Herbert George Wells

První lidé na Měsíci

1

PAN BEDFORD SE SETKÁVÁ V LYMPNE S PANEM CAVOREM

Když usedám k psaní tady ve stínu vinné révy pod modrou oblohou jižní Itálie, uvědomuji si s podivem, že jsem se na těch úžasných dobrodružstvích pana Cavora podílel vlastně čirou náhodou. Mohlo se to přihodit ledakomu. Já do toho spadl v době, kdy jsem byl přesvědčen, že mě už vůbec nic nemůže vyvést z rovnováhy. Odstěhoval jsem se tehdy do Lympne, protože jsem je považoval za nejnudnější kout světa. “Tady rozhodně najdu klid,” říkal jsem si, “a hezky se mi tu bude pracovat!”

A výsledkem je tahle kniha. Tak dokonale umí osud zvrátit všechno, co si lidé usmyslí.

Snad bych se v té souvislosti mohl zmínit, že jsem měl právě za sebou ošklivý krach v jistém obchodním podnikání. Dnes, kdy jsem obklopen veškerým pohodlím bohatého člověka, mohu si dovolit přiznat svou tehdejší nouzi. Přiznávám se dokonce, že jsem si ty pohromy zavinil povětšině sám. Možná že v některých oborech mám jakési schopnosti, ale provádění obchodních transakcí mezi ně určitě nepatří. Tehdy jsem však byl mladý a mé mládí se kromě jiných závadných vlastností projevovalo tím, že jsem si zakládal na svém praktickém duchu. Lety jsem sice stále ještě mlád, ale z myšlení mi prožité události kus mládí už jaksi setřely. Nechci ovšem tvrdit, že pod ním odhalily nějakou moudrost.

Je jistě zbytečné, abych se zabýval podrobnostmi spekulací, které mě do kentské vesničky Lympne přivedly. Dnes i obchodní transakce zavánějí dobrodružstvím. Riskoval jsem. Při tom se člověk nikdy nevyhne tomu, že chvíli dává a chvíli bere, a mně to vyšlo tak, že jsem nakonec musel klopit. Dosti nerad. I když jsem z toho nakonec vybruslil, jeden hašteřivý věřitel dostal chuť na pomluvy. Snad jste už někdy zakusili ten palčivý pocit uražené ctnosti, nebo aspoň jste k němu neměli daleko. Ten člověk mě přitiskl ke zdi. A protože jsem se nechtěl plahočit životem jako nějaký úředníček, neviděl jsem nakonec jiné východisko než napsat hru. Mám trochu představivosti i vybraný vkus, a dokud mě nezaskočil osud, byl jsem na nejlepší cestě pustit se tvrdě do boje. Věřil jsem sice v prvé řadě ve svou obchodnickou zdatnost, ale navíc jsem byl tenkrát nezvratně přesvědčen, že dovedu napsat úspěšnou hru. Takový nápad se myslím neobjevuje nikterak vzácně. Věděl jsem, že mimo zákonné obchodní transakce nezbývá už nic jiného, co by poskytovalo takové neomezené možnosti, a to pravděpodobně můj záměr ovlivnilo nejvíc. Úplně jsem si zvykl považovat to své nenapsané drama za vhodnou reservičku pro zlé časy. Zlé časy nadešly, a já se dal do práce.

Brzy jsem přišel na to, že napsat hru trvá déle, než jsem předpokládal. Původně jsem počítal, že mi na to bude stačit deset dní, a abych se jí mohl v klidu věnovat, našel jsem si v Lympne asyl. Gratuloval jsem si, že jsem ten domek dostal. Podle smlouvy jsem jej měl mít tři roky. Zavezl jsem si tam pár kousků nábytku, a dokud jsem se věnoval hře, obstarával jsem si i vaření sám. Paní Bondovou by bylo mé kuchařské umění sice zděsilo, ale náhodou měla šťávu! Vlastnil jsem konvici na kávu, jeden rendlík na vajíčka, druhý na brambory a pánev na párky a slaninu - tento jednoduchý kuchyňský aparát představoval veškerý můj komfort, člověk nemůže mít vždycky všechno prvotřídní, ale skromnost je vždycky možná. Pokud jde o ostatní věci, koupil jsem si na úvěr osmnáctigalonovou bečku piva a každý den ke mně přicházíval trpělivý pekař. Nehodoval jsem snad ve stylu Sybaritů, ale zažil jsem už horší časy. Trochu jsem litoval toho pekaře, byl to skutečně tuze slušný člověk, doufal jsem však, že i jemu se karta obrátí.

Hledá-li někdo samotu, v Lympne ji najde určitě. Je to v jílovité části Kentu; můj domek stál na okraji starého mořského útesu a okna hleděla přes plochy romneyské bažiny na moře. Za silně deštivého počasí tam není téměř přístup a slyšel jsem, že listonoš občas přecházívá prosáklejší úseky své trasy s prkýnky na nohou. Nikdy jsem ho přitom neviděl, ale dovedu si to dobře představit. Přede dveřmi těch pár chalup a domků, které tvoří zdejší vesnici, trčí ohromná březová košťata, aby si člověk mohl očistit boty z nejhoršího bahna. Podle toho si můžete aspoň trochu udělat obrázek, co je to za kraj. Pochybuji, že by tam ta vesnice vůbec byla, kdyby nešlo o hasnoucí památku na dávno zašlé časy. V římské době to býval velký anglický přímořský přístav Portus Lemanus, ale dnes je odtud k moři čtyři míle. Po celém příkrém kopci jsou rozsety balvany a zbytky římských zdí a starý Watling Street, místy ještě dlážděný, vyráží odtud k severu jako šíp. Na tom kopci jsem často stával a přemítal o celé té historii, o galejích a legiích, o zajatcích a úřednících, o ženách a obchodnících, o spekulantech, jako jsem já, o všem tom šumu a ruchu, který s řinkotem procházíval přístavem. A teď z toho zbývá jedině ta maltová suť na zeleném svahu, jedna dvě ovce - a já! A tam, kde se rozkládal přístav, táhne se širokou vlnovkou do dálky až k Dungenessu bažinatá rovina, poznamenaná tu a tam skupinkami stromů a kostelními věžemi starých středověkých městeček, která spějí k zániku jako kdysi Lemanus.

Vyhlídka na močál poskytovala skutečně jeden z nejhezčích pohledů, jaké jsem viděl. Dungeness byl odtud asi patnáct mil; ležel tam jako vor na moři a dále k západu se v mizícím slunci objevovaly kopce kolem Hastingsu. Někdy se rýsovaly blízko a jasně, jindy se ztrácely jako pod závojem kdesi dole a nezřídka je liják úplně smazal z obzoru. A všechny bližší části bažiny protkávala jasná síť příkopů a kanálů.

Obrys hřebenu bylo vidět z okna, u něhož jsem pracoval, a z téhož okna jsem také po prvé spatřil Cavora. To jsem právě zápasil se scénářem, pokoušeje se udržet myšlenky jen a jen u té perné práce, a tu pochopitelně upoutal mou pozornost.

Slunce již zapadlo, klidnou oblohu zbarvila živá žluť a zeleň a na tom pozadí se černě rýsovala přepodivná postavička.

Byl to malý kulaťoučký mužíček s tenkýma nohama, pohyboval se jaksi trhavě a měl zřejmě za to, že k jeho mimořádnému intelektu se hodí kriketová čapka, plášť, cyklistické pumpky a podkolenky. Jaký měl k tomu důvod, nevím, neboť na kole nejezdíval a kriket nehrával. Bůhví, jak ta nesourodá sbírka šatstva mohla vzniknout. Široce gestikuloval rukama, trhal hlavou a zejména bzučel. Bzučel, jako kdyby byl na elektřinu. Takové bzučení jste jakživ neslyšeli. A kromě toho si ještě každou chvíli prazvláštně odkašlával.

Krátce předtím napršelo a neobyčejně kluzký chodník jeho křečovitou chůzi ještě zhoršoval. Když se octl přesně proti slunci, zastavil se, vytáhl hodinky a zaváhal. Pak sebou škubl, obrátil se a vyrazil s nápadným spěchem na zpáteční cestu. To už negestikuloval, ale uháněl, jak jen mohl, dlouhatánskými kroky, které prozrazovaly, že má poměrně velké nohy - vzpomínám si, jak přilnavý jíl jejich rozměry groteskně zveličil.

To se přihodilo první den mého pobytu, kdy se můj tvůrčí elán udržoval na vrcholu, a tak jsem celou příhodu pokládal prostě za mrzuté rozptýlení - za ztrátu pěti minut. Vrátil jsem se ke svému scénáři. Ale když se příštího večera výjev s pozoruhodnou přesností opakoval a další den opět, a vlastně každý večer, kdy nepršelo, soustřeďoval jsem se na scénář již se značným úsilím. “Zatracený chlap,” ujelo mi, “člověk by řekl, že se učí chodit jako pimprle!” a několik večerů jsem ho proklínal hezky od plic.

Později moje rozmrzelost ustoupila údivu a zvědavosti. Proč musí proboha člověk provádět takovéhle kejkle? Čtrnáctého večera jsem to už nemohl vydržet, a jakmile se objevil, otevřel jsem skleněné dveře, přešel verandu a zamířil k místu, kde se pokaždé zastavoval.

Když jsem k němu přistoupil, držel už hodinky v ruce. Měl buclatý, zdravě růžový obličej a oči hnědé, trochu do červena - předtím jsem ho vídal jenom proti světlu. “Promiňte na okamžik, prosím vás,” oslovil jsem ho, když se obrátil.

Hleděl na mne nepřítomně. “Na okamžik,” opakoval, “jistěže. Nebo přejete-li si mluvit se mnou déle a nežádám-li příliš mnoho - váš okamžik už uplynul - nechtěl byste jít kousek se mnou?”

“Velmi rád,” přisvědčil jsem a přidal jsem se k němu.

“Moje zvyky jsou pravidelné. Můj čas pro společenské styky vymezený.”

“Tuhle dobu věnujete obvykle asi procházce, že?”

“Ano. Chodívám sem užívat západu slunce.”

“To není pravda.”

“Dovolte!?”

“Nikdy se na ně nedíváte.”

“Nedívám?”

“Ne. Pozoruji vás už čtrnáctý večer a ani jedinkrát jste se na západ slunce nepodíval.”

Svraštil čelo, jako kdyby narazil na nějaký problém.

“Nu, užívám slunce - ovzduší - chodím po této cestičce, touhle brankou,” - ukázal hlavou přes rameno - “a kolem -“

“Nechodíte. Nikdy jste tamtudy nešel. To je všechno nesmysl. Vždyť tam ani žádná cesta není. Dnes večer například -“

“Á, dnes večer! Počkejte. Aha! Právě jsem se podíval na hodinky, viděl jsem, že jsem venku již o tři minuty déle než přesně půl hodiny, zjistil jsem, že už nemám čas vykonat celou obchůzku, obrátil jsem se -“

“To děláte vždycky.”

Pohlédl na mne - zamyslel se. “Možná že máte pravdu, bude to asi tak. Ale o čem jste to chtěl se mnou mluvit?”

“Nu, právě o tomhle.”

“O tomhle?”

“Ano. Proč to děláte? Přicházíte každý večer a rámusíte -“

“Rámusím?”

“Asi takhle:” - napodobil jsem jeho bzučení.

Podíval se na mne a bylo vidět, že se mu to bzučení hnusí. “Tohle že dělám?” tázal se.

“Každičký večer, hrome.”

“O tom jsem neměl ani zdání.”

Náhle se zastavil. Vážně mě pozoroval. “Je to možné,” řekl, “že jsem si vytvořil návyk?”

“Nu, vypadá to tak. Nemyslíte?”

Potahoval si palcem a ukazováčkem spodní ret. Hleděl na louži u svých nohou.

“Mám hlavu nabitou nápady,” řekl. “A vy chcete vědět proč! Nuže, pane, mohu vás ujistit, že ani nevím, proč tyhle věci dělám, ani jsem dokonce nevěděl, že je vůbec dělám. Když tak o tom uvažuju, je to právě tak, jak říkáte. Já jsem skutečně za tímhle polem ještě nikdy nebyl… A vás to rozčiluje?”

Z jakéhosi důvodu jsem začal měknout. “Ne zrovna rozčiluje,” řekl jsem. “Ale představte si, že píšete nějakou hru!”

“To bych nedovedl.”

“Nu tak že děláte něco, na co se musíte soustředit.”

“Aha!” řekl. “Ovšem,” a zamyslel se. Jeho výraz prozrazoval tak očividné rozpaky, že mě to obměkčilo ještě více. Nevypadá to ostatně jako arogance, když chceme vědět po člověku, kterého neznáme, proč si na veřejném chodníku bzučí?

“Vidíte,” řekl sklesle, “je to návyk.”

“To asi bude.”

“Musím se to odnaučit.”

“Ale ne, jestli vás to vyvádí z míry. Já jsem vlastně ani neměl právo - můžete si přece dělat, co chcete.”

“Vůbec ne, pane,” řekl, “vůbec ne. Jsem vám velmi zavázán. Já se musím takových věcí vystříhat. Napříště si dám pozor. Mohl bych vás obtěžovat - ještě jednou? S tím rámusem?”

“Vypadá to asi takhle,” řekl jsem. “Bzzz, bzzz. Ale skutečně, víte -“

“Jsem vám velmi vděčný. Já dobře vím, že začínám být nemožně roztržitý. Jste docela v právu, pane - naprosto v právu. Jsem vám skutečně zavázán. Musím s tím přestat. Ale teď vidím, že jsem vás zavedl dál, než jsem měl.”

“Doufám, že vás moje opovážlivost -“

“Vůbec ne, pane, vůbec ne.”

Okamžik jsme se na sebe dívali. Smekl jsem a popřál mu dobrou noc. On křečovitě odpověděl a šli jsme každý svou cestou.

U schůdků přes plot jsem se ohlédl za jeho mizící postavou. Pozoruhodně změnil držení těla, jako by ochabl a scvrkl se. Kontrast s tou dřívější gestikulující a pobzukující postavičkou mě nesmyslně dojal. Díval jsem se za ním, dokud mi nezmizel z dohledu. Pak jsem se vrátil domů ke své hře a z hloubi duše jsem litoval, že jsem si nehleděl svého.

Příštího večera nebylo po něm ani vidu ani slechu a dalšího dne zase ne. Měl jsem ho však už plnou hlavu a také mi napadlo, že by mi mohl náramně posloužit v rozvíjení zápletky hry jako sentimentálně komický charakter. Třetího dne mě navštívil.

Chvíli jsem nemohl uhodnout, co ho ke mně přivedlo. Hovořil lhostejně a naprosto formálně, pak naráz přešel k věci. Chtěl ode mne odkoupit domek.

“Víte, “řekl, “já vám nedávám nejmenší vinu, ale porušil jste mi návyk a mně to rozházelo celý den. Chodím tu už celá léta - celá léta. Bezpochyby jsem si přitom bzučíval… Vy jste mi to všechno znemožnil!”

Navrhl jsem mu, aby zkusil chodit jinudy.

“Ne. Jinudy to nejde. Jenom tudy. Už jsem se na to ptal. A teď - každé odpoledne ve čtyři - narazím na neprostupnou zeď.”

“Ale milý pane, jestli je to pro vás tak důležité -“

“Životně. Víte, já jsem - já jsem badatel - zabývám se vědeckým výzkumem. Bydlím -” odmlčel se a vypadal zamyšleně, - “hned vedle,” řekl a mávl mi náhle rukou nebezpečně blízko očí. “V tom domě s bílými komíny, vidíte, tamhle nad stromy. A mé záležitosti jsou abnormální - abnormální. Právě dokončuji jeden z nejdůležitějších pokusů - mohu vás ujistit, že jde skutečně o jeden z nejdůležitějších pokusů všech dob. To vyžaduje neustálé přemýšlení, neustálou duševní pohodu a čilost. A odpoledne patřívalo k mým nejplodnějším chvílím - přetékal jsem novými nápady - novými hledisky.”

“Nu tak proč tudy nechodíte dál?”

“To by nebylo ono. Uvědomoval bych si, že to někomu vadí. Myslel bych na vás, jak sedíte u své hry - a podrážděně mě pozorujete - a nemyslel bych na svou práci. Ne! Já ten váš domek musím mít.”

Uvažoval jsem. Pochopitelně. Chtěl jsem si všechno řádně promyslet, dříve než řeknu něco rozhodujícího. Byl jsem tehdy vůbec dosti náchylný k obchodování a prodej mě vždycky vábil, ale za prvé to nebyl můj domek, a i kdybych mu jej prodal za dobrou cenu, mohl bych se dostat do nesnází při odevzdávání zboží, kdyby se dosavadní majitel o té transakci doslechl, a za druhé, nebyl jsem stále ještě, nu - vyrovnán. Šlo zřejmě o obchod, při němž se muselo jednat delikátně. Kromě toho mě také nenechávalo lhostejným, že Cavor je možná na stopě nějakého cenného vynálezu. Uvědomil jsem si, že bych se o jeho výzkumech rád dověděl více, nikoliv s nějakým nečestným úmyslem, ale prostě proto, že bych si na tom odpočinul od spisování. Vystrčil jsem tykadla.

Informoval mě docela ochotně. Vlastně tak, že jakmile se dostal do varu, změnil se náš rozhovor v monolog. Mluvil jako člověk, který někde dlouho poustevničil a své myšlenky si sám probíral stále dokolečka. Mluvil skoro hodinu a musím se přiznat, že mi to připadalo pořádně nezáživné. Ale přesto mě prostupovala spokojenost, jakou cítívá člověk při pomyšlení, že zanedbává práci, na kterou se dal. Při té první schůzce jsem pochytil ze zaměření jeho výzkumu pramálo. Hovořil z poloviny technickými výrazy, které jsem vůbec neznal, a jednu nebo dvě věci mi vysvětloval na základě elementární matematiky, jak to roztomile nazval, přičemž počítal inkoustovou tužkou na obálce tak hbitě, že mi bylo zatěžko třeba jen předstírat, že tomu rozumím. “Ano,” říkal jsem, “ano. Pokračujte!” Nicméně jsem z toho poznal aspoň tolik, že to není žádný blázen, který si na vynálezce jen hraje. Přestože vypadal potrhle, vyzařovala z něho jakási síla, která bláznovství vylučovala. Ať už ten jeho objev byl cokoliv, mechanicky se to provést dalo. Vyprávěl mi, že má dílnu a v ní tři pomocníky - původně výpomocné truhláře - které si sám vycvičil. Nu a z dílny na patentní úřad je zřejmě pouze krok. Pozval mě, abych se na to přišel podívat. Přijal jsem okamžitě a neopomenul jsem svůj zájem ještě zdůraznit sem tam nějakou vhodnou větičkou. Navržený převod domku se zatím příhodně odsunul.

Konečně se zvedl k odchodu a omlouval se, že se zdržel tak dlouho. Hovoří o své práci tak rád, říkal, ale poštěstí se mu to jen zřídka kdy. Takového inteligentního posluchače, jako jsem já, ještě mnohokrát neměl, málokdy se dostane do styku s profesionálními vědci.

“Všude tolik malichernosti,” vysvětloval, “tolik intrik! A přece když má člověk nápad - skutečně nový, plodný nápad - nechci být nemilosrdný, ale -“

Jsem člověk, který věří v náhlá vnuknutí. Učinil jsem návrh, snad překotný. Nesmíte však zapomínat, že jsem v Lympne spisoval už čtrnáct dní docela sám a kromě toho mě stále ještě hryzlo svědomí, že jsem mu překazil procházky. “A co, kdybyste si z tohohle vytvořil nový návyk?” řekl jsem. “Místo toho, který jsem vám pokazil. Aspoň do té doby, než to urovnáme s tím domkem. Vy potřebujete přemílat v hlavě svou práci. To jste dělával vždycky na odpolední procházce. Bohužel, už to nejde - to už se zpátky vrátit nedá. Ale co kdybyste chodil za mnou a o své práci mi vyprávěl, kdybyste mne používal jako zdi, na kterou byste mohl házet myšlenky a zase je chytat? Já přece nevím zdaleka dost, abych vám mohl vaše nápady ukrást - a neznám žádné vědce -“

Odmlčel jsem se. Cavor uvažoval. Zřejmě ho to lákalo. “Ale já bych vás asi nudil,” řekl.

“Myslíte, že jsem tak tupý?”

“To ne, ale technické problémy -“

“Buď jak buď, dnes odpoledne mě to zajímalo nesmírně.”

“To víte, že by mi to ohromně pomohlo. Myšlenky si člověk nejlépe urovná, když je někomu vysvětluje. Až dosud -“

“Neříkejte už nic, prosím vás.”

“Ale skutečně vás to nebude zdržovat?”

“Změna zaměstnání je nejlepší odpočinek,” prohlásil jsem s hlubokým přesvědčením.

Tím to bylo vyřízeno. Na schodech verandy se obrátil. “Již teď jsem vám nesmírně zavázán,” řekl.

Podíval jsem se na něj tázavě.

“Dokonale jste mě vyléčil z toho směšného zlozvyku bzučet si při chůzi,” vysvětloval.

Prohodil jsem něco v tom smyslu, jakou mám radost, že jsem mu nějak posloužil, a on šel dál.

Myšlenkový pochod, na nějž jsme v rozhovoru narazili, se ho asi opět zcela zmocnil. Začal mávat rukama jako dříve. Vánek mi donesl slabou ozvěnu jeho “bzzz”…

Nu, to konec konců nebyla moje věc.

Přišel hned druhý den ráno a další den zas a přednesl mi k naší obapolné spokojenosti dvě lekce z fysiky. Hovořil o “éteru”, o “silových trubicích”, o “gravitačním potenciálu” a o takových věcech a tvářil se přitom, jako by to bylo bůhvíjak jasné, a já jsem seděl ve druhé skládací židli a povzbuzoval ho slovy jako “Ano”, “Pokračujte” a “Rozumím”. Byla to strašlivě obtížná látka, ale on pravděpodobně vůbec netušil, jak hluboce mu nerozumím. Přicházely i chvíle, kdy jsem pochyboval, zda jsem si vybral správné zaměstnání, ale rozhodně jsem tím aspoň unikal té proklaté hře. Tu a tam se mi na okamžik rozbřesklo, ale hned nato jsem se opět ztratil v mlze, právě když jsem si myslel, že už stojím na pevné půdě. Někdy mi pozornost úplně selhala a pak jsem se vzdal, seděl jsem a civěl na něho a uvažoval, jestli by vlastně nebylo lepší použít ho jako ústřední postavy v nějaké dobré frašce a všechno ostatní nechat plavat. A potom jsem třeba zase na chvíli zabral.

Při nejbližší příležitosti jsem ho šel navštívit. Dům měl veliký a ledabyle zařízený - nezaměstnával žádné jiné služebnictvo než ty tři pomocníky a jeho jídelníček i soukromý život se vyznačovaly filosofickou prostotou. Byl abstinent, vegetarián a ctitel všech podobných projevů promyšlené ukázněnosti. Ale pohled na vybavení domu mi vyvrátil mnohou pochybnost. Od sklepa až po půdu to tam vypadalo, že to se svými objevy míní vážně - podivuhodný koutek v takovém zapadákově. Přízemní místnosti zaujímaly tesařské hoblice a přístroje, pekárna a kuchyňský kotel se změnily v úctyhodné vysoké pece, ve sklepě sídlila dynama a v zahradě plynojem. Pan Cavor mi to ukazoval s veškerou sdílnou horlivostí člověka, který žije příliš sám. Svou uzavřenost si teď vybíjel přemírou výřečnosti a já měl to štěstí, že jsem se stal jejím hromosvodem.

Ti tři pomocníci byli chvályhodnými představiteli vrstvy “rukodělníků”, z níž pocházeli. Svědomití, třebaže neinteligentní, silní, zdvořilí a ochotní. Jeden z nich, Spargus, který měl na starosti vaření a veškerou práci s kovem, býval námořníkem; druhý, Gibbs, byl truhlář a třetí, dříve zahradnický pomocník, zastával teď nejrůznější práce. Byli to pouhopouzí nádeníci. Veškerou inteligentní práci vykonával sám Cavor. Žili v hluboké nevědomosti i ve srovnání s mým zmateným dojmem.

A nyní se podívejme na povahu těch výzkumů. Zde vyvstává bohužel vážná nesnáz. Nejsem vědec-odborník, a kdybych se měl pokusit vyložit cíl, k němuž směřovaly Cavorovy experimenty, jeho vysoce učenou mluvou, určitě bych uvedl ve zmatek nejen čtenáře, ale i sám sebe, a nepochybně bych se dopustil nějaké chyby, nad níž by se každý náš moderní student matematiky a fysiky dobře pobavil. Nejlepší, co mohu tedy udělat, bude, když uvedu své dojmy vlastní nepřesnou řečí a nebudu se halit do roucha vědění, což mi ani nepřísluší.

Předmětem Cavorova bádání byla látka, která měla být “nepropustná” - on užil nějakého jiného výrazu, zapomněl jsem již jakého, ale slovo “nepropustný” vyjadřuje dobře, o co šlo - pro “všechny formy zářivé energie”. “Zářivá energie”, vysvětloval mi, je cosi jako světlo nebo teplo nebo ty Roentgenovy paprsky, o nichž se tolik mluvilo asi tak před rokem, anebo jako Marconiho elektrické vlny či gravitace. Tohle všechno, říkal, vyzařuje z center a působí to na vzdálená tělesa a odtud pramení pojem “zářivá energie”. Téměř všechny látky jsou nepropustné pro tu nebo onu formu zářivé energie. Sklo například propouští světlo, ale zdaleka ne tolik tepla, takže se ho může používat jako tepelného stínítka, a kamenec zase nepropouští světlo, ale teplo zadržuje úplně. Roztok jodu v sirouhlíku naopak zcela zadržuje světlo, ale teplo propouští dobře. Plamen před námi skryje, ale pustí na nás veškerý jeho žár. Kovy nejen nepropouštějí světlo a teplo, ale ani elektrickou energii, která zase prochází jak jodovým roztokem, tak sklem, jako by jí téměř vůbec nestály v cestě. A tak dále.

A nyní, všechny známé látky “propouštějí” gravitaci. Můžeme použít nejrůznějších stínítek, abychom cokoliv chránili před světlem nebo žárem, před elektrickým působením Slunce nebo před zemským teplem; plechovými štíty můžeme odstínit různé předměty vůči Marconiho paprskům, avšak nic nezadrží gravitační sílu Slunce nebo gravitační sílu Země. Ale proč by to nemělo nijak jít, těžko říci. Cavorovi nebylo jasné, proč by taková látka neměla existovat, a já jsem mu to samozřejmě povědět nemohl. Nikdy mi ani na mysl nepřišlo, že by něco takového bylo možné. Dokazoval mi výpočty na papíře, jimž by bezpochyby rozuměl lord Kelvin nebo profesor Lodge, profesor Karl Pearson nebo kdokoliv z těch velkých vědců, ale které mne prostě uváděly do beznadějného zmatku, že taková látka je nejen možná, ale že musí vyhovovat jistým podmínkám. Jeho argumentace byla nesmírně důmyslná. Jakkoliv mě ten úžasný objev vzrušoval, nedokázal bych jej už reprodukovat. “Ano,” říkal jsem na to stále, “ano, pokračujte!” Pro náš příběh se spokojme s konstatováním, že Cavor věřil v možnost úspěšné výroby oné předpovídané látky, nepropustné pro gravitaci, a to z jakési složité slitiny kovů a čehosi nového - nějakého nového prvku; tuším, že se jmenoval snad helium a posílali mu jej z Londýna v zapečetěných kamenných nádobách. Tenhle detail je prý pochybný, ale já jsem si téměř jist, že si v těch zapečetěných nádobách dával posílat helium. Bylo to určitě něco velmi plynného a řídkého. Kdybych si jen byl tehdy psal poznámky…

Ale copak jsem mohl předvídat, jak budou jednou poznámky žádoucí?

Člověk i s tou nejmenší troškou fantasie musí pochopit neobyčejné perspektivy takové látky a aspoň poněkud si představí mé vzrušení, když se z mlhy nesrozumitelných vět, jimiž se Cavor vyjadřoval, vynořil tenhle jasný bod. Působil jako uklidňující odbočka v dramatu! Trvalo mi nějakou dobu, než jsem uvěřil, že jsem si to vyložil správně, a dával jsem si dobrý pozor, abych mu nepoložil otázku, která by mu byla prozradila, s jakým propastným nepochopením se setkává jeho každodenní výklad. Ale nikdo při čtení tohoto příběhu nepochopí mé pocity úplně, protože z mého suchopárného vyprávění nebude moci vycítit, jak silně jsem věřil, že se ta podivuhodná látka naprosto určitě vyrobí.

Nevzpomínám si, že bych po některé návštěvě u Cavora věnoval své hře aspoň hodinu soustavné práce. Mou fantasii zaměstnávaly jiné věci. Ta látka měla zřejmě neomezené možnosti, ať jsem se pustil tím nebo oním směrem, vždycky jsem narazil na divy a převraty. Kdyby chtěl na příklad někdo zvednout jisté, jakkoliv ohromné břemeno, stačilo by, aby pod ně vsunul plátek oné látky, a už by je zvedl stéblem slámy. Hned napoprvé mě to samovolně nutilo aplikovat ten princip na děla a pancéřové lodi, na veškeré bojové materiály a taktiky a odtud na námořní i pozemní dopravu, na stavebnictví a na každou myslitelnou formu lidského podnikání. Náhoda, která mě přivedla k samé kolébce zcela nové doby - nešlo o nic menšího než o novou epochu - patřila mezi náhody, jaké se vyskytují jednou za tisíc let. Jakmile se to jednou rozvinulo, rostlo to a rostlo. Mimo jiné jsem v tom viděl svoji spásu jakožto obchodníka. Viděl jsem mateřskou společnost a sesterské společnosti, odbytiště vpravo, odbytiště vlevo, sdružení a trusty, výsady a koncese stále širší a širší, až nakonec jediná mamutí společnost Cavorit vedla a ovládala celý svět.

A já k ní patřil!

Bez meškání jsem si vytyčil linii. Věděl jsem, že dávám v sázku vše, ale skočil jsem do toho rovnýma nohama.

“Přišli jsme zaručeně na největší vynález všech dob,” řekl jsem a zdůraznil jsem slůvko “jsme”. “Budete-li mě chtít nechat stranou, musíte si k tomu vzít pistoli. Zítra se u vás hlásím jako čtvrtý pomocník.”

Moje nadšení ho zřejmě překvapilo, ale nepojal ani trošku podezření ani se netvářil nepřátelsky. Spíše jako by si nevěřil.

Podíval se na mne pln pochyb. “Vy opravdu myslíte -” začal. “Ale vaše hra! Co s tou?”

“S tím je už konec!” zvolal jsem. “Milý pane, vy nechápete, co máte? Nechápete, co z toho bude?”

Byl to pouze řečnický obrat, ale on to skutečně nechápal. Zprvu jsem tomu nemohl věřit. On zatím nezačal mít ani nejmenší potuchy, co to znamená. Ten úžasný človíček pracoval celou dobu čistě na teoretickém podkladě. Když řekl, že je to “nejvýznamnější” objev všech dob, mínil prostě, že to uvádí v soulad ty a ty teorie a objasňuje celou řadu pochybností; použitím látky, s níž se chystal vyrukovat, se neznepokojoval o nic víc než stroj na výrobu kanónů. Ta látka byla uskutečnitelná a on se ji chystal vyrobit. V’lá tout, jak říkají Francouzi.

Ve všem ostatním byl úplný dětina. Až látku vyrobí, přejde do historie pod názvem cavorit nebo cavorin, on se stane členem Královské společnosti, jeho portrét se objeví v galerii vědeckých kapacit časopisu Nátuře a podobně. A to je vše, co za tím viděl! Byl by pustil takovouhle bombu do světa, jako kdyby šlo jenom o nový druh komára, nebýt toho, že jsem se k tomu náhodou natrefil já. A bylo by to zůstalo zbůhdarma ležet jako již nejedná dobrá věc, kterou tihle vědátoři vytáhli na světlo a odevzdali lidstvu.

Když jsem si tohle uvědomil, byl jsem to já, kdo řečnil, a Cavor, kdo říkal: “Pokračujte!” Vyskočil jsem. Přecházel jsem po pokoji a gestikuloval jako dvacetiletý chlapec. Pokoušel jsem se mu vysvětlit, jaké má v té záležitosti povinnosti a odpovědnost - jaké máme v té záležitosti povinnosti a odpovědnost. Ujišťoval jsem ho, že naděláme dost bohatství, abychom rozpoutali jakoukoliv myslitelnou sociální revoluci, že se staneme pány a vládci celého světa. Vyprávěl jsem mu o společnostech a patentech a o plné schránce tajných výrobních postupů. Všechny tyhle záležitosti ho zřejmě braly tak, jako mne předtím jeho matematika. Na růžovoučké tvářičce se mu objevil zmatený výraz. Koktal cosi o tom, že bohatství je mu lhostejné, ale já jsem si toho nevšímal. On prostě bohatý být musí a žádné koktání mu nepomůže. Dal jsem mu na srozuměnou, jaký jsem já člověk a že mám za sebou nemalé obchodní zkušenosti. Neřekl jsem mu, že jsem momentálně nevyrovnaný bankrotář, protože to bylo dočasné, ale doufám, že jsem svou očividnou chudobu zastřel finančními nároky. A zcela mimovolně - jak to u takových projektů bývá - došlo mezi námi k vzájemné dohodě o monopolu Cavorit. On udělá tu látku a já z ní udělám hospodářský zázrak.

Držel jsem se jako pijavice slůvka “my” - “vy” a “já” pro mne neexistovalo.

On si přál, aby zisky, o nichž jsem mluvil, šly na dotaci výzkumných prací, ale to byla samozřejmě věc, na níž bychom se domluvili později. “Dobrá,” halekal jsem, “dobrá.” Hlavní je, jak jsem naléhavě opakoval, aby to už bylo hotovo.

“Máme látku,” vykřikoval jsem, “bez níž si nemůže dovolit existovat žádná domácnost, továrna, pevnost nebo loď - má ještě universálnější možnosti použití než nějaká geniální medicina. Není ani jediné její vlastnosti, ani jediného z deseti tisíc možných použití, aby nám to, Cavore, nevyneslo bohatství, o jakém se ani největším lakomcům nesnilo!”

“Ano!” řekl. “Začínám to chápat. Je to obdivuhodné, jak se člověku otevřou nová hlediska na věc, když si o ní pohovoří!”

“A vy jste měl to štěstí, že jste hovořil s tím pravým!”

“Domnívám se,” řekl, “že nikdo necítí absolutní nechuť k ohromnému bohatství. Ale něco jiného je -“

Odmlčel se. Čekal jsem.

“Víte, ono je docela možné, že se nám to nakonec nepodaří. Třeba to bude jeden z těch případů, které jsou teoreticky možné, ale prakticky neuskutečnitelné. Nebo až ji vyrobíme, může se objevit nějaký háček -!”

“Až se objeví, tak si na něj posvítíme,” řekl jsem.

2

PRVNÍ VÁRKA CAVORITU

Pokud šlo o vlastní výrobu, obával se však Cavor bezdůvodně. Čtrnáctého října 1899 byla ta neuvěřitelná látka vyrobena.

A co je zvláštní, byla nakonec vyrobena náhodou, když to pan Cavor nejméně očekával. Slil totiž řadu kovů a ještě jakýchsi přísad - jaká škoda, že neznám podrobnosti! - směs mínil nechat asi týden stát a potom ji pomalu ochlazovat. Pokud byly jeho výpočty správné, poslední stadium sloučení mělo nastat, až teplota hmoty klesne na 60° Fahrenheita. Náhoda však tomu chtěla, že u obsluhy pece došlo bez Cavorova vědomí k neshodě. Gibbs, který se o pec dosud staral, dostal najednou chuť svalit svou povinnost na muže, jenž býval dříve zahradníkem, a odůvodňoval to tím, že uhlí je prý zemina, protože se kope, a nemůže tady spadat do kompetence truhlářovy. Bývalý zahradnický pomocník však tvrdil, že uhlí je něco jako kov nebo ruda, nehledě k tomu, že on je kuchař. A Spargus naléhal na Gibbse, ať se jen stará o uhlí, je přece truhlář a uhlí je, jak každý ví, zkamenělé dřevo. Načež Gibbs přikládání nechal, druzí dva se jeho úkolu neujali a Cavor se natolik pohroužil do jistých zajímavých problémů týkajících se létacího stroje z cavoritu (při zanedbání odporu vzduchu a ještě dvou tří jiných okolností), že si vůbec nevšiml, že něco neklape. Jeho vynález se zrodil předčasně, právě když kráčel přes pole k mému domku, abychom si jako každé odpoledne popovídali u čaje.

Pamatuji se na tu událost neobyčejně živě. Voda vřela, všechno bylo připraveno a mne jeho “bzzz” vylákalo na verandu, čilá postavička se černala na pozadí podzimního západu slunce a komíny jeho domu vykukovaly vpravo z nádherně zbarvené skupiny stromů. V dálce se v modravém oparu tyčily wealdské kopce a vlevo se klidně do šíře i dáli rozkládala mlhavá bažina. A pak -

Komíny vyletěly do povětří, rozsypaly se přitom na šňůry cihel a za nimi se vznesla střecha a všemožné kusy nábytku. Vzápětí je dohonil obrovský bílý plamen. Stromy kolem budovy se kymácely, kroutily a rozervané na kusy lítaly do oslňující záře. Do uší mi zadunělo takové hromobití, že jsem na jedno ucho zůstal nadosmrti hluchý, a všude kolem mne nezadržitelně praskala okna.

