsonovi. „No ovšem!“ řekl jsem, „vy jste přece ten, co je žaloval o čtyřletý plat – jak jste uvázl na pustém ostrově…“

„Služebník,“ uklonil se chlapík s jizvou. „To byl případ, co? Já na ostrově, plat mi běžel a já bohatl, nic jsem za něj nemusel dělat, oni bezmocní, výpověď mi dát nemohli. Mockrát mě to rozveselilo, tam na ostrově, dokud jsem tam ještě byl, kdykoli jsem si jen na to vzpomněl. Vypočítával jsem si to – celý ten atol jsem popsal obrovskými ozdobnými ciframi.“

„Jak k tomu vůbec došlo?“ řekl jsem. „Už se přesně na ten případ nepamatuji.“

„No… o aepyornisovi jste něco slyšel, ne?“

„Něco ano. Andrews mi vyprávěl o jednom novém druhu, který zpracovával asi tak před měsícem. Právě předtím, než jsme měli vyplout. Našli jeho stehenní kost, nebo to tak aspoň vypadalo, byla dlouhá skoro jeden yard. To musela být pěkná nestvůra!“

„Rád věřím,“ řekl člověk s jizvou. „To byla nestvůra. Sinbadův pták noh, to nebylo vlastně nic jiného než legenda o nich. A kdy tyhle kosti našli?“

„Je to tak tři čtyři roky – v jedenadevadesátém tuším. Proč?“

„Proč? Protože já je přece objevil – páne, už to bude skoro dvacet let. Kdyby byli Dawsonovic nehloupli s tím mým platem, tak na ně měli úplný monopol… Já ovšem nemohl za to, že ten pitomý člun odnesla voda.“ Odmlčel se. „Bude to asi totéž místo. Taková bažina, asi tak devadesát mil severně od Tananarive. Neznáte to tam? Dostanete se tam podél pobřeží lodí. Nepamatujete se?“

„Ne. Myslím ale, že Andrews něco o nějaké bažině říkal.“

„To bude určitě ona. Je to na východním pobřeží. A něco tam asi je v té vodě, co chrání věci před rozkladem. Smrdí to po kreozotu. Připomínalo mi to trochu Trinidad. Našli ještě nějaká vejce? Některá z těch vajec, co jsem tam našel já, měřila dobré půldruhé stopy. Bažina se tam kroutí, víte, a tenhle kousek jakoby odděluje. Většinou je to slanisko. No, to bývaly časy! Našel jsem tu věcičku čirou náhodou. Šli jsme hledat vejce, já a dva domorodci, vypravili jsme se na takovém chatrném člunu posvazovaném dohromady a přitom jsme narazili na ty kosti. Měli jsme s sebou stan a zásoby na čtyři dny, utábořili jsme se na jednom trochu pevnějším kousku půdy. Jen si na to vzpomenu, a už cítím tu zvláštní dehtovou vůni. To vám je komická práce. Takhle se píchá ocelovými pruty do bahna, takhle, víte? Obyčejně se vejce rozbije. Rád bych věděl, jak už je to dlouho, co tihle aepyornisové doopravdy žili. Misionáři říkají, že mezi domorodci dosud kolují legendy z dob, kdy ještě nevymřeli, jenže já sám jsem žádnou takovou historku na vlastní uši neslyšel.¹ Jisté ale je, že některá ta vejce byla tak čerstvá, jako by byla právě snesena. Docela jako čerstvá! Když jsme je přinášeli dolů do člunu, tak mi jeden z mých černochů jedno upustil na skálu a rozbil je. Jak já jsem tomu žebrákovi vynadal! Bylo vám tak krásné, jako by bylo zrovna sneseno, vůbec nezavánělo, a ta jeho kvočna už byla přitom možná dobrých čtyři sta let mrtvá. Povídal, že ho kousla stonožka. Ale to odbočuji. Trvalo nám celý den, než jsme vejce vyhrabali z bahna a dostali je neporušená ven, všichni jsme byli zmazaní tím svinským černým blátem a já jsem pochopitelně neměl nijak zvláštní náladu. Pokud jsem věděl, byla to jediná vejce na světě, která nebyla ani naprasklá. Zašel jsem si později do Přírodovědného muzea v Londýně, prohlédnout si ta, co oni tam mají; jsou všechna rozbitá a poskládaná jako mozaika, a ještě jim kousky scházejí. Ta moje byla perfektní, chtěl jsem je vyfouknout, až se vrátíme. Pochopitelně mě dožral ten moula, který kvůli stonožce upustí výsledek tříhodinové práce na zem. Trochu jsem ho ztřískal.“

Chlapík s jizvou vytáhl hliněnou dýmku. Postavil jsem před něj svůj pytlík s tabákem. Nacpával si, duchem nepřítomen.

„A co ta ostatní? Přivezl jste je? Nevzpomínám si, že by –“

„No, to se dostáváme právě k té nejzvláštnější stránce celého příběhu. Měl jsem ještě tři. Perfektně čerstvá vejce. Tak jsme je dali pěkně do lodi a já jsem si pak vyšel ještě nahoru ke stanu uvařit si trochu kávy a ty své dva pohany jsem nechal dole na břehu – jeden hekal, že ho něco kouslo, druhý ho ošetřoval. V životě by mě nenapadlo, že ti mizerové využijí zrovna téhle situace k tomu, aby si se mnou začali vyřizovat účty. Zřejmě jednoho vyvedl z míry stonožčí jed a těch pár kopanců, co dostal – a svedl i toho druhého. Pamatuju se, jak jsem si tak seděl a kouřil a hřál si vodu na takovém lihovém nesmyslu, co jsem si brával na tyhle výpravy. Dokonce jsem obdivoval západ slunce nad bažinou. Byla to samá černá a krvavě rudá, no prostě podívaná. Nad tím se zvedala růžovošedá pevnina, kopce v oparu a obloha za nimi rozžhavená jak otevřená pec. A zatím se padesát yardů za mými zády, bez ohledu na mír, jaký tam vládl, domlouvali ti zatracení pohani, že odrazí i s lodí a mne že tam nechají se zásobami všeho všudy na tři dny, s plátěným stanem, a krom soudečku vody taky bez pití. Zaslechl jsem nějaké zahulákání, otočím se, a oni jsou v té polokánoi – pořádný člun to ani nebyl – už dobrých dvacet yardů od břehu. Hned jsem věděl, kolik uhodilo. Pušku jsem měl ve stanu a kromě toho jsem neměl žádné kule – jen broky na kachny. To oni věděli. Ale v kapse jsem měl malý revolver a ten jsem vytáhl, když jsem běžel dolů na břeh.

‚Poplavte zpátky,‘ řvu a mávám s ním.

Něco brebentili a ten, co rozbil vajíčko, se mi poškleboval. Namířil jsem na toho druhého – byl nezraněn a kromě toho měl pádlo – a minul jsem ho. Chechtali se. Ale nebyli se mnou ještě hotovi. Věděl jsem, že musím zůstat klidný, zkusil jsem to na něj ještě jednou, a jak to báclo, pořádně sebou trhl. Tentokrát už se nesmál. Potřetí to dostal do hlavy a šel do vody a pádlo s ním. Na revolver to byla náramná trefa. Počítám, že to bylo dobrých padesát yardů. Šel rovnou ke dnu. Nevím, jestli jsem ho zastřelil, nebo jestli ho to jen omráčilo a jestli se pak utopil. Křičel jsem pak na toho druhého, aby se vrátil, ale ten se přikrčil v kánoi a neodpovídal a neodpovídal. Tak jsem po něm taky střelil z revolveru, ale to už to k němu vůbec nedolétlo.

Můžu se vám svěřit, že jsem si nadával pitomců. Seděl jsem na tom černém smradlavém břehu, za mnou bažina, kam oko dohlédlo, a moře, kam oko dohlédlo, vystydlé, hned jak slunce zapadlo, a nic než ta černá kánoe hnaná na volné moře. Řeknu vám, proklínal jsem Dawsonovy i Jamrachovy i všechna muzea a co k tomu patří a jak se patří. Hulákal jsem na toho černocha, ať se vrátí, až jsem už jen sípal.

Nedalo se dělat nic jiného než plavat za ním a vsadit si na štěstí, pokud jde o žraloky. Otevřel jsem nůž, vzal jsem ho do zubů, svlékl jsem se a sešel jsem do vody. Jak jsem začal plavat, ztratil jsem kánoi z dohledu, ale pustil jsem se takovým směrem – jak jsem odhadoval –, abych jí přeťal cestu. Doufal jsem, že ten chlap v ní je natolik vyřízen, že ji nedokáže řídit, takže si loď zachová dosavadní směr. Najednou se opět ukázala nad obzorem, trochu k jihozápadu. Červánky už pohasínaly a padalo šero. Z modra se začaly objevovat hvězdy. Plaval jsem jako závodník, i když mě brzy začaly bolet paže i nohy.

Ale přece jenom jsem ji dohnal, to už hvězdy zářily naplno. Jak se stmívalo, rozkoukal jsem se a ve vodě začalo svítit všechno možné – fosforescence, znáte to přece. Chvilkami jsem z toho dostával závrať. Nevěděl jsem, co jsou hvězdy a co fosforescence a jestli plavu hlavou nahoru, nebo hlavou dolů. Kánoe byla černá jak hřích a vlnky pod její přídí jak tekutý oheň. Pokud šlo o to, vylézt do ní, byl jsem pochopitelně opatrný. Chtěl jsem se nejdřív přesvědčit, co má ten chlap za lubem. Zdálo se, že je přikrčen někde u zádě, příď byla celá zdvižena z vody. Celý ten krám se pořád točil zvolna dokola, jak ho voda hnala – jako by tancoval valčík. Připlaval jsem k přídi, zatáhl jsem za ni, myslel jsem, že se vzbudí. Pak jsem začal lézt dovnitř, nůž v ruce, připraven, že proti mně vyrazí. Ale ani se nepohnul. Tak jsem tedy seděl na přídi té kánojky, hnán po klidném, světélkujícím moři a s hejnem hvězd nad hlavou, a čekal jsem, až se něco stane.

Za hezkou chvíli jsem na něj zavolal jménem, ale neodpověděl mi. Byl jsem příliš unaven, než abych riskoval a vypravil se na druhý konec k němu. Když se rozednilo, viděl jsem, že je dočista mrtvý, celý zrudlý a opuchlý. Ta moje tři vejce a kosti z nálezu ležely uprostřed kánoe, u nohou měl soudek vody, trochu kávy a pár sušenek zabalených do výtisku pod sebou plechovku s metylalkoholem. V lodi nebylo pádlo a nic, čeho by se za pádlo dalo užít, až na plechovku s lihem, tak jsem se rozhodl, že se dám hnát dál, dokud mě nějaká loď nesebere. Vykonal jsem úřední ohledání mrtvoly, vynesl jsem výrok, že byl zavražděn neznámým hadem, škorpiónem nebo stonožkou, a poslal jsem ho přes palubu. Pak jsem se trochu napil vody a snědl pár sušenek a rozhlédl jsem se. Myslím, že když je člověk takhle nízko u hladiny, tak moc daleko nevidí; tak jako tak byl Madagaskar z dohledu a nikde nebylo ani stopy po zemi. Uviděl jsem plachtu v kursu na jihozápad – vypadalo to na škuner, ale trup se vůbec neobjevil nad obzorem. Slunce zatím stoupalo a začalo do mě prát. Kristepane! Div se mi nezačal vařit mozek. Zkoušel jsem si máčet hlavu do moře, ale pak jsem padl okem na ten výtisk Kapského Argusu, lehl jsem si na dno kánoe a rozprostřel jsem noviny nad sebou. Noviny, to je věc! Nikdy předtím jsem žádné nepřečetl pořádně, ale když je člověk tak sám, jako jsem byl já, tak dělá všelijaké věci. Počítám, že jsem ten starý Kapský Argus přelouskal snad dvacetkrát. Smůla v lodi se horkem škvařila a páchla a naskakovaly na ní velké puchýře.

Plul jsem takhle deset dní,“ pravil muž s jizvou. „Řekne se to jako nic, že? Jeden den jako druhý. Kromě rána a večera jsem ani nedržel hlídku – tak pekelně to pražilo. Po prvních třech dnech jsem neviděl už ani plachtu, a ty, které jsem zahlédl, si nevšímaly mne. Asi tak šestou noc mě míjela loď, sotva půl míle daleko byla, světla rozsvícená, okna zotvíraná, vypadala jako velikánská světluška. Na palubě jim hrála hudba. Postavil jsem se a řval jsem a ječel jsem na ně. Druhého dne jsem načal jedno z aepyornisích vajec, naťukl jsem trochu skořápku na jednom konci a ochutnal jsem je a měl jsem náramnou radost, protože to docela chutnalo. Mělo trochu divnou příchuť – nepáchlo, to ne – něco podobného kachním vejcím.

Na jedné straně žloutku byla taková kruhová skvrna, asi tak šest palců v průměru, v ní nějaké krvavé čárky a něco jako bílý žebříček, zdálo se mi to hned divné, ale to jsem ještě nechápal, co to znamená, a měl jsem taky jiné starosti. Vejce mi vydrželo tři dny, k tomu pár sušenek a troška vody. Žvýkal jsem kávová zrna – náramně to vzpružuje. Druhé vejce jsem rozklepl osmého dne a to jsem se vyděsil.“ Chlapík s jizvou se odmlčel. „Jo,“ povídal, „bylo nasezené.

Nic bych nedal za to, že se vám ani nechce tomu věřit. Ale já věřit musel, když jsem to měl před sebou jako na talíři. Snad tři sta let vězelo to vejce ve studeném černém bahně. Ale nemohla v tom být žádná mýlka. Bylo v něm – jak se tomu říká? – embryo, velká hlava, hřbet ohnutý, srdce tomu tlouklo rovnou pod krkem, žloutek už byl celý svrasklý a celý vnitřek skořápky a žloutek pokrývaly velké blány. Tak já jsem si tady uprostřed Indického oceánu vyseděl vejce největšího ze všech vyhynulých ptáků. Kdyby to tak věděl starý Dawson! To stálo za tu gáži za čtyři roky. Nemyslíte?

Jo, ale já musel tu vzácnost pěkně sníst, do posledního kousíčku, než jsem zahlédl ten útes, a to vám povím, že mi některá z těch soust nechtěla vlézt do krku. To třetí vejce jsem nechal na pokoji. Prohlížel jsem je proti světlu, ale skořápka byla moc tlustá, než aby bylo vidět, co se děje uvnitř; zdálo se mi sice, že uvnitř slyším tep, ale to mi taky mohlo hučet v uších, asi jako když si dáte k uchu mušli.

Pak se objevil ten atol. Vyvstal rovnou z vycházejícího slunce, docela najednou, blízko u mne. Proud mě nesl rovnou k němu až skoro na půl míle ke břehu, víc to určitě nebylo, pak se ale stočil a já musel pádlovat, co mi síly stačily, holýma rukama a zbytky aepyornisovy skořápky, abych se tam vůbec doplahočil. Ale nakonec jsem se tam dostal. Byl to praobyčejný atol, tak čtyři míle po obvodu, pár stromů tam rostlo, na jednom místě vyvěral pramen a laguna byla plná papouščích ryb. Odnesl jsem vejce na břeh tak, aby leželo nad čárou nejvyššího přílivu a pěkně na slunci, aby zkrátka mělo veškeré podmínky, pak jsem vytáhl kánoi do bezpečí a vydal jsem se na průzkum. To vám je strašné, jak jsou všechny atoly fádní. Jak jsem našel pramen, opustila mě veškerá zvědavost. Jako kluk jsem si nedovedl představit nic krásnějšího a dobrodružnějšího než robinzonádu, ale tohle bylo nudné jak sbírka kázání. Chodil jsem sem a tam, hledal, co by kde bylo k snědku, a trochu jsem si přemýšlel; ale jak vám povídám, byl jsem k smrti otráven hned ten první den, ještě ani nebyl večer. Ukázalo se, jaké já mám štísko – sotva jsem přistál, už se obrátilo počasí. K severu táhla bouřka a vzala bokem ostrov, v noci přišel slejvák a do toho vichřice – pohlavkovalo to hlava nehlava. Ta kánoe by byla moc nepotřebovala k převržení, to si pište.

Spal jsem pod ní – vejce bylo naštěstí zahrabáno v písku nahoře výš na břehu – a první věc, na kterou se pamatuji, byl rámus, jako když vysype dobrou stovku kamenů rovnou na loď. A pak na mě chlístla voda a promáčela mě od hlavy až k patě. Zdálo se mi zrovna o Tananarive, posadil jsem se, zaburácel jsem na Intoši, co se k sakru děje, a hmátl jsem po židli, kde bývaly zápalky. A pak se mi rozbřesklo, kde jsem. Světélkující vlny se hrnuly, jako by mě chtěly pohltit, a ostatek byla noc černá jako uhel. Vzduch kolem přímo řičel. Mraky jako by vám ležely rovnou na hlavě a lilo, jako by se potápěla nebesa a jako by tam vylévali vodu přes palubu rovnou po té jejich báni dolů. Olízla se po mně obrovská vlna, kroutila se jak ohnivý had, a to jsem už nečekal a vyrazil jsem. Pak mě najednou napadlo, co je s kánoí, a seběhl jsem zas dolů, když se voda se sykotem valila zpátky, ale to už byl ten krám pryč. Dál jsem měl ještě starost o vejce a po hmatu jsem našel k němu cestu. Bylo v pořádku, z dosahu vln, i těch nejdivočejších, tak jsem se vedle něho už usadil, vzal jsem je do náruče a dělal mu společnost. Pane na nebi, to byla noc!

Než vyšlo slunce, bylo po bouřce. Na celém nebi nezbýval ani cancourek mráčku, když začalo svítání, a po celé pláži byly rozházené kousky prken – tak říkajíc rozebraná a preparovaná kostra mé kánoe. Ale měl jsem aspoň nějakou práci, protože s využitím dvou stromů, které rostly blízko sebe, jsem z těchto pozůstatků vybudoval takový přístřešek. A toho dne se vejce vyklubalo.

Vyklubalo se, milý pane, a to zrovna když jsem o ně měl opřenou hlavu a spal jsem na něm. Uslyšel jsem klofnutí, pak jsem ucítil nějaký pohyb, najednou byla špička vejce děravá a dírou na mě koukala pitvorná hnědá hlavička. ‚I propánakrále,‘ povídám, ‚buď vítán‘; a on vylezl, i když s tím ještě měl nějaké obtíže.

Bylo to takové milé přítulné mrně – totiž na začátku – velké asi jako menší slepice – podobné většině ptačích mláďat, jen zkrátka trochu větší. Peří, abych s tím začal, měl špinavě hnědé, s takovými šedivými šupinkami, ale ty mu brzy slezly, a vlastně to ani nebyla pořádná brka, spíš něco jako prachová srst. Nemůžu vám ani dost dobře povědět, jakou jsem měl radost, když jsem ho uviděl. Víte, Robinson Crusoe se vypořádává se svou osamělostí náramně zkrátka. Ale já tady měl najednou zajímavého společníka. Díval se na mě, mrkal zpředu dozadu, jako to dělají slepice, zapípal a hned začal kolem sebe zobat, jako by to nic neznamenalo, že byl vlastně vysezen o tři sta tet později, než původně měl být. ‚Moc mě těší, pane Pátek!‘ povídám, protože jsem se přirozeně usnesl, že mu budu říkat Pátek, jestli se vůbec vylíhne, už když jsem na lodi zjistil, že se vejce vyvíjí. Trochu mi dělalo starost žrádlo pro něj a dal jsem mu hned kousek syrové papoušcí ryby. Sezobl ji a otevřel zobák, že chce ještě. Udělal mi tím radost, protože jinak bych byl musel za těch okolností sníst já jeho.

To byste nevěřil, jaký zajímavý pták to aepyornisí kuře bylo. Od samého začátku za mnou chodil krok co krok. Postával u mě a sledoval, jak rybařím v laguně, a dostával svůj podíl ze všeho, co jsem chytil. A chytrý byl. Na pláži občas ležely takové ohavné strupaté zelené věci, asi jako nakládané okurky to vypadalo, ochutnal to jen jednou a prohnalo ho to – jakživ si už žádné nevšiml.

A jak rostl. Skoro to bylo vidět, jak ho přibývá. Jelikož já byl odjakživa spíš samotář, tak mi ohromně vyhovovalo jeho tiché přátelské chování. Skoro dva roky jsme na tom ostrově byli tak šťastní, jak jsme jen mohli být. Neměl jsem starost o existenci, protože jsem věděl, že mi u Dawsonů běží plat. Tu a tam jsme viděli plachtu, ale do naší blízkosti nepřiplulo nikdy nic. Bavil jsem se tím, že jsem ostrov vyzdoboval ornamenty z mořských ježků a různobarevných mušlí. Velkými písmeny jsem všude vyvedl nápis OSTROV AEPYORNISŮV, asi tak jako se to dělá u nás doma na nádražích z barevných kamínků; a taky matematické vzorce a různé kresby. A taky jsem líhal a prostě pozoroval toho zpropadeného ptáka, jak slídí sem a tam a roste a roste; a maloval jsem si, jaké živobytí z toho bude, až ho budu ukazovat – jestli se odtamtud ovšem vůbec dostanu. Po prvním línání se z něho stával náramný krasavec, s hřebínkem a modrým lalokem a spoustou zelených per na zadku. Taky mě trápilo pomyšlení, jestli na něho mají Dawsonovi nějaká práva, nebo ne. Bouřky a období dešťů jsme pěkně přečkávali v tom přístřešku, který jsem vyrobil z mé staré kánoe, a jinak jsem mu tu a tam vykládal o svých přátelích doma většinou samé lži. Po bouři jsme vždycky společně obešli ostrov, jestli moře něco nevyplavilo. Skoro by se dalo říct, že to byla idyla. Mít ještě aspoň trošku tabáku, tak bych si byl žil jako v nebi.

Asi tak koncem roku se nám ten náš ráj začal kazit. Pátek měřil až po zobák asi tak čtrnáct stop, velkou širokou hlavu měl jak motyku, s párem ohromných hnědých očí se žlutými obroučkami, blízko u sebe, tak jako u lidí – ne jedno z dohledu druhého, jako to má třeba slepice. Peří měl jemné, ne tak na půl žerdi jako vaši pštrosi – barvou a charakterem opeření se spíš podobal kasuárovi. A tou dobou na mě začal ježit hřebínek, nafukovat se na mě a vůbec jevil mrzutou náladu…

Pak se nakonec stalo, že mě postihla smůla při rybaření, a to kolem mě začal brousit s takovým zvláštním, hloubavým pohledem. Napadlo mě, jestli třeba nesežral nějaké mořské okurky nebo takového něco, ale byla to doopravdy jen a jen nespokojenost. Měl jsem už nakonec taky hlad, a když jsem konečně jednu rybu dostal na udici, chtěl jsem si ji nechat sám. Trpělivosti jsme neměli jeden ani druhý toho rána nazbyt. Zobl po ní a rafl ji, a já ho praštil po hlavě, aby pustil. A nato se do mě dal. Kristepane!

Tohle mi udělal na tváři.“ Muž ukázal na jizvu. „Pak mě kopl. Chutnalo to jak od formanské kobyly. Když jsem se zase zvedl a viděl, že ještě není u konce, práskl jsem do bot, ruce křížem přes oči. Jenže on na těch svých neohrabaných pařátech běžet jak dostihový klusák, bez ustání do mě bušil kopanci jak perlíkem a tou svou motyčkovitou hlavou mě kloval do týlu. Pustil jsem se k laguně a ponořil jsem se až po krk. Zastavil se u vody, jelikož nohy on si máčel k smrti nerad, a to začal skřehotat jako páv, jenže ještě o poznání skřípavěji. A pavím krokem začal také měřit břeh, sem a tam. Připouštím, že jsem si připadal dosti nepatrný, jak se tam ta mizerná vykopávka tak naparovala a promenovala. Hlavu a krk jsem měl jednu krvavou ránu a – no prostě byl jsem po celém těle samá podlitina.

Rozhodl jsem se, že lagunu přeplavu a že ho nechám o samotě, dokud se ta nepohoda nepřežene. Vyškrábal jsem se na nejvyšší palmu a tam jsem seděl a přemýšlel o tom o všem. Sotvakdy předtím mě posedla taková lítost. Taková nestydatá nevděčnost! Byl jsem mu bratrem, a víc, vyseděl jsem ho, vyučil se u mě! Potvora ohyzdná, předpotopní! Člověk, dědic věků, aby tady seděl na stromě – a vůbec.

Říkal jsem si, že za nějaký čásek nahlídne věci v tomhle světle a že se za své chování zastydí. Představoval jsem si, jak se mi podaří nachytat pár pěkných rybiček, jak za ním hned půjdu a jakoby nic mu je nabídnu a i on se zachová podle toho. Jenže to jsem ještě nevěděl, co takový vyhynulý opeřenec dokáže být za umíněného a načepýřeného prevíta. Zlomyslného prevíta!

Nebudu vám ani vyprávět, jakými všelijakými vějičkami já si toho ptáka chtěl znovu naklonit. Prostě to nedokážu. Ještě dnes div neshořím hanbou při pomyšlení, co štípanců a klofanců jsem musel od té ďábelské kuriozity vystát. Zkoušel jsem to i po zlém.

Z bezpečné dálky jsem po něm házel kusy korálu, ale on je prostě polykal. Hodil jsem po něm otevřeným nožem, a div jsem o něj nepřišel, třebas byl na polknutí moc velký. Zkusil jsem ho vyhladovět a přestal jsem prostě rybařit, ale on začal při odlivu brousit po břehu a hledat všelijaké červy a jakž takž se protloukal. Polovinu času jsem strávil až po krk v laguně, zbytek ve vršcích palem. Jedna z nich nebyla dost vysoká, a když mě na ní nachytal, tak hodoval na mých lýtkách jako o posvícení. Pomalu to bylo už nesnesitelné. Nevím, jestli jste někdy zkoušel vyspat se na vršku palmy. Já z toho měl ty nejstrašidelnější můry. A představte si jen, jak ostudné to bylo! Ta zkamenělina si tu náměsíčně bloumá po mém ostrově jako omrzelé hrabátko a mně na něj nedovolí ani nohou vkročit. Brečel jsem vzteky a únavou. Povídal jsem mu, že nemám v úmyslu nechat se prohánět po pustém ostrově nějakým takovým anachronismem. Řekl jsem mu, ať si jde klovat někoho, kdo je mu bližší věkem než já. Ale on po mně sekal zobákem. Potvora ptačí ohyzdná, samá noha, samý krk!

Ani se mi nechce přiznat, jak dlouho to všechno trvalo. Byl bych ho zabil mnohem dřív, kdybych byl věděl, jak na něj. Konečně jsem na něho přece jen vyzrál. Je to jihoamerická finta. Svázal jsem všechny rybářské šňůry a spletl jsem je dohromady s řasami a vším možným, udělal jsem si tak asi dvanáctiyardové lano a na oba konce jsem přivázal po kusu korálu. Dost mi to trvalo, každou chvíli jsem musel do laguny nebo na strom, podle toho, nač jsem měl náladu. Tenhle provaz jsem pak roztočil nad hlavou a vrhl jsem ho po něm. Poprvé jsem ho minul, ale podruhé se mu lano krásně obtočilo kolem nohou a obtáčelo mu je víc a víc. Když jsem bolas vrhal, stál jsem až po pás v laguně, ale jen se ocitl na zemi, už jsem byl z vody venku a šmidlal jsem mu nožem chřtán…

Ani teď na to nevzpomínám rád. Připadal jsem si u toho jako vrah, i když jsem byl ještě rozčilený vzteky. Když jsem pak nad ním stál a viděl, jak krvácí do toho bílého písku a jak sebou ty jeho krásné dlouhé nohy a krk škubou v posledním tažení… fuj!

Po téhle tragédii na mě dolehla samota jako kletba. Dobrý bože! Ani si nedovedete představit, jak já jsem toho ptáka postrádal. Seděl jsem u jeho mrtvolky, truchlil nad ním a otřásal jsem se, kdykoli jsem se rozhlédl po opuštěném, tichém útesu. Vzpomínal jsem, co to bylo za milé kuřátko, když se vylíhl, a na ty tisíce kousků, co se navyváděl, než se takhle zvrhl. Vrtalo mi hlavou, jestli by se snad nebyl dal převychovat, kdybych ho byl jen poranil a pak ošetřil a léčil. Kdybych býval měl čím, byl bych mu i v té tvrdé korálové skále vykopal hrob. Připadalo mi, jako by to byl člověk. A tak mě ani nenapadlo, že bych ho snad mohl sníst; strčil jsem ho prostě do laguny a rybičky mu obraly kostru dočista a doběla. Ani peří jsem si nenechal. Pak se jednou nějaký chlapík s jachtou zajel podívat, jestli tam můj atol ještě existuje.

Nepřišel ani o chvíli moc brzy, protože mě už ta opuštěnost a samota zmáhala a rozmýšlel jsem se už jen, mám-li raději napochodovat do moře a skoncovat to takhle, či jestli bych se měl utéct k těm zeleným okurkovitým věcem…

Kostru jsem prodal člověku jménem Winslow – má obchod poblíž Britského muzea – a ten říká, že ji prodal starému Haversovi. Jak se zdá, Haversovi ani nedošlo, jak velká ta kostra doopravdy je, a teprve po jeho smrti vzbudila patřičnou pozornost. Nazvali ji Aepyornis – jak je to dál?“

„Aepyornis vastus,“ řekl jsem. „To je zvláštní, zrovna o tom se mi zmiňoval jeden přítel. Když nalezli aepyornise se stehenní kostí celý yard dlouhou, mysleli, že už jsou u samé horní hranice, a tak ho pojmenovali Aepyornis maximus. Pak někdo přišel na stehenní kost dlouhou čtyři nebo šest stop, a tak toho pojmenovali Aepyornis titan. Potom ve sbírkách starého Haverse, když umřel, našli toho vašeho vastuse, načež se objevil ještě vastissimus.“

„Winslow říkával,“ povídal muž s jizvou, „že jestli se najde ještě nějaký další větší aepyornis, dostane z toho některý vědátor infarkt. Ale stejně – že je to zvláštní historka, co tak člověka potkalo?“

útok z moře

I

Až do té neobyčejné záležitosti u Sidmouthu neměla věda o onom živočichu, Haploteuthisu ferox, jiné informace, než že jako druh vůbec existuje, a to na základě napůl stráveného chapadla vyloveného poblíž Azor a zetlelého těla oklovaného ptáky a ožraného rybami, které nalezl začátkem roku 1896 pan Jennings u mysu Land’s End.

Snad v žádné oblasti zoologie netápeme tolik v temnotách, jako je tomu v znalostech hlubinných hlavonožců. Pouhá náhoda například přivedla monackého prince k objevu téměř tuctu nových forem v létě roku 1895, k objevu, jenž obsahoval také zmíněné chapadlo. U Terceiry tenkrát lovci vorvaňů zabili velrybu, která se v posledním tažení vrhla téměř přímo proti princově jachtě, minula ji a podplula a dokonala nějakých dvacet yardů za jejím kormidlem. V agónii vynesla na hladinu větší množství nějakých rozměrných předmětů, a princ, který nejasně vytušil jejich neobvyklost a důležitost, je naštěstí obratným manévrem zachránil před opětným potopením. Dal uvést do pohybu šroub a nechal ty věci otáčet se v jeho víru, dokud nebyl spuštěn člun. Byli to jak neporušení hlavonožci, tak i části hlavonožců, některé obrovitých rozměrů, většina z nich vědě neznámá.

Mohlo by se snad zdát, že tito rozměrní a čilí tvorové žijící ve středních hlubinách moří pro nás musí zůstat navěky nedostupní, jelikož ve vodě jsou příliš obratní, než aby se dali chytit do sítě, takže jejich exempláře lze získat jen podobnými neplánovatelnými náhodami. Například pokud jde o Hapioteuthisa ferox, stále ještě nevíme pranic o tom, kde vlastně žije, tak jako nevíme ničehož nic o trdlištích sleďů nebo o tahu lososů v moři. A zoologové také marně hledají vysvětlení, proč se tak náhle objevil u našeho pobřeží. Snad to byla migrace pod tlakem hladu, která ho vyhnala z hlubin až sem k nám. Bude však asi lépe vyhnout se diskusi o tom, neboť tak jako tak nezbytně nepovede k žádnému konci, a pokračovat raději v příběhu.

Prvním člověkem, jehož oči spočinuly na živém Haploteuthisu ferox – to jest prvním člověkem, který toto setkání přežil, neboť teď už snad nemůže být pochyb o tom, že vlna osudných nehod při koupání a na loďkách, která zasáhla začátkem května pobřeží od Cornwallu až po Devon, s tím byla v úzké spojitosti –, byl jakýsi pan Fison, bývalý obchodník čajem, přechodně pobývající v jednom sidmouthském penziónu. Bylo to odpoledne, šel se právě projít po útesech mezi Sidmouthem a Ladramskou zátokou. Útesy jsou v těchto místech značně vysoké, ale na jednom místě vede dolů po jejich narudlém úbočí jakési schodiště, nebo spíš žebřík. Byl právě poblíž těch schůdků, když jeho pozornost upoutalo něco, o čem si nejprve myslel, že je to hejno ptáků tahajících se o kořist, jež se v slunci bíle a narůžověle blyštěla. Byl zrovna odliv, ta věc nejenže byla hluboko pod ním, ale byla i dost daleko, za širokým skalnatým bradlem, až na roztroušené, stříbrně se třpytící přílivové kalužiny celým pokrytým tmavými řasami. Navíc byl i oslněn jasem volného moře opodál.

Po chvíli, když se opět podíval tím směrem, spatřil, že usuzoval nesprávně, neboť nad tou rvačkou kroužila spousta ptáků, povětšině kavek a racků; rackové vždy oslepivě zazářili, kdykoli se slunce opřelo do jejich křídel, a zdáli se ve srovnání s oním chumlem značně nepatrní. Snad právě tím, že se jeho prvé vysvětlení ukázalo neuspokojivé, stoupla ještě víc jeho zvědavost.

Neměl vlastně nic na práci než utrácet čas, a tak se rozhodl, že ať je to co je to, zaměří tam svou odpolední procházku, místo aby šel k Landramské zátoce; domníval se, že to je možná nějaká větší ryba, která tu náhodou uvízla, dostala se do úzkých a mrská tam sebou. A tak pospíchal, aby už byl dole, jen se asi tak po každých třiceti stopách sestupu zastavoval, aby nabral dechu a znovu si prohlédl to záhadné hemžení.

Na úpatí útesu už byl samozřejmě o něco blíže k cíli, ovšem pozoroval ho teď proti oslnivému nebi, proti slunci, takže ten shluk ztmavěl a znezřetelněl. Co se mu předtím jevilo jako narůžovělé, zakryla teď kupa balvanů zarostlých řasami. Rozpoznával už ale, že shluk tvoří jakýchsi sedm oblých těles, nebylo vidět, zda samostatných, nebo spojitých, a ptáci neustávali křičet a skřehotat, avšak přiblížit se k tomu zjevně báli.

Zmítán zvědavostí se pan Fison pustil napříč omletými skalisky, a jelikož se mu kámen zdál pod mokrým porostem řas velice kluzký, zul si boty ponožky a nohavice si vyhrnul až nad kolena. Chtěl se uvarovat kaluží v prohlubních skal všude kolem, a snad v tom bylo i trochu té radosti, společné všem mužům, když aspoň na okamžik najdou ospravedlnění pro návrat ke klukovským požitkům. Tak či onak, nesporně vděčí této okolnosti za svůj život.

Blížil se k svému cíli s onou bezstarostností, kterou vnuká naše vlast svým obyvatelům naprostým bezpečím před veškerým živočišstvem. Oblá těla se sice stále pohybovala, ale teprve když pan Fison stanul na kupě balvanů, o níž už byla řeč, uvědomil si, jakou hrůzu vlastně odhalil. Zčistajasna se mu rozbřesklo.

Když se objevil na vršku haldy, okrouhlí živočichové se rozdělili a ukázalo se, že ta narůžovělá věc je zčásti sežrané lidské tělo, nedalo se ani říci, zda mužské, či ženské. Oblá těla byli neznámí tvorové, odpudiví už napohled, stavbou poněkud připomínající chobotnice, s obrovitými, dlouhými a velice obratnými chapadly, svinutými teď a rozloženými po zemi. Kůži měli lesklou, vzhledem nepříjemnou, jakoby nalakovanou. Sklon tlamy obklopené chapadly, podivný výrůstek na jejím oblouku směřujícím dolů, chapadla sama a obrovské vnímavé oči dávaly těm netvorům jakousi groteskní podobu obličeje. Rozměrem se jejich těla blížila velikosti statného vepře a jejich chapadla zjevně měřila mnoho stop. Domnívá se, že jich bylo nejméně sedm nebo osm. Asi o dvacet yardů dále se ve vlnách přílivu, jenž se právě začal zvedat, vynořovali z moře dva další.