Neudělal jsem ještě ani tři kroky z verandy ke Cavorovu domu, když se přihnal vichr.

V okamžiku jsem měl šosy kabátu na hlavě a zcela proti mé vůli mě to hnalo mílovými kroky ke Cavorovi. Současně vichr uchvátil vynálezce, zatočil jím a už letěl svištícím vzduchem. Necelých šest yardů ode mne dopadla na zem stříška z mého komína, odskočila dobrých dvacet stop a v mohutných skocích ji to hnalo k ohnisku rozruchu. Cavor kopal kolem sebe a plácal rukama, dokud se nesnesl zase dolů, hezkou chvíli se kutálel po zemi, ze všech sil se snažil vstát, ale opět ho to zvedlo a neslo šílenou rychlostí kupředu, až konečně zapadl mezi krutě zmítané stromy, které sténaly kolem jeho domu.

Mračno kouře a popela a jakýsi plát modravě světélkující hmoty vyrazily k zenitu. Kolem mne proletěl velikánský kus plotu, narazil ze šikmá na zem, rozplácl se, a tím to nejhorší skončilo. Vzdušný vír rychle opadával, až z něho zbyla jenom silná vichřice, a já jsem si opět uvědomil, že dýchám a stojím na nohou. Opřel jsem se zády proti větru, a tak se mi podařilo zůstat na místě a posbírat zbytky zdravého rozumu.

Celá tvářnost krajiny se ve chvíli změnila. Klidný západ slunce byl ten tam, obloha potemněla uhánějícími mraky, vichříce všechno srovnala se zemí nebo rozkymácela. Ohlédl jsem se, abych viděl, jestli můj domek aspoň zhruba ještě stojí, a pak jsem doklopýtal ke stromům, v nichž zmizel Cavor a mezi jejichž vysokými, obnaženými větvemi probleskovaly plameny hořícího domu.

Vrazil jsem do podrostu, chytal jsem se stromů, pobíhal od jednoho k druhému a hezky dlouho jsem hledal marně. Pak jsem zpozoroval, že se něco hýbe uprostřed hromady z roztřískaných větví a plotu, která se navršila u pozůstatku zahradní zídky. Rozběhl jsem se, ale dříve než jsem se tam dostal, oddělil se z hromady jakýsi hnědý předmět, postavil se na dvě zablácené nohy a vztáhl ke mně dvě umdlévající zakrvácené ruce. Na trupu se tomu třepotalo pár rozedraných cárů vlajících ve větru.

Chvíli jsem ten balvan hlíny nepoznával, ale pak jsem pochopil, že je to Cavor obalený blátem, v němž se předtím koulel. Skláněl se proti větru a vytíral si špínu z očí a úst.

Potom natáhl blátivý pahýl a pokročil vrávoravě ke mně. Obličej se mu chvěl vzrušením a ustavičně mu z něho odpadávaly kousíčky bláta. V životě jsem neviděl tak zničenou a bednou bytost, proto mě nesmírně ohromilo, když jsem zaslechl: “Gratulujte mi,” vydechl těžce, “gratulujte mi!”

“Vám gratulovat?” řekl jsem. “Panebože! K čemu?”

“Mám to.”

“To teda máte. Proč to probůh vybuchlo?”

Jeho slova odnesl prudký závan větru. Pochytil jsem z nich jen, že to vůbec nebyl výbuch. Vítr mnou mrštil prudce k němu, až jsme se srazili - stáli jsme a drželi se jeden druhého.

“Snažte se dostat zpátky do mého domku,” zařval jsem mu do ucha. Neslyšel mě a křičel cosi o “třech obětech vědy” a také něco jako “za moc nestáli.” Tísnila ho v tu chvíli představa, že jeho tři pomocníci v tom tornádu zahynuli. Naštěstí tomu tak nebylo. Sotva se totiž vydal ke mně, odešli do hostince v Lympne, aby otázku pecí prodebatovali nad nějakým menším občerstvením.

Opakoval jsem svůj návrh, abychom se vrátili do mého domku, a tentokrát mi porozuměl. Chytli jsme se pod paží, vyrazili jsme a nakonec se nám podařilo uchýlit se ke mně pod přístřeší nebo alespoň pod to, co z něho zbylo. Chvíli jsme seděli v lenoškách a lapali po dechu. Okna byla všechna porozbíjená a lehčí kusy nábytku pořádně přeházené, ale k nějaké nenapravitelné škodě nedošlo. Kuchyňské dveře nápor na štěstí vydržely, takže veškeré mé nádobí a vařivo pohromu přečkalo. I petrolejová kamínka ještě hořela, a tak jsem postavil znovu na čaj. Když byl hotový, požádal jsem Cavora o vysvětlení.

“Vyšlo to,” trval na svém. “Vyšlo to. Mám to a je to v pořádku.”

“Jakto v pořádku?” protestoval jsem. “Vždyť v okruhu dvaceti mil jistě nestojí ani jediný stoh nebo plot a ani jediná došková střecha není celá…”

“Je to skutečně v pořádku. Nepředvídal jsem samozřejmě tohle malé překvapení. Měl jsem plnou hlavu jiného problému a kromě toho tyhle praktické vedlejší stránky mi vůbec snadno unikají. Ale je to v pořádku.”

“Milý pane,” pozvedl jsem hlas, “copak nechápete, že jste způsobil škody v ceně několika tisíc liber?”

“V tom spoléhám na vaši diskrétnost. Já vím, že nejsem praktický člověk, ale nedalo by se to pokládat za cyklon?”

“Ale výbuch -“

“To přece nebyl výbuch. Je to strašlivě jednoduché. Jenže, jak říkám, já mám sklon tyhle maličkosti přehlížet. To je jako s tím bzučením, ale ve větším měřítku. Nedopatřením jsem vyrobil tu svou látku, ten cavorit, v tenkém, širokém plátu…”

Odmlčel se. “Je vám snad jasné, že ta hmota nepropouští gravitaci, že zabraňuje věcem, aby se vzájemně přitahovaly?”

“Ano,” řekl jsem. “Je.”

“Tedy jakmile dosáhla teploty 60° Fahrenheita a výrobní proces se skončil, to, co bylo nad ní, vzduch, část střechy, stropu a horního poschodí, všechno přestalo mít váhu. Předpokládám, že víte - dnes to ví už každý - že vzduch má jako každá věc svou váhu, že na povrchu zemském tlačí všemi směry a na všechno vahou čtrnácti a půl libry na čtvereční palec.”

“To vím,” řekl jsem. “Pokračujte.”

“Já to vím také,” podotkl. “To vám jenom ukazuje, jak je veškeré vědění k ničemu, pokud ho vhodně neaplikujete. Vidíte, nad naším cavoritem to přestalo platit, vzduch tam přestal vyvíjet jakýkoliv tlak a okolní vzduch kromě toho nad cavoritem začal tlačit na ten náhle beztížný vzduch vahou čtrnácti a půl libry na čtvereční palec. Chápete to už? Všecek vzduch kolem cavoritu se opřel nezadržitelnou silou do vzduchu nahoře. Vzduch nad cavoritem byl prudce vytlačen vzhůru, vzduch, který spěšně proudil na jeho místo, ztratil okamžitě váhu, přestal vyvíjet jakýkoliv tlak, následoval příkladu svého předchůdce, prorazil strop a zvedl střechu…

Všimněte si,” pokračoval, “že to vytvořilo jakousi atmosférickou fontánu, jakoby vzdušný komín. A kdyby sám cavorit nebyl býval volně uložen a stržen do toho komína, co myslíte, že by se bylo stalo?”

Uvažoval jsem. “Myslím,” řekl jsem, “že by se vzduch stále ještě hnal nad ten pekelný krám a vzhůru.”

“Přesně tak,” přikývl. “Ohromná fontána -“

“Chrlící do vesmíru! Proboha! Vždyť by to bylo odčerpalo veškerou zemskou atmosféru! Bylo by to připravilo svět o vzduch! Bylo by to přineslo záhubu celému lidstvu! Ten žvaneček hmoty!”

“Nikoliv zrovna do vesmíru,” řekl Cavor, “ale prakticky by to bylo stejně zlé. Bylo by to se Země strhlo ovzduší, jako když se oloupe banán, a bylo by je odmrštilo na tisíce mil. Ovzduší by pak bylo dopadlo samozřejmě zase zpátky - ale na svět už zadušený! Z našeho hlediska to není o nic lepší, než kdyby se nevrátilo vůbec!”

Civěl jsem na něho. Byl jsem ještě natolik užaslý, že jsem si neuvědomil, jak mylné byly mé domněnky. “Co chcete dělat dál?” zeptal jsem se.

“V prvé řadě, jestli mi půjčíte nějakou zahradnickou lopatu, odházím trochu té hlíny, kterou jsem obalen, a pak jestli mi dovolíte použít svého domácího zařízení, se okoupu. Teprve potom se nám bude lépe hovořit. Myslím, že bude rozumné,” položil mi zablácenou ruku na rameno, “když o té věci nepromluvíme ani slůvko s nikým třetím. Vím, že jsem způsobil velikou škodu - pravděpodobně budou sem tam v kraji zničeny i obytné domy. Ale na druhé straně naprosto nejsem s to nahradit škodu, kterou jsem nadělal, a jestli vyjde najevo pravá příčina, povede to jen k zášti a znemožní mi to práci. Všechno člověk předvídat nemůže, to víte, a já si teď nemohu dovolit zatížit své teoretisování břemenem praktických úvah. Později, až nastoupíte vy se svým praktickým mozkem a rozjedeme společnost Cavorit - rozjedeme je správný výraz, že? - a až se uskuteční všechno, co od ní očekáváte, pak se můžeme s těmi postiženými vyrovnat. Ale teď ne - teď ne. Neobjeví-li se žádné jiné vysvětlení, budou to lidé za dnešního neuspokojivého stavu meteorologické vědy všechno připisovat cyklonu; dojde snad i k veřejné sbírce, a jelikož můj dům se zřítil a shořel, měl bych v tom případě dostat značnou úhradu, která by mi náramně pomohla v další výzkumné práci. Ale jestli se proslechne, že jsem to způsobil já, nebude uspořádána žádná podpůrná akce a všichni budou pobouřeni. Neměl bych prakticky už nikdy možnost pracovat v klidu dál. Moji tři pomocníci snad zahynuli, snad také ne. To je detail. Jestli ano, není to velká ztráta. Byli víc horliví než schopní a za tuhle předčasnou událost vděčíme jistě hlavně tomu, že jeden vedle druhého zanedbali službu u pece. Jestliže nezahynuli, pochybuji, že by měli tolik inteligence, aby dovedli vysvětlit, co se to stalo. Spokojí se s báchorkou o cyklonu. A budu-li se smět usadit v některém nepoužívaném pokoji vašeho domku, dokud můj dům bude neobyvatelný -“

Odmlčel se a zahleděl se na mne.

Člověk takových možností, uvažoval jsem, není jenom tak obyčejný host.

“Snad abychom radši začali hledat tu lopatu,” vstal jsem a vedl ho k rozprášeným pozůstatkům skleníku.

A zatím co se koupal, rozmýšlel jsem si celou věc o samotě. Bylo mi jasné, že společnost pana Cavora přináší nevýhody, jaké jsem nepředvídal. Jeho roztržitost, která jen tak tak nezbavila zeměkouli obyvatelstva, mohla každou chvíli způsobit nějakou jinou vážnou nepříjemnost. Na druhé straně jsem byl ale mladý, zrovna v pěkné bryndě a docela naložený na bezstarostné dobrodružství - s nadějí na výnosný konec. Už jsem si v duchu umínil, že po této stránce z toho vytřískám nejmíň polovic. Na štěstí jsem si domek, jak jsem už vysvětlil, najal na tři roky bez odpovědnosti za opravy a nábytek, pokud tam zůstal, byl koupený narychlo, ještě nezaplacený a naprosto nestylový. Nakonec jsem se rozhodl, že to s Cavorem potáhnu dál a uvidím, jak to všechno dopadne.

Celá záležitost začala ovšem vyhlížet docela jinak. Už jsem úplně přestal pochybovat o nesmírných možnostech té látky, ale zato se ve mně ozvaly pochybnosti, dočkáme-li se dělové lafety a lakýrek.

Bez odkladu jsme se pustili do rekonstrukce laboratoře, abychom mohli pokračovat v pokusech. Jakmile došlo na otázku, jak vyrobíme novou várku, Cavor mimořádně přiblížil svůj výklad mé úrovni.

“Samozřejmě, že ji musíme vyrobit znovu,” řekl s radostí, jakou jsem u něho nečekal, “samozřejmě, že ji musíme vyrobit znovu. Upletli jsme si možná na sebe bič, ale teorii máme nadobro za sebou. Jestli se budeme moci vyhnout tomu, abychom nerozbili tu naši planetku, ušetříme ji. Ale riskovat se musí! Musí. Při experimentální práci to jinak nejde. A zde musíte nastoupit jako praktický člověk vy. Já si myslím, že bychom cavorit mohli postavit na výšku a udělat jej hodně tenoučký. Ještě nevím. Mám jistou mlhavou představu i o jiné metodě. Sotva bych ji zatím uměl vysvětlit. Ale je zajímavé, že mi napadlo, co jsem měl vlastně udělat, právě při těch kotrmelcích v blátě, kdy mě hnal vítr a vůbec jsem nevěděl, jak celé to dobrodružství skončí.”

Třebaže jsem pomáhal i já, narazili jsme na menší nesnáze a přitom jsme se stále činili na obnově laboratoře. Než došlo na neodvratné rozhodování, jaká bude přesná podoba a metoda druhého pokusu, museli jsme se ještě notně zapotit. Jediné zdržení nám způsobila stávka tří nádeníků, kteří protestovali proti tomu, abych jim dělal parťáka. Ale to se po dvoudenním průtahu urovnalo.

3

STAVÍME KOULI

Vzpomínám si velmi jasně, při jaké příležitosti mi Cavor sdělil ten svůj nápad s koulí. Zmiňoval se o něm tu a tam již dříve, ale tehdy ho to vyloženě uchvátilo. Vraceli jsme se právě ke mně na čaj a on se cestou rozbzučel. Najednou vykřikl, “To je ono! Už to mám! Bude to něco jako roleta!”

“Co máte?” zeptal jsem se.

“Vesmír - celý! Měsíc!”

“O čem to mluvíte?”

“O čem? Nu - musí to být koule! O tom mluvím!”

Byl jsem s rozumem vedle a chvíli jsem ho nechal, ať si vykládá po svém. Neměl jsem tehdy ani nejmenší potuchy, kam tím míří. Ale po svačině mi to objasnil.

“Má se to asi takhle,” řekl mi. “Posledně jsem tu látku, která isoluje věci od gravitace, nalil do ploché nádržky s přehnutým okrajem, a ten ji držel dole. A sotva se ochladila a výroba tím skončila, došlo k tomu nadělení, všechno nad ní ztratilo váhu, vzduch vytryskl do povětří, dům také, a kdyby nebyla vytryskla do povětří i sama ta látka, nevím, co by se bylo stalo! Ale dejme tomu, že ten materiál je na volném prostranství a může bez překážek vzhůru!”

“Okamžitě se vznese!”

“Zajisté. A nezpůsobí víc rozruchu než odpálení velikého děla.”

“Ale co z toho?”

“Vznesu se s ním!”

Postavil jsem šálek a vyvalil na něho oči.

“Představte si kouli,” vysvětloval, “dost velkou, aby se do ní vešli dva lidé se zavazadly. Bude ocelová a vyložená tlustým sklem; bude obsahovat patřičnou zásobu ztuhlého vzduchu, koncentrovanou potravu, přístroj na destilaci vody a tak dále. A zvenčí bude na oceli jakoby navrstven -“

“Cavorit?”

“Ano.”

“Ale jak se dostanete dovnitř?”

“Podobný problém už měli s nadívaným knedlíkem.”

“Ano, já vím. Ale jak to uděláte?”

“To je náramně snadné. Je k tomu potřeba jenom vzduchotěsného průvlaku. Ten bude ovšem muset být trochu složitější; bude muset být opatřen záklopkou, aby se daly v případě nutnosti věci vyhodit bez velké ztráty vzduchu.”

“Něco jako měl Jules Verne v románě ‚Ze Země na Měsíc’?”

Cavor však romány nečetl.

“Začínám to chápat,” řekl jsem pomalu. “A vy budete muset vstoupit dovnitř a uzavřít se tam, dokud bude cavorit ještě teplý, a jakmile se ochladí, přestane podléhat gravitaci a už poletíte -“

“Po tečně.”

“Vy poletíte po přímce -” zarazil jsem se náhle. “Ale jak to zařídíte, abyste po té přímce neodcestoval do vesmíru navždy?” zeptal jsem se. “Nemáte přece jisté, že se někam dostanete, a i když ano - jak se vrátíte zpátky?”

“O tom jsem právě uvažoval,” řekl Cavor. “To jsem měl na mysli, když jsem říkal, že už to mám. Vnitřní skleněná koule může být vzduchotěsná a až na ten průvlak z jednoho kusu a ocelová koule může být vyrobena z dílů, přičemž každý díl se bude moci svinovat asi jako roleta. Ty lze snadno ovládat pomocí pružin a spouštět a zastavovat se dají elektřinou, procházející sklem v zatavených platinových drátcích. To je všechno už jenom detail. A tak pomineme-li tloušťku těch rolet, bude se celá vnější cavoritová koule skládat z oken nebo rolet, podle toho, jak je raději nazvete. Budou-li tedy všechna ta okna či rolety zavřeny, nedostane se do koule ani světlo, ani teplo, ani gravitace, ani žádná jiná zářivá energie a koule poletí vesmírem po přímce stále dál, jak říkáte. Ale otevřte okno; představte si, že jedno okno je otevřené. Pak nás okamžitě začne přitahovat jakékoliv těžké těleso, které bude náhodou v tom směru -“

Seděl jsem a rovnal si to v hlavě.

“Chápete to?” řekl.

“Chápu, chápu.”

“Budeme prakticky moci křižovat vesmírem, jak se nám zlíbí. Chvíli nás bude přitahovat to těleso, chvíli zas ono.”

“Ano, ano. To je mi naprosto jasné. Jenže -“

“Copak?”

“Nechápu docela dobře, proč bychom to měli dělat! To si vlastně jenom odskočíme ze Země a zase se vrátíme.”

“Jistě! Ale na příklad bychom se mohli podívat na Měsíc!”

“A co když se tam dostanete? Co tam?”

“To by se vidělo - I kdyby to znamenalo jen nové poznatky.”

“Je tam vzduch?”

“Možná.”

“Není to špatný nápad,” řekl jsem, “ale je to tak veliký podnik, že mi to až bere dech. Na Měsíc! Já bych mnohem raději vyzkoušel napřed něco menšího.”

“To je pro potíže se vzduchem vyloučeno.”

“Proč by se nemohl ten nápad s pružinovými roletami - s cavoritovými roletami v silných ocelových rámech - využít ke zvedání břemen?”

“To by nešlo,” stál na svém. “Ostatně cesta do vesmíru nebude o nic horší než polární výprava. A na polární výpravy se lidé vydávají.”

“Ale ne obchodníci. A kromě toho za polární výpravy dostanou zaplaceno. A jestliže se něco přihodí, nastoupí záchranné čety. Ale tohle - dát se prostě vystřelit do vesmíru pro nic za nic.”

“Pokládejme to za průzkum.”

“To budeme muset… Třeba z toho půjde udělat knížka,” řekl jsem.

“Jistě tam budou nerosty,” řekl Cavor.

“Na příklad?”

“Nu, síra, rudy, snad zlato, možná nové prvky.”

“Ale na kolik přijde dopravné,” řekl jsem. “Vy přece jenom nejste ani trochu praktický. Vždyť Měsíc je odsud čtvrt miliónu mil.”

“Podle mého názoru nemůže být doprava žádného břemena na jakékoliv místo určení nijak nákladná, když je zabalíme do cavoritového pouzdra.”

Na to jsem nepomyslel.

“Sesláno franko přímo na kupujícího, že?”

“Nemuseli bychom se také omezit jenom na Měsíc.”

“Myslíte -?”

“Máme tu Mars - čisté ovzduší, nové prostředí, radostný pocit lehkosti. Tam si tak zaletět, to by mohlo být příjemné.”

“Je na Marsu vzduch?”

“Ano, jistě!”

“Nechtěl byste tam zřídit sanatorium? Mimochodem, jak je Mars daleko?”

“V tuhle dobu dvě stě miliónů mil,” odtušil Cavor, “a musíte letět těsně kolem Slunce.”

Moje fantasie opět ožívala. “Konec konců,” řekl jsem, “něco na tom je. Takový cestovní ruch -“

Jako blesk mi napadla úžasná možnost. Rázem se mne zmocnila vidina sluneční soustavy celé protkané dopravními plavidly a luxusními koulemi společnosti Cavorit. “Předkupní právo,” vytanulo mi na mysli - předkupní právo na planetách. Připomněl jsem si starý španělský monopol na americké zlato.*1 A to by neplatilo jenom pro tu nebo onu planetu - to by platilo pro všechny. Civěl jsem na Cavorův ruměnný obličej a moje obrazotvornost pracovala na plné obrátky. Vstal jsem a přecházel sem a tam; jazyk se mi rozvázal.

“Začínám tomu přicházet na chuť,” řekl jsem. “Začínám tomu přicházet na chuť.” Téměř ve vteřině jsem přešel z pochybností do nadšení. “Vždyť to je ohromné!” vykřikoval jsem. “Světová sensace! O něčem takovém se mi ani nesnilo.”

Jakmile roztál chlad mé oposice, rozehrálo se i v něm skrývané vzrušení. Také vstal a přecházel sem a tam. Také gestikuloval a povykoval. Chovali jsme se jako u vytržení.

“To všechno vyřešíme!” odpověděl, když mě zarazila jakási podružná potíž. “Hned to vyřešíme! Ještě dnes večer začneme s výkresy modelu.”

“Začneme hned,” odpověděl jsem a už jsme spěchali do laboratoře, abychom se bez odkladu dali do práce.

Byl jsem celou tu noc jako dítě v říši divů. Svítání nás zastihlo oba ještě v pilné práci - ani jsme nezhasili elektrické světlo, přestože už byl den. Pamatuji se ještě přesně, jak ty výkresy vypadaly. Já jsem stínoval a vybarvoval a Cavor kreslil - byly umazané a každá čára prozrazovala spěch, ale jinak byly obdivuhodně přesné. Na základě té noční práce jsme objednali potřebné ocelové rolety a rámy a skleněnou kouli jsme navrhli do týdne. Vzdali jsme se svých odpoledních pohovorů a celého dřívějšího způsobu života. Pracovali jsme a pracovali, a jen když už jsme nemohli hlady a únavou dál, pojedli jsme a trochu jsme se vyspali. Svým nadšením jsme nakazili dokonce i naše tři pomocníky, přestože neměli ani zdání, k čemu koule slouží. Gibbs v těch dnech přestal normálně chodit a všude, i po místnosti, stále jen šukavě pobíhal.

A koule rostla. Přešel prosinec, leden - tehdy jsem strávil den se smetákem, abych prometl ve sněhu chodníček z domku do laboratoře - únor i březen. Koncem března byla už v dohledu poslední fáze. Hned v lednu přivezlo koňské spřežení velikánskou transportní bednu; tlustou skleněnou kouli jsme měli už připravenu a stála pod jeřábem, který jsme provisorně zřídili, aby nám ji vsunul do ocelového obalu. Všechny přepážky a rolety ocelového obalu - nebyl to vlastně obal kulový, nýbrž mnohostěn s roletou v každé ploše - přišly v únoru a spodní polovinu jsme měli už sešroubovánu. Cavorit byl zpolovičky hotov do března - to kovová hmota prošla již dvěma výrobními fázemi a dobrou polovinu jsme jí už nanesli na ocelové přepážky a rolety. Obdivoval jsem se, jak přesně se při vypracovávání plánu držíme linie původní Cavorovy koncepce. Když jsme sešroubovali celou kouli, navrhl Cavor, abychom odstranili střechu provisorní laboratoře, kde jsme pracovali, a abychom kolem dokola vystavěli pec. K poslednímu stadiu výroby cavoritu, kdy se hmota rozžhaví v proudu helia do temně rudého žáru, dojde tedy až na kouli.

A potom jsme ještě museli prodiskutovat a rozhodnout, jaké si máme vzít zásoby - lisované potraviny, koncentrované výtažky, ocelové bomby s reservním kyslíkem, zařízení na odstraňování kysličníku uhličitého a odpadu ze vzduchu a na obnovování kyslíku pomocí peroxidu sodíku, kondensátory vodních par a tak dále. Pamatuji se, jak se to pěkně hromadilo v koutě - plechovky, svitky a krabice - hmatatelná skutečnost.

Byla to krušná doba, neměli jsme čas ani myslet. Ale jednoho dne, když už se to chýlilo ke konci, přepadla mě podivná nálada. Celé dopoledne jsem vyzdíval pec a pak jsem usedl u toho skladiště k smrti unaven. Všechno mi připadalo hloupé a neuvěřitelné.

“Poslyšte, Cavore,” řekl jsem, “k čemu to nakonec všecko je?”

Usmál se. “Na to je nejlepší odpověď: vyrazit.”

“Na Měsíc,” přemítal jsem. “Ale co si od toho slibujete? Já myslím, že Měsíc je mrtvý svět.”

Pokrčil rameny. “To uvidíme.”

“My?” řekl jsem a hleděl jsem před sebe.

“Jste unaven,” podotkl. “Měl byste se dnes odpoledne raději projít.”

“Ne,” odporoval jsem umíněně, “tu vyzdívku dokončím.”

Dokončil jsem ji a připravil jsem si tak bezesnou noc.

Myslím, že jsem takovou noc ještě nezažil. Před svým obchodním zhroucením jsem občas míval zlé chvilky, ale i nejhorší z nejhorších byla sladkou dřímotou proti tomu nekonečnému bolavému bdění. Popadl mě náhle šílený strach z toho, co chceme podstoupit.

Nepamatuji se, že bych byl před tím pomyslel na všechna nebezpečí, jakým jsme se vystavovali. Teď mě napadla jako šik přízraků, které kdysi obléhaly Prahu,*2 a utábořila se kolem mne. Přemáhala mě úžasná nezvyklost, ba nadpozemskost cesty, na niž jsme se chystali. Připadal jsem si jako člověk, jenž se probudil z krásného snu do strašlivé skutečnosti. Ležel jsem s očima dokořán a koule mi připadala každým okamžikem křehčí a slabší, Cavor neskutečnější a fantastičtější a celý podnik bláznivější a bláznivější.

Vstal jsem z postele a přecházel po pokoji. Sedl jsem si k oknu a hleděl na nekonečný vesmír. Mezi hvězdami bylo vzduchoprázdno, bezedná temnota! Snažil jsem se vybavit si úryvkovité znalosti astronomie, které jsem získal nesoustavnou četbou, ale všechno bylo příliš mlhavé, abych si mohl utvořit představu, co nás asi čeká.

Nakonec jsem si znovu lehl a podařilo se mi chytit pár veršů spánku - spíše noční můry - v nichž jsem nenávratně padal, padal a padal do propasti nebes.

Při snídani jsem Cavora ohromil. Řekl jsem mu stručně:

“Já s vámi v té kouli neletím.”

Všechny protesty jsem odrážel s mrzoutskou urputností. “Je to bláznovství,” říkal jsem. “Neletím. Je to bláznovství.”

Nechtělo se mi jít s ním do laboratoře. Chvíli jsem se nabručeně potloukal po domě, pak jsem popadl klobouk a hůl a vyrazil jsem ven, jen tak nazdařbůh. Náhodou bylo překrásné ráno - teplý vítr, tmavomodrá obloha, první známky jarní zeleně a chór ptactva. Poobědval jsem hovězí s pivem v jedné hospůdce blízko Elhamu, kde jsem málem vyděsil hostinského, když jsem na thema počasí prohodil:

“Člověk, který opustí tento svět, sotva začaly tak krásné dny, je blázen!”

“To sem taky říkal, když sem se to doslech,” řekl hostinský, a tak jsem zjistil, že aspoň jednomu ubožákovi se tento svět už omrzel a že se prý podřezal. Šel jsem dál a myšlenky se mi stočily jiným směrem.

Odpoledne jsem si pěkně zdříml na výsluní a osvěžen jsem pokračoval v cestě.

Blízko Canterbury jsem narazil na útulný hostinec. Pnuly se po něm pestré rostliny a hostinská byla čistá, pohledná starší žena. Měl jsem u sebe zrovna tolik peněz, abych jí mohl zaplatit za nocleh. Rozhodl jsem se tedy, že tam přenocuji. Byla to povídalka a kromě mnoha jiných podrobností jsem se dověděl, že ještě nikdy nebyla v Londýně. “Nejdál sem byla v Canterbury,” řekla. “Víte, já nejsem z těch, co vandrujou po světě.”

“A jak by se vám líbila cesta na Měsíc?” vyrazil jsem na ni.

“Já ty blázny s balónama nemohla nikdy vystát,” řekla, zřejmě přesvědčená, že je to docela obyčejný výlet. “Nevlezla bych do toho - ani za nic.”

To mě rozveselilo. Po večeři jsem si sedl na lavičku u dveří hostince a se dvěma dělníky jsem tlachal o cihlářství, o autech a o loňském kriketu. A slabý začínající srpek, modrý a nejasný jako vzdálený vrchol Alp, sestoupil po obloze za sluncem k západu.

Ráno jsem se vrátil ke Cavorovi. “Letím s vámi,” řekl jsem. “Byl jsem jenom trochu nesvůj,” To bylo poprvé a naposledy, co jsem o našem podniku vážně zapochyboval. Prostě nervy!

Potom jsem už pracoval trochu opatrněji a každý den jsem si na hodinku vyšlápl. A konečně se naše namáhavá práce skončila, zbývalo jenom roztopit pec.

4

V KOULI

“Jen dál,” povzbuzoval mě Cavor, když jsem se posadil na okraj průvlaku a zadíval se do černého nitra koule. Zůstali jsme sami dva. Byl večer, slunce už zapadlo a na všechno se snesl klidný soumrak.

Vtáhl jsem dovnitř i druhou nohu, sklouzl jsem po hladkém skle na dno koule a pak jsem se obrátil, abych mohl od Cavora převzít plechovky s potravinami a jiná zavazadla. Uvnitř bylo teplo, teploměr ukazoval osmdesát Fahrenheita, a jelikož jsme zářením neměli ztratit téměř ani stupeň, byli jsme oblečeni jen ve střevících a lehkých flanelových kalhotách. Pro případ nehody jsme si však s sebou brali ranec silných vlněných šatů a několik tlustých přikrývek. Podle Cavorových pokynů jsem rozkládal balíčky, kyslíkové bomby a jiné předměty volně kolem sebe a zanedlouho jsme tam měli všechno. Cavor ještě chvíli obcházel po kůlně bez střechy, díval se, jestli něco nepřehlédl, a pak vlezl za mnou dovnitř. Všiml jsem si, že drží cosi v ruce.

“Co to máte?” zeptal jsem se ho.

“Vy jste si nevzal nic na čtení?”

“Proboha, ne!”

“Zapomněl jsem vám to říci. Není jisto - Cesta může trvat - Možná že tam budeme týdny!”

“Ale -“

“Necháme se unášet v téhle kouli a nebudeme mít vůbec co dělat.”

“Že jsem to nevěděl dřív!”

Vykoukl průvlakem. “Podívejte!” řekl. “Tamhle cosi leží!”

“Máme ještě čas?”

“Celou hodinu,”

Výhled jsem ven. Bylo to staré číslo “Tit-Bits”, které jistě donesl jeden z našich pomocníků. Kousek dál v koutě jsem zahlédl roztrhané noviny “Lloyd’s News”. Vyškrábal jsem se s tím zpátky do koule. “Co máte vy?” chtěl jsem vědět.

Vzal jsem mu knihu z ruky a četl jsem - “Dílo Williama Shakespeara”.

Cavor lehce zrudl. “Mám čistě vědecké vzdělání -” začal omluvně.

“Vy jste ho ještě nečetl?”

“Ne.”

“Víte - ten člověk leccos znal - bylo to jen trochu neurovnané.”

“Přesně tak jsem to slyšel,” povídal Cavor.

Pomohl jsem mu zašroubovat skleněný poklop průvlaku a on pak zmáčkl knoflík, aby zavřel patřičnou okenici na vnějším obalu. Šerý obdélníček zmizel. Octli jsme se v temnotě.

Chvíli jsme ani jeden, ani druhý nepromluvili. Přestože naše schránka propouštěla zvuk, bylo naprosté ticho. Povšiml jsem si, že se nebude čeho chytit, až to námi při startu trhne, a uvědomil jsem si, že mi bude nepříjemně scházet židle.

“Proč tu nemáme židle?” zeptal jsem se.

“To je zařízeno,” ujistil mě Cavor. “Nebudeme je potřebovat.”

“Jakto?”

“Uvidíte,” řekl tónem, který nepřipouštěl další otázky.

Zmlkl jsem. Náhle jsem živelně pocítil, že jsem blázen, když sedím v té kouli. Je už pozdě, ptal jsem se sám sebe, nebo se dá ještě couvnout? Věděl jsem, že svět mimo kouli bude ke mně chladný a řádně nehostinný - týdny jsem už žil na Cavorovy útraty - ale na druhé straně, bude tak chladný jako absolutní nula, tak nehostinný jako prázdný prostor? Nebýt toho, že jsem nechtěl vypadat zbaběle, byl bych ho snad ještě i tehdy donutil, aby mě pustil ven. Ale kvůli tomu jsem váhal a váhal, stále více jsem zuřil a vztekal se a čas ubíhal.

Vtom to s námi trošku škublo, ozval se zvuk, jako kdyby ve vedlejší místnosti někdo odzátkoval šampaňské, a slabé zahvízdnutí. Na okamžik jsem měl pocit ohromného napětí, v tu chvíli mě zachvátil dojem, že mě nohy táhnou dolů vahou bezpočtu tun. Trvalo to nekonečně krátce.

Ale vyburcovalo mě to k činu. “Cavore!” promluvil jsem do tmy. “Mám nervy na cucky… Já myslím -“

Zarazil jsem se. On neodpovídal.

“Zatraceně!” křičel jsem. “Jsem já to ale blázen! Co tu hledám? Já s vámi neletím, Cavore. Je to příliš riskantní. Vystoupím.”

“To nemůžete,” řekl.

“Nemohu?! Na to se podíváme!”

Deset vteřin neodpovídal. “Teď už je pozdě na hádky, Bedforde,” řekl. “To škubnutí, to byl start. Už letíme jako střela do hlubin vesmíru.”

“Já -” vykoktal jsem a pak už mi bylo jedno, co se děje. Chvíli jsem stál jako omráčený; neměl jsem co říci. Bylo mi, jako kdybych nikdy předtím neslyšel o nápadu opustit tento svět. Pak jsem postřehl nevysvětlitelnou změnu v tělesných pocitech. Přepadla mě jakási lehkost, neskutečnost. K tomu se přidružil podezřelý pocit v hlavě, skoro mrtvičný nával a v uších mi bušila krev. Žádný z těch úkazů časem nezmizel, ale nakonec jsem si na ně tak zvykl, že mě nijak neobtěžovaly.

Něco cvaklo a rozsvítila se malá žárovka.

Objevil se Cavorův obličej, bílý jistě tak jako můj. Pozorovali jsme se navzájem mlčky. Za ním se černalo průsvitné sklo, takže vypadal, jako kdyby se vznášel ve vzduchoprázdnu.

“Nu, tak jsme v tom,” řekl jsem konečně.

“Ano,” přisvědčil, “jsme v tom.”

“Nehýbejte se,” vykřikl pak, když jsem chtěl provést jakýsi posuněk. “Úplně si uvolněte svaly - jako kdybyste ležel v posteli. Jsme tu ve svém vlastním maličkém vesmíru. Podívejte se na ty věci!”

Ukázal na nepřipoutané bedny a rance, které předtím ležely na přikrývkách po dně koule. S úžasem jsem viděl, že se vznášejí téměř stopu od stěny. Pak jsem podle stínu poznal, že Cavor se už neopírá o sklo. Natáhl jsem prudce ruku za sebe a zjistil jsem, že i já visím v prostoru a nedotýkám se skla.

Nevykřikl jsem, ani prstem jsem nepohnul, ale hrůza mě obešla. Bylo to, jako kdyby vás něco zvedalo a drželo - a vy jste nevěděli co. Stačilo jenom dotknout se rukou skla, a hned mě to postrčilo. Pochopil jsem, co se stalo, ale strachu mě to nezbavilo. Byli jsme odříznuti od vlivu veškeré vnější gravitace, projevovala se jedině přitažlivost předmětů uvnitř naší koule. Všechno, co nebylo upevněno ke sklu, padalo tudíž - pomaličku, protože naše hmota byla zcela nepatrná - k těžišti našeho maličkého světa, které bylo zřejmě někde poblíž středu koule, ale spíše u mne než u Cavora, protože já jsem více vážil.

“Musíme se obrátit,” řekl Cavor, “vznášet se zády k sobě a ty věci zůstanou mezi námi.”