Leželi těly na kamenech a jejich oči ho pozorovaly se zlověstným zájmem; zdá se však, že se pan Fison ani nebál, ani si neuvědomoval, že by byl v nějakém nebezpečí. Snad lze jeho důvěřivost připsat jejich zdánlivě nemotornému vzhledu. Byl ovšem otřesen, značně rozrušen a rozhořčen nad tím, že se tak odporní netvorové popásají na lidském mase. Domníval se, že se zmocnili utopeného člověka. Vykřikl na ně, chtěl je tím zahnat, a když viděl, že se nehýbají, rozhlédl se kolem sebe, sebral velký oblázek a po jednom z netvorů ho hodil.

A pak, zvolna rozvíjejíce chapadla, se všichni dali do pohybu směrem k němu – zprvu zvolna, plazivě, a potichu přitom jeden přes druhého povrkávali.

Vtom okamžení si pan Fison uvědomil, v jakém je nebezpečí. Znovu na ně křikl, odhodil obě boty a skokem vyrazil pryč odtamtud. Po dvaceti yardech se zastavil a ohlédl se, domnívaje se, že nejsou tak rychlí, a hle! chapadla jejich vůdce už se přesouvala přes skalisko, na němž před okamžikem stál!

Vykřikl znovu, avšak tentokrát ne výhružně, ale úzkostí, a dal se na útěk, hopsal, běžel dlouhými skoky, klouzal a brodil se nerovným terénem, který ho dělil od pobřeží. Vysoké rudé útesy se mu nyní zdály být nesmírně daleko, spatřil na nich dvě nepatrné postavičky dělníků opravujících strmé schody a nic netušících o závodu na život a na smrt, který právě v hloubce pod nimi započal – připadali mu jako bytosti z nějakého jiného světa. Jednu chvíli uslyšel, jak se netvoři pleskají v kalužinách sotva tucet stop za jeho patami, jednou také uklouzl a téměř padl. Pronásledovali ho až k samému úpatí břehu a ustoupili, teprve když se k němu na začátku schůdků připojili oba dělníci. Všichni tři je chvíli zasypávali kameny, pak spěchali nahoru na temeno útesů a dál po cestě do Sidmouthu, sehnat pomoc a loď a zachránit zneuctěné tělo před těmi ohyzdnými potvorami.

II

A jako by se už nebyl dostatečně vystavil onoho dne nebezpečí, vydal se pan Fison tou lodí ukázat přesné místo svých zážitků.

Moře bylo dosud nízko, takže si museli notně zajíždět, než se tam dostali, a když konečně dospěli do míst proti schůdkům, zohavené tělo už zmizelo. Příliv pokračoval, voda zaplavovala slizké skalní lavice jednu po druhé, a tak čtyři muži v loďce – oba dělníci, člunař i pan Fison – obrátili teď pozornost od pobřežního terénu k vodám pod kýlem.

Zprvu toho pod sebou mnoho nespatřovali, jen džungli řas s tu a tam prokmitávající rybou. Byli dychtiví dobrodružství a neskrývali své zklamání. Náhle však spatřili jednoho z netvorů plout na volné moře zvláštním rotačním, pohybem, který panu Fisonovi připomínal krouživé kymácení upoutaného balónu. Téměř vzápětí se vlnící trsy řas rozvířily, rozhrnuly se na okamžik a poskytly temný pohled na tři další zvířata, rvoucí se o něco, co byly pravděpodobně části onoho utopeného člověka. V mžiku pak bohaté olivově zelené pentle opět přikryly zmítající se skupinku.

Všichni čtyři muži začali nato rozezleně tlouci do vody vesly a křičet a ihned bylo vidět kvapné pohyby dole mezi řasami. Přestali, aby lépe viděli, a jakmile se hladina uklidnila, spatřili, že celé dno mezi řasami je, jak se jim alespoň zdálo, poseto očima.

„Ty svině!“ řval jeden z mužů. „Je jich tu celé hejno!“

A pak se začali zvedat vodou všude kolem nich.

Pan Fison pisateli podrobně vylíčil tuto ohromující erupci z vlnící se lučiny řas. Zdálo se mu, že trvá značně dlouho, je ovšem pravděpodobnější, že to byla záležitost jen několika málo vteřin. Chvíli nebylo vidět nic než oči, potom se zmiňuje o chapadlech, jak se vymrštila a rozhrnula výhonky řas na všechny strany. Pak se tito tvorové roztahovali víc a víc, až svými svíjivými těly zaplnili celé dno a tu a tam již prorážely špičky chapadel hladinu.

Jeden drze přirazil k boku člunu, třemi chapadly posetými přísavnými bradavkami přilnul k lodi a čtyři další chapadla přehodil přes bort, jako by buď chtěl loď převrátit, nebo do ní vniknout.

Pan Fison ihned popadl hák, začal do měkkých chapadel divoce bodat a donutil netvora pustit se. Cosi ho udeřilo do zad, až téměř přepadl do vody, to člunař užil vesla k odražení obdobného útoku na druhém boku loďky. Avšak chapadla na obou bocích poté povolila, zmizela a pleskla do vody.

„Radši bychom měli odsud odjet,“ řekl pan Fison, který se prudce roztřásl. Přešel ke kormidlu, zatímco člunař a jeden z dělníků sedli k veslům a zabrali. Druhý dělník se postavil na přídi s hákem, připraven odrazit další chapadla, kdyby se snad objevila. Nic jiného nikdo neřekl. Pan Fison vyjádřil všeobecnou náladu tak, že už nebylo co dodávat. Stísněně a mlčky, bledí a zamračení se dali na ústup z postavení, do kterého se tak neuváženě vrhli.

Ale sotva se vesla dotkla vody, ovinuly je temné, tenčící se hadovité provazce, obtočily kormidlo a smyčkovými posuny se přísavky začaly opět plížit po bocích člunu vzhůru. Muži chytili vesla pevněji a opřeli se do nich, ale bylo to, jako by se pokoušeli proplout hustým kobercem řas.

„Pojďte mi sem pomoct!“ křikl člunař a pan Fison s druhým dělníkem se vrhli k jeho veslu a rvali ho ven.

Tu se ten člověk, který držel lodní hák – jmenoval se Ewan nebo Ewen nebo tak nějak – se zaklením vymrštil a začal tlouci pod lodní boky, jak daleko jen dosáhl, do shluku chapadel, která přilnula zespodu ke dnu člunu. Současně vstali oba veslaři, vstoje mohli o vesla zápolit lépe. Člunař vrazil své veslo do rukou panu Fisonovi, který jím začal zoufale cloumat, a zatím otevřel ohromný zavírák, naklonil se přes bort a odsekával ramena ovíjející se kolem rukojeti.

Pan Fison, který vrávoravě přešlapoval podle náklonu otřásajícího se člunu, zuby zaťaty, skoro už bez oddechu a s žilami na rukou naběhlými, jak visel na vzepřeném veslu, náhle pohlédl na moře. A tam, sotva padesát yardů daleko, za hřbety vln valících se s přílivem, spatřil velký člun směřující k nim, s třemi ženami a dítětem na palubě. Vesloval na něm člunař a ještě tam byl nějaký člověk v slamáku s růžovou stuhou, celý v bílém, stál na zádi a mával jim na pozdrav. Na okamžik pan Fison myslel na pomoc od nich, ale pak si uvědomil, že tam je to dítě. V tu ránu pustil veslo, v divokém posuňku vzpřáhl obě paže a řval na lidi v loďce, ať „pro Boha živého“ obrátí! Vynikajícím vysvědčením pro nezištnost a odvahu pana Fisona je, že si zřejmě ani teď ještě vůbec nepřipouští, že by v jeho jednání v onom okamžiku bylo snad nějaké hrdinství. Veslo, které pustil, bylo okamžitě vtaženo pod vodu a za okamžik se objevilo na vlnách, dobrých dvacet yardů od nich.

V tom okamžiku pan Fison ucítil, jak se pod ním člun prudce vzepjal, uslyšel chraptivý skřek Hilla, člunaře, přecházející v ryk děsu, a tak zcela zapomněl na člun i výletníky. Otočil se a uviděl, jak se Hill svíjí u havleny předního vesla, tvář zkřivenu hrůzou, a jak cosi táhne jeho pravou paži dolů přes bok člunu. Vyrážel nyní sérii krátkých ostrých výkřiků, „óch, óch, óch-óchoch!“ Podle názoru pana Fisona zřejmě odřezával chapadla pod hladinou a dostal se do jejich sevření, ovšem dnes už je samozřejmě zcela vyloučeno zjistit, jak k tomu skutečně došlo. Loď se nakláněla, sotva deset palců zbývalo od kraje bortu k hladině, a Ewan i druhý dělník tloukli veslem a hákem do vody podél Hillovy paže. Pan Fison se instinktivně vrhl na druhý bok, aby je vyvážil.

Pak se Hill, robustní a silný chlap, s obrovskou námahou zvedl a téměř vztyčil. Podařilo se mu vskutku vytáhnout paži z vody ven. Visel z ní spletitý chumáč hnědých provazců; a nad hladinou se na okamžik objevilo oko jedné z nestvůr, které se ho zmocnily, zíralo na ně upřeně a rozhodně, člun se nakláněl víc a víc, zelenohnědá voda vhrkla přes bort dovnitř. Pak se Hill smekl a padl žebry na bok člunu a paže i s chundelem chapadel žbluňkly zpátky do vody. Překulil se; botou přitom zasáhl do kolena pana Fisona, který přiskočil, aby ho podržel, a v mžiku okolo jeho krku a pasu švihla nová chapadla a po krátkém křečovitém zápase, kdy byla loď bezmála převržena, byl Hill stažen do moře. Člun se vzpřímil s prudkým trhnutím, které div neshodilo pana Fisona přes druhý bok do vody, a ostatek zápasu ve vodě mu zakryl. Chvilku zápolil o rovnováhu, a vtom zpozorovat, že zápas spolu s přílivem je dohnaly opět až na dosah skal porostlých řasami. Necelé čtyři yardy od nich se rytmicky zvedala z vln přílivu skalní lavice. V tu chvíli vyrval pan Fison Ewanovi veslo, mohutně se jím jednou rozmáchl, pak je pustil, rozběhl se k přídi a skočil. Ucítil, jak mu nohy kloužou se skály dolů, a s obrovským úsilím vyskočil na další skalní stupeň. Klopýtl přes něj, padl na kolena a opět se zvedl.

„Pozor!“ křikl na něj někdo a vtom už do něho vrazilo něco velkého a tmavého. Byl to jeden z dělníků, padl pod ním do kalužiny přílivové vody, a ještě v pádu zaslechl dušené a škrcené výkřiky, jak se v tu chvíli domníval, křik Hillův. Jen si uvědomil, jak rozmanitě ty jeho výkřiky znějí, podivně ostře a vysoko. Kdosi ho přeskočil, přelil ho hřeben zpěněné vody a pak voda opět ustoupila. Zvedl se ztěžka na nohy, voda z něho crčela, ani se neohlédl a běžel, jak mu jen strach dovolil, pryč od moře. Před ním, po rovince s roztroušenými balvany, klopýtali oba dělníci – asi v dvanáctiyardovém odstupu.

Konečně se ohlédl přes rameno, a když viděl, že ho nic nepronásleduje, zastavil se a otočil. Byl ohromen. Od okamžiku, kdy se hlavonožci vynořili nad hladinu, jednal příliš rychle, než aby mohl své činy plně chápat. Teď mu to připadalo, jako by se náhle probral ze zlého snu.

Neboť nad ním se klenula obloha bez mráčku, rozpálená odpoledním sluníčkem, moře se líně převalovalo pod jejím nemilosrdným žárem, voda se tříštila do smetanové pěny o nízké, dlouhé temné hřebeny skalisek. Člun plul zpříma, vlny jím něžně kolébaly asi tucet yardů od břehu. Hill i ty nestvůry, tíseň a shon onoho boje o život zmizely, jako by jich nikdy nebylo.

Panu Fisonovi se divoce roztlouklo srdce; puls mu bušil až ve špičkách prstů, dýchal těžce a zhluboka. Něco tu nesouhlasilo, něco chybělo. Po několik vteřin nebyl s to jasně si uvědomit, co to vlastně je. Slunce, nebe, moře, skály – co z toho? A pak se rozpomenul na loďku s výletníky. Byla pryč. Zauvažoval, jestli si ji snad nevysnil. Obrátil se a viděl oba dva dělníky stát pod převislou masou vysokých narůžovělých útesů. Zaváhal, neměl by se ještě jednou pokusit zachránit toho Hilla? Vzrušení se rázem rozplynulo, zůstal bezradný a bezmocný. Obrátil se opět ke břehu a klopýtal a brodil se ke svým společníkům.

Ohlédl se ještě jednou, a teď uviděl plout po hladině dva čluny, ten vzdálenější se na vlnách neobratně zmítal, dnem vzhůru.

III

Tak se tedy představil Haploteuthis ferox devonshirskému pobřeží. Líčení pana Fisona společně s vlnou obětí osudných nehod při koupání a plavbě čluny, o níž jsem se již zmínil, a vymizení ryb od pobřeží cornwallského onoho roku jasně napovídá, že smečka těchto dravých netvorů z mořských hlubin zvolna pročesala přílivové vody těchto břehů. Pokud vím, byla jako hlavní síla, která je sem zahnala, uváděna migrace pod tlakem hladu; já ovšem dávám přednost jiné teorii, Hemsleyově. Hemsley se domnívá, že celé hejno těchto potvor si navyklo na chuť lidského masa při nějaké lodní katastrofě, kdy se loď ponořila do hlubin mezi ně, a pak se dalo na pouť za ním, za hranice svých obvyklých lovišť; nejprve číhali na lodě a pronásledovali je, až se tak trasou atlantických cest dostali až k našim břehům. Toto ovšem není stať, kde by bylo účelné probírat pádnost a obdivuhodnou výstavbu Hemsleyovy argumentace.

Zdá se, že hlad smečky byl nasycen oním úlovkem jedenácti lidí – pokud se dalo zjistit, bylo totiž v druhém člunu deset lidí, v každém případě už toho dne o sobě nedali netvoři v blízkosti Sidmouthu vědět. Pobřeží mezi Seatonem a Budleigh Saltertonem bylo celý večer a celou noc střeženo čtyřmi čluny záchranné pobřežní služby, jejichž posádky byly ozbrojeny harpunami a tesáky, a s pokračujícím večerem se k nim připojovaly další víceméně podobně vyzbrojené výpravy. Pan Fison se žádné z nich už nezúčastnil.

Kolem půlnoci bylo slyšet rozčilené volání z člunu asi dvě míle na jihovýchod od Sidmouthu, bylo vidět nezvyklé znamení lucernou, sem a tam a nahoru a dolů. Lodi, které byly poblíž, pluly po tomto poplachu okamžitě k člunu. Odvážná posádka, námořník, kněz a dva studenti, skutečně netvory spatřila, proplouvali právě pod jejich lodí. Tito živočichové, jak se zdá, jako většina hlubinných organismů světélkují, takže pluli v hloubce nějakých pěti sáhů – jako by byli utkáni z měsíčního světla – temnotami vod, chapadla zatažena, jakoby ve spánku, převalovali se zvolna a pomalu se v klínovitém šiku vzdalovali k jihozápadu.

Tihle lidé svůj zážitek líčili s mnoha gesty a útržkovitě, nejprve jedné lodi, jež k nim přirazila, pak druhé. Posléze se tam sešla celá malá flotila osmi nebo devíti člunů a do nočního ticha se z ní zdvihal halas jako ruch tržiště. Odhodlání pronásledovat tu smečku bylo nevelké, ba žádné, lidé k tak problematickému lovu neměli zbraně ani zkušenosti, takže nakonec – celkem s jistou úlevou – zamířily čluny opět ke břehu.

A teď je třeba povědět něco, co je snad na tomto překvapivém útoku nejpřekvapivější. Nemáme sebemenší ponětí, kam se smečka poděla, ačkoli před ní bylo nyní na stráži celé jihozápadní pobřeží. Snad může mít nějaký význam fakt, že třetího června vyvrhlo moře u Sarku na břeh velrybu. A sedmnáct dnů od událostí v Sidmouthu se dostal na písčiny u Calais živý exemplář Haploteuthisu ferox. Byl zcela nepochybně živý, neboť několik svědků spatřilo, jak se jeho ramena křečovitě stahují. Je ovšem pravděpodobné, že už umíral. Jakýsi muž jménem Pouchet sehnal pušku a zastřelil ho.

To byl poslední případ, kdy se objevil Haploteuthis živý. Žádný jiný už nebyl pozorován ani na francouzském pobřeží. Patnáctého června vyvrhlo moře jedno mrtvé tělo, téměř úplné, poblíž Torquay a o pár dní později loď námořní biologické stanice, lovící v blízkosti Plymouthu do vlečné sítě, vytáhla tlející exemplář s hlubokou ranou po tesáku.

O příčině smrti torquayského nálezu nelze říci nic určitého. A posledního června pan Egbert Caine, malíř, který se koupal nedaleko Newlynu, začal najednou tlouci kolem sebe rukama, vykřikl a byl stažen pod hladinu. Přítel, jenž se koupal společně s ním, se ho nepokusil zachránit, pustil se okamžitě ke břehu. To je poslední fakt, který lze uvést k neobvyklému výpadu z hlubin moře. Je-li to skutečně naposledy, co o těchto hrůzných nestvůrách slyšíme, by bylo dnes předčasné říkat. Většinou se však lidé domnívají a doufají, že se tito tvorové vrátili do hloubek a že se nadobro uchýlili do končin bez slunečního svitu, z nichž se tak podivně a tajemně vynořili.

pozoruhodný případ davidsonových očí

Přechodná duševní abnormalita Sidneyho Davidsona je sice i sama o sobě mimořádná, její pozoruhodnost ovšem ještě vzrůstá, můžeme-li věřit vysvětlení, které pro ni podává Wade. Nutí nás zasnít se o nejpodivuhodnějších možnostech budoucích cest interkomunikace, o průnicích na opačnou stranu zeměkoule v několika minutách anebo o tom, jak i naše nejlépe utajované operace mohou být sledovány zcela netušeným pozorovatelem. Jelikož jsem se čirou náhodou stal bezprostředním svědkem Davidsonova záchvatu, je pochopitelně na mně, abych tuto záležitost svěřil papíru.