Když jsme se tak vznášeli volně v prostoru, vyvolávalo to ve mně nejpodivnější pocit, jaký si dovedete představit; nejdříve opravdu děsivě nezvyklý, ale sotva děs pominul, nebylo to vůbec nepříjemné, ale naopak ohromně uklidňující; ze známých pozemských zážitků se tomu nejvíc blíží poleženíčko na vysokánské měkoučké matraci. A přitom ten pocit úplného odpoutání a nezávislosti! S něčím takovým jsem vůbec nepočítal. Očekával jsem prudký otřes při startu a závratný pocit rychlosti. Místo toho jsem si připadal - jako kdybych se byl rozplynul. Nebylo to jako začátek cesty; bylo to jako začátek snu.

5

CESTA NA MĚSÍC

Cavor světlo brzy zhasil, Říkal, že nemáme energie nazbyt a tu zásobu, co máme, musíme si šetřit na čtení. Nějaký čas, jestli dlouhý nebo krátký, nevím, vládla kolem nás jenom čiročirá tma.

Z prázdna vytanula otázka. “Jak si určujeme směr?” zeptal jsem se. “Kam letíme?”

“Vzdalujeme se od Země po tečně, a jelikož Měsíc se blíží třetí čtvrti, směřujeme někam k němu. Otevřu okenici -“

Cvaklo to a pak se ve vnějším obalu rozzívlo jedno okno. Obloha venku byla stejně černá jako temnota uvnitř koule, ale tvar otevřeného okna naznačovaly tisíce hvězd.

Ti, kdo viděli hvězdnou oblohu jenom ze Země, nemohou si představit, jak vypadá, když zmizí onen matný, polosvítivý závoj vzduchu. Hvězdy, které vidí pozemšťané, jsou jenom roztroušené zbytky, jimž se podařilo proniknout naší mlhavou atmosférou. Ale já jsem si konečně uvědomil, co to vlastně znamená, řekne-li se - nebeské voje!

Měli jsme co nevidět zhlédnout leccos podivnějšího, ale nádheru vzduchoprázdné oblohy poseté hvězdami nepřekonalo už nic.

Okénko s cvaknutím opět zmizelo, odklaplo se druhé, okamžitě zase zapadlo, pak třetí - oslňující záře ubývajícího Měsíce mi na okamžik zavřela oči.

Dříve než jsem se mohl na ten bledý třpyt zadívat, musel jsem chvíli hledět na Cavora a na běloskvoucí předměty kolem sebe, aby mi oči opět přivykly na světlo.

Měli jsme otevřená čtyři okna, takže přitažlivost Měsíce působila na všechny předměty v kouli. Už jsem se nevznášel volně v prostoru, ale spočíval jsem nohama na skle směrem k Měsíci. Rovněž přikrývky a bedny s proviantem se posouvaly pomalu po skle a zanedlouho se zastavily tak, že nám částečně zatarasily výhled. Zdálo se mi ovšem, že se dívám “dolů”, když jsem se díval na Měsíc. Na Zemi “dolů” znamená směrem k Zemi, tak, jak všechno padá, a “nahoru” zase směr opačný. Teď působila gravitace k Měsíci, a pokud jsem věděl, Zemi jsme měli naopak nad hlavou. A když jsme zavřeli všechny cavoritové okenice, pak ovšem “dolů” znamenalo směr ke středu koule a “nahoru” směr k vnější stěně.

Zvláštní bylo také, jak světlo na rozdíl od našich pozemských zkušeností přicházelo zespodu. Na Zemi dopadá světlo na člověka shora nebo svítí šikmo dolů, ale k nám přicházelo zpod nohou a na své stíny jsme se museli dívat vzhůru.

Z počátku se mne zmocňovala závrať, když jsem stál jenom na tlustém skle a shlížel dolů na Měsíc přes statisíce mil pustého vesmíru; ta nevolnost mě však velmi rychle přešla. A pak - je to skvostný pohled!

Čtenář si to nejlépe představí, když si za teplé letní noci lehne na zem a zadívá se mezi zdviženýma nohama na Měsíc; ale tady z nějakého důvodu vypadal již značně větší než ze Země snad proto, že ve vzduchoprázdnu o tolik více svítí. Na povrchu zřetelně vystupovaly nejjemnější detaily. A jelikož jsme se na něj nedívali přes vzduch, měl jasný, ostrý obrys, neobklopovala ho žádná záře nebo ohrada a hvězdná houšť, rozsypaná po obloze, sahala mu až po sám okraj a lemovala mu neosvětlenou část. A jak jsem tak stál a strnule hleděl na Měsíc mezi nohama, vrátil se mi opět s desateronásobnou silou pocit čehosi nemožného, který mě od začátku cesty pronásledoval každou chvíli.

“Cavore,” ozval jsem se, “mně se to jaksi nechce líbit. Co ty společnosti, které jsme se chystali založit, a všechno to povídání o nerostech?”

“A co má být?”

“Já si je tady nedovedu představit.”

“Ne,” odpověděl Cavor, “ale to překonáte.”

“Myslím, že už nabývám rovnováhy. Ale přece, tohle - Chvíli jsem dokonce málem pochyboval, že vůbec existuje nějaká Země.”

“Třeba vám pomůže to číslo ‚Lloyd’s News’.”

Hleděl jsem na ty noviny chvíli tupě, pak jsem si je podržel před očima a zjistil jsem, že mohu docela snadno číst. Narazil jsem na sloupec ubohých inzerátků. “Zámožný soukromník je ochoten půjčit peníze,” četl jsem. Toho pána jsem znal. Jakýsi výstředník chtěl zase prodat kolo Cutaway “zcela nové a v ceně L 15” za pět liber; a nějaká paní v tísni by ráda odprodala s velkou ztrátou rybí příbor - “svatební dar”. Co jsem to četl, nějaký prosťáček bezpochyby už s důležitou tváří ten příbor zkoumal, jiný vítězně odjížděl na onom kole a třetí s důvěrou přišel na návštěvu k laskavému zámožnému soukromníkovi.

Zasmál jsem se a pustil jsem noviny z rukou.

“Je nás ze Země vidět?” zeptal jsem se.

“Proč?”

“Znal jsem jednoho člověka, který se hodně zajímal o astronomii. Napadlo mi, že by to byla legrace, kdyby se - můj přítel - náhodou právě díval dalekohledem.”

“To by musel mít ten nejsilnější dalekohled na světě, a ještě by nás viděl jenom jako malilinkou skvrnku.”

Nějaký čas jsem hleděl na Měsíc mlčky.

“Je to svět,” řekl jsem. “Člověk to cítí nekonečně silněji než na Zemi. Snad i lidé tam -“

“Lidé!” vykřikl. “Kdepak! To pusťte z hlavy! Představte si, že jste jakýsi superarktický cestovatel, který zkoumá pustiny vesmíru. Podívejte na to!”

Mávl rukou k svítící běli pod námi. “Je to mrtvé - mrtvé! Mohutné vyhaslé sopky, lávová poušť, rozházené zbytky sněhu nebo zmrzlého kysličníku uhličitého či zmrzlého vzduchu a všude brázdy po sesuvech půdy, trhliny a propasti. Nic se tam neděje. Lidé pozorují tuhle oběžnici soustavně již přes dvě stě let. Kolik myslíte, že se za tu dobu změnilo?”

“Nic.”

“Vypátrali dva nesporné sesuvy půdy, jednu pochybnou prasklinu, nepatrnou periodickou změnu barvy a to je vše.”

“To jsem ani nevěděl, že vůbec tohle vypátrali.”

“Ale ano. Ovšem pokud jde o lidi -!”

“Mimochodem,” ptal jsem se, “jak velké věci objeví na Měsíci nejsilnější dalekohledy?”

“Asi takové jako pořádný kostel. Jistě by bylo vidět města, budovy nebo jakékoliv výtvory lidských rukou. Možná že je tam nějaký hmyz, na příklad něco jako mravenci, kteří by se mohli skrývat před měsíčním světlem v hlubokých doupatech, nebo nějaký nový druh bytostí, jež nemají na Zemi obdobu. To je nejpravděpodobnější, máme-li tam vůbec nalézt jaký život. Jenom si představte, jak odlišné jsou tam podmínky! Život se musí přizpůsobit dnu dlouhému jako čtrnáct dní na Zemi, čtrnáctidenní sluneční výhni bez jediného mráčku a pak stejně dlouhé noci, pod těmihle studenými, pronikavými hvězdami stále chladnější a chladnější. Za takové noci musí být pořádná zima, největší možná zima, absolutní nula, 273 °C pod pozemským bodem mrazu. Veškerý život, pokud tam je, musí tedy tímhle procházet a každý den se znovu probouzet ze zimního spánku.”

Zahloubal se. “Může to být něco červovitého,” řekl, “a přijímá to pevný vzduch, tak jako žížala polyká hlínu, anebo to mohou být stvůry s tlustou kůží -“

“Mimochodem,” přerušil jsem ho, “proč jsme si nevzali pušku?”

Na to mi neodpověděl. “Ne,” dokončil načatou větu, “musíme prostě letět. Až tam budeme, pak uvidíme.”

Na něco jsem si vzpomněl. “Moje nerosty tam budou samozřejmě v každém případě,” řekl jsem, “ať jsou na Měsíci podmínky, jaké chtějí.”

Zanedlouho mi sdělil, že chce nepatrně pozměnit náš kurs tím, že na chvíli zapřáhne Zemi, aby nás táhla. Hodlal na třicet vteřin otevřít okenici obrácenou k Zemi. Varoval mě, že se mi z toho zatočí hlava, a radil mi, abych natáhl ruce proti sklu a ztlumil tak pád. Zařídil jsem se podle jeho návodu a zapřel se nohama do žoků bedniček s potravinami a do kyslíkových bomb, aby to na mne nespadlo. Pak se okno s cvaknutím rozletělo. Upadl jsem nemotorně na ruce a na obličej a na okamžik jsem mezi černými roztaženými prsty uviděl dole na obloze planetu - naši matičku Zemi.

Byli jsme ještě velmi blízko - Cavor mi řekl, že jsme vzdáleni asi osm set mil - a obrovský zemský kotouč vyplňoval celou oblohu. Ale viděli jsme už jasně, že svět je kulatý. Země pod námi se ztrácela v mlhavém šeru, avšak dále na západ zářily v klesajícím slunci rozsáhlé šedé pláně Atlantiku jako roztavené stříbro. Zdálo se mi, že rozeznávám podmračené pobřeží Francie, Španělska a jižní Anglie, a vtom se okenice s cvaknutím opět zavřela a já jsem v náramném zmatku klouzal pomalu po hladkém skle.

Když jsem si to konečně v hlavě zase srovnal, připadalo mi zcela vyloučené, aby Měsíc byl “dole”, pod mýma nohama a Země aby byla někde na horizontě - ta Země, která bývala pro mne i pro ostatní příslušníky lidského plemene od prvopočátku všech věcí “dole”.

Stačilo nám vynakládat tak nepatrné úsilí a s naší prakticky nulovou vahou se nám dělalo všechno, co bylo třeba, tak snadno, že nám téměř po šest hodin od startu (podle Cavorova chronometru) ani nenapadlo, abychom se něčím občerstvili. Žasl jsem, jak ten čas letí. Ale přesto jsem se spokojil s nepatrným množstvím potravin. Cavor prohlédl přístroj na absorpci kysličníku uhličitého a vody a prohlásil, že na něm neshledává závad, neboť jsme měli neobyčejně malou spotřebu kyslíku. Jelikož nám dočasně došla nit hovoru a neměli jsme nic jiného na práci, poddali jsme se útoku podivné ospalosti, rozprostřeli jsme si na dno koule přikrývky, aby nám tam nevnikalo tolik měsíčního světla, popřáli jsme si dobré noci a téměř okamžitě jsme usnuli.

A tak jsme spali, někdy pohovořili a trošku četli, občas bez valné chuti pojedli,*3 ale většinu doby jsme trávili v jakémsi klidném rozpoložení, které bylo něčím mezi bděním a spánkem, a zatím jsme padali v časovém toku, jenž nezná noc ani den, tiše, měkce a rychle dolů k Měsíci.

6

PŘISTÁNÍ NA MĚSÍCI

Pamatuji se, jak jednoho dne Cavor náhle otevřel šest okenic a tak mě oslnil, že jsem ho hlasitě okřikl. Nebeskou klenbu vyplňoval Měsíc, úžasný handžár bílého šera s okraji rozsekanými temnými zářezy, půlměsícové pobřeží a po něm prchající odliv temnoty, z něhož se vypínaly hroty a vrcholky do sluneční výhně. Předpokládám, že čtenář už viděl obrázky nebo fotografie Měsíce, takže nemusím popisovat bližší krajinné rysy, ty prostorné prstencovité řetězce, rozsáhlejší než jakákoliv pozemská pohoří, jejichž štíty ve dne září a vrhají ostré a hluboké stíny, šedé rozervané planiny, horská pásma, kopce a kráterky, kde všechno přechází nakonec z oslnivého jasu v tajemnou uniformitu temnoty. K tomu světu jsme letěli sotva sto mil nad jeho hřebeny a vrcholy. A viděli jsme, co žádné oko na Zemi nikdy neuvidí, jak v žáru denního světla ostré obrysy skal, rozsedliny v pláních i dna kráterů šednou a ztrácejí se v houstnoucím oparu, jak se běl jejich osvětlených ploch trhá na cáry a skvrny, rozpadá se ještě víc, scvrká se a mizí a jak se tu a tam vynořují a rostou podivné odstíny hnědi a olivové zeleni.

Na pozorování jsme však právě mnoho času neměli. Nadcházel totiž skutečně nebezpečný úsek naší cesty. Jak jsme kroužili kolem Měsíce, museli jsme k němu sestupovat stále níže, mírnit rychlost a číhat na příležitost, kdy se budeme konečně moci odvážit klesnout na jeho povrch.

Pro Cavora to byla doba intensivního vypětí - pro mne to znamenalo nečinnost plnou úzkosti. Měl jsem dojem, že mu věčně uhýbám. Poskakoval po kouli z místa na místo s čilostí, která by na Zemi byla nemožná. V těch posledních rušných hodinách věčně otvíral a zavíral cavoritová okna, počítal a ve svitu žárovky pozoroval chronometr. Dlouho jsme měli všechna okna zavřená, viseli jsme tiše v temnotě a řítili se vesmírem.

Pak Cavor sáhl na knoflíky okenic a náhle se otevřela čtyři okna. Zapotácel jsem se a zakryl si oči, zalitý, spálený a oslněný sluncem nezvykle zářícím zespodu. Potom okenice opět zaklaply a už mi hlava vířila v temnotě, která až tlačila do očí. A nato jsem se opět vznášel v nekonečném černém tichu.

Pak Cavor rozsvítil elektrickou lampu a navrhl, abychom všechna zavazadla svázali dohromady a stáhli do přikrývek, ať se tak pojistíme proti nárazu přistání. Provedli jsme to při zavřených oknech, protože tak se naše věci přirozeně samy srovnaly uprostřed koule. To byla také nezvyklá scéna - dva lidé se volně vznášejí v kulovém prostoru, balí a utahují provazy. Představte si to, jestli to dokážete! Ani nahoru, ani dolů a každé úsilí vyvolávalo neočekávaný pohyb. Hned mě to odmrštilo vší silou na sklo, jak do mne Cavor vrazil, hned jsem bezmocně kopal nohama v prázdnu. Hned jsem měl hvězdičku elektrické lampy nad hlavou, hned pod nohama. Hned se mi Cavorovy nohy vznášely před očima a hned jsme stáli proti sobě. Ale nakonec jsme všechno bezpečně svázali do velikého měkkého žoku, všechno až na dvě přikrývky s otvory pro hlavu, do kterých jsme se měli zabalit sami.

Pak Cavor na okamžik otevřel okno obrácené k Měsíci, a tu jsme viděli, že klesáme směrem k ohromnému centrálnímu kráteru, kolem něhož se seskupila řada menších kráterků v podobě jakéhosi kříže. A potom vydal Cavor naši kouličku zase na pospas spalujícímu, oslepujícímu Slunci. Pravděpodobně používal sluneční přitažlivosti jako brzdy. “Zakryjte se přikrývkou,” vykřikl a odskočil ode mne. Chvíli jsem mu nerozuměl.

Pak jsem si přikrývku vyndal zpod nohou, zabalil jsem se do ní a přetáhl jsem si ji přes hlavu i přes oči. Cavor rolety náhle opět zasunul, jednu zase s cvaknutím svinul a znovu zasunul a pak najednou začaly všechny klapat, jak je svinoval, každou bezpečně na patřičný ocelový váleček. Něco zaskřípalo a to už jsme se kouleli a kouleli, naráželi na sklo a na ohromný žok zavazadel a chytali se jeden druhého, a venku šplouchala jakási bílá hmota, jako bychom se kutáleli po zasněženém úbočí… Přemet, škub, bác, škub, bác, přemet…

Zadunělo to, já zůstal napůl pohřben pod balíkem našeho majetku a na chvíli všechno utichlo. Potom jsem slyšel, jak Cavor funí a supí a jak okenice zapadá do žlábku. Opřel jsem se, odhodil zavazadlo zabalené v přikrývce a vyprostil jsem se. Otevřená okna se jevila jen jako sytější čerň posetá hvězdami.

Byli jsme nicméně naživu a leželi jsme v temném stínu velkého kráteru, do něhož jsme spadli.

Seděli jsme, nabírali zvolna dech a ohmatávali si pohmožděné údy. Určitě jsme si ani jeden ani druhý předtím nepředstavovali, že se nám dostane tak hrubého přivítání. Bolestivě jsem se postavil na nohy. “A teď se podívejme na měsíční krajinu,” řekl jsem. “Ale - ! Cavore, vždyť je tu strašlivá tma!”

Sklo bylo zaroseno a při těch slovech jsem je utřel přikrývkou. “Máme asi tak půlhodinový náskok před východem slunce,” řekl. “Musíme počkat.”

Nedalo se rozeznat vůbec nic. Podle toho, co jsme viděli, mohli jsme být stejně dobře v kouli ocelové. Přikrývkou jsem na skle nadělal jenom šmouhy a sotva jsem je otřel, hned se zase zamžilo čerstvě sraženou vlhkostí, v níž přibývalo stále více chlupů z pokrývky. Neměl jsem jí k tomu samozřejmě použít. Jak jsem se snažil sklo očistit, uklouzl jsem po vlhkém povrchu a poranil si holeň o jednu kyslíkovou bombu, která trčela z našeho balíku.

Zlobilo mě to - bylo to nesmyslné. Právě jsme přistáli na Měsíci uprostřed kdovíjakých divů a všechno co vidíme, je šedá, pramínky sražené páry popsaná stěna bubliny, v níž jsme přiletěli.

“Zatraceně!” ulevil jsem si, “jak to vypadá, to jsme mohli radši zůstat doma.” Skrčil jsem se na balíku, roztřásl jsem se a přitáhl si pokrývku těsněji kolem sebe.

V tom se kapičky vlhkosti proměnily v blýskavé hvězdičky a větvičky ledu. “Dosáhnete na elektrická kamínka?” zeptal se mne Cavor. “Ano - ten černý knoflík. Nebo zmrzneme.”

Nemusel mi to říkat dvakrát. “A co budeme dělat teď?” otázal jsem se.

“Čekat,” odpověděl.

“Čekat?”

“Ovšem. Budeme muset počkat, až se vzduch zase ohřeje, a pak se i sklo zjasní. Do té doby nemůžeme dělat nic. Ještě je tu noc; musíme čekat, až nás dostihne den. Zatím - nemáte hlad?”

Chvíli jsem mu neodpovídal, seděl jsem nabručeně. Jen nerad jsem se odvrátil od té záhadné mazanice na skle a zahleděl se mu do očí. “Ano,” řekl jsem, “mám hlad. Jsem hrozně zklamaný. Očekával jsem - já nevím co, ale tohle ne.”

Sebral jsem veškerý svůj filosofický klid, zachumlal jsem se znovu do pokrývky, usadil jsem se zase do balíku a pustil se do prvního jídla na Měsíci. Myslím, že jsem ale nedojedl - už nevím. Najednou se na skle objevily jasné ostrůvky, ty se pak rychle slévaly ve větší plochy, až se mlžný závoj, který našemu zraku skrýval svět na Měsíci, konečně zvedl.

Vyhlédli jsme na měsíční krajinu.

7

VÝCHOD SLUNCE NA MĚSÍCI

Při prvním pohledu se nám scenérie jevila úžasně divoká a pustá. Stáli jsme v ohromném amfiteátru, na rozsáhlé kruhové pláni, na dně obřího kráteru. Ze všech stran nás uzavíraly útesovité stěny. Od západu na ně dopadalo světlo slunce, skrytého dosud našim zrakům, sahalo až k samému úpatí útesu a odhalovalo rozervané úbočí hnědé a šedavé skály, lemované tu a tam sněhovými závějemi a rozsedlinami. Bylo to všechno od nás snad tucet mil, ale žádné ovzduší z počátku ani v nejmenším neoslabovalo brilantní drobnokresbu, s jakou na nás zářil každý detail. Vše se jasně a oslnivě rýsovalo na pozadí hvězdnaté černi, která našim pozemským očím připomínala spíše slavnostně okrášlenou sametovou záclonu než vesmírnou oblohu.

Východní útes tvořil zprvu pouze bezhvězdnou obrubu hvězdnaté kopule. Ani stopa růžového nádechu nebo rozlévající se bledosti neoznamovala začátek dne. Jenom koróna, zvířetníkové světlo, nesmírný kuželovitý světélkující opar ukazoval vzhůru k nádheře jitřenky a upozorňoval nás na bezprostřední příchod slunce.

Veškeré světlo kolem nás se odráželo od západních útesů. Odhalovalo nedohlednou zvlněnou pláň, studenou a šedou, a ta šeď k východu temněla a přecházela v havraní čerň stínu za útesem. Nesčetné okrouhlé šedé vrcholky, strašidelné homole a obrovské vlny sněhové masy, táhnoucí se hřeben za hřebenem do tmavých dálek, poskytly nám první zdání o tom, jak je stěna kráteru daleko. Ty homole vypadaly jako sníh. Tehdy jsem si skutečně myslel, že je to sníh. Ale nebyl - byly to kopce a hromady zmrzlého vzduchu!

Takové jsme to viděli zprvu, a pak, náhle, rychle a nečekaně, nastal měsíční den.

Sluneční světlo se přikradlo po útesu dolů, dotklo se navátých mas u jeho úpatí a bez zastávky pochodovalo sedmimílovými kroky k nám. Vzdálený útes jako by se posunoval a chvěl a pod dotykem úsvitu se ze dna kráteru vyvalil proud šedé páry, víry a obláčky a shluky šedých přízraků, a ty se srážely, rostly a houstly, až nakonec celá západní pláň kouřila jako mokrý kapesník nad ohněm a ze západních útesů zbyla jen prosvítající zář.

“To je vzduch,” ozval se Cavor. “Musí to být vzduch - jinak by to takhle nestoupalo - při pouhém dotyku slunečního paprsku. A takovým tempem…”

Vzhlédl vzhůru. “Podívejte se!” řekl.

“Na co?” zeptal jsem se.

“Na oblohu. Už. V černi - lehký modravý nádech. Hleďte! Hvězdy vypadají větší. A ty maličké a všechny ty bledé mlhoviny, které jsme viděli v prázdném prostoru - zmizely!”

Den k nám spěl rychle, nezadržitelně. Sluneční žár dostihoval jeden šedý vrcholek za druhým a proměňoval je v kouřící intensivní běl. Nakonec nezbylo na západ od nás nic než stěna dmoucí se mlhy, bouřlivý příval stoupajícího mračného oparu. Vzdálený útes zatím couval dál a dál, zableskl se matně na obzoru, ve víru změnil podobu a posléze v tom zmatku utonul a zanikl.

Kouřící příval se blížil a blížil takovou rychlostí jako stín mraku při jihozápadním větru. Kolem nás se zvedl řídký opar jako předzvěst.

Cavor mě uchopil za ruku.

“Co je?” zeptal jsem se.

“Podívejte! Slunce vychází! Slunce!”

Obrátil mě a ukázal na okraj srázu východního útesu, jenž se matně rýsoval nad oparem kolem nás, sotva světlejší než temná obloha. Náhle však jeho linii vykreslily podivné načervenalé útvary, jazyky rumělkového plamene, a kroutily se a tančily. Představoval jsem si, že to musejí být spirály par, které zachytily světlo a vytvořily na pozadí oblohy hřeben ohnivých jazyků, ale ve skutečnosti jsem viděl sluneční protuberance, plamennou korunu kolem Slunce, kterou pozemským zrakům navždy skrývá náš atmosférický závoj.

A potom - Slunce!

Ustavičně a neodvratně blížila se oslnivá čára, blížil se útlý okraj nesnesitelné záře, který se zaoblil, proměnil se v luk, proměnil se v sálající žezlo a mrštil po nás žhavým šípem, jako kdyby to byl oštěp.

Zdálo se mi, že mi doslovně vypíchl oči! Zařval jsem hlasitě, otočil jsem se celý oslepený a tápal jsem po své přikrývce pod balíkem.

A s příchodem té výhně se ozval jakýsi zvuk, první zvuk, jaký k nám pronikl zvenčí od té doby, co jsme opustili Zemi, syčivý a šumivý, halasná vlečka za vzdušným rouchem nastávajícího dne. A s příchodem zvuku a světla se koule zakymácela a my, oslepení a oslnění jsme bezmocně vrávorali k sobě. Znovu se zakymácela a syčení zesílilo. Oči jsem měl násilím zavřené, ještě jsem se nemotorně pokoušel zakrýt si hlavu přikrývkou a po tom druhém zakymácení jsem se bezmocně poroučel k zemi. Spadl jsem na balík, a jak jsem pootevřel oči, nahlédl jsem na okamžik hned za sklem vzduch. Proudil rychle - vřel - jako sníh, do něhož hodíte do běla rozžhavenou tyč. To, co bylo dříve pevným vzduchem, změnilo se náhle pod dotykem slunce v šlichtu, bláto, tekutou břečku, a ta syčela a bublala, až se z ní stal plyn.

Tu se koule zatočila ještě prudčeji a my se pevně chytili jeden druhého. V příštím okamžiku to s námi opět zavířilo. Obrátili jsme se a převrátili a pak jsem se octl na všech čtyřech. Měsíční rozbřesk nás polapil. Chystal se, že nám ubohým človíčkům ukáže, jak s námi Měsíc umí zatočit.

Zahlédl jsem letmo po druhé, jak to vypadá venku, obláčky páry, polotuhou břečku, jež se uvolňuje, klouže, padá a klouže. Pohroužili jsme se do tmy. Klesl jsem a na prsa mi dopadla Cavorova kolena. Potom Cavor ode mne odletěl a já chvíli ležel zcela bez dechu a zíral vzhůru. To se na nás předtím rozplácl zřícený balvan rozměklé hmoty, pohřbil nás pod sebou a teď řidl, vařil se a mizel. Viděl jsem, jak nahoře tančí po skle bublinky. Cavor slabě vykřikl.

Potom nás zachytil obrovský sesun tajícího vzduchu a my jsme se s jektavými protesty začali kutálet po svahu, stále rychleji a rychleji, přeskakovali jsme rozsedliny, odráželi jsme se od náspů, rychleji a rychleji k západu do žhavého běsnění měsíčního dne.

Držíce se pevně jeden druhého, motali jsme se kolem dokola, řítili se střemhlav sem a zas tam a přitom na nás dorážel a tloukl do nás balík zavazadel. Srazili jsme se, pevně jsme se chytili, odtrhlo nás to od sebe - a už jsme zas na sebe narazili hlavami a celý svět se nám rozskočil na ohnivé šípy a hvězdičky. Na Zemi bychom se byli už dávno rozbili, ale na Měsíci jsme měli na štěstí jen šestinu své pozemské váhy, a padali jsme tedy velmi milosrdně. Vzpomínám si, že mi bylo strašně špatně, měl jsem pocit, jako by se mi mozek v lebce převrátil vzhůru nohama, a potom -

Cosi se mi pohybovalo po obličeji, uši mi obtěžovala jakási tenká tykadla. Pak jsem zjistil, že prudký jas okolní krajiny mi zmírňují modré brýle. Nade mnou se skláněl Cavor, jehož obličej jsem viděl obráceně; také si chránil oči barevnými skly. Dýchal nepravidelně a na rtu měl krvácející ránu. “Je vám lépe?” zeptal se mě a hřbetem ruky si otřel krev.

Chvíli se všechno potácelo, ale to bylo pouze tou mou závratí. Všiml jsem si, že Cavor zatím zavřel několik okenic na vnější kouli, aby mě chránil před přímým slunečním žárem. Všechno kolem nás přímo planulo. “Ježíš!” vydechl jsem. “No tohle -!”

Natáhl jsem krk, abych lépe viděl. Postřehl jsem, že venku převládá oslnivý jas, pravý opak pochmurné temnoty z našich prvních dojmů. “Byl jsem dlouho v bezvědomí?” zeptal jsem se.

“Nevím - chronometr se mi rozbil. Chviličku… Kamaráde drahý! Už jsem se bál, že…”

Nějakou dobu jsem ležel a rovnal si to v hlavě. Cavorova tvář ještě nesla známky vzrušení. Chvíli jsem neříkal nic. Přejel jsem si zkoumavě rukou pohmožděniny a hledal jsem podobné úrazy na jeho obličeji. Nejvíce utrpěl hřbet mé pravé ruky, sedřel jsem si na ní kůži až do živého. Také čelo jsem měl potlučené, ale už nekrvácelo. Podal mi malou odlivku s jakýmsi posilujícím prostředkem - jméno si už nepamatuji - který si vzal prozíravě s sebou. Po chvíli jsem se cítil trochu lépe. Začal jsem si opatrně protahovat údy. Brzy jsem nabyl řeči.

“Vy myslíte, že mě to mohlo…?” řekl jsem, jako by mezi tím nebylo přestávky.

“Ne, ne, to jistě ne.”

Přemýšlel s rukama spuštěnýma na kolena. Vykoukl přes sklo a potom se zadíval na mne. “Panebože!” řekl. “Ne.”

“Co se stalo?” zeptal jsem se po krátké přestávce. “Zapadli jsme do tropického pásma?”

“Stalo se, co jsem očekával. Vzduch se vypařil - je-li to vzduch. V každém případě se to vypařilo a objevuje se povrch Měsíce. Ležíme na náspu skalnaté zeminy. Tu a tam je obnažena holá půda. Jakási divná půda!”

Napadlo mu, že je zbytečné, aby mi to vysvětloval. Pomohl mi sednout, a tak jsem to viděl na vlastní oči.

8

MĚSÍČNÍ RÁNO

Důrazná příkrost scenérie, nelítostná čerň a běl se již zcela ztratily. Sluneční žár se zbarvil lehkým jantarovým odstínem, stíny na útesu kráterové stěny temně zrudly. Na východě se ještě krčil a schovával před vycházejícím sluncem temný příkrov mlhy, ale na západě byla obloha modrá a jasná. Začal jsem si uvědomovat, jak dlouho jsem musel být v bezvědomí.

Už jsme netonuli ve vzduchoprázdnu. Obklopovalo nás ovzduší. Všechny siluety nabyly výraznějšího charakteru, zaostřily se a rozrůznily; až na zbytky bílé hmoty tu a tam ve stínu - bílé hmoty, kterou už netvořil vzduch, nýbrž sníh - arktický ráz krajiny docela zmizel. Kam člověk pohlédl, všude se vystavovaly sluneční výhni široké rezavě hnědé pruhy holé zpřevracené země. Tu a tam zůstaly na okraji sněhových závějí ještě prchavé kalužiny a víry, jediné, co se v té nesmírné planině hýbalo. Sluneční světlo zaplavilo obě horní okna naší koule a vnitřek proměnilo v parné léto, ale nohy jsme měli ještě ve stínu a koule ležela na sněhové závěji.

Sem tam ležela roztroušená po svahu jakási dřívka, suchá pokroucená dřívka téhož rezavého odstínu jako skála, na níž jsme je viděli, ze stinné strany zdůrazněná bílými nitkami neroztálého sněhu. To nás okamžitě zalarmovalo. Dřívka! V neživém světě? Když mi pak oči lépe přivykly na strukturu jejich hmoty, všiml jsem si, že téměř celý povrch je vláknitý, asi jako koberec hnědých jehliček, který se rozprostírá ve stínu borovic.

“Cavore!” ozval jsem se.

“Ano.”

“Možná že teď je to mrtvý svět - ale kdysi -“

Cosi upoutalo mou pozornost. Mezi tím jehličím jsem objevil spoustu jakýchsi kulatých věciček. A jedna jako by se pohnula.

“Cavore,” zašeptl jsem.

“Co je?”

Ale neodpověděl jsem mu hned. Hleděl jsem na to nedůvěřivě. Chvíli jsem nemohl uvěřit vlastním očím. Vydal jsem neartikulovaný výkřik. Uchopil jsem ho za ruku. Ukazoval jsem. “Pohleďte!” vykřikl jsem, jakmile jsem nabyl řeči. “Tamhle! Ano! A tamhle!”

Sledoval očima můj namířený prst. “Co?” řekl.

Jak mám popsat, co jsem viděl? Je to tak nevýznamná věcička, když se o ní má mluvit, a přece se mi zdála tak obdivuhodná, tak nabitá vzrušením. Říkal jsem už, že si v té dřívkovité podestýlce hověla kulatá tělíska, malinká oválná tělíska, která jsme mohli považovat za nepatrné oblázky. A teď se napřed jedno a pak další pohnulo, překulilo se a prasklo a v puklině každého se objevila žlutozelená čárečka a vyrazila ven do horké náruče právě vyšlého slunce. Okamžik se nedělo nic a pak se zavrtělo a roztrhlo třetí!

“To je semínko,” prohlásil Cavor. A pak si potichoučku zašeptal “Život!”

“Život!!!” A okamžitě nás proniklo vědomí, že jsme tu ohromnou cestu nepodnikli nadarmo, že jsme nepřistáli na vyprahlé poušti nerostů, ale ve světě, který žije a hýbe se! Napjatě jsme to pozorovali. Vzpomínám si, že jsem neustále rukávem utíral sklo před sebou, jen aby se mi ani trošičku nezamžilo.

Obraz byl jasný a živý jenom uprostřed zorného pole. Kolem dokola zakřivené sklo ta mrtvá vlákna a semínka zvětšilo a zkreslilo. Ale viděli jsme dost! Po celém sluncem zalitém svahu praskala ta zázračná hnědá tělíska jedno za druhým a široce se rozevírala jako šešulky, jako ovocné slupky; otevírala dychtivá ústa, která vpíjela horko a světlo, řinoucí se z jitřního slunce jako vodopád.

Počet roztržených semenných obalů rostl každým okamžikem a v zápětí překypěli ti nadýmající se průkopníci ze svých rozpuklých pouzder a přešli do druhého stadia růstu. S pevnou důvěrou a po krátké úvaze vystrčila ta úžasná semínka kořínek do země a jakýsi zvláštní uzlíčkovitý pupenec do vzduchu. Za chviličku byl celý svah pokropen titěrnými rostlinkami, které stály v slunečním žáru jako vojáci.

Dlouho nestály. Uzlíčkovité pupence se nadmuly, napnuly, s trhnutím se rozevřely, vystrčily korunku ostrých výhonečků a rozvinuly spirálu drobounkých bodlinatých hnědavých lístků, které se rychle, před našima očima, prodlužovaly. Ten pohyb byl pomalejší než u všech živočichů a rychlejší než u všech rostlin, co jsem jich viděl. Jak vám to mám naznačit - ten způsob růstu? Konečky listů rostly tak, že se viditelně sunuly vzhůru. Hnědý semenný obal se stejně rychle scvrkal a mizel. Vzali jste už někdy za chladného dne do teplé ruky teploměr a sledovali jste, jak se sloupeček rtuti plazí trubičkou vzhůru? Tak nějak rostla měsíční vegetace.

Za několik minut se pupence bujnějších rostlin protáhly na lodyhy, vyháněly už druhou spirálu listů a celý svah, který ještě před chvílí vypadal jako plocha neživé podestýlky, ztemněl teď zakrnělým olivově zeleným porostem ježatých bodlin, kolébajících se prudkostí vlastního růstu.

Obrátil jsem se - a ejhle! Po horním okraji skály na východě se kolébal a ohýbal podobný, o poznání méně vyspělý lem, na pozadí oslnivé sluneční záře zcela temný. A za tím lemem se rýsovala silueta rostlinné masy, která se nemotorně rozvětvovala jako kaktus a znatelně se nadýmala, jako měchýř, do něhož foukáme vzduch.

Pak jsem i na západě objevil, že se nad podrostem zvedá další taková nadmutina. Ale tam světlo dopadalo na její hladkou stranu, a tak jsem viděl, že je zbarvena svěže oranžově. Rostla vůčihledně; když jsem se na minutku ohlédl a pak se zadíval zase zpátky, už měla jiný obrys; vyrazila tupé shluky větviček a za chvilinku z toho vyrostl mnoho stop vysoký korálový útvar. Ve srovnání s takovým růstem by byla pozemská pýchavka, která se někdy za jedinou noc nadme v průměru o celou stopu, nemožným loudalem. Ale nezapomínejme, že pýchavka při svém růstu překonává šestkrát větší přitažlivost, než je na Měsíci. Zezadu, ze stružek a nížin, které zůstaly skryty před našim zrakem, avšak nikoliv před životodárným sluncem, tlačil se přes útesy a břehy lesklé skály ježatý vous bodlinaté a dužnaté vegetace, zběsile chvátal využít výhody krátkého dne, v němž musí vykvést, dozrát, vydat opět semena a zahynout. Ten růst byl přímo zázračný. Člověk si musí představovat, že tak vznikaly stromy a rostliny při stvoření světa, aby přikryly pustinu zbrusu nové země.