Pokud říkám, že jsem byl bezprostředním svědkem záchvatu, znamená to, že jsem se dostavil jako první na scénu. Přihodilo se to na technice v Harlow, zrovna za highgateským podloubím. Davidson byl v tu chvíli zcela sám ve větší z obou laboratoří. Já jsem právě byl v druhé, menší, kde jsou umístěny váhy, a zapisoval jsem si nějaké poznámky. Ta bouřka, co přišla, mě pochopitelně vytrhla z práce. Po jednom zvlášť hlasitém zahřmění se mi zdálo, že slyším, jak se vedle v místnosti rozbilo nějaké sklo. Přestal jsem psát, obrátil jsem se a poslouchal. Po několik okamžiků nebylo slyšet nic; čerti se ženili, do plechové střechy bubnovaly kroupy. Pak se ten zvuk ozval znovu, něco se tam tříštilo – tentokrát o tom nemohlo být pochyby. Cosi těžkého bylo sraženo z police. Ihned jsem vyskočil, běžel jsem ke dveřím do velké laboratoře a otevřel jsem je.

K svému překvapení jsem v místnosti uslyšel prapodivný smích a spatřil jsem, jak Davidson nejistě stojí uprostřed místnosti s ohromeným výrazem v očích. Můj první dojem byl, že se opil. Vůbec si mě nevšiml. Napřahoval se po něčem neviditelném, asi tak yard před obličejem. Sahal rukou pomalu, skoro váhavě, a pak hmátl doprázdna.

„Co to s ní je?“ povídal. Podržel si ruce až u obličeje, prsty roztažené. „Great Scott,“ řekl. Zběhlo se to asi před třemi nebo čtyřmi lety a Scottem se tehdy zaklínal kdekdo. Pak začal ztěžka zvedat nohy, jako by čekal, že mu je někdo přiklížil k podlaze.

„Davidsone,“ křikl jsem na něho, „co je s vámi?“

Otočil se ke mně a hledal mě očima. Díval se nade mne a za mne a vedle mne, aniž dal najevo, že mě vidí. „Vlny,“ povídal, „a ten náramný škuner. Přísahal bych, že to byl Bellowsův hlas. Haló!“ zařval náhle vší silou.

Napadlo mě, že na mě šije nějakou boudu. Ale pak jsem na zemi pod jeho nohama spatřil rozbité pozůstatky našeho nejlepšího elektrometru. „Co je s vámi, člověče?“ řekl jsem. „Roztřískal jste elektrometr!“

„No, přece je to Bellows!“ řekl. „Aspoň přátelé mi zůstali, když už mám ruce pryč. Co je s jakým elektrometrem? Kde vlastně jste, Bellowsi?“ Potácel se ke mně. „To pitomé prostředí je jak máslo – člověk tím projede…“ Pak vrazil do lavice a zkroutil se. „Au – ne všude stejně,“ hekl a vrávoravě se zase postavil.

To mě vylekalo. „Davidsone,“ povídal jsem, „co se to pro všechno na světě s vámi děje?“

Rozhlížel se všemi směry. „Teď bych opravdu přísahal, že jsem slyšel Bellowse. Pročpak se mi neukážete v lidské podobě, Bellowsi?“

Napadlo mě, že snad znenadání oslepl. Obešel jsem stůl a vzal jsem ho za paži. Ještě nikdy jsem neviděl tak vylekaného člověka. Odskočil ode mne, postavil se do střehu, tvář zkřivenu hrůzou. „Pane bože,“ vřískl. „Co to bylo?“

„Ale to jsem přece k čertu já, Davidsone, já, Bellows.“

Trhl sebou, když jsem mu odpověděl, a díval se – jak bych to řekl? – rovnou skrze mne. Začal mluvit, ale ne ke mně, k sobě samému. „Tady, za denního světla, na prázdné pláži. Místečka tu není, kde se schovat.“ Divoce se rozhlédl kolem sebe. „Ne! Pryč!“ Otočil se náhle a rozběhl se rovnou do velkého elektromagnetu – tak prudce, že se ošklivě potloukl –, jak jsme později zjistili, pohmoždil si rameno a čelist. Poté ustoupil o krok zpátky a skoro plačky křičel: „Co to se mnou proboha je?“ Stál, zbledlý děsem, celý se třásl, pravou rukou se chytil za levou paži, tam, kde se uhodil o magnet.

Teď už i já jsem byl rozrušen, a docela i vylekán. „Davidsone,“ říkal jsem mu, „ničeho se nebojte.“ Znovu se lekl mého hlasu, ale ne už tolik jako předtím. Opakoval jsem svá slova tak jasně a pevně, jak jsem to jen dokázal. „Jste to opravdu vy, Bellowsi?“ řekl.

„Copak nevidíte, že to jsem já?“

Zasmál se. „Nevidím ani, že bych tady vůbec byl já sám. Kde to k čertu jsme?“

„Tady přece,“ řekl jsem. „V laboratoři.“

„V laboratoři!“ řekl udiveně a položil si dlaň na čelo. „V laboratoři jsem přece byl – až do toho blesku, ale ať do mě hrom uhodí, jestli jsem tam teď. Co je to za loď?“

„Žádná loď tu nikde není,“ povídal jsem. „Mějte přece rozum, člověče.“

„Že tu není nikde žádná loď,“ opakoval a vzápětí, jak se zdálo, zapomínal, co jsem mu tvrdil. „Takže asi,“ říkal pomalu, „jsme mrtví oba dva. To je ale zvláštní, já si pořád připadám, jako bych měl ještě nějaké tělo. Ještě jsem si na to asi nezvykl. Asi do nás na té lodi uhodil blesk, ne? Muselo to jít pěkně rychle, co, Bellowsi?“

„Nemluvte nesmysly. Jste náramně živý. Jste tady, v laboratoři, a motáte se sem a tam. Právě jste rozmlátil nový elektrometr. Nechtěl bych být ve vaší kůži, až se vrátí Boyce.“

Pohlédl opačným směrem, někam k diagramům kryohydrátů. „A taky jsem asi ohluchl,“ povídal. „Zrovna vystřelili z děla, vidím přece oblak kouře, ale neslyším nic.“

Vzal jsem ho zase za ruku, tentokrát se už tolik nevylekal. „Máme zřejmě nějaká neviditelná těla,“ řekl. „Propánakrále, tamhle vesluje kolem toho mysu nějaký člun. Je to všechno jako v minulém životě – jen podnebí je tu nějaké jiné.“

Zatřásl jsem mu paží. „Davidsone,“ křikl jsem na něho, „tak se už probuďte.“

To právě vkročil do místnosti profesor Boyce. Jen promluvil, už Davidson radostně hlásil. „To je starý Boyce! Tak ten je taky mrtvý! No, to je komedie!“ Rychle jsem vysvětlil, že Davidson je v jakémsi somnambulním transu. Profesora Boyce to náramně zaujalo. Dělali jsme, co jsme uměli, abychom Davidsona z toho kromobyčejného stavu vyburcovali. Odpovídal na naše otázky, sám se taky ptal, ale jeho pozornost byla zcela zaujata jeho halucinací jakéhosi pobřeží a lodi. Pořád do řeči vkládal poznámky o nějakém člunu, o jeřábu, který člun spustil, o tom, jak plachty nabírají vítr. Bylo to dost divně, poslouchat takové věci v zšeřelé laboratoři.

Byl slepý a bezmocný. Museli jsme ho vést, každý za jednu ruku, až do Boyceovy soukromé místnosti, a zatímco tam s ním Boyce hovořil a žertoval s ním o té představě lodi, došel jsem já chodbou pro Wadea, aby se na něho šel podívat. Hlas našeho děkana Davidsona trochu uklidnil, ale ne docela. Vyptával se, kde má ruce a proč musí chodit až po pás v zemi. Wade nad ním chvíli uvažoval – víte přece, jak se on umí mračit – a pak ho vedl za ruku a ohmatával s ním pohovku. „Tohle je pohovka,“ říkal Wade. „Ta pohovka v pokoji pana profesora Boyce. Sáhněte si, vycpaná žíněmi.“ Davidson ji ohmatával, pátravě po ní sahal a hned odpovídal, že ji hmatem docela přesně poznává, jenom že ji nevidí.

„A co vlastně vidíte?“ zeptal se ho Wade. Davidson odpověděl, že nevidí nic než spoustu písku a rozdrcených lastur. Wade mu dal ohmatat ještě nějaké jiné věci, pověděl mu o každé, co to je, a bedlivě ho pozoroval.

„Ta loď už je skoro pod obzorem, vidím jen můstek,“ řekl z ničeho nic Davidson.

„Nechte loď lodí,“ říkal mu Wade, „a poslouchejte mě, Davidsone. Víte, co jsou to halucinace?“

„Trochu jo,“ řekl Davidson.

„Všechno, co vidíte, je jen přelud.“

„To řekl biskup Berkeley,“ odpověděl Davidson.

„Vy mi nerozumíte,“ řekl mu Wade. „Jste živý a jste tady, v pokoji profesora Boyce. Ale něco se stalo s vašima očima. Prostě nevidíte; máte v pořádku hmat a sluch, ale nevidíte. Rozuměl jste mi?“

„Já si myslím, že toho vidím až příliš mnoho.“ Davidson si klouby prstů protíral oči. „A co dál?“ zeptal se.

„To je všechno. Nedejte se tím zmást. Tady Bellows a já vás odvezeme domů drožkou.“

„Počkejte chvilku.“ Davidson uvažoval. „Pomozte mi posadit se,“ řekl najednou; „a teď – nezlobte se, že vás obtěžuji – nemohl byste mi to vysvětlit ještě jednou?“

Wade to trpělivě opakoval. Davidson zavřel oči a přitiskl si dlaně na čelo. „Ano,“ řekl. „Je to přesně tak. Dokud mám oči zavřené, tak máte docela pravdu. Tady vedle mě na pohovce, to jste vy, Bellowsi. Jsem zase doma v Anglii. A máme tu noc.“

Pak zase otevřel oči. „A tady, tady zrovna vychází slunce, tamhle jsou ráhna té lodi, moře je neklidné, lítá tu pár ptáků. Nikdy jsem neviděl nic skutečnějšího. A sedím tu na břehu až po krk v písku.“ Předklonil se přikryl si tvář rukama. A pak znovu otevřel oči. „Temné moře, úsvit! A přece sedím na pohovce v pokoji u starého Boyce… Prokristapána!“

Tak to byl začátek. A po tři týdny tenhle zrakový klam u Davidsona nepolevil. Bylo to daleko horší, než kdyby býval oslepl. Byl naprosto bezmocný, museli ho krmit jako mládě, které se právě vyklubalo ze skořápky, vodit, oblékat. Pokusil-li se pohybovat samostatně, padal přes překážky, narážel na stěny a na dveře. Asi tak za den si zvykl na to, že nás slyší, ale nevidí, ochotně připouštěl, že je doma a že má Wade pravdu ve všem, co mu říká. Moje sestra, s kterou byl zasnouben, nedala jinak a chodila ho navštěvovat, sedávala s ním každý den po dlouhé hodiny a poslouchala jeho povídání o tom jeho pobřeží. Zdálo se, že ho nesmírně uklidňuje, když ji může držet za ruku. Vysvětloval jí, že když jsme odešli z koleje a jeli s ním domů – bydlel na venkově, v Hampsteadu – zdálo se mu, jako bychom projížděli přímo skrze písečnou dunu –, byla úplná tma, dokud jsme se z ní opět nevynořili – a pak skrze skály a stromy a jiné překážky, a když jsme ho dovedli do jeho pokoje, dostal závrať a úplně divočel strachem, že spadne, neboť cesta po schodech ho jakoby vynesla třicet nebo čtyřicet stop do výše nad skály jeho imaginárního ostrova. Pořád říkal, že se zřítí a že rozbije všechna ta vejce. Nakonec ho museli vzít dolů, do ordinace jeho otce, a tam ho uložit na pohovku. Popisoval ten ostrov jako celkem pustý kousek země, jen nepatrně porostlý, až na jakési rašelinisko, se spoustou holých skal. Bylo tam množství tučňáků, skály byly od jejich trusu celé bílé a už napohled nepříjemné. Moře bylo často vzedmuté, jednou přišla také bouřka, takže ležel a vykřikoval při každém z nezvučných blesků. Jednou nebo dvakrát přitáhli na písečný břeh tuleni, ale to bylo jen první dva nebo tři dny. Vyprávěl, jak komický pocit to byl, když rovnou skrze něho pajdali tučňáci, a jak ležel zdánlivě docela mezi nimi, aniž je v nejmenším rušil.

Ještě na jednu zvláštní věc si vzpomínám, to když se mu silně zachtělo kouřit. Dali jsme mu dýmku do ruky – divže si s ní nevypíchl oko – a zapálili jsme mu ji. Ale on nevnímal žádnou chuť. Přišel jsem pak na to, že jsem na tom docela stejně – jestli je to úplně obecné, to nevím –, že totiž si na tabáku nedokážu pochutnat, pokud kouř také nevidím.

Ale nejpodivnější fáze jeho vidin nastala, když ho Wade poslal v pojízdné židli na čerstvý vzduch. Davidsonovi pojízdné křeslo najali a poslali s ním ven Widgeryho, jejich hluchého a trucovitého sluhu. Widgeryovy představy o zdravotních procházkách byly prazvláštní. Má sestra, která se vracela z psího útulku, se s nimi potkala v Camden Town; Widgery radostně klusal směrem ke King’s Gross a Davidson, zřejmě krajně rozrušen, se ho slepecky nemohoucně pokoušel na něco upozornit. Úplně se rozplakal, když ho sestra oslovila. „Prosím tě, pomoz mi z té hrozné tmy!“ říkal a hmatal po její ruce. „Musím odtud pryč, nebo umřu.“ Vůbec nedokázal vysvětlit, co se děje, ale sestra rozhodla, že musí domů, a najednou, jak vyjeli do kopce k Hampsteadu, strach jako by z něho spadl. Povídal, jak je to krásné, vidět zase hvězdy, třebaže bylo pravé poledne a obloha rozpálená do běla.

„Zdálo se mi,“ vyprávěl mi později, „jako by mě něco neodolatelně snášelo dolů k vodě. Nejdřív jsem se ani moc nebál. Byla tam noc, samozřejmě – překrásná noc.“

„Samozřejmě?“ zeptal jsem se, jelikož mně se to samozřejmé nezdálo.

„Samozřejmě,“ řekl. „Tam je vždycky noc, když máme tady den… Nato jsem tedy vešel rovnou do vody, byla klidná, leskl se na ní měsíc – byla jako široká vlna, pořád širší a nižší, jak jsem se do ní nořil. Povrch se blyštěl jako ledový škraloup – klidně by pod ním byla mohla být prázdnota, to jsem nedokázal rozpoznat. Velmi zvolna – jel jsem totiž do vody po mírném svahu – mi voda stoupala až k očím. Pak jsem se ponořil a škraloup jako by se prolomil a nad mýma očima opět zacelil. Měsíc na obloze poskočil, zezelenal a ztmavěl a okolo mne se začaly míhat matně světélkující ryby a něco, co vypadalo, jako by to bylo z fosforeskujícího skla; a pak jsem pronikl změtí řas, které zářily olejovitým svitem. A tak jsem se nořil hloub a hloub do moře, hvězdy jedna po druhé hasly a měsíc byl čím dál tím zelenější a temnější, světélkování řas dostávalo purpurový nádech. Bylo to všechno matné a tajemné, všechno jako by se třáslo. A celou tu dobu jsem slyšel skřípat kolečka toho pojízdného křesla, slyšel jsem kroky lidí kolem sebe a kamelota někde opodál, jak prodává zvláštní vydání Pall Mallu.

Klesal jsem do vody hloub a hloub. Okolo mne nastala inkoustově černá tma, ani paprsek už nepronikal shůry do té temnoty, a ty fosforeskující věci se rozjasňovaly. Hadovité větve hlubinných řas se rozžíhaly jako plameny lihových kahanů, ale po chvíli už tam ani řasy žádné nebyly. Připlouvaly ryby, zíraly, civěly na mě, skrze mě a za mě. Nikdy předtím jsem si takové ryby nedovedl ani představit. Na bocích měly žhoucí čáry, jako by byly jejich obrysy načrtnuty světélkující tužkou. Pak tam byla taková hrozná věc, plavala pozpátku a měla spoustu kroutících se ramen. A potom jsem spatřil, jak se mi temnotou sune vstříc neurčitá změť světélek, jak se blížila, rozpadala se v množství ryb rvoucích se a míhajících se okolo něčeho, co tam volně splývalo. Jel jsem dál, rovnou k tomu, a náhle jsem spatřil uprostřed toho hemžení, jak nade mnou trčí zbytek rozštípnuté zápory, jak se nade mnou naklání temný trup lodi a také nějaké světélkující a zářící figury, chvějící a otřásající se, jak se do nich ryby zakusovaly. Začal jsem se pokoušet dovolat se nějak Widgeryovy pozornosti. Padla na mě hrůza. Brr, byl bych vjel rovnou do těch polorozhlodaných – věcí. Nepřijít tak vaše sestra! Už v nich byly velké díry, Bellowsi, a… Ale nechme toho. Bylo to příšerné.“

Tři týdny setrval Davidson v tomto zvláštním stavu, viděl to, co se tehdy zdálo být zcela přeludným světem, a byl naprosto slepý ke světu kolem sebe. Pak jsem jednou, bylo to v úterý, potkal na chodbě Davidsona staršího. „Vidí si palec!“ hlásil starý pán, naprosto vyšinut z rovnováhy. Rval na sebe převlečník. „Už si vidí palec, Bellowsi!“ říkal se slzami v očích. „Tak přece jen bude ten chlapec nakonec v pořádku.“

Běžel jsem k Davidsonovi. Držel si před obličejem nějakou knížečku, díval se na ni a slabě se usmíval. „To je zvláštní,“ říkal. „Tadyhle je jakoby škvíra.“ Ukázal před sebe prstem. „Jsem na skálách, jako obvykle, tučňáci se tu batolí a plácají kolem, jako obvykle, tu a tam se tu ukazuje velryba, jenže už je příliš tma, takže ji nelze pozorovat. Ale když dáte něco semhle, tak to vidím – úplně zřetelně to vidím! Je to temné a jako zpřetrhané, ale přesto to vidím, jako by to byl duchovitý obraz. Přišel jsem na to dnes ráno, když mě oblékali. Je to jako otvor do toho pekelného světa přeludů. No, položte sem ruku, vedle mojí. Ne tam – tady. Aha! Vidím ji. Kořen vašeho palce a kousek manžety! Vypadá to jako strašidelný kousek vaší ruky, a trčí ze ztemnělé oblohy. Zrovna za ní vychází teď nějaké souhvězdí, jako kříž vyhlíží.“

A od té chvíle se Davidson začal zotavovat. Jeho líčení této změny bylo podivuhodně přesvědčivé, právě tak přesvědčivé, jako bylo líčení jeho vidin. Vlivem skvrn v jeho zorném poli se ten svět přeludů začal ztrácet, vlastně průhledněl, a těmito průsvitnými mezerami začínal nejasně spatřovat skutečný svět kolem sebe. Mezery rostly co do počtu i co do rozměru, spojovaly se a šířily, až nakonec mu zbylo jen několik málo slepých míst. Mohl opět vstát a pohybovat se, mohl sám jíst, číst, kouřit a chovat se jako normální občan. Nejprve ho toto vzájemně překrývání obou obrazů mátlo, jako střídající se obrázky v laterně magice, ale začas začal jasně rozlišovat skutečnost od iluzí.

Nejprve pocítil nefalšovanou radost a dělal všechno pro úplně uzdravení, cvičil, bral léky. Ale jak mu ten zvláštní ostrov počal mizet, začal se o něj neobyčejně zajímat. Znovu a znovu se chtěl ponořovat do hlubin onoho moře a půlku času strávil toulkami po níže položených částech Londýna, pokoušeje se nalézt ten potopený vrak, který tam spatřil se vznášet. Jas skutečného dne ho brzy ovlivňoval do té míry, že smazával vše z jeho stínového světa, ale za noci, v zatemněném pokoji, stále ještě viděl bíle potřísněné skály ostrova a neohrabané tučňáky batolící se sem a tam. I to však bledlo a ztrácelo se, až konečně, brzy poté, co se s mou sestrou vzali, je spatřil naposled.

A nyní přichází na řadu to nejpodivnější ze všeho.

Asi dva roky po jeho vyléčení jsem byl u Davidsonů na večeři a po jídle tam přišel na návštěvu nějaký člověk, jmenoval se Atkins. Slouží jako poručík u válečného loďstva, je to příjemný hovorný muž. Se švagrem jsou ve velmi dobrých vztazích, brzy se spřátelil i se mnou. Ukázalo se, že je vlastně zasnouben s Davidsonovou sestřenicí, a vytáhl kapesní album, aby nám ukázal nejčerstvější snímek své nevěsty. „Mimochodem,“ řekl, „tady mám obrázek starého Fulmaru.“

Davidson si fotografii zběžně prohlédl. Pak se mu náhle rozjasnila tvář. „Propánakrále!“ řekl. „Skoro bych mohl odpřisáhnout –“

„Co?“ zeptal se Atkins.

„Že už jsem tu loď viděl.“

„To není dost dobře možné. Neopustila jižní moře už šest let, a předtím –“

„Ale ano,“ začal Davidson znovu a pak pokračoval: „Ovšem – to je loď, kterou jsem viděl v tom transu; jsem si docela jist, že je to ta loď z mého snu. Stála u ostrova, který se hemžil tučňáky, a vypálila ránu z děla.“

„Pane na nebi!“ řekl Atkins, když se dověděl podrobnosti o Davidsonově záchvatu. „Jak jste k čertu mohl mít zrovna takovýhle sen?“

A pak, kousek po kousku, jsme se dověděli, že onoho dne, kdy Davidsona přepadl ten záchvat, plul Fulmar skutečně kolem skalnatého ostrůvku na jih od ostrovů Protinožců. Na noc spustili člun a jeli nasbírat vejce tučňáků, zdrželi se a přihnala se bouře. Posádka musela čekat až do rána, než se mohla vrátit na loď. Atkins byl s nimi a slovo od slova potvrdil Davidsonův popis ostrova i člunu. Nemůže být ani stín pochyb, že Davidson skutečně viděl ona místa. Jakýmsi nevysvětlitelným způsobem se jeho zrak, zatímco on sám putoval sem a tam po Londýně, pohyboval odpovídající dráhou po onom vzdáleném ostrově. Jak – to zůstává naprostou záhadou.

A tím podivuhodný příběh Davidsonových očí končí. Je to snad nejlépe doložený případ existence skutečného vidění na dálku. Zatím pro ně není žádné vysvětlení až na ono, které navrhl profesor Wade. Toto vysvětlení se ovšem opírá o čtvrtý rozměr a o teorii hypotetických prostorů. Hovořit o „prostorové smyčce“ se mně osobně zdá zcela nesmyslné; ale to je možná proto, že nejsem matematik. Když jsem prohlásil, že se nedá nic změnit na faktu, že to místo je osm tisíc mil vzdáleno, odpověděl, že dva body na papíře mohou být od sebe celý yard daleko, a přece že je dokáže přiblížit prostým ohnutím papíru. Snad čtenáři jeho logiku pochopí, mně se to nepodařilo. Podle jeho představ dostala čidla Davidsonovy sítnice, tím jak se dostal mezi póly silného elektromagnetu, jakýsi mimořádný impuls náhlou změnou pole ovlivněnou bleskem.

Domnívá se, že v důsledku toho lze zrakem existovat na jednom konci světa, zatímco naše tělo žije na konci opačném. Provedl na podporu své domněnky také nějaké pokusy, ale podařilo se mu zatím pouze oslepit pár psů. Počítám, že to je veškerý výsledek jeho bádání, ovšem neviděl jsem ho už několik týdnů. Měl jsem v poslední době tolik práce se zařizováním v Saint Pancras, že jsem měl opravdu málo času vyhledat ho. Ale celá ta jeho teorie se mi zdá fantastická. Fakta kolem Davidsona musí mít docela jiné základy, já osobně mohu toliko dosvědčit do všech podrobností přesnost veškerých údajů, které jsem uvedl.

země slepců

Tři sta mil – a snad ještě dál – od Chimboraza, stovku mil od sněhů na Cotopaxi, v nejdivočejších pustinách ecuadorských And je skryta ta tajemná horská kotlina, zcela odříznutá od světa ostatních lidí, říše slepců. Před dávnými lety to ještě bývalo světu přístupné údolí, ještě se dalo proniknout děsivými stržemi a zledovatělým průsmykem až na jeho poklidné lučiny; a tak se tam také člověk dostal, jedna dvě rodiny peruánských míšenců prchajících před zvůlí a násilím špatného španělského vládce. Pak došlo k onomu nesmírnému výbuchu Mindobamby, kdy v Quitu trvala noc po sedmnáct dní a u Yaguachi vřela voda a mrtvé ryby pokryly hladinu až ke Guayaquilu; po všem tichomořském pobřeží se sesouvaly svahy hor, rychlé tání přivodilo náhlé záplavy a celý bok starého araukánského hřbetu se s hřměním zřítil do údolí a navždy zahradil cestu do země slepců krokům dalších objevitelů. Avšak náhoda tomu chtěla, že jeden z oněch prvých osadníků dlel právě na druhé straně soutěsek, když se svět tak strašlivě otřásl, a tak musil zapomenout na ženu i na dítě a na všechny přátele i majetek, které tam nahoře míval, a začít nový život ve světě nížin.

Započal ho tedy, ale nedobře, oslepl, pak se dostal z trestu do dolů a zahynul tam; zato jeho vyprávění se stalo legendou, jež žije podél celých And až podnes.

Byl to příběh o tom, proč se vlastně vydal nazpět z oné horské tvrze, kam připutoval jako dítě, uvázán na hřbetě lamy vedle obrovitého rance zavazadel. To údolí, říkával, mělo vše, po čem lidské srdce touží – čerstvou vodu, pastviny, mírné podnebí, úrodné svahy hnědé prsti porostlé keři s výborným ovocem a nad nimi rozsáhlé a hluboké borové lesy, které zadržovaly všechny laviny. Vysoko nad hlavou je obklopovaly ze tří stran mohutné stěny šedozelených skal korunované ledovými čepicemi; avšak bystřiny z ledovců nestékaly k nim, nýbrž po opačném svahu hor, a jen málokdy se zřítila masa ledu dolů po svahu do údolí. V údolí nikdy nepršelo ani nesněžilo, avšak hojné prameny dávaly bohatou zelenou pastvu a zavlažováním bylo možno takto zúrodnit celé údolí. První usedlíci si vedli vskutku dobře. Stáda prospívala a množila se, a pouze jediná věc kalila jejich štěstí. Bylo to však přetěžké hoře. Navštívila je podivná nemoc, všechny děti, které se v údolí narodily – ba i některé starší děti – osleply.

Jen proto také, aby získal nějaký lék nebo kouzlo, jímž by se dal mor slepoty zapudit, vydal se onen poutník bez ohledu na strázeň a nebezpečí znovu roklinami dolů. Za oněch časů lidé v podobných případech nepomýšleli na bakterie a na infekce, nýbrž na hříchy; on věřil, že příčina choroby tkví v liknavosti, pro kterou tito vystěhovalci bez kněze odkládali stavbu kostela, ač ho měli postavit hned, jakmile do údolí vkročili. Poutník toužil po tom, aby kmen v údolí vystavěl kostelík – pěkný, levný a praktický kostelíček; k tomu chtěl opatřit nějaké ostatky a podobné mocné nástroje víry, požehnané předměty, tajuplné amulety a modlitby.

Ve váčku měl roubík neraženého stříbra, o němž nechtěl nic bližšího říci; tvrdil, že v údolí žádné stříbro není, tvrdil to s houževnatostí nezkušeného lháře. Prý všichni poskytli stříbrné peníze i šperky, ulili je do jednoho kusu, jak říkal, a chtěli za ně koupit svatou záštitu proti své chorobě. Umím si představit onoho tmavookého, mladého horala, osmahlého, vyzáblého, netrpělivého, jak žmoulá střechu klobouku, člověka nezvyklého mravům dole v kraji, jak vypráví svou historku nějakému bystrému pozornému knězi, ještě před oním velkým zemětřesením; umím si představit, jak spěchá zpátky se svatými a neomylnými prostředky proti tomu zlému navštívení, i jeho bezmeznou hrůzu, s níž stanul před nesmírnými spoustami sesutými do někdejší soutěsky. Ale ostatek jeho bezútěšné pouti se mi ztrácí z dohledu, toliko o jeho nešťastném konci po několika letech něco vím. Kam až se chudák zatoulal z té pustiny! Bystřina, která si kdysi vymlela cestu soutěskou, vyráží nyní z ústí jeskyně ve skálách a legenda, vzniklá kdysi z toho ubohoučkého, neuměle vyprávěného příběhu, legenda o říši slepců někde „tam nahoře“, obíhá mezi lidmi dodnes.

A nemoc šla v tom údolí, teď už osamoceném a zapomenutém, dál svou cestou, navštívila celý nevelký nárůdek. Staří lidé tápali krátkozrace kolem, mladším zrak slábl a děti, které se jim narodily, nespatřily světlo nikdy. Ale nežilo se tam těžko, v tom jejich údolí obklopeném sněhy, ztraceném pro celý svět, bez trní a bodláčí, bez obtížného hmyzu a bez šelem; jen plemeno mírných lam je oživovalo, těch, které sem dovedli, dotáhli a dostrkali koryty úžících se řek až po soutěsku, jíž sem nakonec vešli. Krátkozrakost postihovala vidomé natolik zvolna, že sotva ztrátu zraku pozorovali. Vodili své nevidomé potomky sem a tam, až znali výborně celé údolíčko, a když posléze u nich zrak zcela vyhasl, plemeno žilo dál. Dokázali se dokonce včas naučit, jak pečovat o oheň, který pečlivě udržovali v kamenných pecích. Zprvu to byl jen rod prostých lidí, bez vzdělání, jen nepatrně poznamenaných španělskou kulturou, avšak s jistou tradicí věkovitého peruánského umění a řemesel a ztracené moudrosti starého Peru. Generace šla za generací. Na mnohé zapomněli; mnohé vynalezli. Pověst o velkém světě, z něhož pocházeli, se stávala pouhým mýtem, ztrácela barvy i obrysy. Ve všem kromě schopnosti vidět byli jinak zdatní a silní; pak náhle shodou náhod a dědičnosti se mezi nimi objevil jedinec, který měl dar originálního myšlení, kdo dovedl řečnit, přesvědčovat, po něm pak přišel další. I oni dva zemřeli, zanechali však výsledky svého působení, malá obec rostla počtem i věděním, řešila společenské i hospodářské problémy, které jí vznikaly. Generace šla za generací. Nastal čas, kdy se narodilo dítě celých patnáct generací vzdálené od onoho předka, který vykročil s roubíkem stříbra z údolí, aby vyhledal pomoc boží, a už se nevrátil. Tehdy se stalo, že do této obce vkročil člověk z vnějšího světa. A toto je příběh onoho muže.

Byl to horský vůdce z kraje poblíž Quita, byl až dole u moře a viděl kus světa, svérázný hltoun knih, bystrý a podnikavý člověk, dostal se k anglické horolezecké výpravě, která přijela do ecuadorských hor a najala ho místo jednoho z tří švýcarských vůdců, jenž onemocněl. Lezl s nimi na několika místech, pak se účastnil pokusu o zdolání Parascotopetlu, Matterhornu And, a tam se také pro vnější svět ztratil. O neštěstí se psalo už dobře tucetkrát. Nejlepší je snad Pointerovo zpracování. Vypráví, jak se skupina propracovala svou nejobtížnější, téměř kolmou cestou až k patě poslední a nejvyšší stěny, jak si vybudovali noční bivak ve sněhu na úzké římse, a se skutečnou dramatickou jiskrou líčí, jak náhle zjistili, že se jim ztratil Nuñez. Volali, ale odpověď nepřicházela; křičeli a hvízdali a po celý zbytek noci nezamhouřili oka.

Když se rozbřesklo, spatřili stopy jeho pádu. Zdálo se vyloučeno, že by byl mohl vydat i jen jediný výkřik. Smekl se východním směrem, k opačnému a neznámému svahu hory; daleko dole narazil na strmou sněhovou návěj a proletěl jí spolu se sněhovou lavinou. Stopa vedla rovnou na okraj úděsného srázu, pod nímž bylo ukryto vše, co přišlo potom. Daleko a hluboko dole, v mlhavé dálce, spatřili stromy rostoucí v úzkém odříznutém údolí, v ztracené říši slepců. Jenže oni netušili, že je to ona zapomenutá Země slepců, ani se pro ně nijak nelišila od jiných uzounkých pruhů vysokohorských úžlabin. Vyčerpáni touto tragédií se téhož odpoledne vzdali pokusu o vrcholový výstup a Pointer byl povolán do armády, dříve než se mohl pokusit o nový. Až podnes zdvihá Parascotopetl nepokořené temeno a Pointerův přístřešek se nevyužit rozpadá pod sněhy.

Jenže muž, který se zřítil, pád přežil.

Padal dobrých tisíc stop po svahu, v oblacích sněhu proletěl na sráz ještě příkřejší. Byl po něm smýkán, omráčený, bez smyslů, avšak bez jediné zlomeniny; až nakonec dospěl na mírnější stráň a dokutálel se a zůstal ležet v měkkých bílých spoustách, které se zřítily s ním a zachránily mu život. Přišel k sobě s matnou představou, že je nemocen a že leží v peřinách; pak mu jeho horská zkušenost napověděla, co s ním je, takže se vyhrabal a po chvíli odpočinku se dostal až na vzduch a spatřil hvězdy. Chvíli si opět odpočal, vleže na břiše, a přemýšlel, kde je a co se s ním dělo. Přezkoumal, zda může pohybovat údy, zjistil, že mu chybí pár knoflíků a že má kabát přetažený přes hlavu. Nůž mu zmizel z kapsy, pryč byl i klobouk, třebaže ho měl uvázán pod bradou. Rozpomenul se, že šel hledat kameny na stavbu své části stěny přístřešku. Jeho cepín se ztratil.

Usoudil, že se zřejmě zřítil, a vzhlédl vzhůru; v přízračném svitu měsíce, který vše ještě zvětšoval, uviděl dráhu svého obrovitého pádu. Chvíli ležel a civěl nechápavě na nesmírnou zsinalou stěnu nad sebou, která se každým okamžikem vynořovala z ustupující temnoty. Na chvíli byl spoután její fantastickou, tajemnou krásou, a pak ho přemohl křečovitý záchvat vzlykavého smíchu.

Po dlouhé době si uvědomil, že je na dosah dolní sněhové hranice. Níž pod sebou, tam, kde teď bylo vidět v měsíčním světle schůdný svah, rozeznával temnou, jakoby potrhanou plochu louky s roztroušenými balvany. Vzchopil se a vstal, každý kloub a každá kost ho bolely, s obtížemi slezl z hromady sesutého sněhu a sestupoval dolů, až byl konečně na trávníku, a tam se spíš zřítil než ulehl vedle balvanu, hluboce se napil z láhve, kterou měl ve vnitřní kapse kabátu, a okamžitě usnul…

Probudil ho zpěv ptáků v korunách stromů hluboko pod ním.

Posadil se a uviděl, že je na vršku zvedajícím se u úpatí obrovitého srázu, zbrázděného korytem, jímž se spolu se sněhovými masami sesul sem dolů. Naproti němu strměla proti obloze jiná skalní stěna. Rokle mezi těmito útesy se táhla od východu k západu a byla zaplavena ranním sluncem, které na západě osvětlovalo suť zřícené hory, jež uzavírala úžlabinu na jejím dolním konci. Pod ním, jak se zdálo, spadal do hlubin příkrý sráz, avšak za kupami sněhu v korytu objevil komínovitou rozsedlinu, mokvající tajícím sněhem, jíž by se člověk ze zoufalství mohl odvážit dolů.

Bylo to snadnější, než se zprvu domníval, a tak dospěl posléze k dalšímu osamělému vršku, a když pak sešplhal bez zvláštních potíží po skálách níž, dostal se až na stráň porostlou stromy. Prozkoumal cestu a pustil se pak směrem k úžlabině, neboť viděl, že se rozšiřuje o něco výše do lučinatého údolí, kde teď už zřetelně spatřoval shluk kamenných domků, tvarem dost zvláštních. Cesta se chvílemi podobala spíše šplhání po strmé zdi, a po nějaké době přestalo slunce prozařovat roklinu, ptačí zpěv umlkl, vzduch kolem něho ochladl a potemněl. Avšak o to jasněji se jevilo vzdálené údolí a chatrče v něm. Pak dospěl k údolní suti a mezi kamením zahlédl – měl dobrý postřeh – jakési kapradí, které jako by natahovalo ven z rozsedlin dychtivé zelené ruce. Utrhl si pár výhonků, rozžvýkal je a zjistil, že mu to udělalo dobře.