Představte si to! Představte si to svítání! Vzkříšení zmrzlého vzduchu, pohyb a ožití půdy a pak to tiché vstávání vegetace, ten nezemský příval dužiny a bodlin. Pomyslete si, že je to všechno zalito září, vedle níž by nejintensivnější sluneční světlo na Zemi zbledlo a pohaslo. A přesto kolem té neklidné džungle všude, kde zůstal stín, otálely závěje modravého sněhu. A abyste měli obraz o našich dojmech úplný, nesmíte zapomínat, že jsme to všechno viděli přes tlusté zakřivené sklo, které to zkreslovalo asi tak, jako čočka zobrazuje předměty, ostře a velmi jasně jen uprostřed a ke krajům zvětšeně a neskutečně.

9

PRŮZKUM ZAČÍNÁ

Přestali jsme napjatě pozorovat ten div. Obrátili jsme se jeden na druhého s touž myšlenkou, s touž otázkou v očích. Aby mohly ty rostliny růst, musí mít nějaký vzduch, třeba zředěný, vzduch, který budeme moci dýchat snad i my.

“Otevřeme?” zeptal jsem se.

“Ano!” odpověděl Cavor, “jestli to, co vidíme, je vzduch!”

“Za chviličku budou ty rostliny tak vysoké jako my,” řekl jsem. “Ostatně dejme tomu - dejme tomu - Je to jisté? Jak to víte, že je to vzduch? Mohl by to být dusík - mohl by to být dokonce i kysličník uhličitý!”

“To je snadné,” řekl a jal se mi to dokazovat. Vytáhl z balíku kus pomačkaného papíru, zapálil jej a rychle vyhodil záklopkou průvlaku. Naklonil jsem se kupředu a nakukoval jsem přes tlusté sklo, kdy se objeví venku ten plamíneček, na jehož důkazu tolik záleželo!

Papír vypadl ven a lehce se dotkl sněhu. Růžový plamínek zmizel. Okamžik se zdálo, že zhasl. Ale pak jsem spatřil na okraji modrý jazýček, a ten plápolal, plazil se a rostl!

Až na místa, která ležela bezprostředně na sněhu, shořel celý arch pokojně na uhel, zkroutil se a vyslal vzhůru chvějivý pramínek kouře. Už jsem nepochyboval - měsíční ovzduší tvoří buď čistý kyslík nebo vzduch, takže může udržovat - pokud není příliš řídký - i náš cizí živel. Budeme moci ven - a žít!

Posadil jsem se rozkročmo na průvlak a chystal jsem se odšroubovat víko, ale Cavor mě zarazil. “Napřed musíme učinit malé bezpečnostní opatření,” řekl. Vysvětlil mi, že venku je sice docela jistě kyslíkové ovzduší, ale může být tak řídké, že by nám vážně ublížilo. Připomenul mi horskou nemoc a krvácení, které často postihuje vzduchoplavce, když se příliš rychle vznesou, a chvíli připravoval jakýsi nápoj mdlé chuti, o který jsem se s ním musel rozdělit. Jako bych po něm trošičku otupěl, ale jinak se jeho účinek na mně neprojevil. Pak mi dovolil, abych se pustil do šroubování.

Brzy jsem skleněnou zátku průvlaku povolil natolik, že hustší vzduch z koule začal závitem unikat a hvízdal si přitom jako voda v kotlíku, než začne vřít. Nato mě Cavor zarazil. Okamžitě jsme pochopili, že venkovní tlak je daleko a daleko menší než tlak uvnitř. O kolik byl menší, to jsme neměli možnost zjistit.

Držel jsem zátku pevně oběma rukama, připraven opět ji utáhnout, kdyby se přes naše pevné naděje ukázalo, že měsíční ovzduší je přece jen pro nás řídké, a Cavor zatím seděl u kyslíkové bomby, aby mohl obnovit tlak. Podívali jsme se mlčky jeden na druhého a pak na tu fantastickou vegetaci, která se venku kolébala a viditelně a nehlučně rostla. Pronikavé pískání přitom ani na okamžik neustávalo.

V uších mi začalo hučet a zvuk Cavorových pohybů zeslábl. Všiml jsem si, jak v tom řidnoucím vzduchu všechno ztichlo.

Jak se náš vzduch řinul závitem ven, srážel se v malé obláčky páry. Brzy jsem na sobě zpozoroval zvláštní dýchavičnost, jež mě neopustila ani na okamžik po celou dobu našeho pobytu ve vnější měsíční atmosféře, a pak mě upoutal dosti nepříjemný pocit kolem uší, nehtů na rukou a vzadu v hrdle, ale to zanedlouho zase přešlo.

Avšak potom se dostavila závrať a nevolnost, které mou odvahu v mžiku zchladily. Utáhl jsem víko průvlaku o půl kola a Cavorovi jsem chvatně vysvětloval, proč to dělám. Teď se však projevil on jako větší optimista. Odpověděl mi hlasem, který zněl podivně tiše a vzdáleně, protože vzduch, jímž se zvuk nesl, byl už značně řídký. Doporučil mi hlt pálenky a sám mi dal příklad. Hned jsem se cítil lépe. Otočil jsem zátkou průvlaku zase zpátky. Hučení v uších mi zesílilo a pak jsem zpozoroval, že hvízdot unikajícího vzduchu ustal. Chvíli jsem si nebyl jist, jestli ustal skutečně.

“Tak co?” pronesl Cavor slaboučkým hláskem.

“Tak co?” opáčil jsem já.

“Budeme pokračovat?”

Přemýšlel jsem. “Mám?”

“Jestli to vydržíte -“

Místo odpovědi jsem se dal znovu do šroubování. Zvedl jsem kruhové víko a opatrně jsem je položil na balík. Naší koule se zmocnil řídký, neznámý vzduch, zavířily v ní dvě tři sněhové vločky a zmizely. Poklekl jsem a pak jsem se posadil na okraj průvlaku a vykoukl ven. Dole, necelý yard ode mne, ležel panenský sníh Měsíce.

Nastala kratičká přestávka. Naše oči se setkaly.

“Nebolí vás z toho plíce?” zeptal se Cavor.

“Ne,” odpověděl jsem. “Dá se to vydržet.”

Cavor sáhl po přikrývce, prostrčil hlavu dírou uprostřed a zabalil se. Usedl na okraj průvlaku a spustil nohy až na šest palců od měsíčního povrchu. Okamžik zaváhal, pak se odrazil, seskočil těch pár palců a už stál na nedotčené měsíční půdě.

Když vykročil kupředu, okraj skla ho groteskně zkreslil. Chviličku stál a rozhlížel se. Pak se přikrčil a skočil.

Sklo všechno pozměňovalo, ale i tak mi to připadalo jako neuvěřitelně dlouhý skok. Jedním odrazem se Cavor octl kdesi daleko. Jako by popolétl o dvacet nebo třicet stop. Stál vysoko na skále a obracel se na mne posuňky. Možná že i křičel - ale zvuk ke mně nedolehl. Jak to k čertu udělal? Připadal jsem si, jako kdybych právě spatřil nový kouzelnický trik.

S hlavou plnou zmatku jsem také proklouzl průvlakem. Vzpřímil jsem se. Zrovna přede mnou se sesula sněhová závěj a vytvořila jakýsi příkop. Udělal jsem krok a skočil.

Letěl jsem jako pták, viděl jsem skálu, na níž Cavor stál a očekával mne, zachytil jsem se jí a pevně se držel v nekonečném úžasu.

Pak jsem bolestivě vyjekl. Byl jsem šíleně zmaten. Cavor se sklonil a pípavě na mne volal, abych dával pozor.

Docela jsem zapomněl, že na Měsíci, jenž má jenom osmdesátinu hmoty Země a čtvrtinu jejího průměru, vážím sotva šestinu toho, co jsem vážil na Zemi. Teď mě však skutečnost přinutila, abych si na to vzpomněl.

“Matička Země už nás nedrží na řemínku,” řekl Cavor.

S obezřelým úsilím jsem se vydrápal na vršek, a pohybuje se opatrně jako revmatik, postavil jsem se vedle něho do sluneční záře. Koule ležela na mizící sněhové závěji třicet stop za námi.

Kam oko dohlédlo přes skály, rozházené bez ladu a skladu po dně kráteru, všude se probouzela k životu táž ježatá houština, jaká obklopovala nás, tu a tam prostřídaná nadutou kaktusovitou masou a šarlatovými i nachovými lišejníky, a ty rostly tak rychle, že se zdálo, jako by se po skalách plazily. Celá plocha kráteru až po samé úpatí okolního útesu vypadala jako jednolitá pustina.

Útes kromě spodní partie nezdobila zřejmě žádná vegetace, zato oplýval pilíři, terasami a plošinami, ale ty tehdy naši pozornost příliš nevábily. Všemi směry byl od nás vzdálen mnoho mil; my jsme stáli téměř uprostřed kráteru a viděli jsme jej v jakémsi oparu, který uháněl před větrem. V tom řídkém vzduchu se totiž zatím zvedl dokonce i vítr, rychlý, třebaže slabý vítr, jenž neuvěřitelně studil, ale tlak vyvíjel jen nepatrný. Foukal pravděpodobně kolem dokola kráteru, z mlžné temnoty pod slunečnou stěnou k straně žhavě osvětlené. Do východní mlhy se nedalo hledět; museli jsme pokukovat přivřenýma očima zastíněnýma rukou, tak pronikavě to nehybné slunce píchalo.

“Vypadá to tu opuštěně,” řekl Cavor, “naprosto pustě.”

Znovu jsem se rozhlédl. Pořád jsem se ještě nevzdával naděje, že narazíme na nějaký důkaz existence jakýchsi bytostí na způsob člověka, na nějakou vížku budovy, na nějaký dům nebo stroj, ale všude, kam jsem se podíval, táhly se vrcholky a hřebeny rozházených skal a ta zběsilá houština a ty nafouklé kaktusy, které se nadýmaly a nadýmaly vší takové naději na výsměch.

“Ty rostliny si tu rostou zřejmě jenom pro sebe,” řekl jsem. “Nevidím ani stopy po nějakém jiném tvoru.”

“Ani hmyz - ani ptáci, nic! Ani stopa, ani stín, ani náznak zvířecího života. Kdyby existoval - co by si počali v noci?… Ne, jsou tady jedině ty rostliny.”

Zastínil jsem si oči rukou. “Ta krajina je jako ze snu. Vypadá to všechno spíše jako útvary, které si člověk představuje mezi skalami na mořském dně, než jako pozemské rostliny. Podívejte se na tamhletu! Člověk by mohl docela dobře říct, že je to ještěrka proměněná v rostlinu. A ten oslnivý třpyt!”

“A to je teprv časné ráno,” řekl Cavor.

Vzdychl si a rozhlédl se. “Tohle není svět pro lidi,” řekl. “A přece svým způsobem - přitahuje.”

Na chvíli zmlkl, pak spustil své meditativní bzučení.

Škubl jsem sebou, jak se mě cosi lehce dotklo, a zjistil jsem, že mi přes střevíc přečnívá tenký proužek sinavého lišejníku. Kopl jsem do něho, načež se rozpadl a každé smítko začalo růst.

Cavor pronikavě vykřikl; píchl ho jeden z nastražených bodáků křoviska.

Zaváhal, očima bloudil po okolních skaliskách. Náhle se na rozervaný pilíř převislé skály vplížila růžová záře. Byla to úžasně zvláštní růžová barva, siná magenta.

“Podívejte!” řekl jsem, obrátil jsem se a hle, Cavor zmizel.

Chvíli jsem zůstal ohromen. Potom jsem chvatně vykročil, abych se podíval přes okraj skály. Ale v překvapení nad jeho zmizením jsem zase zapomněl, že jsme na Měsíci. Na Zemi by mě byl takový dlouhý krok poponesl asi o yard; na Měsíci mě zanesl šest - dobrých pět yardů přes okraj. V tu chvíli to na mne působilo jako ty příšerné sny, kdy člověk padá a padá. Neboť na Zemi člověk klesne v první vteřině pádu o šestnáct stop, kdežto na Měsíci o dvě, a to ještě jenom šestinou své váhy. Spadl jsem nebo spíše seskočil asi o deset yardů. Trvalo to dost dlouho, řekl bych takových pět šest vteřin. Plul jsem vzduchem a snesl se jako pírko po kolena do sněhové závěje na dně rokle v šedomodré, bíle žilkované skále.

Rozhlédl jsem se. “Cavore!” vykřikl jsem, ale Cavor nikde.

“Cavore!” zvolal jsem hlasitěji a skály mi vracely ozvěnu.

Prudce jsem se obrátil ke skále a pracně se vyškrábal na vrcholek. “Cavore!” křičel jsem. Mé volání znělo jako hlas ztracené ovečky.

Koule také nebyla v dohledu a na okamžik se mi sevřelo srdce hrozným pocitem opuštěnosti.

Pak jsem ho spatřil. Smál se a kýval na mne, aby přilákal mou pozornost. Stál na holém kousku skály asi dvacet nebo třicet stop ode mne. Hlas jsem neslyšel, ale posuňky mi říkal: “Skočte.” Váhal jsem, ta vzdálenost vypadala přehnaně. Přece však jsem si pomyslel, že musím rozhodně přeskočit větší vzdálenost než Cavor.

Udělal jsem krok zpátky, nadýchl jsem se a odrazil se vší silou. Vylétl jsem přímo vzhůru do vzduchu, jako bych se neměl nikdy vrátit dolů.

Takový let - to je něco hrozného i skvělého a divokého jako noční můra. Uvědomil jsem si, že jsem skočil příliš prudce. Přeletěl jsem Cavorovi rovnou nad hlavou a zpozoroval jsem, že v rokli se rozevírá vstříc mému pádu ježatá změť. Poplašeně jsem zaskučel. Napřáhl jsem ruce a natáhl nohy.

Dopadl jsem na ohromnou houbovitou masu, která se kolem mne rozstříkla, rozprášila na všechny strany hromadu oranžových výtrusů a mne pokryla oranžovým práškem. Kutálel jsem se a prskal, až jsem se zastavil zcela bez sebe zalykaje se smíchem.

Uvědomil jsem si, že na mne přes bodlinatý živý plot vykukuje Cavorův kulatý obličejík. Volal na mne nějaký nejasný dotaz. “Co?” snažil jsem se zakřičet, ale nemohl jsem, protože se mi nedostávalo dechu. Razil si ke mně opatrně cestu mezi keři.

“Musíme dávat pozor,” pravil. “Tenhle Měsíc nezná míru. Nechal by nás, ať se potlučem.”

Pomohl mi na nohy. “Moc jste se na to rozehnal,” řekl a oklepával mi rukou s šatů žlutý prach.

Stál jsem trpně, těžce jsem oddychoval a nechal jsem ho, ať mi otřepe s kolen i loktů rosolovitou hmotu a ať mi káže o mém neštěstí. “My vůbec nepamatujeme na gravitaci. Ještě jsme si nepřevychovali svaly. Až naberete dechu, musíme se trochu procvičit.”

Vytáhl jsem si z ruky dva tři menší trny a na chvíli jsem se posadil na balvan. Svaly se mi třásly a zažíval jsem podobné osobní zklamání, jaké na Zemi pociťují adepti cyklistiky při prvním pádu.

Vtom Cavorovi napadlo, že bych mohl ze studeného větru v roklině dostat horečku, když nás předtím nahoře rozehřálo slunce. Vyškrábali jsme se tedy znovu na výsluní. Shledali jsme, že kromě několika odřenin jsem při tom zřícení neutrpěl vážnější zranění, a hned jsme se podle Cavorova návrhu rozhlíželi po nějaké bezpečné a snadné přistávací ploše pro další skok. Vybrali jsme si skalní desku, vzdálenou asi deset yardů, od níž nás odděloval lesíček olivově zelených bodlin.

“Představte si, že je to tady!” řekl Cavor, jenž se tvářil jako můj trenér a ukazoval asi čtyři stopy přede mne. Tenhle skok jsem zvládl bez potíží a pocítil jsem jisté zadostiučinění, když Cavorovi to asi tak o stopu nevyšlo a okusil bodáků houštiny. “Vidíte, člověk musí být opatrný,” říkal a vytahoval si trny. Tím si přestal hrát na mentora a stal se v umění pohybu na Měsíci mým spoluučněm.

Vybrali jsme si ještě snadnější skok a absolvovali ho bez nesnází, pak jsme skočili zase zpátky a několikrát sem a tam, aby si svaly zvykly na novou míru. Kdybych to nebyl sám zažil, nikdy bych nevěřil, jak rychle se přizpůsobíme. Skutečně velmi brzy, jistě dřív než po třiceti skocích, jsme dovedli téměř s pozemskou jistotou odhadnout, jakou sílu musíme vynaložit na překonání nějaké vzdálenosti.

A po celou tu dobu rostly kolem nás měsíční rostliny, stále větší, hustší a spletitější, každým okamžikem tlustší a vyšší, bodlinaté rostliny, zelená kaktusovitá masa, houby, dužnaté a lišejníkové útvary, úžasně podivné paprskovité a hadovité formy. My jsme se však tak soustředili na své skákání, že jsme nějaký čas na jejich neumdlévající rozpínavost vůbec nedbali.

Zmocnila se nás neobyčejně povznesená nálada. Částečně to bylo asi vědomím, že jsme unikli z vězení koule. Hlavně to však měl na svědomí řídký vonný vzduch, který určitě obsahoval větší procento kyslíku než naše pozemská atmosféra. Ale přestože všechno kolem nás vyhlíželo nezvykle, připadal jsem si asi tak dobrodružně a výzkumnicky jako cockney,*4 jenž se octl poprvé v horách. A myslím, že nám ani jednomu ani druhému nepřišlo na mysl, že bychom měli mít nějaký veliký strach, třebaže jsme stáli tváří v tvář Neznámu.

Posedla nás podnikavost. Zvolili jsme si lišejníkovitý pahorek, vzdálený snad patnáct yardů, a hladce jsme jeden po druhém přistáli na vrcholku. “Prima!” volali jsme na sebe. “Prima!” a Cavor udělal tři kroky a vyrazil na lákavé sněhové úbočí, dobrých dvacet yardů od nás. Okamžik jsem stál zaujat groteskním pohledem na jeho vznášející se postavu - na špinavou kriketovou čepici, zježené vlasy, kulaté tělíčko, ruce, nohy v těsných golfkách, vše na pozadí tajuplné rozhlehlosti měsíční krajiny. Bouřlivě jsem se rozchechtal - a pak jsem vykročil za ním. Žuch! Dopadl jsem vedle něho.

Udělali jsme několik olbřímích kroků, třikrát nebo čtyřikrát jsme ještě skočili a nakonec jsme se usadili v lišejníkovité prohlubni. Bolely nás plíce. Seděli jsme, drželi se za boky, nabírali dech a obdarovali se pochvalnými pohledy. Cavor zasupěl cosi o “úžasných pocitech”. A pak mi něco napadlo. V tu chvíli se mi to nezdál nijak zvlášť hrozný nápad, prostě přirozená otázka vyplývající ze situace.

“Mimochodem,” řekl jsem, “kde je vlastně naše koule?”

Cavor se na mne podíval. “Cože?”

Vtom mnou projel jako nůž plný Význam toho, co jsme říkali.

“Cavore!” vykřikl jsem a položil jsem mu ruku na rameno. “Kde je koule?”

10

BLOUDĚNÍ MĚSÍCEM

V jeho obličeji se částečně zrcadlila moje hrůza. Vstal a rozhlížel se po houštině, která nás držela v zajetí a vzpínala se kolem nás do výše ve vášni růstu. Nejistě zvedl ruku k ústům. Promluvil náhle bez veškeré sebedůvěry. “Myslím,” řekl pomalu, “že jsme ji nechali… někde… tamhle.”

Namířil váhavě prst a opsal jím oblouk.

“Nejsem si jist.” Jeho ohromení se stupňovalo. “Rozhodně to nemůže být daleko,” řekl, oči upřené na mne.

To už jsme oba stáli. Vyráželi jsme nesmyslné povzdechy, očima jsme pátrali v propletené, houstnoucí džungli, která nás obkličovala ze všech stran.

Všude kolem na sluncem ozářených svazích se pěnila a kolébala pichlavá křoviska, nadmuté kaktusy, plazivé lišejníky a tam, kde zůstal ještě stín, otálely sněhové závěje. K severu, k jihu, k východu i k západu se rozkládaly tytéž monotónní nezvyklé tvary. A někde mezi nimi, pohřbená již pod tou spletenou změtí, ležela naše koule, náš domov, naše jediná zásobárna, naše jediná naděje na únik z té fantastické pustiny pomíjivých rostlin, do níž jsme se dostali.

“Řekl bych,” ukázal náhle, “že by mohla být tamhle.”

“Ne,” odporoval jsem. “Šli jsme obloukem. Vidíte! Tady je stopa po mých podpatcích. Musí to být zřejmě dále na východ, mnohem dále. Ne! - koule musí být tamhle.”

“Já však přece jenom myslím,” řekl Cavor, “že jsem měl celou tu dobu slunce po pravé straně.”

“Mně se zase zdá,” řekl jsem, “že stín letěl při každém skoku přede mnou.”

Podívali jsme se jeden druhému do očí. Rozsah kráteru v naší představivosti hrozitánsky vzrostl, přibývající lesíky zhoustly již neproniknutelně.

“Kristepane! Byli jsme to ale hlupáci!”

“Musíme ji samozřejmě zase najít,” řekl Cavor, “a to brzy. Sluneční žár se stupňuje. Kdyby nebylo tak sucho, omdlévali bychom už vedrem. A… já mám hlad.”

Vytřeštil jsem na něj oči. Tahle stránka naší situace mě zatím vůbec netrápila. Ale náhle to na mne přišlo - přímo jsem dychtil po jídle. “Ano,” vyrazil jsem. “Já mám taky hlad.”

Cavor vstal a vypadalo to, že se rozhodl jednat. “Kouli musíme určitě najít.”

Přehlédli jsme co nejklidněji nekonečná úskalí a houštiny tvořící dno kráteru a každý sám jsme mlčky odhadovali, jakou máme naději, že najdeme kouli dříve, než nás přemůže horko a hlad.

“Nemůže to být odsud dál než padesát yardů,” prohlásil Cavor s nerozhodným posuňkem. “Jde jenom o to, prochodit to tu křížem krážem, až na ni narazíme.”

“Nic jiného taky nemůžeme dělat,” odpověděl jsem, nijak zvlášť dychtivý zahájit ten lov. “Aspoň kdyby ty zatracené pichláče nerostly tak rychle.”

“To je ono,” řekl Cavor. “Ale koule přece ležela na sněhovém náspu.”

Rozhlížel jsem se kolem sebe v marné naději, že poznám nějaký kopeček nebo křovisko, které jsem předtím viděl poblíž koule. Ale všude jen jednotvárná změť, všude se vzpínaly křoviny, rozlézaly se houby, tratily se sněhové závěje - neustálá a nezadržitelná změna. Slunce žhnulo a bodalo, slabost z nevysvětlitelného hladu se nám mísila s nekonečným zmatkem. Ale třebaže jsme tam stáli v rozpacích a ztraceni v neslýchaném světě, po prvé jsme si uvědomili na Měsíci jiný zvuk než melodii vstávajících rostlin, nesmělé sténání větru nebo hluk, jehož jsme byli sami původci.

Bum… Bum… Bum…

Ozývalo se nám to pod nohama, znělo to kdesi v zemi. Jako bychom to slyšeli nohama stejně jako ušima. Temný tón tlumila vzdálenost, o zřetelnost jej připravila hmota, jíž procházel. Žádný zvuk na světě nás nemohl víc ohromit nebo dokonaleji změnit tvářnost všeho kolem nás. Neboť ten plný, pomalý a rozvážný zvuk nemohl být podle našeho názoru ničím jiným než bitím nějakých obrovských skrytých hodin.

Bum… Bum… Bum…

Zvuk, připomínající tiché kláštery, bezesné noci v přelidněných městech, bdění i očekávanou hodinu, všechno, co má v životě metodu a řád, duněl v té fantastické pustině nesmírně výmluvně a tajuplně! Oku se jevilo všechno beze změny; bezútěšná křoviska a kaktusy, kolébající se tiše ve větru, táhly se bez přerušení až k vzdáleným útesům, nad hlavou nám klidná tmavá obloha zela prázdnotou a na ní nepohnutě žhnulo palčivé slunce. A tím vším pulsoval ten záhadný zvuk jako výstraha, jako hrozba.

Bum… Bum… Bum

Nesměle a zastřeně jsme se ptali jeden druhého: “Jsou to hodiny?”

“Jakoby hodiny!”

“Co je to?”

“Co to může být?”

“Počítejte,” navrhl Cavor, ale pozdě, neboť při tom slově bití ustalo.

Ticho, nesplněné očekávání rytmického úderu, přišlo jako nový otřes. Na okamžik by byl člověk schopen pochybovat, jestli nějaký zvuk vůbec slyšel. Nebo jestli to snad ještě nepokračuje. Slyšel jsem skutečně nějaký zvuk?

Ucítil jsem na rameni tlak Cavorovy ruky. Mluvil polohlasem, jako by se bál, že někoho vzbudí. “Držme se pohromadě,” zašeptal, “a hledejme kouli. Musíme se dostat zpátky do koule. Na tohle náš rozum nestačí.”

“Kudy půjdeme?”

Zaváhal. Myšlenky nám ovládlo pevné přesvědčení, že kolem nás a blízko nás existuje cosi neslýchaného. Co to může být? Kde to může být? Je ta vyprahlá poušť, sežehovaná střídavě mrazem a žárem, jen vnější slupkou a maskou nějakého podzemního světa? A jestliže ano, jaký je to svět? Jaké obyvatele na nás třeba zanedlouho vychrlí?

A potom projel trýznivým tichem ostře a náhle jako blesk z jasného nebe zvonivý zvuk a zadrnčení, jako kdyby se najednou dokořán rozletěla veliká kovová vrata.

Znehybněli jsme. Stáli jsme bezmocně s otevřenými ústy. Pak se Cavor přikradl ke mně.

“To nechápu!” zašeptal mi těsně u ucha. Mávl matně rukou k obloze, matně naznačil ještě matnější myšlenky.

“Musíme se skrýt! Kdyby se něco objevilo…”

Rozhlédl jsem se. Přikývl jsem na souhlas.

Vyrazili jsme. Pohybovali jsme se pokradmu a přehnaně jsme dbali, abychom netropili sebemenší hluk. Mířili jsme ke křovinaté houštině. Kroky nám zrychloval řinkot, jako by někdo bušil kladivy do kotle. “Musíme se plazit,” zašeptal Cavor.

Spodní listy bodákových rostlin, zastíněné již shora novými, začínaly vadnout a sesychat se, takže jsme si mohli razit cestu mezi jejich stonky bez vážnějšího zranění. Škrábanců na obličeji a na rukou jsme si nevšímali. V hloubi lesíka jsem se zastavil a udýchaně se zahleděl na Cavora.

“Budou to podzemní obyvatelé,” zašeptal. “Dole pod námi.”

“Kdyby tak vylezli ven!”

“Musíme najít kouli!”

“Ano,” řekl jsem, “ale jak?”

“Budeme se plazit, až na ni narazíme.”

“A co když nenarazíme?”

“Zůstaneme schováni. Uvidíme, co jsou to zač.”

“Budeme se držet pohromadě,” řekl jsem.

Uvažoval. “Kudy se pustíme?”

“Musíme zkusit štěstí.”

Rozhlíželi jsme se na všechny strany. Pak jsme se začali velmi obezřetně plazit podrostem džungle, obloukem, pokud jsme to mohli posoudit, a před každou kolébající se houbou, při každém zvuku jsme zůstávali stát, soustředěni jenom na myšlenku najít kouli, kterou jsme tak pošetile opustili. Ze země pod námi přicházely stále nové otřesy, rány, nezvyklé, nevysvětlitelné mechanické zvuky. A jednou, a pak zase, se nám zdálo, že slyšíme, jako by se k nám cosi neslo vzduchem, jakési slabé drnčení a halas. Ale měli jsme takový strach, že jsme se neodvážili vylézt na nějakou pozorovatelnu a přehlédnout kráter. Dlouho a dlouho jsme nespatřili ani stín tvorů, jejichž zvuky nás tak naléhavě zaplavovaly. Nebýt slabosti z hladu a vyschlých hrdel, bylo by nám to plazení připadalo jako živý sen. Tak naprosto neskutečně to vyhlíželo. Jediné, co mělo aspoň příchuť skutečnosti, byly ty zvuky.

Jen si to představte! Kolem nás džungle jako ze sna, s tichými bodákovými listy, vyrážejícími jako šipka vzhůru nad naše hlavy, a pod rukama a koleny tiché, živé, sluncem postříkané lišejníky, vlnící se vervou vlastního růstu jako koberec, pod nějž se dostal vítr. Co chvíli se na obzoru objevila nějaká ta měchýřovitá houba, nadýmající a rozlézající se na slunci. Co chvíli se nám vnucoval nějaký nový útvar živé barvy. Vždyť samy buňky tvořící ty rostliny byly velké jako můj palec, jako korálky z barevného skla. A to všechno jsme viděli prosycené nemilosrdnou sluneční září, na pozadí modravě černé oblohy, pokropené i při slunečním světle řádkou vytrvalých hvězd. Podivné! Vždyť i tvary a struktura kamenů vypadaly podivně. Všechno bylo podivné, tělesné pocity, jaké jsme dosud nezažili, každý druhý pohyb končil překvapením. Dech se nám v hrdle úžil, krev bušila ve spáncích jako nárazy příboje - buch, buch, buch, buch…

A stále a stále přilétaly závany vzruchu, údery kladiv, zvonění a bušení strojů a náhle - řev velkých zvířat.

11

TUR MĚSÍČNÍ NA PASTVĚ

Tak jsme se my dva ubozí ztroskotaní pozemšťané, ztracení v divoce bující měsíční džungli, plazili v hrůze před zvuky, jež nás přepadly. Plazili jsme se dlouho a dlouho, než jsme spatřili Selenita nebo tura měsíčního, třebaže řev a chrochtavé zvuky zvířat se ozývaly pořád blíž. Plazili jsme se kamenitými průrvami, přes sněžné svahy, mezi houbami, které pod naším dotykem rázem pukaly jako tenký měchýř a ronily vodnatou šťávu, přes úplný chodník z jakýchsi pýchavek a pod nekonečnou spletí křovisek. A stále bezmocněji hledal náš zrak opuštěnou kouli. Hlas měsíčního tura se podobal chvílemi rozlehlému melancholickému zabučení telat, chvílemi zesílil v užaslý a zlostný řev a zase se proměnil v přidušený zvířecí zvuk, jako kdyby ti dosud neviditelní tvorové chtěli současně žrát i řvát.

Po prvé jsme je zahlédli jen nedokonale, letmo, ale dojem v nás nezůstal i při té neúplnosti o nic méně znepokojivý. Cavor se tehdy plazil přede mnou a první si uvědomil, jak jsou blízko. Zastavil se jako přikovaný a mne zarazil jediným gestem.

Praskání a drcení houštiny postupovalo zřejmě přímo k nám, a když jsme se pak přikrčili až k zemi a pokoušeli se odhadnout vzdálenost a směr hluku, ozval se strašný řev tak těsně za námi a tak mohutný, že vršky bodákového křoviska se pod ním ohnuly a my ucítili na zádech horký a vlhký dech. Obrátili jsme se a za masou rozkolébaných dříků nezřetelně probleskovaly boky měsíčního tura a proti obloze se rýsovala dlouhá linie jeho hřbetu.

Dnes mohu samozřejmě těžko říci, kolik jsem toho tenkrát vlastně viděl, protože při pozdějším pozorování jsem si první dojmy opravil. Nejsilněji na mne zapůsobily turovy nesmírné rozměry; v pase měřil nějakých osmdesát stop, dlouhý byl snad dvě stě. Boky se mu zvedaly a klesaly namáhavým dýcháním. Všiml jsem si, že to obrovité, ochablé tělo leží na zemi a že kůži má svraštělou a bílou, ale podél páteře se mu rozlévalo černé grošování. Nohy jsme neviděli. Myslím, že jsme tehdy rovněž spatřili alespoň profil hlavy téměř bez mozku, s šíjí zarostlou tukem, se slintající všežravou tlamou a s pevně zavřenýma očima. (Tur měsíční má totiž na slunci oči vždycky zavřené.) Letmo jsme zahlédli rozlehlou rudou jámu, jak ta stvůra otevřela tlamu k novému bekotu a řevu; dýchlo to na nás a pak se netvor převalil na bok, vlekl se kupředu po zemi, přičemž poskládal celou svou tuhou kůži do záhybů, opět se překulil, a tak se kolem nás sunul a drtil si křovím cestičku, až ho vbrzku skryla naším zrakům hustá spleť. Kousek dál se objevil druhý a pak ještě jeden a pak, jako kdyby ty oživené hromady aprovisace vedl na pastvu, octl se v našem zorném poli na okamžik Selenit. Jakmile jsem ho spatřil, uchopil jsem Cavora prudce za nohu a oba jsme zůstali jako přimrazeni a jen jsme tupě zírali ještě dlouho po tom, co nám zmizel z dohledu.

Na rozdíl od měsíčního tura vypadal jako nepatrná bytost, jako pouhý mravenec, vysoký sotva pět stop. Na sobě měl oděv z jakési kožnaté látky, takže z vlastního těla nebylo vidět nic, ale o tom jsme tenkrát samozřejmé neměli ani potuchy. Jevil se nám tedy jako kompaktní ježatý tvor, jenž svými bičíkovitými chapadly a chřestivou rukou, vyčnívající z lesklého válce trupového obalu, značně připomínal složitý hmyz. Tvar hlavy mu skrývala ohromná helma s mnoha bodci - později jsme zjistili, že bodců používá k popohánění vzpurných zvířat - a ochranné brýle z tmavého skla, posazené příliš po stranách, dodávaly kovovému přístroji, který mu pokrýval obličej, ptačí podobu. Ruce mu nepřesahovaly obal trupu a držel se na krátkých nožkách, jež měl sice teple zabalené, ale přesto našim pozemským zrakům připadaly neúměrně tenké. Stehna byla kratičká, holeně dlouhé a chodidla malá.

Přes své těžké odění postupoval - podle zemského měřítka - dlouhatánskými kroky a jeho chřestivá ruka neznala klidu. V okamžiku, kdy nás míjel, naznačovaly jeho pohyby spěch a jistou zlost a brzy potom, co jsme ho ztratili z dohledu, přešel řev tura náhle v krátké ostré zakvičení, načež se jeho pachtění zrychlilo. A postupně se to bučení vzdalovalo, až ztichlo docela, jako kdyby zvířata dosáhla toužených pastvin.

Naslouchali jsme. Chvíli se na měsíčním světě neozývalo nic. Trvalo nám však ještě nějakou dobu, než jsme se po kolenou znovu vydali hledat zmizelou kouli.

Když jsme spatřili měsíčního tura po druhé, byl kousek od nás, mezi zpřevracenými skalami. Méně kolmé stěny skalisk pokrýval tlustý koberec skvrnitých zelených rostlin, usazených v hustých mechovitých chumáčích, a na těch se ti tvorové pásli. Jakmile jsme je zpozorovali, zastavili jsme se na pokraji rákosí, v němž jsme se plazili, vykukovali jsme na ně a rozhlíželi se, jestli nezahlédneme ještě nějakého Selenita. Ty nestvůry ležely u své píce jako úžasní slimáci, obrovské upatlané trupy, a žraly hltavě a hlučně, se zalykavou chtivostí. Byly to zřejmě obludy ze samého tuku, neohrabané a zmožené do té míry, že smithfieldský vůl by musel proti nim vypadat jako vzor čilosti. Jejich stále plné, pokroucené, přežvykující tlamy a zavřené oči spolu s povzbudivým mlaskáním tvořily výraz animálního požitku, který nám jedinečně dráždil prázdné útroby.

“Prasata!” pronesl Cavor neobvykle zuřivě. “Hnusná prasata!”, změřil si je zlobným, závistivým pohledem a odplazil se křovím vpravo, já jsem zůstal ještě na místě, dokud jsem se nepřesvědčil, že ta skvrnitá rostlina vůbec nepřipadá v úvahu jako strava pro lidi a teprve pak jsem se odplazil za ním, žmoulaje mezi zuby jeden stvol.

Brzy nás opět zarazila blízkost Selenita a tentokrát jsme si jej mohli prohlédnout zevrubněji. Viděli jsme, že Selenité mají na sobě skutečně oděv, a ne jakýsi kožnatý obal těla. Svým úborem se úplně podobal tomu, jehož jsme zahlédli prvně, až na to, že mu z krku trčely konce čehosi chomáčkovitého, stál na skalnaté výspě a točil hlavou sem a tam, jako by obhlížel kráter. Leželi jsme zcela tiše v obavě, abychom pohybem nevzbudili jeho pozornost; po chvíli se otočil a zmizel.

Narazili jsme na nové stádo měsíčních turů, jež bučelo vzhůru strží, a pak jsme se dostali do oblasti zvuků, zvuků bušících strojů, jako by se v těch místech blížila těsně k povrchu nějaká obrovská průmyslová hala. Ještě to kolem nás dunělo, když jsme přišli k okraji velikého otevřeného prostoru o průměru snad dvě stě yardů a dokonale rovného. Až na pár lišejníků, které se tam rozlezly od krajů, byl ten povrch holý, s prašným povrchem špinavě žluté barvy. Měli jsme strach pustit se přes tu planinu, ale jelikož kladla našemu plazení méně překážek než houština, sestoupili jsme na ni a ostražitě se drželi okraje.

Na chviličku hluk zdola ustal a kromě nezřetelného vzruchu rostoucí vegetace zavládl všude naprostý klid. Vtom se zvedl lomoz, silnější, mohutnější a bližší než dosud. Zcela jistě pocházel zdola. Instinktivně jsme se skrčili, jak nejvíc to šlo, přichystáni okamžitě skočit střemhlav do přilehlé houštiny. Každá rána a zabušení jako by nám rozechvívaly tělo. Bušení a tlučení zesílilo a nepravidelné chvění zintensivnělo, až se zdálo, že celý měsíční svět se otřásá v křečích a pulsuje.

“Skryjte se!” zašeptal Cavor a já se obrátil ke křoví.

V tom okamžiku se ozvala rána jako z děla a pak se to stalo - dosud mě to ve snech pronásleduje. Ohlédl jsem se předtím, abych se podíval Cavorovi do tváře, a přitom jsem natáhl ruku před sebe. A ruka se nedotkla ničeho! Ponořila se náhle do bezedné díry!

Narazil jsem hrudí na cosi tvrdého a už jsem ležel bradou na okraji nedozírné propasti, která se náhle pode mnou otevřela, a ruku jsem toporně vztahoval do prázdna. Celá ta rovná kruhová plocha nebyla ničím jiným než gigantickým víkem a to se teď sunulo na strany do připravené štěrbiny a odkrývalo jámu.

Nebýt Cavora, byl bych asi zůstal jako zkamenělý viset přes okraj a civěl bych dolů do nesmírného jícnu, až by mě nakonec okraje štěrbiny smetly a svrhly do hlubin. Cavora však nepostihl ten otřes, který ochromil mne. Stál již kousek od okraje, když se víko pootevřelo, postřehl nebezpečí, v němž jsem bezmocně vězel, uchopil mě pevně za nohy a odtáhl dozadu. Posadil jsem se, po všech čtyřech jsem se odplazil trochu od okraje, pak jsem se vrávoravě postavil a běžel za ním přes tu dunivou a roztřesenou kovovou tabuli. Zdálo se mi, že se rozevírá stále rychleji a rychleji, a keře přede mnou jen uhýbaly, jak jsem letěl.

Neměl jsem také času nazbyt. Cavorova záda zmizela v ježatém houští, a jak jsem se vyškrábal za ním, nestvůrná záklopka s řinkotem zapadla. Dlouho jsme leželi nabírajíce dechu a k jámě jsme se neodvažovali ani přiblížit.

Ale nakonec jsme se velice opatrně a krok za krokem doplížili na místo, odkud jsme mohli hledět dolů. Keře kolem nás sténaly a vlnily se pod náporem čerstvého větříku, který vál do šachty. Zprvu jsme neviděli nic než hladké kolmé stěny, ztrácející se kdesi dole v neproniknutelné černi. A potom jsme pomaličku začali rozpoznávat množství slaboučkých světýlek, pohybujících se sem a tam.

Nějakou dobu nás ten děsný záhadný jícen upoutal natolik, že jsme zapomněli dokonce i na kouli. Časem jsme temnotě přivykli a rozeznávali jsme, jak se mezi těmi svítícími tečkami míhají droboučké, nezřetelné, prchavé zjevy. Hleděli jsme užasle a nedůvěřivě a chápali jsme tak málo, že jsme nenacházeli slov. Nemohli jsme rozluštit nic, co by nám dalo klíč, podle něhož bychom ty matné zjevy určili.

“Co to může být?” zeptal jsem se; “co to může být?”

“Strojovna!… Jistě v noci žijí v těchhle jeskyních a ve dne vycházejí ven.”

“Cavore!” řekl jsem. “Mohou to být - bylo tamto - něco jako - lidé?”

“Tamto nebyl člověk.”

“Nemůžeme se odvážit takového risika!”

“Nemůžeme se odvážit ničeho, dokud nenajdeme kouli.”

“Ani se nedá nic dělat, dokud kouli nenajdeme.”

Nevrle přisvědčil a pohnul se k odchodu. Chvíli se pozorně rozhlížel, potom vzdychl a určil směr. Vydali jsme se na cestu džunglí. Nějaký čas jsme se plazili odhodlaně, pak s ubývající vervou. Vtom se mezi velikými, mdle nachovými útvary ozvaly kročeje a pokřik. Lehli jsme k zemi a dlouhou dobu se zvuky přibližovaly a vzdalovaly těsně vedle nás. Tentokrát jsme však neviděli nic. Snažil jsem se pošeptat Cavorovi, že bez jídla už daleko nedojdu, ale ústa jsem měl tak vyschlá, že jsem ani šeptat nemohl.

Řekl jsem tedy: “Cavore, já musím jíst.”

Obrátil ke mně obličej zdrcený hrůzou. “V takovémhle případě se to vydrží,” odpověděl.

“Ale já jíst musím,” tvrdil jsem, “a podívejte se na mé rty!”

“Já mám žízeň už dlouho.”

“Kdyby aspoň zůstalo trochu sněhu!”

“Po tom nezbylo ani stopy! Řítíme se z arktického podnebí do tropického rychlostí jednoho stupně za minutu…”

Hryzl jsem si ruku. “Koule!” řekl. “Nezbývá nám nic než koule.”

Zburcovali jsme se znovu k vypětí všech sil a plazili se dál. Mé myšlenky prodlévaly výhradně u poživatin, u šumící záplavy letních nápojů; zejména jsem dychtil po pivě. Pronásledovala mě vzpomínka na šestnáctigalonový sud, který trůnil v mém lympneském sklepě. V duchu jsem viděl i sousední spíž, a zejména řízek s ledvinkovou paštikou - křehoučký řízek se spoustou ledvinek a k tomu hojně husté šťávy. Co chvíli mě přepadaly záchvaty zívání z hladu. Přišli jsme k rovinkám porostlým čímsi dužnatým a červeným, nestvůrnými korálovými výrůstky; když jsme do nich vrazili, pukaly a lámaly se. Všiml jsem si, jak vypadají na lomu. Ta zpropadená hmota měla takovou strukturu, že by se dala určitě žvýkat. Také se mi zdálo, že docela pěkně voní.

Sebral jsem jeden úlomek a čichl k němu.

Podíval se na mne a zkřivil obličej. “Ne,” řekl. Položil jsem úlomek na zem a chvíli jsme se plazili tou lákavou dužnatostí dál.

“Cavore,” nedalo mi to, “proč ne?”

“Je to jedovaté,” řekl, ale neohlédl se.

Plazili jsme se ještě hezký kus, než jsem se odhodlal.

“Já to riskuji,” prohlásil jsem.

Pohnul se, aby mi v tom zabránil, ale pozdě. Nacpal jsem si už plná ústa. Skrčil se a pozoroval můj obličej. Sám ho měl zkroucený do prapodivného výrazu. “Je to dobré,” řekl jsem.

“Panebože!” vyrazil.

Pozoroval, jak žmoulám, tvář se mu svraštila napůl toužebně a napůl odmítavě, pak náhle podlehl chuti k jídlu a začal trhat velikánská sousta. Dlouho jsme jenom jedli a jedli.

Ta hmota nebyla nepodobná pozemským houbám, jen strukturu měla mnohem řidší, a když jsme ji polkli, hřála nás v hrdle. Ze začátku jsme nacházeli v jídle pouze mechanické uspokojení, pak nám začala rychleji proudit krev, rty a prsty nás pálily a potom nám v hlavě zašuměly nové a poněkud odlehlé myšlenky.

“Je to dobré,” prohlásil jsem. “Pekelně dobré! Bude to tady skvělý domov pro naše nadpočetné obyvatelstvo! Naše ubohé nadpočetné obyvatelstvo,” a ulomil jsem si ještě pořádný kus.

Naplnilo mě podivně blahovolné uspokojení, že na Měsíci existuje taková dobrá strava. Deprese z hladu ustoupila nerozumnému veselí. Hrůza a nepohodlí, které jsem dosud prožíval, zmizely úplně. Už jsem nehleděl na Měsíc jako na planetu, z níž jsem co nejopravdověji toužil uniknout, nýbrž jako na možné útočiště lidské bídy. Na Selenity, na tura měsíčního, na víko a na hluk jsem pravděpodobně nadobro zapomněl, sotva jsem spolkl tu houbu.

Když jsem opakoval svou poznámku o “nadpočetném obyvatelstvu” po třetí, Cavor vyjádřil svůj souhlas podobnými slovy. Hlava se mi točila, ale to jsem připisoval dráždivému účinku jídla po tak dlouhém půstu. “Ten váš ob-objev, Cavore, je báj-ečný. Skoro jako bab-bram-bor.”

“Cco to popovídáte?” ptal se Cavor. “Ob-objev Měsíce skoro jako bab-bram-bor?”

Podíval jsem se na něho zaraženě, proč mluví najednou tak chraptivě a proč tak špatně artikuluje a koktá. Blesklo mi hlavou, že se otrávil, asi tou houbou. Rovněž mi napadlo, že se mýlí, domnívá-li se, že objevil Měsíc. On ho neobjevil, on ho jenom dosáhl. Pokusil jsem se položit mu ruku na rameno a vysvětlit mu to, ale ten problém byl pro jeho mozek příliš umný. Také mi pojednou připadlo zatěžko vůbec to vyjádřit. Okamžik se mi snažil porozumět - vzpomínám si, že jsem uvažoval, jestli mám z té houby rovněž takové rybí oči jako on - ale potom se pustil do nějakých vlastních pozorování.

“Jsme,” oznámil se slavnostním škytnutím, “st-stvořeni z toho, cco jíme a ppijem.”

Opakoval to, a jelikož já jsem byl právě v jedné ze svých povznesených nálad, rozhodl jsem se, že se s ním budu o to přít. Možná že jsem trochu odbočil od věci. Ale Cavor stejně nedával vůbec pozor. Postavil se, pokud mu to šlo, rukou se mi opřel o hlavu, aby získal rovnováhu - to bylo neuctivé - a hleděl kolem sebe, jako by docela pozbyl strachu před měsíčními bytostmi.

Snažil jsem se mu vyložit, že je to z nějakého důvodu, který mi nebyl úplně jasný, nebezpečné, ale slovo “nebezpečný” se mi nějak popletlo s “nediskrétní” a nakonec z toho vyšlo “nekonkrétní”; pokusil jsem se to rozmotat a pak jsem se vrátil k svému tvrzení, přičemž jsem se obracel zejména k neznámým, ale zato pozorným korálovým výrůstkům po obou stranách. Cítil jsem, že musím ihned objasnit ten zmatek ohledně Měsíce a bramboru - zabočil jsem do dlouhé parenthese o důležitosti přesné definice v disputaci. Co mi síly stačily, snažil jsem se přehlédnout skutečnost, že moje tělesné pocity nejsou už dávno příjemné.

Už si nepamatuji, jak jsem se k tomu dostal, ale myšlenky mi opět zabloudily ke kolonisačním plánům. “Tenhleten Měsíc musíme anektovat,” prohlásil jsem. “Žádné mám, nemám. Je to součást údělu bílého člověka. Cavore - my jsme - škyt - satap - chci říct satrapové! O takové říši se ani starýmu Caesarovi nesnilo. Bude to v každém plátku. Cavorecie. Bedfordecie. Bedfordecie - škyt - s ručením omezeným. Totiž neomezená! Prakticky.”

Určitě jsem byl opilý.

Pustil jsem se do debaty, jíž jsem chtěl dokázat, jaké nekonečné dobrodiní přinese Měsíci náš příchod. Zapletl jsem se do dosti nesnadného důkazu, že Kolumbův příchod byl pro Ameriku celkem blahodárný. Pak jsem zapomněl, jakou debatní linii jsem hodlal sledovat, a pro vyplnění času jsem opakoval stále dokolečka “ppodobně jako Kkolub-mbus”.

Od toho okamžiku mám vzpomínku na působení té ohavné houby zmatenou. Nejasně si uvědomuji, jak jsme prohlásili, že nemáme v úmyslu trpět tomu zpropadenému hmyzu žádné hlouposti, jak jsme se rozhodli, že se nesluší, aby se lidé hanebně skrývali na pouhém satelitu, jak jsme se vyzbrojili ohromnými náručemi hub - už nevím, jestli jsme jimi chtěli metat nebo ne - a bez ohledu na píchance bodlinaté houštiny jsme vyrazili na slunce.

Téměř vzápětí jsme se museli střetnout se Selenity. Bylo jich šest a kráčeli husím pochodem přes skalnaté území, přičemž vydávali náramně podivné pisklavé a kňouravé zvuky. Zřejmě nás okamžitě zpozorovali, ihned všichni zmlkli a strnuli jako zvířata, obličeje obrácené k nám.

Na okamžik jsem vystřízlivěl.

“Hmyz,” zamumlal Cavor, “hmyz! A oni si myslí, že se budu plazit po břiše - po svém břiše obratlovce! Po bři-še,” opakoval pomalu, jako by tu pohanu přežvykoval.

Potom náhle zuřivě vykřikl a udělal tři dlouhatánské kroky a pak skočil směrem k nim. Skočil špatně; ve vzduchu předvedl několik salt, prudce přeletěl rovnou nad nimi a s ohromným šplouchnutím zmizel mezi kaktusovými měchýři. Co si Selenité vybrali z toho úžasného, a podle mne nedůstojného vpádu z jiné planety, to si nedovedu představit. Vzpomínám si trochu na jejich záda, jak se rozprchávali všemi směry, ale jist si tím nejsem. Ty poslední události, po nichž mě zahalilo zapomnění, mi tkví v paměti matně a nezřetelně. Vím, že jsem vykročil za Cavorem, zakopl jsem a spadl střemhlav mezi skály. Určitě se mi v mžiku udělalo strašlivě špatně. Pak si myslím vzpomínám, jak jsem zuřivě zápasil a že mě sevřela kovová pouta…

Dále si jasně pamatuji až to, že jsme byli uvězněni v nevím jaké hloubce pod povrchem Měsíce; seděli jsme ve tmě uprostřed podivných, smysly drásajících zvuků; tělo jsme měli samý škrábanec a samou modřinu a hlava se nám bolestí div nerozskočila.

12

SELENITOVA TVÁŘ

Zjistil jsem, že sedím schoulený v temnotě nabité ruchem. Dlouho jsem nemohl pochopit, kde to jsem a jak jsem se do toho zmatku dostal. Připomnělo mi to příborník, do něhož mě strčili ještě jako dítě, a pak velice tmavou a hlučnou ložnici, kde jsem spával, když jsem byl nemocen. Avšak zvuky kolem mne se nepodobaly žádnému známému hluku a ve vzduchu jsem cítil slabý pach jako závan ze stáje. Pak jsem si řekl, že asi pracujeme ještě na kouli a že jsem se nějak octl ve sklepě Cavorova domu. Vzpomněl jsem si však, že jsme kouli už dokončili, a napadlo mi, že asi sedím ještě v ní a cestuji vesmírem.

“Cavore,” ozval jsem se, “nemohli bychom si na chvíli rozsvítit?”

Žádná odpověď.

“Cavore!” opakoval jsem důrazněji.

Odpověděl mi zasténáním. “Má hlava!” říkal. “Má hlava!”

Zkusil jsem přitisknout si ruce na bolavé čelo a zjistil jsem, že je mám svázány. To mě náramně ohromilo. Zvedl jsem si je k ústům a ucítil jsem chladný, hladký kov. Byly spoutány řetězem. Pokoušel jsem se roznožit a shledal jsem, že nohy mám stejně pojištěny a kromě toho že mě mnohem tlustší řetěz, ovinutý kolem pasu, poutá k zemi.

Ještě nic mě při všech našich podivuhodných příhodách nevyděsilo tak jako tohle. Hezkou chvíli jsem tiše cloumal pouty. “Cavore!” vykřikl jsem rázně. “Proč jsem svázaný? Proč jste mi svázal ruce i nohy?”

“Já vás nesvazoval,” odpověděl. “To Selenité.”

Selenité! To slovo mi na chvíli vyhnalo z hlavy každou jinou myšlenku. Pak se mi vrátila paměť - sněžná poušť, tající vzduch, růst vegetace, naše podivné hopsání a plazení mezi skalisky a rostlinstvem kráteru. Znovu mě posedla všechna úzkost šíleného hledání koule… A nakonec to otvírání ohromného víka, které přikrývalo propast!

Když jsem se pak namáhal, abych si krok za krokem vybavil naše další zážitky až po tuhle šlamastiku, rozbolela mě hlava přímo nesnesitelně. Narazil jsem na nepřekonatelnou hradbu, na tvrdošíjnou prázdnotu.

“Cavore!”

“Ano?”

“Kde to jsme?”

“Jak já to mám vědět?”

“Jsme mrtvi?”

“Co je to za nesmysl!”

“Tak nás dostali!”

Neodpověděl, jenom zachrčel. Vleklý účinek jedu u něho zřejmě vyvolal zvláštní popudlivost.

“Co míníte dělat?”

“Jak já mám vědět, co dělat?”

“Nu dobrá!” řekl jsem a už jsem nepromluvil. Náhle jsem se probral ze strnulosti. “Pro pána boha!” vykřikl jsem. “Nemohl byste přestat bzučet?!”

Upadli jsme opět do mlčení a naslouchali jsme temné změti zvuků, které nám útočily na sluch jako tlumený hluk ulice nebo továrny. Nemohl jsem v tom nic rozeznat, sledoval jsem v myšlenkách nejprve jeden rytmus a potom druhý a marně jsem je zkoumal. Ale po dlouhé době jsem si uvědomil jakousi novou a výraznější složku, a ta se nemísila s ostatními, nýbrž ostře vyvstávala na mlhavé zvukové kulise. Byla to řada stěží definovatelných zvuků, jako když splývající větvička břečťanu ťuká a škrabe po skle nebo jako když ptáček ťapká sem tam po krabici. Napínali jsme uši a rozhlíželi se kolem sebe, ale na všem ležela tma jako sametový příkrov. Vtom se ozval skřípot, připomínající tichoučké otáčení zoubků dobře naolejovaného zámku. A potom se přede mnou objevila tenoučká jasná čára, jako kdyby v té nesmírné černi na něčem visela.

“Podívejte!” zašeptal potichoučku Cavor.

“Co je to?”

“Nevím.”

Hleděli jsme s očima dokořán.

Tenoučká jasná čára se rozrostla na pásek, širší a bledší. Nabyl vzezření modravého světla dopadajícího na vybílenou zeď. Ztratil rovnoběžný tvar - na jedné straně se vytvořily hluboké zuby. Obrátil jsem se, abych na to upozornil Cavora, a s úžasem jsem viděl, že má zářivě osvětlené ucho - jinak byl celý ve stínu. Kroutil jsem hlavou, pokud mi to pouta dovolila. “Cavore!” řekl jsem. “Za námi!”

Ucho zmizelo - ustoupilo oku!

Náhle se skulina, jíž k nám pronikalo světlo, rozšířila a ukázalo se, že se to pootevíraly dveře. Za nimi zel safírový průhled a na prahu se proti ozářenému pozadí rýsovala groteskní silueta.

Oba jsme se křečovitě snažili obrátit, a když se nám to nepodařilo, hleděli jsme na to přes rameno vsedě. Můj první pohled zachytil jakéhosi neohrabaného čtvernožce se svěšenou hlavou. Pak jsem si všiml, že to má štíhlé, přeštípnuté tílko, krátké, nesmírně hubené, selenitovské nohy do O a hlavu vraženou mezi ramena. Byl bez helmy a bez oděvu, jaké nosili venku.

Viděli jsme ho jako obrys černé postavy, ale naše fantasie instinktivně dodala jeho téměř lidské siluetě rysy obličeje. Aspoň já jsem si okamžitě představoval, že je přihrblý, že má vysoké čelo a dlouhý obličej.

Přistoupil k nám o tři kroky a na chvíli se zastavil. Pohyboval se naprosto nehlučně. Pak zase přistoupil blíž. Kráčel jako pták, nohy kladl jednu před druhou. Opustil světelný kužel, který k nám padal dveřmi, a vypadalo to, jako kdyby ve stínu úplně zmizel.

Chvíli jsem ho hledal očima na nesprávném místě a pak jsem si všiml, že stojí v plném světle před námi. Jenže ty lidské rysy, které jsem mu přisoudil, zcela chyběly!

Měl jsem to samozřejmě očekávat, ale já ne. Přepadlo mě to jako naprostý, na okamžik ohromující otřes. Zdálo se mi, že to není obličej, že to určitě musí být maska, hrůza, zrůda, která ihned popře sama sebe nebo se vysvětlí. Nos scházel a po stranách měl ten tvor kalné, vypoulené oči - u siluety jsem je pokládal za uši. Uši neměl… Pokoušel jsem se už takovou hlavu nakreslit, ale nedovedu to. Koutky úst směřovaly dolů jako u lidských úst s dravým výrazem…

Krk, na němž balancovala hlava, měl na třech místech skloubený, skoro jako krátké články na krabí noze. Články údů jsem neviděl, protože je zahaloval jediný oděv toho tvora, pásky podobné ovinovačkám.

Stál a díval se na nás!

V tu chvíli mě zaujala bláznivá myšlenka, že taková bytost nemůže existovat. On asi také žasl a pro svůj úžas měl snad větší důvod než my. Jenže on to k čertu nedal najevo. My jsme přece aspoň věděli, jak k tomu setkání tak nesourodých tvorů došlo. Ale uvědomte si, jak by se tvářili na příklad počestní Londýňané, kdyby narazili na dvě živé bytosti, které by byly velké jako lidé, ale nepodobaly by se žádnému pozemskému živočichu a řádily by v Hyde Parku mezi ovcemi!

Představte si nás! Spoutáni na rukou i nohou, ztrápeni a špinaví, vousy na dva palce, obličeje poškrábané a zakrvácené. Cavora si musíte vybavit v golfkách (na několika místech potrhaných od bodlinatého houští), v Jägerově triku a v staré kriketové čapce, vlasy jako dráty divoce rozježené, každý pramínek na jinou světovou stranu. V tom modrém světle neměl obličej červený, ale docela temný a jeho rty i schnoucí krev na mých rukou se zdály černé. Já jsem byl díky té žluté houbě, do níž jsem předtím skočil, v pokud možno ještě horším stavu než on. Kabáty jsme měli rozepnuté a střevíce nám odebrali a položili k nohám. Seděli jsme zády k tomu podivnému modravému světlu a civěli jsme na netvora jakoby Dürerových kreseb.

Cavor prolomil mlčení - promluvil, zachraptěl a odkašlal si. Venku se ozvalo strašné zabučení, jako kdyby se měsíční tur dostal do nesnází. Skončilo to zapištěním a zase se rozhostilo ticho.

Vtom se Selenit obrátil, kmitl se do stínu, ve dveřích se na okamžik zastavil, pohlédl zpět a pak je za námi zavřel. A znovu jsme se octli v té šumící záhadné temnotě, v jaké jsme se probudili.

13

PAN CAVOR UVAŽUJE, JAK NA TO

Chvíli jsme nepromluvili ani jeden, ani druhý. Srovnat si v hlavě všechno, co jsme si nadrobili, přesahovalo mé duševní síly.

“Dostali nás,” řekl jsem konečně.

“To ta houba.”

“Ale - kdybych ji nebyl snědl, byli bychom omdleli hlady.”

“Možná že bychom byli našli kouli.”

Ztratil jsem trpělivost s jeho umíněností a v duchu jsem láteřil. Nějakou dobu jsme na sebe nevrazili mlčky. Bubnoval jsem prsty po podlaze mezi koleny a chřestil jsem řetězem. Zanedlouho mi to nedalo a spustil jsem znovu.

“Co o tom ale soudíte?” zeptal jsem se pokorně.

“Jsou to rozumné bytosti - dovedou vyrábět a logicky jednat - Ta světla, co jsme viděli…”

Odmlčel se. To zřejmě vyložit nedovedl. Když promluvil znovu, musel si přiznat: “Jsou vlastně lidštější, než jsme mohli očekávat. Předpokládám -“

Podrážděně se odmlčel.

“Ano?”

“Rozhodně předpokládám, že - na kterékoliv planetě, kde existuje inteligentní živočich - nosí mozkovou schránku vztyčenou, má ruce a chodí zpříma…”

Vtom odbočil jiným směrem.

“Jsme dosti hluboko,” řekl. “Myslím - že pár tisíc stop i více.”

“Proč?”

“Je tu chladněji. A naše hlasy znějí mnohem silněji. Ta zastřenost - docela zmizela. I ten pocit v uších a v hrdle.”

Předtím jsem si toho nevšiml, ale teď ano.

“Vzduch je hustší. Musíme být v hloubce - možná že celou míli - pod povrchem Měsíce.”

“To nám nenapadlo, že uvnitř Měsíce je svět.”

“Ne.”

“Jak nám to taky mělo napadnout?”

“Mohlo. Jenže - člověk si zvykne na určitý způsob myšlení.”

Chvíli uvažoval.

“Teď už se to zdá tak samozřejmé,” řekl. “Jistěže! Měsíc musí být samá jeskyně, musí mít uvnitř ovzduší a uprostřed těch jeskyní moře. Vědělo se, že Měsíc má nižší specifickou váhu než Země, vědělo se, že na povrchu má málo vzduchu nebo vody, vědělo se také, že je to sesterská oběžnice Země, a že tudíž není důvodu, proč by měla mít odlišné složení. Vždyť se přímo nabízel závěr, že Měsíc je uvnitř téměř dutý. A přece tomu nikdo nevěřil. Kepler ovšem -“

Jeho hlas prozrazoval zaujetí člověka, jenž právě odhalil krásný logický řetěz.

“Ano,” pokračoval, “Kepler se svými ‚subvolvani’*5 měl nakonec pravdu.”

“Škoda že jste si nedal tu práci a nezjistil to, než jsme sem letěli,” řekl jsem.

Neodpověděl, tiše si pobzukoval a sledoval své myšlenky. Povolovaly mi nervy.

“Budiž, ale co myslíte, že se stalo s koulí?” zeptal jsem se.

“Je ztracená,” řekl tónem, jakým se odpovídá na bezvýznamné otázky.

“Mezi těmi rostlinami?”

“Dokud ji nenajdou.”

“A pak?”

“Co já vím?”

“Cavore,” prohlásil jsem s jakousi hysterickou trpkostí, “vyhlídky pro tu mou společnost vypadají skvěle…”

Neodpověděl.

“Panebože!” vykřikl jsem. “Co jsme se jenom nadřeli, abychom se nakonec dostali do téhle bryndy! Proč jsme sem přiletěli? Co teď uděláme? Co nám bylo po Měsíci a co Měsíci po nás? Chtěli jsme příliš mnoho, pustili jsme se příliš daleko. Měli jsme napřed začít s něčím menším. To vy jste navrhoval Měsíc! Ty vaše pružinové rolety z cavoritu! Určitě bychom je byli mohli upravit pro pozemské účely. Určitě! Rozuměl jste vůbec tomu, co jsem vám navrhoval? Ocelový válec -“

“Nesmysl!” pronesl Cavor.

Přestali jsme se bavit.

Cavor dlouho vedl přerušovaný monolog, v němž jsem ho nikterak nepodporoval.

“Jestliže ji najdou,” začal, “jestliže ji najdou… co s ní udělají? Nu, to je otázka. Možná kardinální. Jistě jí nebudou rozumět. Kdyby takovým věcem rozuměli, byli by už dávno přiletěli na Zem. Byli by? Proč ne? Aspoň by byli něco poslali - Neodolali by takové možnosti. Ne! Ale budou ji zkoumat. Jsou zřejmě inteligentní a zvídaví. Budou ji zkoumat, vlezou dovnitř - budou si hrát s knoflíky. A vznesou se!… To by pro nás znamenalo doživotní Měsíc. Podivní tvorové, podivné znalosti…”

“Pokud jde o podivné znalosti -” řekl jsem a hlas mi selhal.

“Podívejte, Bedforde,” řekl Cavor, “dal jste se na tu výpravu z vlastní svobodné vůle.”

“Vy jste mi tehdy povídal ‚Pokládejte to za průzkum!’”

“Průzkum se neobejde bez risika.”

“Zejména, když se na něj jde s holýma rukama a nepromýšlí se všechny možnosti.”

“Když mě ta koule tak zaujala. Přepadlo nás to jako lavina a vzalo nás to s sebou.”

“Chcete říci, že mne to přepadlo, ne?”

“Mne právě tak. Jak já jsem měl vědět, když jsem se pouštěl do molekulové fysiky, že mě to přivede zrovna sem?”

“To je ta prokletá věda,” křičel jsem, “To je hotový ďábel. Středověcí knězi a inkvisitoři měli pravdu a modernisté jsou všichni vedle. Vy si s vědou pohráváte - a ona vám nabízí dary. A sotva je popadnete, hned vás nějak nepředvídaně rozdrtí. Staré vášně a nové zbraně - hned vám to zvrátí náboženství, hned vám to zvrátí sociální ideje, hned vás to mrští do bezútěšné bídy!”

“Buď jak buď, teď nemá smyslu, abyste se se mnou hádal. Ti tvorové - ti Selenité, nebo jak jim chcete říkat - nám svázali ruce i nohy. Ať na to jdete s jakou náladou chcete, skočit do toho musíte… Máme před sebou události, které od nás budou vyžadovat veškerou chladnokrevnost.”

Odmlčel se, jako by ode mne vyžadoval souhlas. Ale já seděl nabručeně. “Běžte do háje s vaší vědou!” řekl jsem.

“Problém je v dorozumění. Gesta budou mít bohužel asi odlišná. Na příklad ukazování. Kromě lidí a opic žádný tvor neukazuje.”

To mi připadalo až nápadně nesprávné. “Vždyť skoro každý živočich pod sluncem ukazuje očima nebo nosem,” vykřikl jsem.

Cavor nad tím podumal. “Ano,” řekl konečně, “a my ne. Existují takové rozdíly - takové rozdíly!

Člověk by snad mohl… Ale jak to mám vědět? Vezměme si třeba řeč. Vydávají zvuky, které vypadají jako pískání a pípání. Nevím, jestli bychom to dovedli napodobit. A je to vůbec jejich řeč? Třeba mají odlišné smysly, odlišné dorozumívací prostředky. Ovšem na druhé straně myslí a my také - něco musíme mít společného. Kdo ví, jak dalece bychom se domluvili!”

“Je to docela cizí živel,” řekl jsem. “Liší se od nás víc než ti nejpodivnější živočichové na Zemi. Jsou z jiného těsta. K čemu takové povídání?”

Cavor přemítal. “S tím nesouhlasím. Kde je rozum, tam bude něco společného - i když se vyvinul na různých planetách. Jestliže je to ovšem otázka pudů, jestliže jsme my nebo oni pouhými živočichy -“

“Nu, a nejsou? Vypadají mnohem víc jako mravenci na zadních nohách než jako lidské bytostí, a kdo se kdy dorozuměl s mravenci?”

“Ale co ty stroje a šaty? Ne, já jsem jiného názoru, Bedforde. Rozdíl je veliký -“

“Nepřekonatelný.”

“Podobnost ho musí překlenout. Vzpomínám si, jak jsem kdysi četl článek zesnulého profesora Galtona o možnosti dorozumění mezi planetami. Tehdy jsem bohužel nepovažoval za pravděpodobné, že by mi mohl někdy přinést závažný užitek, a obávám se, že jsem mu nevěnoval tolik pozornosti, kolik jsem měl - vzhledem k nynějšímu stavu věcí. Ale přece… Nu, počkejme!

Napadlo mu, že vyjde z těch všeobecných pravd, na nichž musí spočívat veškeré myslitelné duševní pochody, a na těch bude stavět. Řekněme nejdřív slavné geometrické poučky. Navrhl, aby se vzal některý hlavní Euklidův axiom a konstrukcí aby se dokázalo, že víme o jeho platnosti, aby se na příklad demonstrovalo, že úhly při základně rovnoramenného trojúhelníka jsou stejné, a prodloužíme-li stejná ramena, úhly z druhé strany jeho základny budou rovněž stejné, anebo že čtverec nad přeponou pravoúhlého trojúhelníka se rovná součtu čtverců nad jeho odvěsnami. Kdybychom dokázali, že ty pravdy známe, dokázali bychom tím zároveň, že oplýváme přiměřenou inteligencí… Dejme tomu tedy, že bych… že bych nakreslil geometrický obrazec mokrým prstem nebo dokonce že bych ho naznačil ve vzduchu…”

Zmlkl. Dumal jsem nad jeho slovy. Na chvíli se mě zmocnila jeho bláznivá naděje, že s těmi tajuplnými bytostmi navážeme styky a domluvíme se. Pak mě zase opanovalo zlostné zoufalství, na němž se podílelo i to, že jsem byl vyčerpán a trpěl jsem fysicky. Viděl jsem náhle ještě jasněji než dříve, jak neskonale hloupě jsem vždycky všechno dělal. “Já osel,” říkal jsem si, “osel, nevýslovný osel… Já jsem zřejmě na světě jenom proto, abych páchal nepředložené kousky. Proč jsme ten krám vůbec opouštěli?… Poskakovali jsme a hledali patenty a koncese po měsíčních kráterech!… Kdybychom byli měli aspoň špetku rozumu a uvázali kapesník na nějaký klacek, aby bylo poznat, kde jsme tu kouli nechali!” Dopáleně jsem ztichl.

“Jsou nepopiratelně inteligentní,” meditoval Cavor. “Jisté věci lze předpokládat. Jelikož nás nezabili hned, musejí znát ideu milosrdenství. Milosrdenství! Rozhodně aspoň umírněnost. Možná že i pojem styků. Třeba nám vyjdou vstříc. A co tenhle příbytek a strážce, kterého jsme zahlédli? Ta pouta! Vysoký stupeň inteligence…”

“Bože, bože!” hořekoval jsem. “Proč já jen neměřil dvakrát! Bác a hned zas bác! Napřed jeden hazardní start a potom druhý. To všechno proto, že jsem vám důvěřoval! Proč jsem se jen nedržel té své hry? Na tu jsem stačil. To byl můj svět a život, pro jaký jsem byl stvořen. Už jsem ji mohl mít hotovou. Jsem si jist… byla to dobrá hra. Scénář jsem měl už skoro celý. A pak… Představte si to! Skočím na Měsíc! Prakticky jsem - zahodil život! Ta stařenka v hostinci u Canterbury měla víc rozumu.”

Vzhlédl jsem a zarazil se uprostřed věty. Temnota opět ustoupila modravému světlu. Dveře se otevíraly a do místnosti nehlučně vcházelo několik Selenitů. Ani jsem se nepohnul, jen jsem hleděl na jejich groteskní tváře.

Potom se ve mně nepříjemný pocit čehosi nevídaného proměnil náhle v zájem. Postřehl jsem, že první dva nesou mísy. Přece tedy aspoň jedna elementární potřeba, kterou dovedly naše mozky chápat stejně. Mísy byly z jakéhosi kovu, jenž vypadal v tom modravém světle stejně tmavý jako naše pouta, a každá obsahovala spoustu bělavých úlomků. Všechna tísnivá, chmurná bolest a ubohost ve mně v mžiku splynuly a nabyly podoby hladu. Vyvalil jsem oči na ty mísy dravě jako vlk, a přestože mi to později ve snech nedalo pokoj, tehdy mi pramálo záleželo na tom, že na konci rukou, jež se ke mně jednu tu mísu skláněly, nebyly prsty, nýbrž jakýsi lalok a palec jako konec sloního chobotu.

Hmota v míse měla řídkou strukturu a světlehnědou barvu - silně připomínala kusy nějakého studeného nákypu a slabounce voněla houbami. Když jsme zanedlouho spatřili částečně rozčtvrceného měsíčního tura, domyslel jsem si, že to bylo asi maso z něho.

Ruce jsem měl řetězem spoutané tak pevně, že se mi na mísu sotva podařilo dosáhnout, ale když Selenité viděli, jak se namáhám, dva mi utažená zápěstí obratně povolili. Chapadlovité ruce se mi dotýkaly kůže měkce a chladně. Okamžitě jsem uchvátil veliké sousto. Mělo tutéž volnou strukturu jako patrně všechny organické látky na Měsíci, chutnalo částečně jako vlhká oplatka nebo sněhové cukroví, ale nebylo to nikterak nepříjemné. Nabral jsem si další dvě sousta. “Najíst se - to jsem potřeboval!” zamumlal jsem a utrhl jsem si ještě větší kus…

Jedli jsme dlouho - docela jsme zapomněli, kde jsme a co se s námi děje. Jedli jsme a hned zase pili jako pobudové v obecní kuchyni. Nikdy předtím a nikdy potom jsem nezažil takový vlčí hlad a nebýt právě téhle zkušenosti, nikdy bych nebyl věřil, že čtvrt miliónu mil od našeho vlastního světa, v naprostém duševním zmatku, obklopen, pozorován a postrkován bytostmi grotesknějšími a nelidštějšími než nejstrašidelnější stvůry ze zlého snu, bych mohl jíst a všechno dočista pustit z hlavy. Stáli kolem nás, pozorovali nás a opět a opět mezi sebou slabounce, nezachytitelně švitořili - to se pravděpodobně domlouvali. Ani jsem se při jejich dotyku nezachvěl. A když jsem překonal první zápal krmení, všiml jsem si, že i Cavor se živí stejně nenuceně a bezostyšně.