Okolo poledne konečně vyšel z hrdla soutěsky na pláň a na slunce. Byl celý rozbitý a unavený; posadil se do stínu u skály, naplnil láhev vodou z pramene, vypil ji a chvíli ještě odpočíval, než se vydal na cestu k chatrčím.

Zdály se mu podivné, a vlastně celý vzhled údolí, když je prohlížel, nabýval na podivnosti. Většinu jeho povrchu zabíraly svěží zelené louky poseté spoustou krásných květů, zavlažované s mimořádnou péčí a jevící stopy pravidelných sklizní, lán po lánu.

Vysoko, kolem celého údolí, vedl násyp, patrně strouha, z níž prýštily praménky vody a napájely louku. Na svazích ještě výše nad náspem spásala stáda lam řidnoucí porost. U hraničního náspu byly tu a tam vybudovány nějaké přístřešky, patrně stáje nebo krmítka pro stáda. Zavlažovací stružky se sbíhaly do hlavního kanálu dole uprostřed údolí. Tento střed byl na obou koncích údolí uzavřen zdí asi do výše prsou. Dávalo to všechno této samotě jakousi zvláštní městskou podobu, podobu, kterou ještě zvyšovala skutečnost, že údolí křižovala pravidelná sít mnoha cest dlážděných černými a bílými kameny, každá s jakousi podivnou zvýšenou obrubou. Chatrče ve vesnici nebyly jen tak halabala roztroušeny, jak to znal z jiných horských vesnic; stály v plynulé řadě po obou stranách hlavní cesty, neuvěřitelně čisté; tu a tam zely v jejich strakatých stěnách dveře, avšak ani jediné okno nenarušovalo jejich vyrovnanou frontu. I ta jejich strakatost se vyznačovala zvláštní nepravidelností: byly nahozeny omítkou, jež byla místy šedivá, jinde nahnědlá, jinde zas břidlicová nebo temně hnědá; pohled na tuto divokou křiklavinu omítek poprvé přinesl příchozímu na jazyk slovo „slepý“. „Ten, kdo má tohle na svědomí,“ pomyslel si, „musel být slepý jako kotě.“

Sešplhal po zbytku srázu a dosáhl náspu a strouhy, jež obtékala údolí, poblíž místa, kde se z kanálu přepadem vrhal do hlubin strže tenký třepotavý paprsek vodopádu. Zahlédl teď několik mužů i žen, odpočívali na kupách požaté trávy vzadu na lukách, jako by světili poledne; blíže k vesnici polehávalo pár děcek a takřka na dosah ruky kráčeli tři muži, na šíjích jha s vědry, po cestičce směřující od náspu k chatrčím. Měli na sobě oblečení z vlny lam a kožené boty a opasky, na hlavách čepice s krytem pro uši i pro týl. Šli husím pochodem, zvolna, a zívali, jako by byli celou noc oči nezamhouřili. V jejich vzezření bylo cosi tak blahobytného a ctihodného, že Nuñez po chvilce váhání vylezl na balvan, za nímž se až dosud skrýval, tak aby ho bylo co nejlépe vidět, a zahlaholil hlasem, jenž se rozlehl po celém údolí.

Tři muži stanuli a natáčeli hlavy, jako by se rozhlíželi kolem sebe. Obraceli se tvářemi sem a tam a Nuñez jim kynul. Nezdálo se však, že by ho přes všechno mávání byli spatřili, po chvíli se postavili tváří k horám zcela vpravo od něho a houkli – jakoby v odpověď. Nuñez na ně křikl znovu, a pak ještě jednou, nakonec však po všech bezúspěšných zamáváních se vynořilo v jeho mysli opět slovo „slepý“. „Buď jsou to hlupáci, nebo jsou docela slepí,“ řekl si.

Nedovolal se, nakonec rozzlobeně přešel potok po úzké lávce, a když k nim došel, byl si již jist, že slepí jsou. Uvědomil si, že tohle údolí je zřejmě ona Země slepců, o níž hovořily legendy. Naráz před ním to poznání vyvstalo a s ním i pocit velkého, záviděníhodného dobrodružství. Tři slepci stáli pospolu, nehleděli na něho, ale natáčeli směrem k němu uši a zjevně ho posuzovali podle nezvyklých zvuků jeho kročejů. Tiskli se k sobě jako lidé, kteří se trochu bojí, viděl, jak mají víčka zavřená a zapadlá, jako by i oči pod nimi byly zakrněly a ztratily se. Na tvářích se zračil bezmála výraz bázně.

„Je to člověk,“ pravil jeden z nich sotva srozumitelnou španělštinou, „je to člověk – nebo je to snad duch – přichází dolů ze skal.“

Ale Nuñez pokročil vpřed se sebedůvěrou mládí, jež právě vstupuje do života. Zatanuly mu na mysli všechny dávné zkazky o Zemi slepců a hlavou mu probíhalo jako refrén staré známé pořekadlo:

„Mezi slepými je jednooký králem.

Mezi slepými je jednooký králem.“

A tak je velice zdvořile pozdravil. Hovořil s nimi a dobře užíval svého zraku.

„Odkud se tu vzal, bratře Pedro?“ zeptal se jeden z nich.

„Ze skal.“

„Přišel jsem přes hory,“ řekl Nuñez, „ze zemí, které jsou za nimi – ze zemí, kde jsou lidé, kteří vidí. Skoro až z Bogoty, kde je lidí na statisíce a kde konce města nedohlédneš.“

„Nedohlédneš?“ zamumlal Pedro. „Nedohlédneš?“

„Přišel,“ řekl druhý slepec, „rovnou ze skal.“ Jejich kabátce byly nezvykle střiženy a každý byl šit jiným druhem stehů.

Vylekali ho, když proti němu naráz všichni vykročili, každý s napřaženou paží. Ustoupil před těmi rozpjatými prsty.

„Pojď blíž,“ řekl třetí slepec, sleduje jeho pohyb, a obratně po něm hmátl.

Pak si Nuñeze podrželi a ohmatávali ho a nepromluvili, dokud neskončili.

„Dejte pozor!“ vykřikl, když mu jejich prst zajel do oka; zjistil, že se jim tento orgán s cukajícími se víčky zdá podivný. Ohmatávali mu oči znovu. „Je to divný tvor, Correo,“ pravil ten, kterému říkali Pedro. „Jen si sáhni, jaké má hrubé chlupy. Docela jako srst lam.“

„Je drsný jako skály, které ho zrodily,“ pravil Correa a zkoumal Nuñezovu neoholenou bradu měkkou, trochu zavlhlou rukou. „Snad mu časem změkne.“ Nuñez se při tom ohmatávání trochu zmítal, ale drželi ho pevně.

„Dejte pozor!“ řekl znovu.

„On mluví,“ řekl třetí slepec. „Tak to přece jen bude člověk.“

„Brr!“ řekl Pedro, kabát se mu zdál příliš hrubý.

„A jak jsi se sem na svět dostal?“ zeptal se Pedro.

„Ne na svět, ale ze světa. Přes skály a přes ledovce; tamhle horem, je to až skoro na půl cestě ke slunci, ten hřeben. Z toho velkého světa, ze země, která spadá k moři, dvanáct dní cesty odtud.“

Téměř nedbali, co povídá. „Otcové nám vyprávívali, že člověk může vzniknout působením přírodních sil,“ řekl Correa. „Z tepla a z vlhka a z tlení – z tlení.“

„Zavedeme ho ke stařešinům,“ řekl Pedro.

„Nejdřív ale křikněte,“ řekl Correa, „ať nevylekáme děti. Tohle bude ale náramná událost.“ Křikli tedy a Pedro vykročil a vzal Nuñeze za ruku, aby ho dovedl k chatrčím.

Nuñez se mu vytrhl. „Vždyť přece vidím na cestu.“

„Vidí?“ řekl Correa.

„No, vidím,“ obrátil se k němu Nuñez, a vtom klopýtl o Pedrovo vědro.

„Nemá ještě asi dost dokonalé smysly,“ pravil třetí slepec. „Klopýtá, blábolí nějaká nesmyslná slova. Veďte ho za ruku.“

„Jak chcete,“ řekl Nuñez, vedli ho a on se hlasitě smál.

Jak se se zdálo, neměli o zraku ani ponětí. Jen až přijde čas, všechno poznají.

Uslyšel volat další lidi a spatřil, jak se uprostřed hlavní cesty ve vsi shromažďuje houf postav.

Přišel na to, že tohle první setkání s obyvateli země slepců klade daleko větší nároky na jeho nervy a trpělivost, než předpokládal. Vesnice teď vypadala větší, když se k ní přiblížili, šmouhované omítky podivnější a zástup dětí, mužů a žen (některé z žen a dívek, jak si s uspokojením povšiml, měly docela pěkné tvářičky, až ovšem na oči, zavřené a zapadlé) se kolem něho shlukl, přidržel si ho, ohmatával ho jemnýma citlivýma rukama, čichal k němu a naslouchal každému slovu, které vyřkl. Některá děvčata se však držela opodál, jako by se ho bála, a vskutku – jeho hlas ve srovnání s jejich tiššími a jemnějšími hlásky zněl drsně a hrubě. Tísnili ho. Jeho tři průvodci se mu drželi poblíž a s majetnickým přídechem znovu a znovu opakovali: „Divoch ze skal.“

„Z Bogoty,“ říkal Nuñez. „Bogota. Za horami.“

„Divoch – mluví divošsky,“ povídal Pedro. „Slyšeli jste to někdy – Bogota? Ještě nenabyl úplně rozumu. Teprve začíná mluvit.“

Nějaký kluk ho štípl. „Bogota!“ poškleboval se. „No jistě! A to je nějaké město! Ne jako vaše vesnice! Přišel jsem z dalekého světa – ze světa, kde lidé mají oči a kde vidí.“

„Bogota se prý jmenuje,“ říkali kolem něho.

„Klopýtá,“ řekl Correa, „dvakrát klopýtl, než jsme sem došli.“

„Zaveďte ho před stařešiny.“

A náhle ho zatlačili jedněmi dveřmi do místnosti, kde bylo tma jako v ranci, jen na jednom konci skomíral oheň. Zástup za ním se zavřel, skoro úplně se setmělo, a než stačil zastavit, klopýtl o nohy muže, který uvnitř seděl, a natáhl se jak široký, tak dlouhý. A ještě v pádu udeřil napřaženou rukou kohosi po tváři; ucítil, jak jeho dlaň narazila na ty měkké rysy, a uslyšel podrážděný výkřik, po chvíli pak zápolil s množstvím rukou, které se ho zmocnily. Byl to boj proti přesile. Došlo mu, v jaké situaci se to ocitl, a ustal se zmítat. „Upadl jsem, no,“ řekl. „Nebylo tu vidět, je tu tma jako v hrobě.“

Nastalo odmlčení, jako by se ti všichni nevidění kolem něho pokoušeli porozumět tomu, co říká.

Poté se ozval Correův hlas: „Je zrovna stvořený. Ještě při chůzi klopýtá a plete do řeči slova, která nemají žádný smysl.“

Také ostatní o něm hovořili, zaslechl toho však málo a rozuměl ještě méně.

„Smím se posadit?“ zeptal se, když utichli.

„Prát se s vámi už nebudu.“

Poradili se a pak mu dovolili, aby se zvedl.

Hlas jakéhosi staršího muže ho začal vyslýchat a Nuñez shledal, že se pokouší vysvětlit jim, jaký je ten širý svět za horami, z něhož sem k nim vpadl, jaká je obloha, co jsou hory a zrak a jiné divy neznámé stařešinům, kteří mu tu potmě naslouchali v Zemi slepců. A že mu nevěří a že nerozumějí praničemu z toho, co jim říká, což naprosto nepředpokládal. Dokonce ani mnoha jeho slovům neporozuměli. Již čtrnáctá generace tohoto nárůdku tu setrvávala, slepí a odříznuti od světa vidoucích; všechny pojmy související se zrakem ztratily nebo změnily smysl; vzpomínky na ostatní svět zanikaly a měnily se v pohádkové příběhy; a přestali se vůbec zajímat o cokoli mimo meze skalnatých úbočí za jejich kruhovým valem. Vyrostli mezi nimi slepí géniové, začali zkoumat útržkovité zbytky víry a tradic, jež si s sebou kmen přinesl z dob, kdy ještě viděl, rozmetali to všechno jako ničemné bludy a nahradili je novými, rozumnějšími výklady. Jejich představivost zakrněla spolu s jejich očima, nahradili ji novými představami opřenými o přecitlivé uši a špičky prstů. Pozvolna si Nuñez uvědomoval, jak to vlastně je; nijak se nenaplňovalo jeho očekávání, že jeho cizí původ a jeho dar zraku vzbudí úžas a úctu; a když jeho nezdařilý pokus vysvětlit jim, co je vlastně zrak, byl prostě odsunut stranou jako zmatené vyprávění právě stvořené bytosti, jež popisuje divy svých pocitů a nedovede je spojit v celek, poddal se a trochu otřesen vyposlechl jejich kázání. A tak mu nejstarší ze slepců vysvětlil, jak je to vlastně s životem, s filosofií i s náboženstvím, jak byl svět (myslel tím jejich údolí) nejprve jen prázdná jeskyně ve skálách a jak pak povstaly nejprve věci neživé, bez daru hmatu, poté lamy a pár jiných tvorů, kteří neměli než hrubé smysly, pak přišel člověk a nakonec andělé, které lze slyšet zpívat a třepetat se, avšak jichž se ještě nikdo nedokázal dotknout, což byla pro Nuñeze nemalá hádanka, dokud si nevzpomněl na ptactvo.

A pokračoval; vyprávěl Nuñezovi, jak byl čas rozdělen na doby studené a doby teplé, což se slepcům krylo se dny a s nocemi, jak dobře se spí v době teplé a pracuje v době studené, takže teď, nebýt jeho příchodu, celé město slepců by bylo ponořeno ve spánku. Pravil, že Nuñez byl přímo stvořen pro to, aby pochopil a sloužil moudrosti, jíž oni dosáhli, a že se jen musí – přes neuspořádanost své mysli a přesto, že se ještě nenaučil kráčet bez klopýtání – snažit ze všech sil, aby se tomu všemu naučil, k čemuž lidé ve dveřích povzbudivě hlučeli. Řekl posléze, že noc – neboť slepci dnům říkali noc – už značně pokročila, a posílal všechny opět spát. Optal se Nuñeze, jestli umí spát, a Nuñez mu odpověděl, že ano, že by jen před spaním rád něco pojedl.

Přinesli mu jídlo – mléko lamy v misce a hrubý slaný chléb a pak ho odvedli na osamělé místo, aby se najedl mimo doslech a hleděl se vyspat, než je chlad horského večera opět probudí do jejich dne. Jenže Nuñez ani nezdříml.

Zůstal místo toho sedět, kde ho nechali, odpočíval a probíral v mysli znovu nečekané okolnosti svého příchodu.

Tu a tam se usmál, někdy pobaveně, někdy pohoršeně.

„Nenabyl ještě úplně rozumu!“ říkal si. „Ještě má nevyvinuté smysly! Moc málo vědí, jaké urážky se dopustili na králi a pánu, jakého jim seslalo samo nebe. Ale já je přivedu k rozumu. Jen jak na to – jen jak na to.“

Přemýšlel, jak na to, ještě když slunce zapadalo. Nuñez měl smysl pro všechno krásné a zdálo se mu, že záře, která vzplála na sněhových polích a ledovcích, jež se zdvihaly na všech stranách údolí, bylo to nejkrásnější, co kdy spatřil. Putoval zrakem od té nedostupné krásy zpět k vesnici a k zavlažovaným políčkům, rychle se nořícím do šera, a náhle ho přemohl příval citů a děkoval bohu zhloubi srdce za to, že mu byl darován smysl zraku.

Uslyšel hlas, který na něho z vesnice volal.

„Hej, Bogoto! Pojď sem!“

Vstal a usmál se. Však jim jednou provždy ukáže, co znamená mít zrak. Hledat ho můžou, ale nenajdou ho.

„Cože nejdeš, Bogoto!“ pravil ten hlas.

Nezvučně se zasmál a kradmo sešel dvěma kroky z cestičky.

„Nešlap po louce, Bogoto, to se nesmí.“

Nuñez sám sotva zaslechl šramot, který způsobil.

Překvapeně stanul.

Mluvčí k němu přibíhal po strakatě vydlážděné pěšině.

Nuñez se vrátil na cestu. „Jsem tady,“ řekl.

„Proč jsi nešel, hned když jsem tě volal?“ řekl slepec. „To tě musíme vodit jako malé dítě? Copak neslyšíš, kde je cesta?“

Nuñez se rozesmál. „Vidím, kde je,“ odpověděl. „Vidím není žádné slovo,“ řekl mu po chvíli slepec. „Nech těch potrhlostí, poslouchej mé kroky a pojď za mnou.“

Nuñez ho roztrpčeně následoval.

„Však ještě přijde můj čas,“ říkal.

„I vždyť ty se poučíš,“ odpověděl slepec. „Na světě toho ještě je, co se musíš naučit.“

„To jsi nikdy neslyšel, že mezi slepými je jednooký králem?“

„A kdo je to slepý?“ zeptal se nevidomý lhostejně, jen tak přes rameno.

Minuly čtyři dny a pátý den stále ještě slepí nerozpoznali svého krále, který mezi svými poddanými trčel jako neohrabaný a daremný cizinec. Přicházel na to, že prohlásit se králem je mnohem těžší, než se zprvu domníval, takže zatímco promýšlel, jak ten převrat provést, dělal to, co po něm chtěli, učil se zvykům a obyčejům země slepců. Nejmrzutější se mu zdála práce a vůbec život v noci a byl rozhodnut, že to bude první věc, kterou změní.

Ti človíčkové vedli spořádaný, pracovitý život, se vší poctivostí a štěstím, jak se jim jen dá mezi lidmi rozumět. Dřeli, avšak nikoli do úmoru; jídla ošacení bylo dostatek; našel se čas i na odpočinek a na svátky; měli rádi muziku a zpěv, měli rádi jeden druhého i své děti.