14

POKUSY O NAVÁZÁNÍ STYKU

Když jsme se konečně najedli, ruce nám Selenité zase pevně spoutali, ale na nohou nám řetězy rozmotali a znovu svázali tak, aby nám poskytli aspoň jakousi možnost pohybu. Potom nám rozepnuli řetězy kolem pasu. Při všech těch úkonech se nás museli různě dotýkat a co chvíli se mi některá ta záhadná hlava skláněla až těsně k obličeji nebo mi měkká chapadlovitá ruka sahala na hlavu či na krk. Nevzpomínám si, že bych se byl tehdy bál nebo že by mě byla jejich blízkost odpuzovala. Snad je to tím, že jsme v nich díky svému nenapravitelnému antropomorfismu viděli vlastně lidské hlavy v maskách. Jejich kůže vypadala namodrale jako všechno ostatní, ale to zavinovalo osvětlení; byla tvrdá a lesklá, docela jako broučí krovky, nikoliv měkká, vlhká nebo chlupatá jako u obratlovců. Na hlavě se jim středem táhl odzadu dopředu nízký hřebínek bělavých ostnů a mnohem mohutnější oblouk se jim klenul nad očima. Selenit, jenž mě rozvazoval, si pomáhal při práci ústy.

“Vypadá to, že nám dávají volnost,” řekl Cavor. “Pamatujte, že jsme na Měsíci! Žádné prudké pohyby!”

“Zkusíte to s tou geometrií?”

“Jestli k tomu budu mít příležitost. Ale oni třeba začnou sami.”

Zůstali jsme klidně sedět, a když Selenité skončili své úpravy, poodstoupili a zdálo se, že se na nás dívají. Říkám “zdálo se”, protože oči měli po stranách, a ne vpředu, takže směr jejich pohledu se určoval stejně těžce jako u slepic nebo u ryb. Hovořili spolu tím ševelivým tónem, který se nedal ani napodobit, ani definovat. Dveře za námi se otevřely šíře, a když jsem se ohlédl přes rameno, viděl jsem za nimi nezřetelný rozsáhlý prostor, v němž stál úplný malý zástup Selenitů. Tvořili podivně různorodou sběř.

“Chtějí po nás, abychom napodobovali ty jejich zvuky?” zeptal jsem se Cavora.

“To sotva,” odpověděl.

“Mně to připadá, jako kdyby se nám snažili cosi naznačit.”

“Já se v těch jejich posuňcích nemohu vyznat. Vidíte tamtoho, co kroutí hlavou jako člověk, kterého škrtí límeček?”

“Kývněme na něho.”

Učinili jsme tak, a když se to nesetkalo s účinkem, pokusili jsme se jejich pohyby napodobit. To je zřejmě zajímalo. Aspoň nasadili všichni tentýž pohyb. Ale jelikož to k ničemu nevedlo, nakonec jsme toho nechali a oni rovněž. Dali se do pisklavé debaty a pak si jeden z nich, menší, mnohem tlustší než ostatní a s neobyčejně širokými ústy, sedl náhle na bobek vedle Cavora, ruce a nohy složil do takové pózy, jak je měl svázány Cavor, a pak se obratně postavil.

“Cavore,” vykřikl jsem, “oni chtějí, abychom vstali!”

Podíval se na mě s otevřenými ústy. “Máte pravdu!” vyhrkl.

Po úpěnlivé námaze se nám podařilo postavit se na nohy, ale při těch našich svázaných rukou jsme se něco naoddychovali a nahekali. Selenité se při našem sloním funění přiblížili a šveholili živěji. Jakmile jsme se zvedli, přistoupil k nám ten podsaditý Selenit, poklepal nám chapadly na tvář a kráčel k otevřeným dveřím. To bylo také dosti srozumitelné, šli jsme tedy za ním. Viděli jsme, že ti čtyři Selenité ve dveřích daleko převyšují ostatní a oděni jsou stejně jako ti, co jsme spatřili v kráteru. Měli válcovité krunýře a ostnaté kulaté helmy a všichni čtyři drželi bodce s hrotem a s košem z téhož matného kovu, jako byly mísy. Sotva jsme se vynořili z naší komnaty do jeskyně, odkud přicházelo světlo, obstoupila nás ta čtveřice tak, že jsme oba měli po každé straně jednoho.

Obrázek o jeskyni jsme si neutvořili zdaleka najednou. Dávali jsme pozor na pohyby a postoj Selenitů kráčejících těsně vedle nás a kromě toho jsme se museli soustředit na vlastní motoriku, abychom nepoděsili a nevyplašili ani je ani sebe nějakým obřím krokem. Před námi se točil ten krátký, zavalitý tvor, jenž vyřešil problém, jak nás požádat, abychom vstali; dělal posuňky, které se nám zdály skoro všechny srozumitelné, a zval nás, ať jdeme za ním. Jeho trychtýřovitý obličej se obracel z jednoho na druhého tak rychle, že tím zřejmě vyjadřoval otázku. Docela nás to, jak říkám, na hezkou chvíli zaujalo.

Ale nakonec to všechno zatlačil do pozadí ohromný prostor, na jehož okraji jsme se pohybovali. Objevili jsme, že valná část zvukové změti, jež nás ohlušovala od okamžiku, kdy jsme se vzpamatovali z omámení po houbě, vychází z nesmírné masy strojů v čilém chodu, jejichž točivé a vířivé součásti nejasně probleskovaly nad hlavami a mezi těly našich průvodců. A z toho mechanismu proudilo nejen předivo zvuků naplňujících ovzduší, nýbrž i to zvláštní modré světlo, jež ozařovalo celý prostor. Považovali jsme předtím za samozřejmé, že podzemní jeskyně musí mít umělé osvětlení, ale ještě ani po tom, co už mi svítilo rovnou do očí, jsem plně nepochopil jeho důležitost, až nás pak najednou obklopila tma. Funkci a stavbu onoho nesmírného přístroje nedovedu vysvětlit, protože ani já, ani Cavor jsme se nedověděli, k čemu slouží nebo jak pracuje. Z jeho středu se jeden po druhém vymršťovaly veliké kovové hřídele a hlavami opisovaly jakousi parabolickou dráhu; jakmile se dostaly na vrchol oblouku, spustil každý kývavé rameno, zajel s ním do svislého válce a tlačil jej před sebou dolů. Kolem se pohybovaly postavy dohlížitelů, figurky, které se od tvorů kolem nás čímsi neurčitým lišily. Když se ponořila všechna tři kývavá ramena, ozvalo se zařinčení, potom hřmot a z vršku svislého válce se vylila žhoucí látka, která všechno osvětlovala, přetékala jako mléko kypící z hrnce a v světélkujících krůpějích kanula dolů do nádržky. Bylo to studené modré světlo, jakési fosforeskující záření, jenže nekonečně jasnější, a z nádrží, do nichž padalo, proudilo kanálky po celé jeskyni.

Buch, buch, buch, buch dopadala výkyvná ramena toho nepochopitelného aparátu a světélkující látka syčela a kypěla. Zprvu se nám zdál celý stroj celkem přiměřeně veliký a poměrně blízko, ale pak jsem si všiml, jak na něm Selenité vypadají nesmírně maličcí, a teprve tehdy jsem si uvědomil skutečnou rozlehlost jeskyně i stroje. Od toho úžasného poznání jsem pohlížel Selenitům do tváře s novou úctou. Zastavil jsem se, i Cavor se zastavil, a překvapeně jsme pozorovali rachotící mašinérii.

“To je ale ohromné!” řekl jsem. “Na co to může být?”

Cavorův modře ozářený obličej vyjadřoval uváženou úctu. “Přece nesním! Tyhle bytosti určitě - Lidé by něco takového nedokázali! Podívejte se na ta ramena, jsou na ojnicích?”

Zavalitý Selenit už mezitím ušel několik kroků bez nás. Teď se vrátil a postavil se mezi nás a mezi ten velikánský stroj. Schválně jsem se na něho nepodíval, protože jsem tušil, že se nám chystá pokynout, ať pokračujeme v cestě. Poodešel zase směrem, kterým jsme ho měli následovat, otočil se, vrátil se a dloubl nás do tváře, aby na sebe upozornil.

Podívali jsme se s Cavorem jeden na druhého.

“Nemůžeme mu naznačit, že máme zájem o ten stroj?” zeptal jsem se.

“Ano,” souhlasil Cavor. “Zkusíme to.” Obrátil se k našemu průvodci a usmál se, ukázal na stroj a ještě jednou, pak ukázal na svou hlavu a zase na stroj. Nějakým logickým omylem došel patrně k závěru, že svá gesta podpoří lámanou angličtinou. “Já dívá na to,” řekl, “já myslí o tom velmi mnoho. Ano.”

Svým chováním Selenity zřejmě na chvilku zbrzdil, takže nás přestali hnát dál. Dívali se na sebe, kroutili svými podivnými hlavami a rychle a plynně švitořili. Potom jeden z nich, hubený, vysoký tvor, jenž měl na sobě kromě ovinovaček, v nichž byli nastrojeni ostatní, ještě jakýsi plášť, obtočil chobotovitou ruku Cavorovi kolem pasu a jemně ho popotáhl, aby následoval našeho průvodce, jenž kráčel opět kupředu.

Cavor se opřel. “Můžeme se začít domlouvat radši hned. Třeba si myslí, že jsme nějací noví živočichové, možná nějaká nová odrůda tura měsíčního. Je nanejvýš důležité, abychom ukázali inteligentní zájem od samého začátku.”

Začal prudce potřásat hlavou. “Ne, ne,” řekl, “já minutu nepůjde. Já dívá na to.”

“Nemohl byste vhodně připojit něco z geometrie?” navrhl jsem, když se Selenité znovu radili.

“Snad o parabole -” začal.

Vtom mocně zaječel a poskočil o šest stop, ne-li víc!

Jeden ze čtveřice ozbrojených Měsíčňanů ho píchl bodcem!

Obrátil jsem se na zbrojnoše rychlým, výhružným gestem, až couvl. Tenhle projev spolu s Cavorovým náhlým výkřikem a skokem uvedl zřejmě všechny Selenity v úžas. Spěšně ustoupili, obráceni čelem k nám. Vteřinu, která se nám zdála věčností, jsme rozhořčeně protestovali, obklopeni rozptýleným půlkruhem nelidských bytostí.

“On mě bodl!” zadrhl se Cavor.

“Já vím,” odpověděl jsem.

“Zatraceně!” zařval jsem na Selenity, “tohle nebudeme trpět! Za co nás, k čertu, máte?”

Mrkl jsem rychle vpravo i vlevo. Zdaleka k nám přes modrou pustinu jeskyně běžela řada nových Selenitů; byli zavalití i štíhlí a jeden měl větší hlavu než ostatní. Jeskyně se táhla do šířky i dálky a na všech stranách se hroužila do tmy. Vzpomínám si, že strop se jakoby prohýbal pod vahou nesmírné vrstvy skal, které nás věznily. Nebylo odtud úniku - žádného úniku. Nahoře, dole, na všech stranách neznámo a proti nám ti nelidští tvorové s bodci a gesty, a my - dva bezmocní človíčci!

15

ZÁVRATNÝ HOST

Ta nepřátelská pausa trvala jen okamžik. Domnívám se, že jsme v tu chvíli všichni, my i Selenité o překot uvažovali. Nejpronikavěji ze všeho jsem pociťoval, že se nemám oč opřít a že nás čeká neodvratné obklíčení a smrt. Nesmírné šílenství našeho podniku vyvstávalo přede mnou jako černá, nekonečná výčitka. Proč jsem se jenom dával na takovou bláznivou, nelidskou výpravu?

Cavor se mi postavil po bok a položil mi ruku na rameno. Jeho bledý, vyděšený obličej vypadal v tom modrém světle přímo strašidelně.

“Nemůžeme nic dělat,” řekl. “Je to omyl. Nerozumějí nám. Musíme jít. Tak, jak oni chtějí.”

Pohlédl jsem na něho svrchu a pak na ty nové Selenity, kteří přicházeli svým druhům na pomoc. “Kdybych tak měl volné ruce -“

“To nemá cenu,” zasípěl.

“Ne.”

“Půjdeme.”

A obrátil se a první kráčel směrem, který nám naznačili.

Šel jsem za ním a snažil jsem se vypadat co nejpokorněji, ale ohmatával jsem si přitom řetězy na zápěstí. Krev ve mně vřela. V té jeskyni jsem si nevšiml už ničeho, přestože jsme přes ni pochodovali hezky dlouho, nebo jestli jsem si snad něčeho všiml, v tu ránu jsem to zapomněl. Soustředil jsem se pravděpodobně zcela na své řetězy a na Selenity, zejména na ty opřilbené s bodci. Z počátku pochodovali rovnoběžně s námi a v uctivé vzdálenosti, ale zakrátko je dohonili ještě tři a tu se stáhli blíž, až jsme je měli zase na dosah ruky. Cukl jsem sebou jako splašený kůň, když se k nám přiblížili. Ten pomenší, tlustší Selenit pochodoval zprvu po našem pravém boku, ale zanedlouho se přesunul opět do čela.

Obraz toho seskupení se mi nesmazatelně vštípil v paměť; přímo přede mnou temeno Cavorovy sklopené hlavy a jeho bedně skleslá ramena, rozšklebená vizáž našeho průvodce, kterou věčně cukal kolem dokola, po obou stranách ozbrojenci s kopím, ve střehu, a přesto s otevřenými ústy - a jednotvárná modř. Ale přece si jenom vzpomínám ještě na jednu věc, která nespadá do čistě osobních záležitostí. Napříč jeskyní vedl totiž najednou jakýsi žlábek a pak běžel podél skalnatého chodníku, jímž jsme se ubírali. Žlábek byl plný téže jasně modré světélkující hmoty, jaká proudila z velkého stroje. Kráčel jsem těsně vedle ní a mohu dosvědčit, že nevyzařovala ani trošku tepla. Svítila jasně, a přece nebyla ani teplejší, ani chladnější než celá jeskyně.

Bim, bim, bim, procházeli jsme přímo pod bušícími pákami ještě jednoho rozlehlého stroje, až jsme nakonec dospěli do širokého tunelu, kde jsme slyšeli i pleskot vlastních bosých nohou a který byl až na crčící stužku modři vpravo od nás zcela neosvětlený. Na nepravidelné stěně a na stropě tunelu prováděly stíny s našimi postavami i s postavami Selenitů gigantické travestie. Opět a opět jiskřily ve stěnách tunelu krystalky jako drahokamy, opět a opět se tunel rozšiřoval v krápníkové jeskyně nebo se rozvětvoval v chodby, jež mizely ve tmě.

Sestupovali jsme tím tunelem pořádně dlouho. “Crnk, crnk,” zurčelo jemňounce tekuté světlo a naše kroky s ozvěnou vytvářely nepravidelný rytmický vzorec. Jal jsem se řešit problém pout. Jestli se mi podaří sesmeknout jednu smyčku takhle a pak ji rozmotat takhle…

Když se pokusím provést to pomaličku, postupně, uvidí Selenité, že mi zápěstí vyklouzává z uvolněné smyčky? Jestli ano, co udělají?

“Bedforde,” ozval se Cavor, “jdeme z kopce. Jdeme pořád z kopce.” Svou poznámkou mě probral z chmurných úvah.

“Kdyby nás chtěli zabít,” pokračoval a zůstal pozadu, abychom mohli jít vedle sebe, “nevidím důvod, proč by to už nebyli udělali.”

“Nu,” připustil jsem, “to je pravda.”

“Nerozumějí nám,” řekl, “považují nás pouze za nějaké podivné živočichy, snad za nějaký divoký druh z rodu tura měsíčního. Jenom až si nás lépe všimnou, hned pochopí, že myslíme -“

“Až jim naznačíte ty geometrické problémy,” řekl jsem.

“Možná.”

Chvíli jsme šlapali dále.

“Víte,” řekl Cavor, “tohle bude asi nějaká nižší kasta Selenitů.”

“Hlupáci zatracení!” prohlásil jsem nenávistně, pohlédnuv na tváře, z kterých se mi dělalo zle.

“Jestli vydržíme, co s námi udělají -“

“Musíme to vydržet,” řekl jsem.

“Všichni nebudou třeba tak hloupí. Tohle je pouze vnější okraj jejich světa. Musí to pokračovat níž a níž, přes jeskyně, chodby, tunely a nakonec až k moři - sta mil dolů.”

Jeho slova mi připomněla alespoň míli skály a tunelu, kterou jsme už mohli mít nad hlavou. Tlačila mě na ramena jako závaží. “Bez slunce a vzduchu,” řekl jsem. “I v půlmílovém dole je dusno.”

“Ale tady přece není. Bude tu pravděpodobně - větrání. Vzduch asi proudí z temné strany Měsíce na osvětlenou a veškerý kysličník uhličitý vyvěrá ven a vyživuje rostliny. Tímhle tunelem táhne na příklad úplný vánek. A jaký to musí být svět. Jen náznak máme v té šachtě a v těch strojích -“

“A v bodcích,” dodal jsem. “Na bodce nezapomínejte!”

Chvíli kráčel kousek přede mnou. “I ty bodce -” řekl.

“Co?”

“Rozzlobili mě, to je pravda. Ale - Bylo to snad nutné, abychom šli dál. Oni mají jinou kůži a pravděpodobně i jiné nervy. Možná že nerozumějí našim námitkám - Zrovna jako Marťanovi by se nemusel líbit náš pozemský zvyk šťouchat loktem -“

“Jenom ať si dají pozor, jestli chtějí šťouchat do mne.”

“A pokud jde o geometrii. Oni vlastně také směřují k dorozumění. Jenže začínají prvky životními, a ne myšlenkovými. Potrava. Nátlak. Bolest. Jdou po základech.”

“To jsem teda viděl,” řekl jsem.

Hovořil dále o tom, do jak nesmírného a úžasného světa nás to vedou. Z jeho tónu jsem pomalu pochopil, že není docela zoufalý ani teď, i když ví, že se ponoří do doupěte té nelidské planety ještě hlouběji. Těkal v myšlenkách po strojích a vynálezech, aby vyloučil tisíce nejasností, které mne trápily. Ne že by těch věcí mínil nějak využít, chtěl je prostě poznat.

“Je to vlastně báječná příležitost,” řekl. “Setkání dvou světů! Co asi uvidíme? Jenom si představte, co bude tady pod námi!”

“Moc toho neuvidíme, jestli se to světlo nezlepší,” poznamenal jsem.

“Tohle je jenom vnější kůra. Dole pod ní - - - S takovou - - - Tam bude všechno. Všiml jste si, jak se jeden od druhého liší? To budeme doma vyprávět!”

“Takhle by se mohla utěšovat nějaká vzácná odrůda živočichů cestou do zoo…” řekl jsem. “Z toho ještě neplyne, že nám to všechno ukáží.”

“Až zjistí, že máme myslící mozky,” řekl Cavor, “budou se chtít dovědět něco o Zemi. I když nemají šlechetné city, poučí nás, aby se sami něco dověděli… A co všechno musejí znát! Netušené věci!”

Hloubal dále, je-li možné, aby ovládali fakta, o jejichž poznání se mu na Zemi ani nesnilo; takhle hloubal s čerstvou ránou od bodce v kůži! Mnoho z jeho řečí jsem zapomněl, neboť mou pozornost upoutal tunel, jímž jsme pochodovali, a teď se rozevíral šíř a šíře. Podle vzduchu jsme poznali, že vcházíme do obrovského prostoru. Ale jak mohl být ten prostor skutečně veliký, to jsme nezjistili, protože byl neosvětlený. Náš pramínek světla se vinul jako slábnoucí stužka a daleko před námi mizel. Vzápětí zmizely beze stop i skalní steny po obou stranách. Neviděli jsme nic než chodník před sebou a horempádem crčící potůček modře světélkující látky. Přede mnou pochodovala postava Cavorova a vedoucího Selenita; ze strany od potůčku měli nohy a hlavy jasné a světle modré, ale na opačné, tmavé straně, když je teď už neosvětloval odraz od stěny tunelu, splývali nerozeznatelně s temnotou.

Brzy jsem postřehl, že se blížíme k nějakému svahu, protože modrý pramínek náhle zapadl a už jsme ho neviděli.

V příštím okamžiku jsme dospěli zřejmě k okraji. Lesklý pramínek se ještě jednou váhavě zaklikatil a pak se vrhl dolů. Řítil se do hloubky, z níž k nám nedolehl ani jediný zvuk dopadu. Hluboko pod námi - nekonečně daleko se objevila modravá záře, jakási modrá mlha. A tma, z níž unikl náš potůček, dokonale zčernala a pozbyla obsahu až na jakési prkno, které vyčnívalo z okraje útesu a táhlo se do dálky, zvolna se ztrácelo, až zmizelo docela. Z propasti stoupal teplý vzduch.

Okamžik jsme s Cavorem postáli tak blízko okraje, jak jsme se jen odvážili, a nakukovali jsme do namodralé hloubky. A pak mě náš průvodce potáhl za ruku.

Potom ode mne poodešel a kráčel ke konci prkna, stoupl si na ně a ohlédl se. Když pak poznal, že se na něj díváme, obrátil se a kráčel po něm dále tak jistě, jako kdyby šel po pevné zemi. Chviličku jsme jeho podobu rozeznávali jasně, pak se nám změnila v modrou rozmazanou skvrnu a ztratila se v prázdnu. Uvědomoval jsem si jenom jakýsi matný zjev, který se v té černi temně rýsoval.

Nastala pausa. “Jistě - !” začal Cavor.

Jeden ze zbývajících Selenitů popošel pár kroků po prkně, obrátil se a netečně na nás hleděl. Ostatní stáli připraveni vykročit za námi. Znovu se vynořila čekající postava našeho průvodce. Vracel se, aby se podíval, proč jsme se nevydali za ním.

“Co je to tam v té tmě?” zeptal jsem se.

“Nic není vidět.”

“Tohle nemůžeme přejít za žádnou cenu,” řekl jsem.

“Já bych na tom neudělal ani tři kroky,” řekl Cavor, “i kdybych měl ruce volné.”

Ohromení a zkoprnělí jsme pohlédli jeden druhému do stažené tváře.

“Oni nemohou vědět, co je to mít závrať!” řekl Cavor.

“Je ale vyloučeno, abychom po tom prkně přešli.”

“Já myslím, že oni vidí jinak než my. Pozoruji je. Zajímalo by mě, jestli vědí, že pro nás je to prostě černá tma. Jak jim to jen vyložit?”

“Za každou cenu jim to vyložit musíme.”

To všechno jsme říkali s jakousi neurčitou maličkou nadějí, že nám Selenité snad nějak porozumí. Věděl jsem zcela jasně, že je třeba jenom a jenom vysvětlení. Když jsem se pak podíval na jejich tváře, uvědomil jsem si, že vysvětlení je nemožné. Právě v tom se ukázalo, že naše podobnost rozdíl mezi námi nepřeklene. Nu, ale přes to prkno jsem rozhodně přejít nemínil. Bleskově jsem vyvlekl zápěstí z volné smyčky řetězu a pak jsem začal kroutit rukama proti sobě. Stál jsem nejblíže mostu, a jak jsem se vyprošťoval, dva Selenité se mne chopili a mírně mě k němu táhli.

Prudce jsem potřásal hlavou. “Nejde,” řekl jsem, “nemá cenu. Vy nerozumíte.”

K nátlaku se přidal ještě jeden Selenit. Donutili mě postoupit o krok kupředu.

“Mám nápad,” řekl Cavor; ale já ty jeho nápady znal.

“Počkat!” zakřikl jsem na Selenity. “Pomalu! Vám se to řekne -“

Otočil jsem se na patě a vychrlil jsem řadu nadávek. Jeden ten selenitský zbrojnoš do mne zezadu vrazil svůj bodec.

Vyškubl jsem zápěstí ze sevření chapadélek a obrátil jsem se na ozbrojence. “Čert tě vem!” zařval jsem. “Varoval jsem tě. Z čeho, k sakru, myslíš, že jsem, tímhle do mne píchat!? Jestli se mě dotkneš ještě jednou -“

V odpověď mě neprodleně bodl.

Slyšel jsem Cavorův hlas, znepokojený a prosebný. Myslím že ještě i tehdy se chtěl s těmi tvory dohodnout. “Poslyšte, Bedforde,” křičel, “už vím jak na to!” Ale osten toho druhého zákeřného útoku jako by ve mně uvolnil skrytou zásobu energie. Článek řetězu na zápěstí v mžiku povolil a s ním i všechny ohledy, které nás držely bez odporu v rukou měsíčních bytostí. V tu vteřinu jsem aspoň šílel strachem i vztekem. Na následky jsem se neohlížel. Vrazil jsem tomu s bodcem jednu rovnou do obličeje. Kolem pěsti jsem měl obtočený řetěz…

Došlo k dalšímu z těch hnusných překvapení, jimiž svět na Měsíci oplývá.

Zdálo se mi, že moje obrněná ruka Selenitem hladce proletěla skrz naskrz. Rozbil se na padrť jako - jako nějaké měkké cukroví s tekutou nádivkou. Vyloženě se roztříštil! Začvachtalo to v něm a rozstříkl se. Jako když se uhodí do vlhké muchomůrky. Křehké tělo se motalo asi tucet yardů a pak se s hluchým nárazem zhroutilo. Zůstal jsem ohromen. Nechtělo se mi věřit, že by živá bytost mohla být tak křehká. Chviličku mi to všechno připadalo spíše jako sen.

Potom se to zase obrátilo v hrozivou skutečnost. Ani Cavor, ani ostatní Selenité neudělali zřejmě nic od chvíle, kdy jsem se otočil, až po okamžik, kdy mrtvý Selenit dopadl na zem. Všichni od nás dvou odstoupili, všichni ve střehu. Tohle ochromení trvalo ještě aspoň vteřinu poté, co Selenit klesl. Pravděpodobně si to všichni rovnali v hlavě. Vzpomínám si, že já sám jsem stál s rukou staženou napůl zpátky a také jsem se pokoušel srovnat si myšlenky. “Co dál?” hučelo mi v hlavě; “co dál?” Potom v okamžiku všichni ožili!

Uvědomil jsem si, že se musíme zbavit řetězů, a dříve než to budeme moci provést, je nutno odrazit Selenity. Pohlédl jsem na skupinku tří ozbrojenců. Jeden po mně okamžitě hodil kopím. Zasvištělo mi nad hlavou a zaletělo asi prese mne do propasti.

Když letělo nade mnou, vrhl jsem se vší silou na útočníka. Obrátil se při mém skoku na útěk, ale já ho srazil k zemi, přistál jsem rovnou na něm, sklouzl jsem po jeho rozdrceném těle a upadl jsem. Jako by se mi kroutil pod nohou.

Posadil jsem se a vpravo i vlevo se modrá záda Selenitů stahovala do tmy. Vší silou jsem ohnul jeden článek pout, rozmotal jsem řetěz, který mi věznil kotníky, chytil jsem jej do ruky a vyskočil jsem. Opět mi zahvízdlo kolem uší jedno kopí, mrštěné jako oštěp, a tu jsem se rozběhl do tmy, odkud přiletělo. Potom jsem se otočil ke Cavorovi, jenž stál dosud ve světle potůčku poblíž propastného jícnu, křečovitě trhal zápěstím a současně blábolil nesmysly o svém nápadu.

“Pojďte, pojďte!” zavolal jsem na něj.

“Napřed ruce!” odpověděl.

Pak si uvědomil, že se neodvažuji běžet zpátky za ním, protože špatně vyměřené kroky by mě mohly přenést přes okraj, a přišoural se se vztaženýma rukama ke mně.

Okamžitě jsem uchopil řetězy, abych mu je rozepnul.

“Kde jsou?” sípěl.

“Utekli. Ale oni se vrátí. Házejí po nás! Kudy půjdeme?”

“Podle světla. Do toho tunelu. Ne?”

“Ano,” řekl jsem a ruce měl volné.

Klekl jsem a pustil jsem se mu do pout na kotnících. Něco plesklo - nevím co - kolem nás se jenom rozstříkly kapky siného potůčku. Daleko po naší pravici zaznělo pískání a pípání.

Strhl jsem mu prudce řetěz s nohou a vložil jsem mu jej do ruky. “Tímhle tlučte!” řekl jsem a nečekaje na odpověď vyrazil jsem mohutnými kroky po chodníku, kterým jsme přišli. Měl jsem šeredný pocit, že mi ty stvůry skočí ze tmy na záda. Za mnou se ozýval zvuk Cavorových skoků.

Běželi jsme jako o závod. Ale musíte si uvědomit, jak se ten běh naprosto lišil od běhu na Zemi. Na Zemi člověk vyskočí a téměř okamžitě dopadne zase dolů, ale na Měsíci, kde působí slabší přitažlivost, letěli jsme vzduchem několik vteřin, než jsme se zase snesli. Protože jsme tak usilovně spěchali, připadalo nám, že děláme dlouhé přestávky, přestávky, v nichž by bývalo možno napočítat do sedmi či do osmi. “Krok,” a už jsme se vznášeli! Hlavou mi vířily všemožné otázky: “Kde jsou Selenité? Co udělají? Dostaneme se vůbec do toho tunelu? Je Cavor daleko za mnou? Mohli by ho odříznout?” Potom plesk, dlouhý krok a zase do vzduchu.

Viděl jsem, jak přede mnou pádí jeden Selenit - nohama pohyboval přesně tak jako člověk na Zemi - pohlédl přes rameno, zapištěl a uháněl mi z cesty do temnot. Myslím, že to byl náš průvodce, ale jist si tím nejsem. Po dalším sedmimílovém kroku se vynořily po obou stranách skalní stěny, ještě dva dlouhatánské kroky a byl jsem v tunelu a mírnil pod nízkým stropem tempo. Pokračoval jsem až k zatáčce, pak jsem se zastavil a otočil, a ťap, ťap, ťap, vynořil se Cavor, při každém dlouhatánském kroku cákl do pramínku modrého světla, zvětšoval se, až doklopýtal ke mně. Pevně jsme se chytili jeden druhého. Aspoň na chviličku jsme setřásli své pronásledovatele a byli jsme sami.

Oba jsme lapali po dechu. Hovořili jsme zadýchanými, přerývanými větami.

“Vy jste všechno pokazil!” zasípěl Cavor.

“Nesmysl,” křičel jsem. “Zbývalo nám jenom tohle, nebo smrt!”

“Co budeme dělat?”

“Skryjeme se.”

“Copak to jde?”

“Je tu dost tma.”

“Ale kde?”

“V některé boční jeskyni.”

“A potom?”

“To si rozmyslíme.”

“Dobrá - jdeme.”

Natahovali jsme dále nohy a zanedlouho jsme narazili na rozvětvenou temnou jeskyni. Cavor kráčel první. Zaváhal a zvolil černý otvor, který se zdál slibovat dobrý úkryt. Přistoupil k němu a obrátil se.

“Je tam tma,” řekl.

“Vaše nohy nám posvítí. Jste tou svítící hmotou úplně promočen.”

“Ale-“

Zaslechli jsme, jak hlavním tunelem postupují rozčilené zvuky, zejména cosi jako dunící gong. Strašlivě nám to připomnělo vřavu pronásledování. Bez odkladu jsme vyrazili do neosvětlené boční jeskyně a Cavorovy světélkující nohy nám k tomu svítily na cestu. “Štěstí,” zasípěl jsem, “že nám sundali boty, jinak by to tady pěkně klapalo.” Uháněli jsme dál co nejmenšími krůčky, abychom nenaráželi na strop jeskyně. Po nějakém čase jsme získali před tím rámusem náskok. Doléhal k nám už jen zastřeně, ztrácel se a dozněl.

Zastavil jsem se, ohlédl se, a zaslechl jsem, jak se klusot Cavorových nohou zvolňuje. Pak se také zastavil. “Bedforde,” zašeptal, “před námi je jakési světlo.”

Podíval jsem se a z počátku jsem neviděl nic. Pak jsem si uvědomil, že se jeho hlava a ramena matně rýsují v slábnoucí temnotě. Rovněž jsem postřehl, že tmu nemírní modrý přísvit jako až dosud všude jinde uvnitř Měsíce, nýbrž světlounce šedý, velmi neurčitý, špinavě bílý, barvy denního světla. Cavor si toho rozdílu všiml současně se mnou, ne-li dříve, a myslím, že ho naplnil touž divou nadějí.

“Bedforde,” zašeptal a hlas se mu chvěl. “To světlo - je možné -“

Neodvážil se vyslovit, v co doufal. Pak nastala pausa. Náhle jsem podle zvuku jeho nohou poznal, že míří dlouhými kroky k tomu bledému svitu. S bušícím srdcem jsem vykročil za ním.

16

HLEDISKA

Jak jsme postupovali, světlo sílilo. Ve chvilce zářilo skoro tak intensivně jako fosforescence na Cavorových nohou. Tunel se rozšiřoval v jeskyni a to nové světlo bylo na jejím druhém konci. Zpozoroval jsem cosi a naděje ve mně prudce vzplála.

“Cavore,” řekl jsem, “jde to shora! Určitě to jde shora!”

Neodpověděl, ale pádil dále.

Bylo to nesporně světlo šedé, světlo stříbřité.

V příštím okamžiku jsme stáli pod ním. Linulo se dolů skulinou ve stěnách jeskyně, a jak jsem civěl vzhůru, káp! skanula mi na obličej krůpěj vody. Cukl jsem sebou a ustoupil jsem stranou - káp! Na skalnaté dno dopadla zcela slyšitelně ještě jedna krůpěj.

“Cavore,” řekl jsem, “když jeden druhého zvedneme, dosáhneme až k té škvíře!”

“Já vás zvednu,” prohlásil a bez meškání mě vyzdvihl jako miminko.

Strčil jsem ruku do štěrbiny a konečky prstů jsem nahmatal maličkou skalní římsu, jíž jsem se mohl zachytit. Bílé světlo tam bylo mnohem jasnější. Vytáhl jsem se na dvou prstech téměř bez námahy, třebaže na Zemi vážím sto šedesát osm liber, dosáhl jsem na ještě vyšší skalní výstupek, a tak jsem dostal na úzkou římsu nohy. Narovnal jsem se a ohledával jsem skálu prsty; rozsedlina se směrem vzhůru rozevírala. “Dá se tu vyšplhat,” obrátil jsem se na Cavora. “Dokážete vyskočit a chytit se mě, když vám podám ruku?”

Zaklínil jsem se do stěn rozsedliny, kolenem a chodidlem jsem spočinul na skalní římse a natáhl jsem ruku. Cavora jsem neviděl, ale slyšel jsem šelest pohybů, jak se krčil ke skoku. Potom hup! a už mi visel na ruce - ne těžší než kotě! Vytáhl jsem ho tak vysoko, až měl ruku na mé římse a mohl se mne pustit.

“Hrom do toho,” řekl jsem, “na Měsíci by mohl být horolezcem kdekdo!” A s tím jsem se pustil doopravdy do šplhání. Několik minut jsem pracně lezl bez zastávky a pak jsem opět vzhlédl.

Rozsedlina se nepřetržitě rozevírala a světlo jasnělo. Jenže…

To přece jenom nebylo denní světlo.

V příštím okamžiku jsem už viděl, co to je, a při tom pohledu bych byl bušil hlavou do skal ze samého zklamání. Spatřil jsem totiž pouze nepravidelně se svažující otevřený prostor, jehož šikmé dno bylo hustě porostlé celým lesem kyjovitých houbiček a každá nádherně zářila narůžověle stříbřitým světlém. Chvíli jsem na jejich měkkou záři tupě zíral, pak jsem skočil kupředu a vzhůru mezi ně. Narval jsem jich půl tuctu a mrštil jimi o skály a potom jsem si sedl a trpce se rozesmál, když se mi na obzoru zjevil Cavorův brunátný obličej.

“Zase je to světélkování!” řekl jsem. “Žádné spěchy! Posaďte se jako doma, jako doma!” A když se rozdrmolil o našem zklamání, odpálkoval jsem do rozsedliny ještě jednu dávku.

“Já myslel, že je to denní světlo,” řekl.

“Denní světlo!” vykřikl jsem. “Svítání, západ slunce, oblaka a větrná obloha! Uvidíme to ještě někdy?”

Při těch slovech přede mnou vyvstával obrázek našeho světa, živý a milý a jasný jako pozadí nějakého starého italského obrazu. “Měnivá obloha a měnivé moře, kopce a zelené stromy, městečka a města skvící se na slunci. Připomeňte si mokrou střechu na sklonku dne, Cavore! Připomeňte si okna domu obráceného k západu!” Neodpověděl.

“Tady se hrabeme jako krtci v tom pekelném světě, který světem ani není s tím jeho inkoustovým oceánem skrytým kdesi hluboko v příšerné temnotě, a venku je vyprahlý den a hrobově tichá noc. A k tomu ti tvorové, co nás teď honí, proklatí kožení lidé - lidé-hmyz, jako by vypadli ze zlého snu! Mají vlastně pravdu! Jakým právem je tady drtíme a rušíme jim svět? Pokud víme, celá planeta je už vzhůru a pronásleduje nás. Za chviličku je jistě uslyšíme, jak kňučí a jak zvučí jejich gongy. Co uděláme? Kam se podějeme? Tady se nám vede tak skvěle jako hadům od Jamracha*6 které pustili v nějaké surbitonské vile!”

“Však jste to zavinil vy,” řekl Cavor.

“Já!” vykřikl jsem. “Panebože!”

“Já jsem měl nápad!”

“Běžte do háje se svými nápady!”

“Kdybychom byli odmítli hnout se z místa…”

“Pod těmi bodci?”

“Ano. Byli by nás přenesli!”

“Přes ten most?”

“Ano. Zvenčí nás také museli přinést.”

“To bych se dal radši nést mouchou po stropě.”