Vedli si ve svém urovnaném světě s obdivuhodnou sebedůvěrou a přesností. Bylo to tak – všechno bylo upraveno přesně na míru, přesně podle jejich potřeb; každá z cest rozbíhajících se do údolí měla svůj stálý úhel vůči ostatním, cesty se rozlišovaly druhem vrubů na obrubnících; všechno, co překáželo na lukách i na pěšinách, všechny nerovnosti byly už dávno urovnány a odstraněny; všechny jejich práce a návyky vznikly přirozenou cestou z jejich nezvyklých potřeb. Jejich ostatní smysly se neuvěřitelně zbystřily; zaslechli a rozpoznali i nejmenší pohyb člověka na tucet kroků daleko – slyšeli i sám tlukot jeho srdce. Intonace hlasu a lehké dotyky už jim dávno nahradily výraz tváře, a s lopatou, motykou a vidlemi zacházeli s takovou zručností, jakou si jen zahradník může přát. Čich měli neobyčejně zjemnělý, rozlišovali jednotlivce podle pachu tak bystře jako pes, a také v péči o lamy, které žily nahoře ve skálách a k náspu si přicházely pro krmení a ukrýt se před nepohodou, si vedli spolehlivě a s lehkostí. Nuñez se ještě měl přesvědčit o hbitosti a jistotě jejich pohybů, když se nakonec pokusil prosadit se násilím.

Vzbouřil se, avšak nejdřív to zkusil s přesvědčováním.

Nejprve se jim při různých příležitostech pokoušel o zraku něco vysvětlit. „Podívejte se, lidi,“ říkal jim, „vy některým věcem na mně prostě nerozumíte.“

Jednou nebo dvakrát ho vyslechli; seděli se svěšenou hlavou, boltce pozorně natočeny směrem k němu a on se jim poctivě snažil povědět, co to znamená vidět. Mezi jeho posluchači bývala dívka, která měla víčka méně zarudlá a propadlá než ostatní, až by se bylo téměř zdálo, že pod nimi skrývá oči, a o té se domníval, že ji bude možno nejsnáz přesvědčit. Vyprávěl o krásách, které zrak poznává, o pohledu na hory, na oblohu, na východ slunce, a oni mu naslouchali s pobavenou nedůvěrou, která se vzápětí měnila v odsudek. Říkali, že nic takového jako hory není, že přece tam na konci skal, kde se pasou lamy, je opravdický konec světa; tam že začíná strop té jeskyně, které se říká všehomír, z něho že padá vláha i laviny; a když trval na svém, že svět nemá žádnou takovou střechu, jakou si oni představují, prohlásili, že to jsou zlé smyšlenky. Pokud jim popisoval oblohu a mraky a hvězdy, měli to za děsivou prázdnotu, obludnou nicotu namístě hladké střechy světa, v niž věřili – ba přímo článkem jejich víry bylo, že strop té jeskyně je nesmírně hlaďounký na dotek. Viděl, že je vyvedl z míry, a tak nechal tuhle stránku věci být a pokusil se objasnit jim spíše praktickou cenu zraku. Jednoho rána spatřil Pedra, jak přichází cestou, které se říkalo Sedmnáctá, byl však ještě z dosahu jejich sluchu i čichu, a tak jim o něm pověděl. „Za chvilinku,“ prorokoval, „sem dojde Pedro.“ Nějaký stařec poznamenal, že Pedro nemá na Sedmnácté cestě co dělat, a pak, jakoby na potvrzení jeho slov, blížící se Pedro odbočil a šel dále po Desáté, pryč směrem k vnějšímu náspu. Když Pedro nedorazil, vysmáli se Nuñezovi, a když se pak chtěl očistit a dovolával se Pedrova svědectví, ten vše popřel a choval se k němu od té chvíle nepřátelsky.

Pak je přemluvil, aby ho nechali vystoupit kus cesty po lukách nahoru směrem k náspu; s ním šel jeden dobrovolník, jemuž slíbil popsat vše, co se děje mezi chatrčemi. Popsal, kdo, kam a odkud přišel, nebo odešel, avšak co tyto lidi doopravdy zajímalo, bylo to, co se děje uvnitř těch přístřeší bez oken – jen podle toho byli ochotni ho přezkoušet – a o tom jim ovšem nedokázal říci nic, to neviděl. A po tomto nezdaru, po výsměchu, který nedokázali potlačit, se rozhodl použít násilné cesty. Myslel na to, že se zmocní rýče a znenadání jednoho nebo dva z nich srazí k zemi, a tak jim v otevřeném střetnutí ukáže, jakou výhodou je zrak. Dospěl ve svém rozhodnutí tak daleko, že se rýče skutečně chopil, a pak o sobě zjistil novou věc, že totiž udeřit chladnokrevně slepce je pro něj zhola neproveditelná věc.

Zaváhal a uvědomil si, že o tom všichni vědí, že rýč popadl. Stáli nastraženi, hlavu natočenu stranou, boltce nastaveny směrem k němu, a čekali, co udělá.

„Polož ten rýč,“ řekl jeden z nich a Nuñez pocítil bezmocnou hrůzu. Užuž by byl poslechl. Potom však odstrčil jednoho z nich až ke zdi chatrče a utekl podle něho pryč, ven ze vsi.

Šel napříč loukou, zanechával za sebou pruh sešlápnuté trávy a najednou se posadil u jedné z těch jejich cestiček. Pociťoval trochu onoho rozjaření, jaké se zmocňuje všech mužů na počátku boje, pak však v něm převládl zmatek. Začínal si uvědomovat, že ani bojovat nelze s plným uspokojením s takovými tvory, kteří jsou na jiné duševní úrovni než on sám. V dálce spatřil hlouček mužů s rýči a klacky, jak vycházejí z domků a postupují v rozvíjející se řadě po několika stezkách směrem k němu. Šli pomalu, hojně spolu rozmlouvali a co chvíli celý řad stanul, začenichal a zaposlouchal se. Když to provedli poprvé, Nuñez se usmál. Ale pak už mu do smíchu nebylo.

Jeden narazil na jeho stopu na louce, sehnul se k ní a po hmatu ji sledoval.

Pět minut sledoval Nuñez, jak se rojnice rozvíjí, a pak se nejasný pocit, že by měl něco dělat, změnil v naléhavé nutkání. Vstal, udělal krok nebo dva směrem k obvodovému náspu, a opět se vrátil. Stáli proti němu v půlkruhu, tiše naslouchali.

I on stál tiše, pevně svíral rýč oběma rukama. Má je napadnout?

Tep v uších mu bušil do rytmu slov: Mezi slepými je jednooký králem!

Má je napadnout?

Ohlédl se na zeď náspu za sebou, vysokou a nepřekonatelnou – nepřekonatelnou, neboť byla hladce omítnuta, avšak proraženou četnými brankami, a pak na postupující rojnici těch, kdož se ho vydali hledat. Za ní z řady chatrčí přicházeli další slepci.

Má je napadnout?

„Bogoto!“ křikl jeden z nich. „Bogoto! Kde jsi?“

Stiskl rýč ještě pevněji a vykročil dolů po louce směrem k osadě, a jen se pohnul, začal se kruh svírat. „Budu je řezat, jak se mě dotknou,“ zapřísahal se, „jakože je nebe, budu je řezat. Bít je budu!“ Zavolal nahlas: „Dejte si pozor, budu si v tomhle údolí dělat, co chci. Slyšíte? Budu si dělat, co chci, a chodit, kam chci!“

Rychle se k němu stahovali, tápavě, ale přece jen hbitě. Bylo to jako hra na slepou bábu, až na to, že jen bába viděla a všichni ostatní byli slepí. „Chyťte ho!“ vykřikl někdo. Nacházel se na tětivě nepravidelného oblouku svých pronásledovatelů. Pocítil náhle, že musí projevit rozhodnost a vůli.

„Vy tomu nerozumíte,“ zařval hlasem, který měl zaznít mohutně a velitelsky, avšak který mu selhal. „Vy jste slepí, a já, já vidím. Nechte mě na pokoji!“

„Bogoto! Hned polož ten rýč a nešlap po té trávě!“

Tenhle poslední příkaz, groteskní svou téměř městskou podobou, v něm zvedl nával hněvu. „Ztřískám vás,“ křičel a zalykal se rozčilením. „Jakože je nebe nade mnou, já vás roztřískám. Nechte mě na pokoji!“

Dal se do běhu, nevěděl však, kam utéct. Utekl pryč od nejbližšího ze slepců, neboť na něho padla hrůza z toho, že by ho měl zasáhnout rýčem. Zarazil se a kličkou pak unikl svírajícímu se řadu. Vyrazil směrem, kde ještě zbývala širší mezera, ale muži na obou jejích stranách rychle postřehli zvuk jeho kročejů a vyběhli si vstříc. Skočil vpřed, zjistil, že jim neujde, a – rýč se zasvištěním dopadl. Ucítil zásah do měkkého, do ruky, do paže, a ten člověk byl s bolestivým zaječením na zemi a on sám volný.

Volný! Ale pak už byl opět blízko řady chatrčí a sem a tam rychle a s rozmyslem pobíhali slepci a mávali rýči a klacky.

Zaslechl za sebou kroky, právě včas, řítil se na něj dlouhán a rozpřahoval se už, míře podle jeho kroků. Ztratil nervy, mrštil rýčem po protivníkovi a minul ho o dobrý yard a prchl, s výkřikem se vyhýbaje dalšímu.

Propadl panice. Pobíhal divoce sem a tam, kličkoval, kde toho vůbec nebylo třeba, a ve snaze uchovat si rozhled na všechny strany klopýtl. Na chvíli se ocitl na zemi a oni jeho pád uslyšeli. V dálce byla v náspu branka a připadala mu jako sama nebesa; divoce vyrazil směrem k ní. Neohlížel se ani po pronásledovatelích, dokud jí nedosáhl, překlopýtal přes můstek, vyškrábal se kousek do svahu mezi skaliska, k údivu a nelibosti mladé lamy, která odskákala z dohledu, a pak se složil na zem, lapaje po dechu.

A tak skončil jeho pokus o převzetí moci.

Zůstal za náspem, obklopujícím Zemi slepců, dva dny a dvě noci, bez jídla a bez přístřeší, a přemítal o tom, co se tak neočekávaně zběhlo. Do úvah si nepřestával opakovat s přídechem stále posměšnějším to nabubřelé pořekadlo: „Mezi slepými je jednooký králem.“ Přemýšlel úporně o tom, jak ten kmen udolat a ovládnout, a svítalo mu, že prakticky žádná taková cesta neexistuje. Neměl zbraně, a teď bude ještě těžší se jich nějak zmocnit.

I do města Bogoty už dolehla civilizace, rozleptala ho tam, takže se nedokázal sebrat, sejít dolů a začít slepce vraždit. Samozřejmě, kdyby s tím byl začal, byl by si pak mohl diktovat podmínky pod hrozbou, že jinak je vyvraždí všechny. Ovšem – dřív nebo později musí také spát!… Pokoušel se také najít mezi borovicemi něco k jídlu, uvelebit se pod borovým chvojím, když v noci přimrzalo, chytit do léčky nějakou lamu – to s daleko menším úspěchem – zabít ji, snad utlouci kamenem, a tak si konečně opatřit něco k snědku. Avšak lamy o něm měly své pochyby, pozorovaly ho hnědýma očima a plivaly, když se k nim přiblížil. Druhý den ho přepadl strach a záchvaty třesavky. Konečně se připlížil opět dolů k náspu kolem Země slepců a pokusil se vyjednávat. Popolézal podél strouhy a volal, dokud nepřišli k bráně dva ze slepců a nezačali s ním mluvit.

„Byl jsem bláhový,“ řekl jim. „Ale to je asi tím, že jsem zrovna stvořený.“

Povídali, že to už zní líp.

Říkal, že už je teď moudřejší a že lituje všeho, co natropil.

Pak, aniž tomu chtěl, se rozplakal, neboť byl zesláblý a roznemohl se, ale pro ně to bylo znamení obratu k lepšímu.

Ptali se ho, jestli stále ještě „vidí“.

„Ne, nic takového,“ odpověděl. „To byla taky taková bláhovost. To je jen slovo, které neznamená nic – míň než nic.“

Zeptali se, co že má nad hlavou.

„Asi desetkrát deset výšek dospělého muže nad hlavou je střecha světa, kamenná, hladká, hlaďounká…“ Hystericky se rozvzlykal. „A už se mě neptejte a dejte mi něco jíst, nebo umřu.“ Očekával krutý trest, avšak slepci dovedli odpouštět. Dívali se na jeho vzpouru jako na další z důkazů jeho nedospělosti a méněcennosti; dostal jen bičem a pak mu přikázali tu nejjednodušší a nejtěžší práci, co měli; neviděl jinou cestu, jak si uhájit živobytí, a tak se podvolil a dělal, co mu nařídili.

Několik dní však byl ještě chorý a byl ošetřován s vlídností a laskavostí, která mu usnadnila jeho podrobení. Nutili ho však, aby ležel ve tmě, což mu přinášelo velkou trýzeň. Docházeli za ním slepí mudrci, kázali mu o hříšné lehkosti jeho mysli a tolik ho kárali pro jeho pochyby o kamenné poklici, jež přikrývá ten rendlík jejich vesmíru, že div nezapochyboval o svých smyslech, když ji už dávno nespatřil nad hlavou.

A tak se stal Nuñez jedním z obyvatel Země slepců, kmen přestal být jen nějakým neurčitým, obecným kmenem a rozpadl se pro něj na známé jednotlivce, zatímco svět za horami byl stále vzdálenější a vzdálenější a stále méně skutečný. Žil tu Yacob, jeho pán, laskavý člověk, pokud ho někdo nerozzlobil; žil tu Pedro, synovec Yacobův, a Medina-saroté, Yacobova dcera. V Zemi slepců nebyla příliš ceněna, neboť měla pevné rysy a postrádala onu lesklou pleť, tak příjemnou na omak, pro slepce pravý ideál ženské krásy; ale Nuñezovi se hned napoprvé zdála krásná, a teď to pro něj byla ta nejkrásnější tvář pod sluncem. Její zavřená víčka nebyla zapadlá a zarudlá, jak to bylo v údolí běžné, vyhlížela, jako by se měla každým okamžikem otevřít; a měla dlouhé řasy, které ji podle běžného tamějšího úsudku hyzdily. A měla zvučný hlas, neuspokojivý pro zjemnělý sluch údolních šohajů. A tak byla bez nápadníka.

Nastal čas, kdy se Nuñez domníval, že získá-li její přízeň, smíří se s tím, že v údolí zůstane navždy.

Sledoval ji; vyhledával příležitosti, kdy jí mohl činit drobné úsluhy, a zjistil, že si ho povšimla. Jednoho svátečního dne, když se celá vesnice shromažďovala, se za matného světla hvězd a při sladké muzice posadili vedle sebe. Nahmatal její ruku, odvážil se a stiskl ji. A ona jeho stisk jemně opětovala. Jindy, když potmě zasedli k jídlu, ucítil, že ho její ruka něžně hladí, vtom náhodou vzplál oheň do výše a on spatřil tu něžnost i na její tváři.

Snažil se promluvit s ní.

Vyhledal ji jednoho dne, když seděla pod letním měsícem a předla. To světlo z ní vytvářelo stříbřité tajemství. Posadil se jí u nohou a pověděl jí, jak ji miluje, jak krásná pro něho je. Byl to hlas milence, zněl s obdivem blížícím se až bázni, nikdy až do té chvíle se s takovým zbožňujícím vyznáním nesetkala. Nedala mu určitou odpověď, ale bylo zřejmé, jak ji jeho slova potěšila.

Poté s ní hovořil, kdykoli se k tomu jen naskytla příležitost. Údolí se pro něho stalo celým světem a svět za horami, kde lidstvo žilo za slunečního svitu, se zdál být už jen pouhou pohádkou, kterou jí bude jednoho dne šeptem vyprávět. Jen obezřetně a bázlivě jí vyprávěl o zraku.

Zrak se jí zdál nejpoetičtější ze všech bájí, naslouchala líčení hvězd a hor a své vlastní sladké bělostné krásy s pocitem provinilé marnosti. Nevěřila, rozuměla sotva napůl, ale nějakým tajemným způsobem ji to tak těšilo, až se mu zdálo, že ho pochopila.

Jeho láska ztratila na bázni a získala na odvaze. Už byl rozhodnut požádat o ni Yacoba a stařešiny, ale ulekla se toho a zaváhala. Takže to nakonec byla jedna z jejích starších sester, jež první svěřila Yacobovi, že se Medina-saroté a Nuñez mají rádi. Od samého počátku byl proti Nuñezově sňatku s Medinou-saroté odpor; ne že by si byli tolik považovali jí, jako spíše proto, že jeho měli za méněcenného, za hlupáčka, za budižkničemu, který nedosáhl postačující úrovně, aby mohl být přijat jako muž. Zarytě se tomu protivily její sestry, bude to prý příhana pro ně pro všechny; starý Yacob, třebaže se v něm zrodila svým způsobem náklonnost pro toho jeho nemotorného, poslušného nevolníka, vrtěl hlavou a tvrdil, že takovou věc nemůže dopustit. Mladíky pohoršovala představa, že bude pohaněno jejich plemeno, jeden zašel dokonce tak daleko, že Nuñeze urážel a uhodil. Nuñez ránu oplatil. Poprvé si tehdy ověřil přednosti zraku, nesporné i v šeru, a když potyčka skončila, nenašel se už nikdo, kdo by proti němu zvedl ruku. Ale stále ještě měli tento sňatek za nemožný.

Starý Yacob měl svou nejmladší rád a trápilo ho, když se mu chodila vyplakat na rameno.

„To víš, má milá, je to jen chudák a prosťáček. Má takové ty přeludy; a nic tady nedokáže dělat pořádně.“

„Já to všechno vím,“ vzlykala Medina-saroté.

„Ale už je to s ním lepší než dřív. A on se pořád lepší. Je silný, tatínku, a hodný – silnější a hodnější než všichni ostatní na celém světě. Má mě rád – a já mám ráda jeho, tatínku.“

Starého Yacoba nesmírně tížilo, že ji nedokáže utěšit – a co bylo horšího – oblíbil si pro ledacos samého Nuñeze. Tak tedy šel posedět se stařešiny v poradní síni bez oken, poslouchal, co se mluví, a v pravou chvíli pak promluvil sám. „Je už to s ním lepší, než bývalo. Docela určitě jednoho krásného dne shledáme, že je zrovna tak zdravý jako každý z nás.“

A pak jeden ze starších, když mnoho a mnoho přemýšlel, dostal nápad. Byl to největší lékař toho nárůdku, jejich kouzelník, hloubavý a vynalézavý, takže právě jemu svitlo, jak vlastně toho Nuñeze zbavit jeho odlišnosti. Když byl jednou Yacob na radě, vrátil se kouzelník v hovoru k Nuñezovi. „Přezkoumal jsem si toho Bogotu,“ pravil, „a je to teď už pro mne jasnější případ. Podle mne by se skoro jistě dal vyléčit.“

„Však já jsem v to vždycky doufal,“ řekl starý Yacob.

„Má porušený mozek,“ řekl slepý lékař. Stařešinové souhlasně zabručeli.

„A čímpak ho má porušený, ptám se?“

„Ach,“ povzdychl si starý Yacob.

„Tímhle,“ odpovídal lékař sám sobě. „Těmihle zvláštními jamkami, kterým se říká oči a které máme proto, aby tvořily v obličeji pěkné měkké důlky, a ty má právě Bogota nemocné, tak nemocné, že mu působí až na mozek. Má je zduřelé, má na nich řasy, víčka se mu úplně volně pohybují, no a tak je jeho mozek ustavičně drážděn a narušován.“

„Opravdu?“ pravil starý Yacob. „Opravdu?“

„Myslím, že se dá docela určitě říci, že není těžké ho z toho dočista vyléčit, nepotřebuje k tomu nic než jednoduchou a lehkou operaci – odstranit to, co dráždění způsobuje.“

„A bude pak zdravý?“

„Bude úplně zdravý, bude z něho úctyhodný občan.“

„Buď požehnáno nebe, že nám dalo vědu!“ pravil starý Yacob a spěchal povědět Nuňezovi o svých růžových nadějích.

Avšak Nuñez přijal tu dobrou zprávu s takovým chladem, až to Yacoba zamrzelo.

„Člověk by skoro řekl,“ povídal, „podle tónu, jakým odpovídáš, že o mou dceru zrovna moc nestojíš.“

A byla to Medina-saroté, která ho začala přemlouvat, aby k slepým chirurgům šel.

„Přece snad ty na mně nebudeš chtít,“ řekl jí, „abych se nadobro vzdal zraku?“

Zavrtěla hlavou.

„Zrak, to je můj celý svět.“

Hlava jí poklesla.

„Je přece tolik krásných věcí, těch úplně nepatrných krásných věcí – kytek, lišejníků na skálách, jak je třeba měkká a lehká napohled kožešina, daleké nebe a na něm plují načechrané mraky, západy slunce, hvězdy. A ty, ty jsi tady. Už kvůli tobě stojí za to mít oči, vidět tvou sladkou, vážnou tvář, tvé milé rty, ty tvé drahé, krásné sepnuté ruce… Tyhlety moje oči sis získala, těma očima na tobě lpím, ty mě u tebe drží – a o ty mě chtějí ti zabedněnci připravit. Musel bych tě jenom poslouchat, jen hmatem tě poznávat, už nikdy bych tě nespatřil. Mám tedy sám vejít pod tu střechu ze skály a z kamene, pod tu příšernou klenbu, pod kterou se shrbila vaše představivost… Ne, to bys ode mne mohla chtít?“ Vyvstala v něm trýznivá pochybnost. Odmlčel se, na odpověď nenaléhal.

„Chtěla bych,“ řekla, „někdy bych chtěla, abys –“ Nedopověděla.

„Abych co,“ zeptal se s úzkostí.

„Abys nemluvil takhle.“

„Jak abych nemluvil?“

„Já vím, že je to krásná věc – ta tvoje představivost. Mám ji hrozně ráda, jenže –“

Zamrazilo ho. „Jenže,“ řekl tiše.

Seděla a ani nehlesla.

„Chceš říci – ty si myslíš – že by bylo lepší, kdybych, kdybych snad taky –“

Dovedl chápat věci velice rychle. Vzbouřil se v něm hněv, vztek na chmurné cesty osudu, avšak zároveň se v něm probouzelo i porozumění pro její nemohoucnost pochopit věci – porozumění hraničící až se soucitem.

„Ty moje milá,“ řekl, a podle toho, jak zbledla, poznal, jak silně ji na duši tísní věci, které nedokázala vyslovit. Objal ji, políbil na ouško a dlouho seděli a mlčeli.

„A kdybych na to přistoupil?“ zeptal se velice tiše nakonec.

Chytla ho do náručí a divoce se rozplakala.

„Ach, kdybys ty jen na to chtěl přistoupit,“ vzlykala, „kdybys ty jen chtěl!“

Celý týden před onou operací, která ho měla z otroctví a opovržení pozvednout až na úroveň slepého občana, nepoznal Nuñez, co je spánek, a po všechny vlahé, sluncem prozářené hodiny, které ostatní spokojeně prodřímali, sklesle posedával nebo bloudil bez cíle sem a tam a pokoušel se připravit svou mysl na to, jak překonat ten rozpor. Dal už odpověď, dal už souhlas, a přece si ještě nebyl jist sám sebou. Minula i poslední pracovní noc, v nádheře vzešlo slunce nad zlatými hřebeny a pro něho nastal poslední den, kdy vidí.

Ještě strávil několik minut s Medinou-saroté, než se odebrala spát.

„Zítra,“ pravil, „zítra už neuvidím nic.“

„Srdce moje,“ řekla mu a stiskla mu ruce vší silou, jaké jen byla schopna.

„Nebude tě to moc bolet,“ říkala, „a ty tu bolest vytrpíš, vytrpíš ji pro mě… Ty můj, jestli se to dá splatit jedním ženským srdcem a životem, splatím ti to. Ty můj nejmilejší, ty s nejněžnějším hlasem na světě, já ti to splatím.“

Zaplavila ho lítost nad sebou i nad ní.

Vzal ji do náručí, přitiskl ústa na její rty a pohlédl ještě naposledy do její sladké tváře. „Sbohem!“ zašeptal tomu drahému pohledu, „sbohem!“

A mlčky se pak odvrátil.

Slyšela, jak se jeho kroky vzdalují, a cosi v jejich rytmu ji uvrhlo do záchvatu vášnivého pláče.

Nechtěl než odejít do osamění, někam, kde se luka bělala narcisy, a zůstat tam až do chvíle, kdy nadejde hodina jeho obětování, avšak pozvedl cestou zraky, uviděl to ráno, to jitro podobné andělu ve zlaté zbroji kráčejícímu dolů po úbočích…

Zazdálo se mu, že před touto nádherou jsou on sám i slepý svět tohoto údolí, ba i jeho láska jen pouhopouhá propast hříchu.

Neodbočil do ústraní, jak měl v úmyslu, ale šel dál a dál vpřed, prošel zdí obvodového náspu a šel dál, nahoru do skal, oči stále upřeny na led a sníh zalité sluncem.

Spatřil jejich bezmeznou krásu a v představách dolétl až ke všemu za nimi, čeho se nyní měl navěky vzdát.

Pomyslel na ohromný svět volnosti, z něhož byl vytržen, svět, který mu patřil, v duchu viděl ony odvrácené svahy, jeden obzor za druhým, s Bogotou – místem mnohotvárné úchvatné krásy, nádhery dne a zářivého tajemství noci, s paláci, vodotrysky, sochami a bělostnými budovami – rozloženou půvabně uprostřed nich. Představoval si, jak by se snad za den, snad za víc dalo projít průsmyky a jak by se pak den za dnem blížil jejím rušným ulicím a cestám. Představoval si den po dni cestu po řece, z rozsáhlé Bogoty do ještě rozlehlejšího světa, který byl za ní, městy i vesničkami, pralesem a pouští, den za dnem dolů po rychlé řece, až tam, kde se její břehy rozestupují a kam připlouvají s vlnobitím parníky, až tam, kde člověk dosáhne moře – nezměrného moře s jeho tisícem ostrovů, s jeho tisícovkami ostrovů, kde dohlédne na jeho lodi v mlžné dálce, na jejich neustávající pouť křížem krážem dálavami světa. Žádná hradba hor kolem, tam se dá vidět skutečná obloha, ne takový talířeček jako tady, ale klenba nesmírné modři, hlubina všech hlubin, v níž plují a krouží hvězdy…

Jeho oči změřily obrovitou stěnu hor bedlivěji a tázavěji.

Kdyby se například člověk pustil tamtou roklí vzhůru a pak tím komínem, vyšel by vysoko nahoře u oněch zakrslých borovic; obrůstají tam stěnu kolem dokola, asi je tam římsa, stále stoupá a mizí z propasti kamsi pryč. A co pak? Tenhle výstup zdolat lze. A pak by se snad dala lézt ta stěna, která vede až ke sněhovým polím; a i kdyby to nešlo oním komínem, je tam ještě jeden, východněji, ten by možná posloužil ještě líp jeho záměru. A potom? Potom už by byl tam nahoře, na sněhu planoucím jako jantar, a půl cesty k hřebenu té úchvatné samoty by měl už za sebou.

Ohlédl se na vesničku přes rameno, pak se obrátil a upřeně ji pozoroval.

Myslel na Medinu-saroté, byla náhle tak vzdálená, tak nepatrná.

Otočil se znovu proti skalní stěně, po níž k němu dolů sestupoval den.

Pak, s nesmírnou obezřetností, začal lézt.

Když nastal západ, už nestoupal, byl daleko a vysoko. Třebaže už v životě zdolal i vyšší vrcholy, výšiny, do nichž nyní pronikl, ho ohromovaly. Šaty měl potrhané, ruce i nohy samou krev, celý potlučený byl, avšak nyní už se pohodlně rozložil a na tváři se mu objevil úsměv.

Z místa, kde odpočíval, vypadalo to údolí, jako by bylo ve studni, celou míli pod ním. Šeřilo se v něm už mlhami a soumrakem, zatímco vrcholky kolem něj se proměnily v plamen a světlo a kdejaká drobnost na skálách v blízkém okolí byla zalita jemným půvabem – zelenavé žilky minerálů vyrážely na šedivý povrch kamene, sem tam se zablyštěly plošky krystalů a docela nablízku jeho tváře oranžověl nepatrný, droboulinký lišejník. Propast plnily hluboké, tajemné stíny, modraly se, přecházely v purpur a purpur opět v zářivou temnotu, a nad hlavou měl nekonečnou prostoru nebe. Avšak nic z toho už nevnímal, ležel tu zcela bez hnutí a stále se usmíval, jako by ho dostatečně uspokojovalo už to, že unikl z údolí slepých, mezi nimiž chtěl být králem.

Západ doplál, nadešla noc, a on tam stále ještě ležel, usmířen a upokojen pod chladnými hvězdami.

výslovnost a význam některých cizích slov a jmen

Výslovnost uváděná v závorce je přibližná, v jejím přepisu je užito jen českých hlásek

Muž, jenž dokázal činit zázraky

Argyll [árgail]

Beamish Toddy [bímiš tody]

Blavatská [biavacká] Jelena Petrovna – známé médium devatenáctého století (1831-1891) a spoluzakladatelka teosofie

Carlyle [kárlajl]

Cox [koks]

Flinder [flindr]

Potheringay, George McWhirter [fodzeringej džórdž mekvértr]

Gomshott [gomšot]

Immering [imring]

Lullaborough Road [lalebere roud]

Maybridge [mejbridž]

Maydig [mejdyg]

Minchin [minčin]

Railing [róling]

San Francisco [sen frensiskou]

Tannhäuser [tanhojzr] – hlavní postava stejnojmenné Vagnerovy opery

Torres Vedras [toriš vidreš] – portugalská pevnost vybudovaná Wellingtonem

Winch [vinč]

Příběh Gottfrieda Plattnera

Allbeeding [ólbídyng]

Alsasko – uzemí ve francouzsko-německém pohraničí, znalost obou jazyku je tu běžná, proto Gottfried Plattner mohl po rodičích hovořit trojí mateřštinou, anglicky, francouzsky i německy

Carson [kársn]

Downs [daunz]

Chislehurst [čizlhérst]

Journal of Anatomy [džérnl ov enatomi] – Časopis pro anatomii

Lidgett [lidžet]

Nordau Max Simon – německý filosof 19. století

paranormálni jevy – nadpřirozeně jevy, události

Plattner Gottfried [pletnr gotfrýd]

Sussexville Proprietary School [saseksvil preprajeteri skúl]

Vincent Terrace [vinsent teris]

Whibble [vibl]

Whymper [vimpr]

Jak to opravdu bylo s Pyecraftem

Bloomsbury [blúmzberi]

Fomalyn [fórmelm]

gentleman [džentlmen] – pán; v anglickém jazyce je to nejen označení bytosti rodu mužského, ale hlavně člověka pevných a ušlechtilých zásad; mylně se předpokládalo, že takoví jsou šlechtici a vůbec všichni „lepší“ lidé

chartreuska [šartréska] – likér

Pattison [petysn]

Pyecraft [pajkreft]

Santos-Dumont Alberto [santus dumon albertu] – slavný průkopník létání řiditelnými vzducholoděmi, později i letadly (1873-1932)

Superstimulátor

fair [fér] – poctivý

Folkestone [fouksten]

Gibberne [gibrn]

Gower Street [gaur strít]

guinea [giny] – obnos 21 šilingů (nikoli bankovka)

Harley Street [hárli strít] – londýnská ulice známá tím, že jsou v ní ordinace nejdražších lékařských specialistů

Sandgate Hill [sendgejt hil]

solární plexus – žaludeční krajina

Strand Magazine [strend magezín]

Upper Sandgate Road [apr sendgejt roud]

Lupiči v Hammerpondu

Aveling [ejvling]

Durgan [dérgn]

Hammerpond [hemrpond]

Hazelhurst [hejzlhérst]

Hazelworth [hejzlvérs]

inkognito [inkognyto] – na zapřenou, bez prozrazení jména

Jim [džim]

lady [lejdy] – dáma; ve spojení s jménem šlechtický titul

Pangs Montague [pengz montegjú]

Peace Charles [pís čárlz]

Porson [pórsn]

Sant Raphael [sent rejfijel]

Smith [smis]

Sussex [sasiks]

Turner Joseph Mallord William [térnr džouzif melerd viljem] – vynikající anglický malíř (1775-1851)

valcha – v řeči podsvětí řemeslná (podvodná) hra v karty

Wainwright [vejnrajt]

Watkins Teddy [votkinz tedy]

Pštrosí byznis

padišáh – orientální titul vysokého hosnostáře

Piccadilly [pikedyli]

Potter [potr]

Regent Street [rídžnt strít]

sir [sr] – oslovení „pane“; ve spojení se jménem šlechtický titul

Southampton [saushemptn]

Vláda mravenců

Alenquer [alenker]

Benjamin Constant [bendžemin konstent]

Capuarana Extension [kepuarana extenžn]

Caracas [karakas]

caramba [karamba] – kletba

casa [kaza] – dům, statek

cuberta [kuberta]

da Cunha [dakunja]

Gerilleau [gerilo]

Guaramadema [gvaramadema]

Holroyd [holrojd]

Lancashire [lenkešr]

Mojú [možú]

Rio de Janiero [riu de žaneiru]

Santa Rosa [santa roza]

Southport[sauspórt]

Ostrov aepyornisův

aepyornis [ípiornys]

Andrews [endrúz]

Butcher [bučr]

Dawson [dósn]

Havers [hevrz]

Jamrach [džemrek]

Mac Andrew [mek endrú]

maximus – největší

noh – legendární obrovitý pták orientálních pověstí

Sindbad – hrdina orientálních bájí

titan – obr

vastissimus – nejobrovitější

vastus – obrovský

Winslow [vinslou]

Útok z moře

Budleigh Salterton [badli sóltrten]

Calais [kalé]

Cornwall [kórnvól]

Devonshire [devonšer]

Egbert Caine [egbert kejn]

Ewan [júen]

Ewen [ júin]

Fison [fisn]

Hemsley [hemsli]

Jennings [dženyngz]

Land’s End [lendz end] – mys v jihozápadní Anglii, doslova „konec země“

Newlyn [njúlin]

Plymouth [plimes]

Pouchet [pušé]

Sark [sárk]

Seaton [sítn]

Sidmouth [sidmaus]

Terceira [terseira] – nejzápadnější ostrov Azorského souostroví

Torquay [tórkí]

Podivuhodný případ Davidsonových očí

Atkins [etkinz]

Bellow [bilou]

Berkeley [bárkli]

Boyce [bojs]

Camden Town [kemdn taun]

Davidson[dejvidsn]

Fulmar [fulmr]

Great Scott [grejt skot]

Hampstead [hempsted]

Harlow [hárlou]

Highgate [hajgejt]

King’s Cross [kingz kros]

Pall Mall [pel mel]

Saint Pancras [sint penkres]

somnambulní trans – stav spánku, v němž se osoba může pohybovat, ale neví o svých činech

Wade [vejd]

Widgery [vidžeri]

Zem slepců

Correa [korea]

Cotopaxi [kotopaxi]

Ecuador [ekvador]

Guayaquil [gvajakil]

Chimborazo [čimboraso]

Nuñez [nuňes]

Parascotopetl [paraskotopetl]

Pointer [pojntr]

Quito [kito]

Yacob [jakob]

Yaguachi [jagvači]

pro čtenáře od 14 let

Edice Albatros

Řídí Tamara Sýkorová a Alena Benešová

h. g. wells

povídky s X

Výbor uspořádal, přeložil a poznámkami opatřil Vladimír Svoboda. Povídku Jak to opravdu bylo s Pyecraftem přeložil František Gel. Ilustroval Vladimír Fuka. Obálku a vazbu navrhl Václav Sivko. Graficky upravil Jan Wild. Vydal jako svou 3721. publikaci Albatros, nakladatelství pro děti a mládež, v Praze roku 1970. Odpovědná redaktorka Jarmila Rosíková. Výtvarná redaktorka Olga Pavalová. Technický redaktor Pavel Rajský.

Ze sazby písma Baskerville vytiskl Tisk, n. p., Brno, závod 3, Český Těšín - 10,36 AA/text 8,81, ilustrace 1,55/, 10,59 VA

1. vydání

13-151-70 14/75

Vázaný výtisk 23,– Kčs

Poznámky

[←1]

Není známo, že kdy byl nějaký Evropan viděl živého aepyornise, až na pochybnou výjimku MacAndrewa, který navštívil Madagaskar roku 1745. — H. G. W.