“Kristepane!”

Jal jsem se opět ničit houby. Potom jsem náhle cosi uviděl a to mi i v tehdejší situaci vzalo dech.

“Cavore,” řekl jsem, “ty řetězy jsou ze zlata!”

Usilovně přemýšlel a tiskl si skráně. Pomalu otočil hlavu, upřeně se na mne zadíval, a když jsem svá slova zopakoval, pohlédl na řetěz, který měl obtočený kolem pravé ruky. “Ano,” přisvědčil, “jsou.” Letmý zájem mu zmizel z obličeje, ještě dokud se díval. Okamžik váhal, potom pokračoval ve svém přerušeném meditování. Chvíli jsem nemohl pochopit, jak to že jsem si toho všiml teprve teď, až jsem si vzpomněl na to ustavičné modré světlo, jež bralo kovu veškerou barvu. A ten objev mi navodil myšlenkový pochod, který mě zanesl daleko a daleko. Zapomněl jsem, že jsem se zrovna ptal, co hledáme na Měsíci. Zlato…

První se ozval Cavor. “Myslím, že máme před sebou dvě cesty.”

“A to?”

“Buď se pokusíme prorazit si znovu průchod na vnější svět - bude-li třeba, i násilím - a potom budeme pátrat po naší kouli tak dlouho, až ji najdeme, protože jinak nás chladná noc zahubí, anebo…”

Odmlčel se. “Ano?” řekl jsem, třebaže jsem věděl, co přijde.

“Mohli bychom se ještě jednou pokusit dojít k nějakému dorozumění s lidmi na Měsíci.”

“Pokud se mne týká - já jsem pro to první.”

“O tom pochybuji.”

“Já ne.”

“Podívejte,” řekl Cavor, “já myslím, že nemůžeme Selenity posuzovat podle toho, co jsme dosud viděli. Jejich ústřední svět, jejich civilisovaný svět bude daleko pod námi v hlubších jeskyních kolem jejich moře. Tahle oblast, v níž jsme my, je pouze kůra, odlehlý okrsek, pastvinářská oblast. Tak si to aspoň já vykládám. Selenité, které jsme dosud viděli, odpovídají asi tak honákům dobytka a strojníkům. To že použili bodců - které jim se vší pravděpodobností slouží k pohánění měsíčního tura - nedostatek představivosti, jaký projevují, když od nás očekávají, že budeme moci dělat zrovna to co oni, jejich vyložená surovost, to všechno ukazuje na něco takového. Ale kdybychom vydrželi -“

“Ani jeden ani druhý bychom nevydrželi moc dlouho na šestipalcovém prkně položeném přes bezednou propast.”

“To ne,” řekl Cavor, “ale pak…”

“Já nechci a dost,” prohlásil jsem.

Objevil ještě jiné možnosti. “Nu tak, řekněme, že bychom se dostali do nějakého kouta, kde bychom se mohli proti těm venkovanům a nádeníkům bránit. Kdybychom například vydrželi asi tak týden, je pravděpodobné, že by zpráva o naší existenci pronikla dolů do inteligentnějších a lidnatějších končin…”

“Jestli existují.”

“Musejí existovat, nebo odkud by se vzaly všechny ty úžasné stroje?”

“Nu snad, ale ze dvou možností je to ta horší.”

“Mohli bychom psát po stěnách nápisy…”

“Copak víme, jestli oni svýma očima ty naše značky uvidí?”

“Kdybychom je vytesali…”

“Pak je to ovšem možné.”

Zachytil jsem novou myšlenkovou nit. “Budiž,” řekl jsem, “ale nemyslíte si snad, že jsou ti Selenité daleko moudřejší než lidé?”

“Musejí toho znát o hodně víc - nebo aspoň hezkou řadu jiných věcí.”

“Ano, ale…” zaváhal jsem. “Jistě připouštíte, Cavore, že jste hodně výjimečný člověk.”

“Jakto?”

“Nu, žijete - velmi osaměle - totiž, žil jste. Ani jste se neoženil.”

“Nikdy jsem po tom netoužil. Ale proč…?”

“A nikdy jste nenabyl většího majetku, než jaký jste náhodou měl?”

“Ani po tom jsem nikdy netoužil.”

“Honil jste se jenom za poznáním?”

“Nu, jistá zvědavost je přirozená…”

“To si myslíte vy. V tom to právě vězí. Vy si myslíte, že všichni lidé chtějí jen a jen vědět. Vzpomínám si, jak jsem se vás kdysi ptal, proč podnikáte všechny ty výzkumné práce, a vy jste mi odpověděl, že se chcete stát členem Královské společnosti, vyrobit látku s názvem cavorit a podobně. Vy víte naprosto bezpečně, že kvůli tomu jste to nedělal, ale tenkrát vás moje otázka zaskočila a vy jste cítil, že musíte mít něco, co by vypadalo jako pohnutka. Ve skutečnosti jste prováděl výzkum proto, že jste musel. Jste prostě v tom směru vyšinutý.”

“Možná že ano…”

“Takhle vyšinutý není ani jeden člověk z miliónu. Většina lidí chce - nu, ledacos, ale velmi málo jich chce poznání pro poznání. Já zrovna ne, to vím určitě. Nu, a ti Selenité, to jsou sice zřejmě jacísi houževnatí, čiperní tvorové, ale jakpak víte, že se třeba i ten nejinteligentnější bude zajímat o nás nebo o náš svět? Já nevěřím, že by o existenci nějakého našeho světa vůbec věděli. V noci nikdy na povrch nevycházejí - také by zmrzli. Pravděpodobně vůbec žádné nebeské těleso kromě palčivého Slunce ještě neviděli. Jakpak mají vědět, že existuje ještě jiný svět? A co to pro ně znamená, jestliže to vědí? I když třeba zahlédli letmo pár hvězd nebo dokonce srpek Země, co z toho? Proč by se měly bytosti žijící uvnitř planety obtěžovat pozorováním takových věcí? Vždyť ani lidé by k tomu nebyli došli nebýt ročních období a plavby, proč by měli Měsíčňané…?

Nu, řekněme, že je tu pár filosofů jako vy. To jsou zrovna ti Selenité, kteří o naší existenci nikdy neuslyší. Řekněme, že by byl nějaký Selenit přistál na Zemi v době, kdy jste žil v Lympne; vy byste byl ten poslední člověk na světě, který by se byl o jeho příletu dověděl. Noviny nečtete! Vidíte, jak malou pravděpodobnost byste měl. Nu, a právě kvůli té pravděpodobnosti tady sedíme, nic neděláme a drahocenný čas zatím utíká. Povídám vám, že jsme se dostali do pěkné bryndy. Přiletěli jsme neozbrojeni, ztratili jsme kouli, nemáme co jíst, ukázali jsme se Selenitům a předvedli se jim jako podivní, silní, nebezpeční živočichové; a pokud ti Selenité nejsou vyložení hlupáci, pustí se teď do toho a budou nás honit tak dlouho, dokud nás nenajdou, a až nás najdou, pokusí se nás zajmout, jestli to půjde, a když ne, tak zabít, a to je konec celé historie. Jestli nás zajmou, zabijí nás pravděpodobně pro nějaké nedorozumění. A až s námi bude amen, pak o nás třeba podebatují, ale tomu se už moc nenasmějeme.”

“Pokračujte.”

“Na druhé straně se tu ale povaluje zlato jako u nás staré železo. Kdyby se nám jenom podařilo vzít ho trochu s sebou, kdybychom jenom našli kouli dříve než oni a dostali se zpátky, pak…”

“Ano?”

“Mohli bychom se sem vrátit ve větší kouli s kanóny.”

“Proboha!” vykřikl Cavor, jako kdyby to bylo bůhvíjak hrozné.

Mrskl jsem do rozsedliny ještě jednu světélkující houbu.

“Hleďte, Cavore,” řekl jsem, “ať je jak je, já tady mám polovic hlasů a teď nastala situace pro praktického člověka. Já praktický jsem, a vy ne. Já nemíním důvěřovat Selenitům a geometrickým schématům, když to jde jinak… To je vše. Vraťme se. Zanechme celého toho tajnůstkářství - nebo aspoň většiny. A přileťme sem znovu.”

Přemýšlel. “Když jsem se vydal na Měsíc,” řekl, “měl jsem letět sám.”

“Sporným bodem programu je,” podotkl jsem, “jak se dostat zpátky ke kouli.”

Chvíli jsme si mlčky objímali kolena.

Potom jako by se rozhodl pro mé důvody.

“Myslím,” řekl, “že bychom se mohli trochu zorientovat. Je jasné, že dokud bude Slunce na téhle straně Měsíce, vzduch bude vát tou houbovitou planetou od temné strany sem. Na téhle straně se bude v každém případě roztahovat a proudit z měsíčních jeskyní do kráterů… Výborně, je zde průvan.”

“To je.”

“A to znamená, že nejsme v slepé chodbě; tahle rozsedlina někde za námi pokračuje a stoupá. Průvan směřuje nahoru, musíme jít tedy za ním. Jestliže se pokusíme vyšplhat vzhůru komínem nebo roklí, nebo co tam je, dostaneme se nejen z chodeb, kde po nás pasou…”

“Ale co když se rokle příliš zúží?”

“Slezeme zase dolů.”

“Pšt!” sykl jsem náhle; “co je to?”

Naslouchali jsme. Zprvu se ozývalo nezřetelné hučení a pak jsme v tom rozpoznali dunění gongu. “Jistě si myslí, že jsme měsíční tur,” řekl jsem, “když se tohohle máme polekat.”

“Přicházejí chodbou,” řekl Cavor.

“Jistěže.”

“Na tu rozsedlinu nepřipadnou. Půjdou dál.”

Zase jsem chvíli naslouchal. “Tentokrát budou mít asi nějaké zbraně,” zašeptal jsem.

Pak jsem vyskočil, jako kdyby mě píchl. “Kristepane, Cavore!” vykřikl jsem. “Vždyť jim to napadne! Uvidí ty houby, co jsem naházel dolů. Budou…!”

Nedokončil jsem větu. Obrátil jsem se a skočil přes vršky hub k hornímu konci jeskyně. Tam prostor zahýbal nahoru a měnil se opět v rozsedlinu, kde táhlo a která se zvedala do neproniknutelné temnoty. Už už jsem se tam drápal, ale pak jsem se otočil se šťastným vnuknutím nazpět.

“Co to děláte?” zeptal se Cavor.

“Běžte, běžte!” říkal jsem a vrátil jsem se, utrhl jsem dvě svítící houby, jednu jsem si zastrčil do náprsní kapsy flanelového saka, aby trčela ven a svítila nám při šplhání, a s druhou jsem šel zpátky pro Cavora. Hluk, který tropili Selenité, zesílil natolik, že už museli být pod rozsedlinou. Ale možná že se jim bude do ní obtížně šplhat nebo zaváhají, mají-li stoupat, když je třeba čeká z naší strany odpor. V každém případě jsme si s úlevou uvědomovali ohromnou svalovou převahu, jíž nás obdařila rodná planeta. V příštím okamžiku jsem se už s obrovským elánem drápal za Cavorovými modře světélkujícími patami.

17

BOJ VE SLUJI MĚSÍČNÍCH ŘEZNÍKŮ

Ani nevím, jak dlouho jsme šplhali, než jsme narazili na mříž. Možná že jsme vystoupili jenom pár set stop, ale tehdy se mi zdálo, že to musí být aspoň míle, co jsme se vlekli kolmo vzhůru, vzpírali se nohama rukama o skalní stěny, skákali a opět se soukali dál. Kdykoliv si na tu dobu vzpomenu, zazní mi v uších těžký řinkot zlatých řetězů, který doprovázel každý náš pohyb. Kotníky a kolena jsem si rozedřel do krve hned na začátku a na tváři jsem utržil modřinu. Po chvíli se náš první zuřivý nápor oslabil, pohybovali jsme se rozvážněji a s menšími bolestmi. Hluk měsíčních pronásledovatelů odumřel už úplně. Vypadalo to skoro, jako kdyby náš únik štěrbinou přece jen nevystopovali, přestože pod ní jistě ležela zrádná hromada roztříštěných hub. Občas se rozsedlina zužovala natolik, že jsme se stěží protáhli; jindy se rozevírala ve veliké drúzové jeskyně, poseté pichlavými křišťálky nebo hustě posázené matně zářícími houbovitými puchýřky. Chvílemi se spirálovitě kroutila a zase se svažovala téměř do vodorovné polohy. Opět a opět se kolem nás ozývalo nepravidelné kapkání a crkot vody. Jednou nebo dvakrát se nám zazdálo, že se před námi šustlo něco malého, živého, ale co to bylo, jsme neviděli. Pokud vím, mohly to být nějaké jedovaté potvůrky, ale neublížily nám a my jsme měli nervy vybičovány do té míry, že nám už pramálo záleželo na tom, potkáme-li o jednoho tajuplného plaza více nebo méně. A konečně se daleko nad námi objevilo zase to staré známé modravé světlo a pak jsme zpozorovali, že se line mříží, která nám tarasila cestu.

Upozornili jsme na to jeden druhého šeptem a při dalším výstupu jsme se pohybovali stále opatrněji. Zanedlouho jsme se octli těsně pod mříží, a když jsem přitiskl obličej k tyčím, zahlédl jsem za nimi jenom kus jeskyně. Byla zřejmě velice prostorná a osvětloval ji bezpochyby potůček téhož modrého světla, které jsme viděli proudit z bušící mašinérie. Mezi tyčemi mně u obličeje co chvíli crkala přerývaná stružka vody.

Nejdříve jsem se pochopitelně mermomocí pokoušel zahlédnout, co je asi na dně jeskyně, ale mříž spočívala v proláklině, jejíž okraj našim zrakům všechno skrýval. Naše neukojená pozornost se tedy uchýlila k náznakům rozličných zvuků a vbrzku jsem zpozoroval, že po šerém stropě vysoko nad námi poskakuje spousta nezřetelných stínů.

V jeskyni muselo být povíc Selenitů, možná i hezká řádka, neboť jsme slyšeli šum domlouvání a nezřetelný hluk, jejž jsem odhadl jako ozvěnu kroků. Zároveň se ozýval sled pravidelně opakovaných zvuků - šmik, šmik, šmik - začínal a ustával a znělo to, jako když se nožem nebo rýčem seká do nějaké měkké hmoty. Potom jej vystřídal řinkot řetězů, zapísknutí a hřmot, jako kdyby dutým prostorem přejel vozík, a hned zase to šmikání. Stíny prozrazovaly, že se tam pohybují jakési postavy, rychle a rytmicky, ve shodě s tím pravidelným zvukem, a když utichl, odpočívaly.

Dali jsme hlavy dohromady a nehlučným šeptem jsme se jali o tom debatovat.

“Něco tam dělají,” řekl jsem, “cosi tam mají.”

“Ano.”

“Nehledají nás ani na nás nemyslí.”

“Možná že o nás ještě neslyšeli.”

“Ti druzí nás honí dole. Kdybychom se náhle objevili tady…” Pohlédli jsme na sebe.

“To by mohla být vhodná příležitost k domluvě,” řekl Cavor.

“Ne,” prohlásil jsem. “Za téhle situace ne.”

Na chvíli jsme se ponořili každý do svých myšlenek.

Šmik, šmik, šmik pokračovalo sekání a stíny se pohybovaly sem a tam.

Podíval jsem se na mříž. “Je slaboučká,” řekl jsem. “Mohli bychom ohnout dvě tyče a prolézt.”

Několik okamžiků jsme promarnili planou debatou. Pak jsem uchopil jednu tyč oběma rukama, nohama jsem se opřel o skálu tak vysoko, že jsem je měl skoro v jedné rovině s hlavou, a v té poloze jsem do tyče strčil. Ohnula se tak náhle, že jsem málem sklouzl. Odšplhal jsem kousek dál a sousední tyč jsem ohnul opačným směrem; potom jsem si vyndal z kapsy svítící houbu a spustil ji do štěrbiny.

“Nedělejte nic ukvapeně,” zašeptal Cavor, když jsem se protahoval rozšířeným otvorem. Jak jsem prolézal mříží, zahlédl jsem činící se postavičky a okamžitě jsem se sehnul, takže okraj prolákliny, kde mříž spočívala, mě před nimi skryl; ležel jsem tam na břiše a dával pokyny Cavorovi, jenž se rovněž chystal prolézt. Zanedlouho jsme leželi v proláklině bok po boku a nakukovali přes okraj do jeskyně a na její obyvatele.

Jeskyně byla mnohem větší, než jsme předpokládali po prvním zběžném pohledu, a to jsme se dívali vzhůru z nejnižší části jejího svažitého dna. Čím dále od nás, tím více se rozšiřovala a strop klesal, takže vzdálenější kouty nám nadobro skrýval. A po celé délce až kamsi do ztracena se v té šílené perspektivě táhla řada obrovských zjevů, obrovských sinavých trupů, na nichž Selenité pracovali. Ze začátku to vypadalo jako velikánské bílé válce nejasného původu. Potom jsem si všiml, že na nich visí hlavy obrácené k nám, bez očí a bez kůže, jako ovčí hlavy u řezníka, a pochopil jsem, že tu Selenité čtvrtí poražený měsíční dobytek, podobně jako posádka velrybářské lodi čtvrtí připoutanou velrybu. Odsekávali maso v pruzích a na vzdálenějších trupech už obnažili bílá žebra. To jejich sekyrky vydávaly ten šmikavý zvuk. Kousek dál ujížděly po svažitém dně jeskyně špalky řídkého masa naložené na jakési lanové dráze. Ta nedohledná řada trupů určených za potravu nám dávala takovou úžasnou představu o lidnatosti měsíčního světa, že ji předčil jedině dojem, jaký v nás zanechalo první nahlédnutí do šachty.

Nejdřív se mi zdálo, že Selenité stojí na deskách opřených o kozy*7, ale pak jsem zpozoroval, že desky a podstavce i sekyrky mají vlastně týž olověný nádech, jaký měla moje pouta, než na nich spočinulo bílé světlo. Po zemi se povalovala hromada velikánských pák, zřejmě na převracení poražených dobytčat. Dlouhé byly snad šest stop, s tvarovanými rukojeťmi - zbraně k pohledání. Celý prostor osvětlovaly tři příčné potůčky modré tekutiny.

Dlouho jsme jen leželi a všechno vnímali mlčky. “Nuže?” ozval se konečně Cavor.

Přelezl jsem přikrčeně na druhou stranu a obrátil se k němu. Přišel jsem na báječný nápad. “Pokud nespustili ta zvířata jeřábem,” řekl jsem, “musíme být blíže povrchu, než jsem si myslel.”

“Proč?”

“Měsíční tur neskáče ani nemá křídla.”

Cavor znovu nakoukl přes okraj prohlubně. “To bych rád věděl…” začal. “My jsme se vlastně od povrchu příliš nevzdálili…”

Umlčel jsem ho stiskem ruky. Z rozsedliny pod námi jsem zaslechl hluk!

Zkroutili jsme se a leželi potichoučku jako mrtví, všechny smysly napjaté. Za chviličku jsem už nepochyboval, že rozsedlinou cosi tiše stoupá. Pomaloučku a naprosto nehlučně jsem se ujistil, že svírám řetěz pevně v dlani, a čekal jsem, až se to cosi objeví.

“Jenom se zase mrkněte na ty chlapíky se sekyrkami,” řekl jsem.

“Všechno v pořádku,” hlásil Cavor.

Zamířil jsem si předběžně na mezeru v mříži. Teď už jsem slyšel zcela zřetelně, jak vystupující Selenité mírně ševelí, ťapkají rukama po skále a jak se pod nimi při šplhání sype prach.

Potom jsem zpozoroval, že se v černé tmě pod mříží něco matně pohybuje, ale nemohl jsem rozeznat, co to může být. Na okamžik jako by to nechtělo spustit - potom bác! Vyskočil jsem a zuřivě jsem se vrhl po čemsi, co na mne vyšlehlo jako blesk. Byl to ostrý hrot oštěpu. Dodnes si myslím, že jen díky jeho délce mě nezasáhli, protože v té úzké rozsedlině ho nemohli sklonit šikmo. Buď jak buď, vymrštil se od mříže jako hadí jazýček, minul mě, vrátil se a vyrazil znovu. Ale po druhé jsem po něm chňapl, chytil jej a vykroutil útočníkovi z ruky, avšak ne dříve, než po mně bezvýsledně mrštili ještě jedním.

Jakmile jsem ucítil, že Selenit mému tahu okamžik odolává a pak povoluje, vítězně jsem zařval a potom jsem bodal přes mříž dolů do tmy, až to tam naříkavě kničelo, a Cavor zatím vyškubl druhý oštěp a skákal a mával jím vedle mne a bez účinku bodal. Cink, cink, ozvalo se zpod mříže a už přifičela sekera a třeskla za námi do skal, aby mi připomněla řezníky u zdechlin v té jeskyni nahoře.

Obrátil jsem se. Přicházeli k nám všichni v rozvinutém útvaru a mávali sekerami. Byli to krátcí, tlustí ouřezci s dlouhýma rukama, nápadně odlišní od těch, které jsme viděli dříve. Jestli o nás dosud neslyšeli, museli pochopit situaci s neuvěřitelnou pohotovostí. Okamžik jsem na ně strnule hleděl, oštěp v ruce. “Hlídejte tu mříž, Cavore,” vykřikl jsem, zavyl jsem, abych je zastrašil, a vyřítil jsem se jim v ústrety. Dva mě svými sekerkami minuli a ostatek se dal neprodleně na útěk. Pak i ti dva odpelášili vzhůru do jeskyně, pěsti zaťaté a hlavy sklopené. Jakživ jsem neviděl lidi takhle uhánět!

Věděl jsem, že ten oštěp je mi málo platný. Byl tenký a křehký, účinný jenom při hodu a na rychlý ústup příliš dlouhý. Prohnal jsem tedy Selenity jen k prvnímu poraženému dobytčeti a tam jsem se zastavil a zvedl jednu z pák, co se tam povalovaly. Byla potěšitelně těžká a schopná rozdrtit každé množství Selenitů. Oštěp jsem zahodil a zvedl jsem ještě jednu páku do druhé ruky. Cítil jsem se desetkrát lépe než předtím s oštěpem. Pohrozil jsem oběma zbraněmi Selenitům, kteří se zastavili v hloučku daleko v jeskyni, a potom jsem se ohlédl po Cavorovi.

Skákal u mříže ze strany na stranu a výhružně bodal zlomeným oštěpem. To je v pořádku. Udrží tím Selenity dole - aspoň na chvíli. Podíval jsem se zase nahoru do jeskyně. Co budeme dělat probůh dále?

Už nás vlastně zahnali do úzkých. Ale ty řezníky v jeskyni jsme překvapili, potom jsem je pravděpodobně vystrašil a oni neměli žádné zvláštní zbraně, jen ty své sekyrečky. Tudy proto vede cesta k úniku. Jejich statné postavičky - byli mnohem menší a zavalitější než honáci měsíčního tura - se rozptýlily po svahu tak, že jasně prozrazovaly nerozhodnost. Měl jsem morální výhodu rozzuřeného býka na ulici. Ale jich byla přece jen asi strašná spousta. Skoro jistě. Ti Selenité dole v rozsedlině měli určitě pekelně dlouhé oštěpy. Možná že nám přichystali i jiná překvapení… Ale čert to vem! Kdybychom zaútočili na jeskyni, pustili bychom si je nahoru za sebe, a kdyby ne, ti ďáblíci nahoře v jeskyni by pravděpodobně dostali posilu. Sám pánbůh ví, jakou hrůzu ničivých válečných strojů - jestli děla, bomby, či pozemská torpéda - by na nás třeba náhle vyslal ten neznámý svět pod našima nohama, ten rozsáhlý svět, jemuž jsme naťukli sotva vnější tenoučkou skořápku. Viděl jsem jasně, že nám nezbývá nic jiného než zaútočit! Viděl jsem to ještě jasněji, když se objevily nohy spousty nových Selenitů, kteří běželi z jeskyně k nám dolů.

“Bedforde!” vykřikl Cavor a hle! stál na poloviční cestě mezi mnou a mříží.

“Zpátky!” křičel jsem. “Co to děláte…”

“Oni mají - vypadá to jako puška!”

A mříží se mezi ochrannými oštěpy protlačila hlava a ramena neobyčejně hubeného a hranatého Selenita, vlekoucího jakýsi složitý přístroj.

Uvědomil jsem si, že Cavor je naprosto neschopný boje, jaký nás očekával. Okamžik jsem váhal. Potom jsem proletěl kolem něho, kroužil pákami nad hlavou a povykoval, abych zmátl Selenitovi cíl. Mířil prapodivně - držel si ten krám na břiše. “Bzzzum!” Nebyla to puška; vypálilo to spíše jako samostříl a srazilo mě to uprostřed skoku.

Neklesl jsem, prostě jsem dopadl k zemi o něco dříve, než kdyby mě nebyl zasáhl, a podle bolesti v rameni mě to asi kleplo a sklouzlo. Potom jsem levou rukou zavadil o žerď jakéhosi oštěpu a zjistil jsem, že mi trčí v rameně napůl zabodnutý. V příštím okamžiku jsem namířil do černého, páku v pravici, a bacil jsem Selenita, jak se sluší a patří. Zhroutil se - rozdrcený na kaši - hlava se mu rozstříkla jako vajíčko.

Pustil jsem páku, vytáhl jsem si oštěp z ramene a začal jsem jím mříží bodat dolů do temnoty. Při každém bodnutí se ozval pištivý výkřik a rozčilené švitoření. Nakonec jsem po nich oštěpem mrštil vší silou, vyskočil jsem, popadl znovu páku a pustil jsem se vzhůru za davem v jeskyni

“Bedforde! Bedforde!” křičel Cavor, když jsem pádil kolem něho.

Matně si vzpomínám, jak se ke mně přidala ozvěna jeho kroků.

Krok, skok… plesk, krok, skok… Každý skok jako by trval věky. Při každém se jeskyně rozevírala a počet viditelných Selenitů vzrůstal. Ze začátku to vypadalo, že všichni pobíhají jako mravenci v rozbořeném mraveništi, jeden nebo dva mávali sekyrkami a běželi mi naproti, více jich prchalo pryč, někteří upláchli stranou do haly s poraženým dobytkem, potom se najednou vynořili jiní s oštěpy a potom ještě jiní. Viděl jsem něco prapodivného - samá ruka, samá noha a pelášilo to do úkrytu. Čím výše, tím bylo v jeskyni temněji. Fít! Cosi mi přeletělo nad hlavou. Fít! Když jsem se vznášel na vrcholu skoku, spatřil jsem, jak oštěp trefil jednu dobytčí mrtvolu po mé levici a jak se v ní chvěje. Když jsem se potom snesl zase dolů, dopadl jiný oštěp na zem přede mnou a zaslechl jsem vzdálené bzzzum, jež provázelo odpalování jejich střel. Fít, fít! Chvíli to kolem mne úplně pršelo. Pálili salvy!

Zastavil jsem se jako přikovaný.

Pochybuji, že bych byl tenkrát jasně myslel. Matně si vzpomínám, že mi v uších zněla jakási stereotypní věta: “Postřelované pásmo, kryjte se!” Určitě vím jenom to, že jsem vrazil do mezery mezi dvě mršiny a tam jsem stál, lapal po dechu a cítil se prachbídně.

Ohlížel jsem se po Cavorovi, ale ten jako by zmizel ze světa. Teprve za chvíli se vynořil ze tmy mezi řadou zdechlin a skalní stěnou jeskyně. Obličejík měl temně modrý a leskl se mu potem i vzrušením.

Cosi povídal, ale co to bylo, nevím. Nestaral jsem se o to. Uvědomil jsem si totiž, že bychom se mohli protlouci jeskyní od dobytčete k dobytčeti, až se dostaneme dost blízko, abychom mohli zaútočit naplno. Nic jiného nám nezbývalo. “Pojďte!” řekl jsem a vyrazil jsem první.

“Bedforde!” vykřikl nadarmo.

Jak jsme vystupovali úzkou uličkou mezi poraženým dobytkem a stěnou jeskyně, mozek mi pracoval na plné obrátky. Zmizeli jsme za ohyb skal - už nás nemohli ostřelovat. Třebaže se v tom úzkém prostoru nedalo skákat, se svou silou pozemšťanů jsme přece postupovali daleko a daleko rychleji než Selenité. Počítal jsem, že zanedlouho vpadneme rovnou mezi ně. A jakmile na ně vletíme, budou nebezpeční asi jako švábi. Jenže! - nejdříve vypálí salvu. Uvažoval jsem o strategickém tahu. V běhu jsem se sebe strhl flanelové sako.

“Bedforde!” supěl za mnou Cavor.

Ohlédl jsem se. “Co je?”

Ukazoval nahoru nad zdechliny. “Bílé světlo!” řekl. “Zase bílé světlo!”

Podíval jsem se a skutečně, na vzdáleném stropě jeskyně se chvěl nesmělý bílý nádech šera. To mi dodalo dvojnásob síly.

“Držte se těsně za mnou,” řekl jsem. Ze tmy se vyřítil plochý, dlouhý Selenit, zakničel a utekl. Zastavil jsem se a Cavora jsem zarazil rukou. Pověsil jsem si sako na tyč, oblezl jsem přikrčeně nejbližší zdechlinu, pustil jsem sako i páku, ukázal jsem se a jako střela jsem sebou mrskl zpátky.

“Bzzzum - fít!” už tu byl šíp. Dostali jsme se těsně k Selenitům; stáli v zástupu, širocí, malí, vysocí, všichni pohromadě u maličké baterie střelných aparátů, zaměřené dolů do jeskyně. Za prvním šípem následovaly ještě tři nebo čtyři a potom palba ustala.

Vystrčil jsem hlavu a unikl jsem jen o vlásek. Tentokrát jsem přivábil aspoň tucet střel a uslyšel jsem Selenity, jak pokřikují a rozčileně švitoří, jakoby vzrušením ze střelby. Opět jsem zvedl sako a tyč.

“Teď,” řekl jsem a vystrčil jsem kabát.

“Bzzz-zz-zz-zzum! Bzzzum!” V mžiku mi na saku vyrostl hustý les šípů a po celé zdechlině za našimi zády se zatřepetaly rovněž. Okamžitě jsem vytáhl páky z kabátu, kabát jsem pustil na zem - co vím, leží tam na Měsíci dodnes - a vyrazil jsem na ně.

Asi na minutu se rozpoutal masakr. Já jsem byl příliš rozzuřený, abych dělal nějaké rozdíly, a Selenité byli pravděpodobně příliš poděšeni, aby bojovali. Se mnou aspoň nebojovali vůbec. Viděl jsem, jak se říká, rudě. Pamatuji se, že jsem se brodil mezi těmi kožnatými tenkými tvory jako ve vysoké trávě, kosil jsem a srážel napravo, nalevo; švih, švih. Vzduchem poletovaly vlhké kapičky. Šlapal jsem po čemsi, co praskalo a pípalo a klouzalo. Zástup se rozevíral, zavíral a proudil jako voda. Neměli zřejmě žádný promyšlený plán. Oštěpy létaly kolem mne, jen jeden mě škrábl po uchu. Jednou mě píchli do ruky a jednou do tváře, ale to jsem zjistil až dodatečně, když měla krev už čas vytéci a zchladnout a studila mě.

Co dělal Cavor, nevím. Dlouho se mi zdálo, že ten boj trvá už celou věčnost a musí pokračovat navždy. Potom to náhle všechno skončilo a nebylo vidět nic než zátylky poskakující nahoru a dolů, jak jejich nositelé prchali všemi směry… Měl jsem dojem, že jsem neutržil jediné škrábnutí. Běžel jsem s pokřikem několik kroků vpřed, potom jsem se obrátil. Strnul jsem.

Proletěl jsem totiž obrovskými kroky přímo jejich středem, všichni zůstali za mnou a běhali sem a tam, aby se skryli!

Nešlo mi na rozum, jak pohasl ten veliký boj, do něhož jsem se střemhlav vrhl, ale radosti jsem nepocítil ani za mák. Jako kdybych byl objevil, ne že Selenité jsou nečekaně křehcí, nýbrž já že jsem nečekaně silný. Hloupě jsem se zasmál. Ten fantastický Měsíc!

Na okamžik jsem přelétl pohledem rozdrcená a svíjející se těla, roztroušená po dně jeskyně, a nejasně mi přitom vytanulo na mysli další násilí; potom jsem odchvátal za Cavorem.

18

POD ŠIRÝM NEBEM

Vtom jsme spatřili, že se jeskyně před námi rozevírá do mlhavého prázdna. Hned nato jsme se octli na jakési svažité galerii, která čněla do nesmírného kruhového prostoru, do obrovské válcové šachty, směřující kolmo vzhůru i dolů. Kolem šachty ta svažitá galerie bez zábradlí a bez veškerého bezpečnostního opatření opisovala jeden a půl kruhu a pak se kdesi vysoko nořila zase do skály. Nějak mi to tehdy připomnělo jeden ze spirálových závitů na svatogotthardské trati. Všechno to bylo strašlivě rozlehlé. Ani nedoufám, že by se mi podařilo vylíčit vám ty titánské rozměry, ten titánský dojem, jakým to tam všechno působilo. Sledovali jsme očima obrovskou, téměř kolmou stěnu šachty a vysoko nad hlavou jsme spatřili okrouhlý otvor, posázený bledými hvězdami, jehož obruba z poloviny téměř oslňovala bílým slunečním světlem. Při tom pohledu jsme oba naráz hlasitě vykřikli.

“Pojďte!” řekl jsem a hned jsem vykročil.

“Počkejte, co je tamhle?” chtěl vědět Cavor a opatrně přistoupil k okraji galerie. Následoval jsem jeho příkladu, natáhl jsem krk a pohlédl dolů, ale ta světelná zář shora mě předtím tak oslepila, že jsem viděl jenom bezednou temnotu, v níž pluly karmínové a nachové duhové skvrny. Ale i když jsem neviděl, slyšel jsem dobře. Ze tmy k nám doléhal zvuk, zvuk podobný zlostnému hukotu, jaký slýcháme, přiložíme-li ucho na úl, zvuk z nesmírné dutiny, snad čtyři míle pod námi…

Chviličku jsem naslouchal, potom jsem pevněji stiskl páku a vyrazil jsem po galerii vzhůru.

“To bude jistě šachta, do které jsme se tenkrát dívali shora,” řekl Cavor. “Ta pod tím víkem.”

“A tam dole jsme viděli světla.”

“Světla!” opakoval. “Ano - světla světa, který už nikdy nespatříme.”

“Vrátíme se sem zpátky,” řekl jsem, neboť když jsme unikli tak velkému nebezpečí, překypoval jsem z ničeho nic optimismem, že kouli zase najdeme.

Jeho odpověď jsem nezaslechl.

“Hm?” zabručel jsem tázavě.

“Ale nic,” odpověděl a dál jsme chvátali mlčky.

Ta skloněná boční cesta vedla asi čtyři nebo pět mil - včetně oblouků - a stoupala pod takovým úhlem, že na Zemi by byla téměř naprosto neschůdná, ale za měsíčních podmínek se nám po ní vykračovalo docela snadno. Na celé této etapě svého útěku jsme zahlédli jenom dva Selenity a ti prchali hlava nehlava, sotva nás zpozorovali. Zpráva o naší síle a hrubosti už zřejmě dospěla i k nim. Stoupali jsme k povrchu nečekaně hladce. Spirálová galerie se napřímila v strmě stoupající tunel, jehož dno neslo nesčetné stopy měsíčního tura, a v poměru k rozlehlé klenbě byl tak rovný a krátký, že se v něm nikde úplně nesetmělo. Téměř okamžitě se začal rozsvětlovat a potom se kdesi daleko a vysoko a v přímo oslnivé záplavě objevilo jeho vyústění na povrch, alpsky strmý svah, nad nímž se tyčil hřeben bodákového houští, vysokého a teď už zlámaného, suchého a mrtvého, zježená silueta na pozadí slunce.

A ku podivu, my, jimž se ještě před nedávném zdála právě tahle vegetace tak tajuplná a hrozná, patřili jsme na ni teď chtě nechtě se vzrušením, jaké asi pociťuje vracející se vyhnanec při pohledu na rodnou zem. Vítali jsme dokonce i řídký vzduch, v němž jsme se při běhu zadýchávali a v němž se nám už nehovořilo tak snadno jako dříve, ale museli jsme se namáhat, aby nás bylo vůbec slyšet. Sluncem ozářený kruh nad námi rostl a rostl a celý okolní tunel zapadl do obruby nerozeznatelné černě. Na odumřelém bodákovém houští jsme neviděli už ani nádech zeleně, všechno bylo hnědé a suché a hrubé a stín horních větví, na něž jsme ani dohlédnout nemohli, vytvářel na rozervaných skaliskách hustě propletený vzorek. A přímo u ústí tunelu se rozkládala široká udusaná plocha, jak tudy vcházel a vycházel měsíční tur.

Konečně jsme vystoupili ven na planinu do světla a horka, jež na nás tísnivě dolehlo. Namáhavě jsme přešli přes nechráněnou oblast, vyškrábali jsme se po úbočí mezi kmínky křovisek a nakonec jsme se celí zadýchaní usadili na vyvýšenině ve stínu pokroucené lávové masy. I v tom úkrytu skála pálila.

Vzduch sálal horkem a pociťovali jsme velké fysické nepohodlí, ale zato jsme už nežili ve zlém snu. Octli jsme se opět ve svém království, pod hvězdami. Veškerý strach a tíseň, provázející náš úprk temnými chodbami a štěrbinami, z nás spadl. Poslední bitka nás naplnila ohromnou sebedůvěrou, pokud jde o Selenity. Na černý otvor, z něhož jsme se právě vynořili, jsme se ohlédli téměř nevěřícně. Tam dole, v modrém svitu, který v našich vzpomínkách hraničil s naprostou temnotou, tam jsme se setkali s jakýmisi bláznivými zpotvořeninami lidí, s opřilbenými bytostmi, kráčeli jsme před nimi plni strachu a poddávali jsme se jim tak dlouho, až už se to nedalo snést. A hle, rozmáčkli se jako z vosku a rozprskli se jako plevy, uprchli a zmizeli jako ve snu!

Protřel jsem si oči, neboť jsem si nebyl jist, jestli jsme nespali a jestli se nám to všechno jenom nezdálo pod vlivem houby, které jsme se najedli, a vtom jsem zjistil, že mám na tváři krev a také košile že se mi bolestivě lepí na rameno a na ruku.

“Zatraceně!” zaklel jsem a rukou jsem si ohledával zranění a vzdálené ústí tunelu se mi najednou jakoby změnilo v číhavé oko.

“Cavore!” řekl jsem. “Co udělají teď? A co uděláme my?”

Potřásl hlavou, oči upřené na tunel. “Jak má člověk vědět, co udělají?”

“Záleží na tom, co si o nás myslí, a to neuhodneme. A pak záleží na tom, co mají v záloze. Je to, jak říkáte, Cavore, dotkli jsme se sotva slupky tohohle světa. Uvnitř dole mohou mít všechno možné. I s těmi svými samostříly by nám mohli pěkně zatopit…

Ale nakonec,” pokračoval jsem, “i když tu kouli nenajdeme hned, máme přece jakousi vyhlídku. Mohli bychom vydržet. I přes tu noc. Mohli bychom sestoupit zase dolů a vybojovat si ji.”

Pátravě jsem se rozhlédl. Ráz scenérie se zcela změnil bouřlivým vzrůstem houštiny, která pak zase uschla. Hřeben, na němž jsme seděli, byl vysoko a ovládal široký výhled na kráterovou krajinu, a tak jsme ji viděli v pozdním podzimu lunárního odpoledne, celou svrasklou a suchou. Jedno za druhým se zvedala dlouhá úbočí a pole udusané hnědi, která měsíční tur už spasí, a v dálce se ospale vyhřívalo v plném slunečním žáru celé stádo - roztroušené, každý kus skvrnu stínu za sebou jako ovce na stráni pahorkatiny. Ale po Selenitech ani památky. Jestli uprchli, jakmile jsme se vynořili z podzemních chodeb, nebo jestli vždycky odcházívali, když dobytek vyhnali ven, nemám tušení. Tehdy jsem věřil v tu první možnost.

“Kdybychom všechno tohle roští zapálili,” řekl jsem, “našli bychom kouli v popelu.”

Cavor mě zřejmě neslyšel. Zastínil si rukou oči a pozoroval hvězdy, které bylo i v intensivním slunečním světle na obloze překrásně vidět. “Jak dlouho myslíte, že už tu jsme?” zeptal se mne nakonec.

“Kde?”

“Na Měsíci.”

“Asi tak dva pozemské dny.”

“Spíše deset. Slunce už minulo zenit a klesá k západu, vidíte? Nejdéle za čtyři dny nastane noc.”

“Ale - vždyť jsme teprv jednou jedli!”

“Já vím. A… Ale podívejte se na hvězdy!”

“Ale proč by nám měl čas připadat jiný, když jsme na menší planetě?”

“Nevím. Ale je to tak!”

“Jak se určuje čas?”

“Hlad - únava - všechno je tu jiné. Všecičko je tu jiné - všecičko. Mně to připadá, že od té doby, co jsme vystoupili z koule, uplynula teprve řada hodin - nanejvýš dlouhých hodin.”

“Deset dní,” řekl jsem. “To nám tedy zbývají…” Na okamžik jsem pohlédl na slunce a viděl jsem, že je na půl cestě mezi zenitem a západním obzorem, “Čtyři dny…! Cavore, nesmíme tady sedět a snít. Co myslíte, jak bychom měli začít?”

Vstal jsem. “Musíme si určit pevný bod, který bychom poznali - mohli bychom vztyčit vlajku nebo kapesník nebo něco takového - a celé území si rozdělit a kolem, dokola je pročesat.”

Postavil se vedle mne.

“Ano,” řekl, “nezbývá nic jiného než uspořádat na kouli hon. Nic jiného. Možná že ji najdeme - jistěže ji můžeme najít. A když ne…”

“Musíme se dívat a dívat.”

Díval se sem a tam, pohlédl vzhůru na oblohu a dolů na tunel a ohromil mě náhlým, netrpělivým posuňkem. “Ale provedli jsme to hloupě! Dostat se do takové kaše! Když si pomyslím, jak to mohlo všechno dopadnout docela jinak a co jsme mohli všechno udělat!”

“Třeba ještě něco uděláme.”

“Už ne to, co jsme mohli. Tady pod našima nohama je svět. Jen si pomyslete, jaký svět to musí být. Pomyslete na ten stroj, co jsme viděli, a na to víko a na šachtu! A to byly jenom vzdálené, odlehlé věci a ti tvorové, které jsme viděli a s nimiž jsme bojovali, nebyli nic víc než primitivní rolníci, obyvatelé okrajových oblastí, venkované a nádeníci, napůl zvěř. Ale dole! Jeskyně za jeskyní, tunely, stavby, cesty… Musí se to tam rozevírat, musí to být větší a širší a lidnatější, tím více, čím hlouběji se sestoupí. Nesporně. Až docela dolů, k moři, jež omývá jádro Měsíce. Pomyslete na jeho inkoustové vody pod sporými světly - pokud jejich oči světlo vůbec potřebují! Pomyslete na kaskádovité přítoky, jak se hrnou řečištěm dolů a napájejí je! Pomyslete na pravidelný pohyb jeho povrchu a proudění a víření při přílivu a odlivu! Snad mají i lodi, na nichž je přeplouvají, snad jsou dole i mocná města a rušné cesty a moudrost a řád přesahující rozum člověka. A my tady nad tím vším třeba zemřeme a nikdy nespatříme pány, kteří tomu určitě vládnou! My tady třeba zmrzneme a zemřeme, i vzduch nad námi zmrzne a zase roztaje a pak…! Pak na nás náhodou přijdou, narazí na naše ztuhlá a mlčenlivá těla a najdou kouli, kterou my najít nemůžeme, a nakonec - příliš pozdě - pochopí veškeré vědění a snažení, jež tady marně skončilo!”

Při celé téhle promluvě mu zněl hlas slabě a vzdáleně, jako z telefonu.

“Ale co ta tma?” zeptal jsem se.

“Ta by se snad dala překonat.”

“Jak?”

“Nevím. Jak to mám vědět? Mohli bychom nést pochodeň, mohli bychom mít svítilnu… Ti druzí - by to snad pochopili.”

Okamžik stál, ruce spuštěné a obličej zkormoucený, a strnule hleděl na pustinu, která se mu vzepřela. Potom se s odevzdaným posuňkem obrátil ke mně a navrhl, abychom se pustili do systematického pátrání po kouli.

“Můžeme se sem vrátit,” řekl jsem.

Rozhlédl se. “Především se budeme muset dostat na Zem.”

“Mohli bychom si pak vzít s sebou svítilny a horolezecké nářadí a stovky potřebných věcí.”

“Ano,” přisvědčil.

“Můžeme si odsud odnést předzvěst úspěchu v podobě tohohle zlata.”

Podíval se na mé zlaté páky a dlouho neříkal nic. Stál s rukama sepnutýma za zády a hleděl přes kráter do prázdna. Nakonec si vzdychl a promluvil. “To já jsem našel cestu sem, ale najde-li člověk cestu, není ještě jeho. Když si vezmu to své tajemství zpátky na Zem, co se stane? Sotva bych je mohl udržet rok nebo třeba jen půl. Dříve nebo později musí vyjít najevo, i kdyby na ně měli znovu přijít jiní lidé. A potom… Vlády a mocnosti se budou snažit ze všech sil, aby se sem dostaly, budou bojovat jedna s druhou a s těmihle měsíčními lidmi; darmo to rozšíří oblast válečnictví a znásobí to příležitost k válce. Za chvilku, za malinkou chviličku potom, co prozradím své tajemství, bude tahle planeta až po nejhlubší galerie poseta lidskými mrtvolami. Všechno ostatní je pochybné, ale tohle je jisté… Ne že by chtěl člověk Měsíc nějak upotřebit. K čemu by byl lidem Měsíc? Vždyť co jiného udělali ze své vlastní planety než bitevní pole a jeviště nekonečné pošetilosti? Na to, jak je jejich svět malý a jak krátký čas je jim vyměřen, mají přece tam dole v tom svém nepatrném životě daleko více možností, než zatím stačili využít. Ne! Věda už příliš dlouho pracně kuje zbraně pro blázny. Je na čase, aby zavřela ruku. Ať si to znovu objeví sami - za tisíc let.”

“Existují metody utajení,” prohodil jsem.

Podíval se na mne a usmál se. “Konec konců,” řekl, “proč si tím lámat hlavu? Stejně máme malou naději, že kouli najdeme, a dole pod námi to vře. Přemýšlíme o návratu prostě z lidského zvyku doufat až do smrti. Trampoty nám teprve začínají. Ukázali jsme měsíčnímu lidu násilí, dali jsme jim okusit, co jsme zač, a máme asi tak skvělé vyhlídky jako tygr, jenž se dostal na svobodu a v Hyde Parku zabil člověka. Zprávy o nás se určitě řítí z galerie do galerie, dolů do ústředí… Po tom, co jsme jim předvedli, nedovolí nám nikdy žádná bytost se zdravým rozumem, abychom se v naší kouli vrátili zpátky na Zem.”

“Když tady budeme vysedávat,” řekl jsem, “nijak si vyhlídky nezlepšíme.”

Postavili jsme se bok po boku.

“Musíme se vlastně rozejít,” řekl. “Musíme napíchnout kapesník tamhle na ty vysoké bodliny a pořádně jej tam připevnit a to bude střed, kolem něhož musíme celý kráter prohledat. Vy půjdete na západ a budete se pohybovat v polokruzích směrem k zapadajícímu slunci. Musíte postupovat nejdříve se stínem po pravici, dokud ho nebudete mít kolmo na směr kapesníku, a potom se stínem po levici. A já budu dělat totéž k východu. Nahlédneme do každé rokle, prozkoumáme každý skalnatý ostrůvek, uděláme, co bude v našich silách, abychom kouli našli. Jestliže zahlédneme Selenity, skryjeme se před nimi co nejlépe. Na pití si musíme brát sníh, a pocítíme-li potřebu jídla, budeme muset zabít měsíčního tura, jestli se nám to podaří, maso jíst v takovém stavu, jak je - syrové - a tak půjdeme každý svou cestou.”

“A když jeden z nás narazí na kouli?”

“Musí se vrátit k bílému kapesníku, stát u něho a druhému dávat znamení.”

“A když ani jeden, ani druhý…?”

Cavor zalétl pohledem ke slunci. “Budeme hledat a hledat tak dlouho, dokud nás noc a zima nedostanou.”

“A co když Selenité kouli už našli a skryli?”

Pokrčil rameny.

“Nebo když nás za chvíli začnou honit?”

Neodpověděl.

“Vezměte si raději nějaký klacek,” řekl jsem.

Zavrtěl hlavou a zahleděl se přes pustinu do dálky.

Ale nevyrazil hned. Plaše se po mně ohlédl, zaváhal. “Au revoir,” řekl.

Pocítil jsem podivný nával dojetí. Uvědomil jsem si, jak jsme se vzájemně dopalovali, a zejména jak já jsem musel dopalovat jeho. “Hrom do toho,” pomyslel jsem si, “taky jsme to mohli vymňouknout líp!” Už už jsem ho chtěl požádat, abychom si podali ruce - tak nějak mě to naladilo - když srazil paty a skočil ode mne k severu. Plul vzduchem jako suchý list, lehce dopadl a skočil znovu. Chviličku jsem se za ním díval, potom jsem se chtě nechtě otočil k západu, sebral jsem se a s pocitem člověka, jenž skáče do ledové vody, jsem si zvolil odraziště a vyrazil kupředu prozkoumat sám a sám svou polovinu měsíčního světa. Dopadl jsem dosti nemotorně mezi skály, vstal jsem a rozhlédl se, vyškrábal jsem se na kamenou plotnu a opět skočil…

Když jsem se zanedlouho ohlížel po Cavorovi, nebylo ho už vidět, ale kapesník se na svém mysu bělostně skvěl ve sluneční výhni.

Umínil jsem si, že ten kapesník nesmím spustit z očí, děj se co děj.

19

PAN BEDFORD OSAMĚL

Za chviličku mi to připadalo, jako kdybych byl na Měsíci odjakživa sám. Nějaký čas jsem slídil po kouli dosti horlivě, ale vedro bylo stále ještě nesnesitelné a řídký vzduch mě svíral jako obruč kolem prsou. Zanedlouho jsem se dostal do propadlé pánve, ježící se kolem dokola vysokými, hnědými, suchými vějíři kapradin, a pod ty jsem se usadil, abych si odpočinul a ochladil se. Měl jsem v úmyslu odpočívat jenom chviličku. Kyje jsem si položil vedle sebe a seděl jsem s bradou v dlaních. S jakýmsi bezbarvým zájmem jsem si všiml, že tu a tam se praskající suché lišejníky scvrkly natolik, až ukázaly poklad pánve - skály hustě protkané a pokropené zlatem, celé hrboly zakulaceného a zvrásněného zlata, vyčnívající tu a tam z popadaných větviček. Co teď na tom záleželo? Mých údů a mozku se zmocnila jakási ochablost, na chvíli jsem přestal věřit, že bychom mohli v té nekonečné vyprahlé pustině kouli vůbec najít. Zdálo se mi, že nemám důvod k nějakému úsilí, dokud se neobjeví Selenité. Potom jsem si říkal, že bych se měl činit, poslechnout ten nesmyslný imperativ, který nutí člověka, aby si především zachoval a uhájil život, přestože si ho zachová třeba jenom proto, aby za chviličku zemřel ještě mučivěji. Proč jsme vůbec přiletěli na Měsíc?

Ta otázka byla tak problematická, že mě uvedla ve zmatek. Jaký je to jenom duch v člověku, že ho věčně nutí opouštět jistotu a štěstí, lopotit se, vystavovat se nebezpečí a vědomě riskovat i jistou smrt? Teprve tam na Měsíci se mi pomalu začalo rozbřeskovat, ač jsem to měl už dávno vědět, že člověk prostě není stvořen k tomu, aby chodil v bezpečí a pohodlí a dobře se živil a bavil. Ať předložíte tuhle otázku komu chcete, nikoliv slovy, nýbrž ve formě vhodné příležitosti, každý vám ukáže, že v tomhle ohledu je to s ním docela stejné. Proti vlastním zájmům, proti vlastnímu štěstí ho cosi ustavičně žene k tomu, aby prováděl nerozumné kousky. Jakási síla mimo něj mu poroučí a on musí jít. Ale proč? Proč? Seděl jsem uprostřed bezcenného měsíčního zlata, uprostřed věcí z jiného světa a účtoval jsem s celým svým životem. Měl-li jsem zemřít na Měsíci jako psanec, nechápal jsem už vůbec, proč jsem žil. Nerozřešil jsem to, ale rozhodně mi bylo jasnější než kdykoliv předtím, že nežiji pro sebe samého, že jsem vpravdě po celý život nikdy nežil pro své soukromí. Pro koho, pro co tedy žiji?… Přestal jsem hloubat nad tím, proč jsme přiletěli na Měsíc, a zabral jsem se do šíře. Proč jsem kdysi přišel na Zem? Proč mám vůbec nějaký soukromý život?… Nakonec jsem se utopil v bezedných úvahách…

Myšlenky se mi stále více mátly a kalily, nešly už žádným určitým směrem. Nebyl jsem ospalý ani otrávený - nedovedu si představit, že by na Měsíci mohl někdo mít takový pocit - ale musel jsem být strašlivě vyčerpaný. Buď jak buď, usnul jsem.

To podřimování mě náramně osvěžilo; slunce se už sklánělo k západu a prudké vedro polevovalo a já jsem celou tu dobu klímal. Když mě z dřímot konečně probral vzdálený lomoz, byl jsem opět čilý a při síle. Protřel jsem si oči a protáhl se. Vstal jsem - trošku zdřevěnělý - a hned jsem se chystal pokračovat v hledání. Na každé rameno jsem si naložil jeden zlatý kyj a vyšel jsem ze strže skal protkaných zlatem.

Slunce bylo určitě níže, mnohem níže než předtím; vzduch se silně ochladil. Uvědomil jsem si, že jsem musel spát dosti dlouho. Zdálo se mi, že na západním útesu visí slaboučký opar mlhavé modři. Vyskočil jsem na skalnatý hrbolek a rozhlédl se po kráteru. Neviděl jsem ani stopy po měsíčním turu nebo po Selenitech, ani Cavora jsem neviděl, ale v dálce jsem zahlédl svůj kapesník, roztažený na trnitém houští. Podíval jsem se kolem sebe a pak jsem skočil rovnou na další vhodnou vyhlídku.

Pročesával jsem terén vždy v polokruhu tam a pak zpátky ještě větším obloukem. Bylo to velmi vyčerpávající a beznadějné. Vzduch se skutečně silně ochladil a zdálo se mi, že stín pod západním útesem se šíří. Opět a opět jsem se zastavoval a prozkoumával okolí, ale po Cavorovi ani stopy, po Selenitech ani stopy a měsíční dobytek také už asi zahnali dovnitř - neviděl jsem ani jediný kus. Stále více a více jsem toužil spatřit Cavora. Obrys slunce letícího jako na křídlech už klesl tak nízko, že ho od lemu oblohy dělila sotva taková vzdálenost, jaký mělo samo průměr. Tísnila mě představa, že Selenité co nevidět zavrou víka a záklopky a nás nechají venku na pospas neúprosnému nájezdu měsíční noci. Říkal jsem si, že je nejvyšší čas, aby Cavor zanechal průzkumu a abychom se společně poradili. Naléhavě jsem cítil, že se musíme brzy rozhodnout o dalším postupu. Kouli se nám najít nepodařilo, neměli jsme už čas dál po ní pátrat, a jakmile se záklopky zavrou a my zůstaneme venku, jsme ztraceni. Sestoupí na nás veliká vesmírná noc - černé prázdno, které znamená jenom absolutní smrt. Celou svou bytostí jsem couval před takovou budoucností. Musíme se dostat zpátky do nitra Měsíce, i kdyby nás při tom měli zabít. Strašila mě vidina, jak hyneme mrazem, jak posledními silami bušíme na záklopku ohromné šachty.

Po kouli jsem už ani nevzdechl. Myslel jsem jenom na to, jak najít zase Cavora. Měl jsem skoro chuť vrátit se raději pod povrch Měsíce bez něho než pátrat po něm, až bude pozdě. Už jsem byl na pul cestě zpátky ke kapesníku, když pojednou…

Spatřil jsem kouli!

Nenašel jsem ani tak já ji jako ona mne. Ležela mnohem západněji, než kudy já jsem chodil, a šikmé paprsky zapadajícího slunce, odražené od jejího skla, ji náhle prozradily oslňující září. Na okamžik jsem myslel, že na nás Selenité vytáhli zase nějaký nový aparát, a pak jsem pochopil.

Radostně jsem zvedl ruce nad hlavu, vyrazil jsem příšerný ryk a obrovskými skoky jsem uháněl k ní. Jeden skok jsem si špatně vyměřil a spadl jsem do hluboké strže, podvrtl jsem si kotník a potom jsem skoro při každém skoku klopýtal. Dostal jsem se do stavu hysterického vzrušení, prudce jsem se třásl a byl jsem zcela bez dechu dlouho před tím, než jsem k ní dorazil. Aspoň třikrát jsem se musel zastavit, ruce přitištěné k boku, a i v tom suchém vzduchu jsem měl obličej zmáčený potem.

Nemyslel jsem na nic jiného než na kouli, dokud jsem se k ní nedostal, zapomněl jsem i na své starosti o to, kde je Cavor. Při posledním skoku jsem rukama narazil na její sklo; potom jsem si na ně lehl, lapal jsem po dechu a marně jsem se snažil zavolat, “Cavore! Koule je tady!” Když jsem se trošku vzpamatoval, nakoukl jsem tlustým sklem dovnitř, a jako by to tam bylo všechno zpřeházené. Musel jsem kouli trochu nadzvednout, abych mohl prostrčit hlavu průvlakem. Šroubovací zátka zůstala uvnitř a už jsem viděl, že nic nebylo tknuto, nic se nepoškodilo. Koule ležela tak, jak jsme ji tam nechali, když jsme z ní tehdy seskočili do sněhu. Na čas mě zcela zaměstnalo počítání a přepočítávání inventáře. Třásl jsem se jako list. To blaho, vidět zase staré známé temné nitro koule! Ani vypovědět to nedovedu. Nakonec jsem vlezl dovnitř a usadil se mezi naše krámy. Pohlédl jsem přes sklo na měsíční svět a až mě zamrazilo. Zlaté kyje jsem položil na balík, vyhrabal jsem trochu jídla a pojedl jsem; ani ne proto, že by mi jídlo chybělo, jako proto, že tam bylo. Potom mi napadlo, že je na čase vylézt ven a dát znamení Cavorovi. Ale nevylezl jsem neprodleně ven a nedal jsem Cavorovi znamení. Cosi mě drželo v kouli.

Ostatně teď už bude všechno v pořádku. Ještě budeme mít čas sehnat víc toho kouzelného kamene, který dává člověku vládu nad lidmi. Kousek dál, pěkně po ruce, čeká zlato, až si je nabereme; a koule poletí stejně dobře, když bude do poloviny plná zlata, jako kdyby byla prázdná. Teď se budeme moci vrátit domů jako páni sebe i svého světa a pak…

Konečně jsem se zvedl a těžce vylezl z koule. Roztřáslo mě to, když jsem se vynořil, protože večerní vzduch už byl velice chladný. Stál jsem v kotlině a hleděl upřeně na všechny strany. Keře v okolí jsem podrobil zevrubné prohlídce, než jsem skočil na blizoučký skalní výstupek a znovu si zopakoval svůj první skok na Měsíci. Ale tentokrát jsem na něj nevynaložil ani tu nejmenší sílu.

Růst a zánik vegetace zatím pokročil mílovými kroky a celá tvářnost skal se změnila, ale pořád se ještě dal rozeznat svah, na němž tehdy klíčila semena, i skalní masiv, z něhož jsme se po prve rozhlédli po kráteru. Jenže na svahu teď stála ježatá houština, hnědá a svrasklá a třicet stop vysoká a vrhala dlouhé stíny, které se táhly do nedohledna, a semínka, usazená v chomáčích na horních větvích, měla už hnědá a zralá. Své dílo vykonala a teď, celá křehká, čekala jen na to, až klesne a rozpadne se v prach pod mrznoucím vzduchem, jakmile nastane noc. A ohromné kaktusy, které se nafukovaly před našima očima, už dávno popraskaly a rozsely výtrusy na všechny čtyři měsíční strany. Podivuhodný koutek vesmíru - přístav člověka!

Jednoho dne, říkal jsem si, budu tu mít pomník s nápisem, rovnou uprostřed kotliny. Napadlo mi, jaká vřava by se rozzuřila pod povrchem toho kypícího světa, kdyby jen tušili plný význam okamžiku!

Ale zatím se jim o důležitosti našeho příchodu zřejmě ani nesnilo. V opačném případě by určitě kráter pronásledovateli jen hučel a nebyl by tichý jako hrob! Rozhlížel jsem se po nějakém místě, odkud bych mohl dávat Cavorovi znamení, a spatřil jsem tutéž skalnatou plošinku, na niž on tehdy skočil z mého nynějšího stanoviště, stále ještě holou a hluchou i na slunci. Na okamžik jsem zaváhal, mám-li se odvážit tak daleko od koule. Potom mnou projela hanba, že váhám, a skočil jsem…

Z výspy jsem si znovu přeměřil kráter. V dálce, na vršku mého ohromného stínu, se třepotal na keřích bílý kapesníček. Byl maličký a hrozně daleko a Cavor nikde. Říkal jsem si, že touhle dobou mě už musí hledat. Tak jsme se přece dohodli. Ale po něm nebylo ani vidu ani slechu.

Čekal jsem a díval se, rukama jsem si zacláněl oči přesvědčen, že ho objevím každým okamžikem. Jistě jsem tak stál pořádně dlouho. Pokoušel jsem se volat, ale jenom mi to připomnělo, jak řídký je tu vzduch. Nerozhodně jsem vykročil zpátky ke kouli. Avšak neutuchající strach ze Selenitů mi nedovolil, abych vyvěsil na blízké křoví přikrývku a ukázal jim, kde jsem. Znovu jsem prohledal kráter.

Působil na mne dojmem prázdnoty, jež mě skličovala. A to ticho. Dozněl i každý zvuk Selenitů ve světě pode mnou. Bylo ticho jako v hřebe. Až na nepatrný šelest okolních křovin v probouzejícím se vánku neozval se ani zvuk, ani dech. A vánek studil.

Zatracený Cavor!

Zhluboka jsem se nadechl. Přiložil jsem si ruce k ústům. “Cavore!” zařval jsem a znělo to, jako kdyby v dálce zavolal skřítek.

Pohlédl jsem na kapesník, ohlédl jsem se na rostoucí stín západního útesu, zastínil jsem si oči a vzhlédl jsem ke slunci. Sunulo se téměř očividně po obloze dolů.

Uvědomil jsem si, že musím okamžitě jednat, mám-li Cavora zachránit. Strhl jsem se sebe vestu a mrštil ji jako značku na svrasklé bodliny křovin, co jsem měl za zády, a potom jsem vyrazil přímo ke kapesníku. Bylo to jistě několik mil - otázka pár stovek skoků a dlouhatánských kroků. Už jsem se zmínil, jak člověk při těch lunárních skocích jako by visel ve vzduchu. Při každém takovém vzlétnutí jsem hledal Cavora a lámal si hlavu, proč by se schovával. Při každém skoku jsem cítil, jak se slunce za mnou sklání k západu. Po každé, když jsem se dotkl půdy, táhlo mé to nazpět.

Poslední skok, a octl jsem se v prohlubni pod naším kapesníkem, dlouhý krok, a stál jsem na našem dřívějším vyhlídkovém bodě, kapesník na dosah ruky. Napřímil jsem se a pozorně jsem prohlédl celý okolní svět mezi pruhy dloužících se stínů. V dálce, pod protáhlým svahem, se otvíral tunel, jímž jsme uprchli nahoru, a můj stín k němu směřoval, natahoval se k němu a dotýkal se ho jako prst noci.

Ani stopy po Cavorovi, ani. hlásku v celé té tišině, jen křoviny a stíny se vlnily a houpaly stále silněji. A pojednou mě prudce zamrazilo. “Cav-” spustil jsem a znovu jsem si uvědomil nemohoucnost lidského hlasu v tom řídkém vzduchu.

Ticho. Ticho smrti.

Potom jsem cosi zahlédl - jakousi věcičku, která ležela snad padesát yardů pode mnou na úbočí mezi stelivem ohnutých a polámaných větví. Co to je? Věděl jsem to, a přece z jakéhosi důvodu jsem nechtěl vědět.

Šel jsem blíže. Byla to kriketová čepička, jakou nosil Cavor. Nedotkl jsem se jí, stál jsem a hleděl na ni.

Potom jsem si všiml, že rozházené větvičky kolem ní jsou násilím rozdrcené a rozdupané. Zaváhal jsem, pokročil jsem kupředu a zvedl ji.

Stál jsem s Cavorovou čapkou v ruce a strnule jsem civěl na podupané rákosí a trní kolem sebe. Sem tam se černaly krůpěje čehosi, čeho jsem se neodvažoval dotknout. Asi tak tucet yardů dále mi do zorného pole cosi přihnal sílící větřík, cosi malého a jasně bílého.

Byl to kousíček papíru, silně zmačkaný, jako kdyby ho byl někdo pevně svíral v dlani. Když jsem ho zvedl, objevil jsem na něm rudé skvrny a nezřetelné stopy tužky. Uhladil jsem jej a spatřil jsem křivolaké a trhané písmo, končící jakýmsi klikyhákem.

Jal jsem se to luštit.

“Narazil jsem si koleno, myslím, že mám poraněné jablko, a nemohu ani běžet, ani lézt,” začínalo to - pěkně zřetelně.

Potom méně čitelně: “Už chvíli mě honí a je to pouze otázka” - vypadalo to, že tam bylo napsáno slovo “času”, pak vymazáno a nahrazeno čímsi nečitelným - “kdy mě dostanou. Pátrají všude kolem mne.”

Potom písmo zkřečovitělo. “Slyším je,” znamenaly pravděpodobně ty čáry a potom se kus vůbec nedal přečíst. Pak následovala řádka slov úplně zřetelných: “zcela odlišný druh Selenitů, který zřejmě řídí ty…” Písmo se zase změnilo v pouhou chvatnou čmáranici.

“Mají větší lebky - mnohem větší - a útlejší těla a velmi krátké nohy. Vydávají jemný zvuk a pohybují se s uváženým rozmyslem…

A přestože jsem zraněný a bezmocný, jejich vzhled mi stále ještě dodává naděje…” To byl celý Cavor. “Nestřílejí po mně ani se nepokoušejí… ublížit. Hodlám…”

Pak přišel ten náhlý škrt tužkou a na zadní straně i na okrajích papíru - krev!

A jak jsem tam stál, hloupý a zmatený, s tou ohromující relikvií na dlani, dotklo se mi ruky cosi měkoučkého, lehounkého a studeného a rozplynulo se to a potom se stínem přehnalo jakési bílé smítko. Byla to mrňavá sněhová vločka, první sněhová vločka, posel noci.

S leknutím jsem vzhlédl, a obloha už ztemněla téměř do černa a skrápěla ji sílící houšť chladně bdělých hvězd. Pohlédl jsem k východu, a světlo toho seschlého světa nabylo chmurně bronzového nádechu; pohlédl jsem k západu, a slunce, oloupené houstnoucí bílou mlhou o polovinu žáru a záře, dotýkalo se okraje kráteru, klesalo do nedohledna a všechny křoviny a zubaté a zpřevracené skály vyvstávaly na jeho pozadí v ježaté disharmonii černých forem. Do velikého jezera tmy na západě se nořil mohutný věnec mlh. Celý kráter se roztřásl studeným větrem. Vtom mě zaplavil okamžitý příval sněhu a celý okolní svět zešedl a zkalil se.

A hned nato jsem zaslechl vyzvánění, nikoliv hlasité a pronikavé jako prve, nýbrž nesmělé a zastřené jako hlas umírajícího, to vyzvánění, které tehdy vítalo příchod dne: Bum!… Bum!… Bum!…

Rozléhalo se celým kráterem, zdálo se, že buší s tepem větších hvězd, i krvavě rudý půlměsíc slunečního kotouče klesal v rytmu vyzvánění: Bum!… Bum!… Bum!…

Co se stalo s Cavorem? Po celé to vyzvánění jsem hloupě stál, až nakonec zvonění ustalo.

A dole se volné ústí tunelu náhle zavřelo jako oko a ztratilo se z dohledu.

Teď jsem zůstal skutečně sám.

Nade mnou i vůkol mne stále úže mě obkličovala a objímala věčnost; ta, která byla před počátkem všeho, ta, která zvítězí nad koncem; to nesmírné prázdno, v němž veškeré světlo, život a bytí je pouze útlou a pomíjející nádherou padající hvězdy, chlad, klid, ticho - vesmírná noc bez konce, jež obsáhne konec všeho.

Po samotě a opuštěnosti na mne dolehla ohromující přítomnost, padala na mne, téměř se mě dotýkala.

“Ne,” křičel jsem. “Ne! Ještě ne! Ještě ne! Počkat! Počkat! Počkat, proboha!” Hlas mi přeskočil do pištivého zaskučení. Odmrštil jsem zmačkaný papírek, vyškrábal jsem se zpátky na hřeben, abych se zorientoval, a potom jsem s veškerou vůlí, která mi zbyla, skákal k té své značce, nejasné a vzdálené, už na samém okraji stínu.

Skok, skok, skok a každý trval sedm věků.

Bledá úseč slunce s hadovitým opaskem přede mnou klesala a klesala a postupující stín se rozmáchl, aby pohltil kouli dříve, než já k ní dorazím. Bylo to dvě míle, stovka skoků, ne-li víc, a vzduch kolem mne řidl jako pod vývěvou a zima mi lezla do kostí. Ale kdybych byl zemřel, zemřel bych ve skoku. Jednou a pak ještě jednou jsem sklouzl po kupce sněhu, když jsem skočil a dopadl příliš blízko; jednou mi to vyšlo pouze do keřů, které se roztříštily a rozpadly v prašné třísky a vniveč, a jednou jsem při dopadu klopýtl a skutálel se střemhlav do rokliny; vstal jsem, samá modřina a samá krev, a nevěděl jsem kudy kam.

Ale takové nehody nebyly nic proti přestávkám, proti těm strašlivým pausám, kdy člověk plachtil vzduchem k hrnoucímu se přílivu noci. Při dýchání to ve mně pískalo a měl jsem pocit, jako by mi v plicích vířily nože. Srdce mi bušilo až kdesi na temeni hlavy. “Dorazím tam? Kristepane! Dorazím?”

Úzkost mi pronikla celou bytostí.

“Lehni si!” ječela ve mně bolest se zoufalstvím. “Lehni si!”

Čím blíže ke kouli jsem se probojovával, tím strašlivěji daleko se zdála. Prokřehl jsem, klopýtal jsem, potloukl jsem se, pořezal a nekrvácel jsem.

Už jsem ji měl před očima.

Padl jsem na všechny čtyři na pokraji zalknutí.

Plazil jsem se. Na rtech se mi usadil mráz, s kníru mi visely rampouchy, od mrznoucí atmosféry jsem celý zbělel.

Byl jsem od koule tucet yardů. Oči se mi zakalily. “Lehni si!” ječelo zoufalství. “Lehni si!”

Dotkl jsem se jí a zastavil jsem se. “Pozdě!” ječelo zoufalství. “Lehni si!”

Bojoval jsem houževnatě. Už jsem byl na okraji průvlaku - otupělá, polomrtvá bytost. Všude kolem mne ležel sníh. Vtáhl jsem se dovnitř. Udržel se tam o něco teplejší vzduch.

Jak jsem se pokoušel mrznoucíma rukama zasadit záklopku a pevně a silně ji zatáhnout, vtancovaly kolem mne vločky sněhu - vločky vzduchu. Vzlykal jsem. “Musím,” jektal jsem mezi zuby. A potom jsem se s rozechvělými a zkřehlými prsty obrátil ke knoflíkům okenic.

Když jsem nemotorně tápal po vypínačích - nikdy dříve jsem s nimi nepracoval - matně jsem viděl přes zapocené sklo zářivě rudé fábory zapadajícího slunce, jak tančí a plápolají v sněhové bouři a černé linie křovin, jak tloustnou, ohýbají se a praskají pod sněhovým nánosem. Sníh, proti světlu černý, vířil hustěji a hustěji. Co kdyby mě vypínače zrovna teď zklamaly?

Potom mi pod rukama cosi cvaklo a v okamžiku mi ten poslední obraz měsíčního světa zmizel z očí. Octl jsem se v tichu a temnotě meziplanetární koule.

20

PAN BEDFORD V NEKONEČNÉM VESMÍRU

Připadalo mi to skoro, jako kdyby mě byl někdo zabil. Vážně, dovedl bych si představit, že náhle a surově zabíjený člověk zakouší hodně podobné pocity jako tehdy já. V první chvíli vášnivá úzkost o bytí a strach - hned nato tma a klid, ani světlo, ani život, ani slunce, měsíc nebo hvězdy, čiré nekonečno. Přestože jsem si ten obrat přivodil sám, přestože jsem už zažil docela stejný pocit v Cavorově společnosti, ohromil mě, zarazil a přemohl. Jako by mě něco neslo vzhůru, do nesmírné temnoty. Prsty se mi svezly s knoflíků, visel jsem ve vzduchu jako neživý a posléze jsem měkounce a jemně narazil na balík, na zlatý řetěz a na páky, které odpluly doprostřed koule.

Jak dlouho to vznášení trvalo, nevím. V kouli mi pozemský smysl pro čas selhával samozřejmě ještě více než na Měsíci. Když jsem se dotkl balíku, bylo mi, jako kdybych se byl probudil z bezesného spánku. Okamžitě jsem si uvědomil, že chci-li se udržet v bdělém stavu a při životě, musím si rozsvítit nebo otevřít okno, abych se mohl očima na něčem zachytit. A kromě toho mi bylo zima. Odrazil jsem se proto od balíku, drápal jsem se po jemném žebroví skla, doplazil jsem se až k okraji průvlaku a tam jsem se zorientoval, kde jsou knoflíky pro světlo a pro okenice; odstrčil jsem se a obletěl balík, a jelikož jsem se polekal čehosi velikého a tenkého, co se tam volně vznášelo, zachytil jsem se rýhy těsně u vypínačů a sáhl na ně. Nejdříve jsem rozsvítil lampičku, abych viděl, s čím jsem se to srazil, a objevil jsem, že staré číslo Lloyd’s News vyklouzlo ze svých provazových pout a vznáší se v prostoru. To mě přeneslo z nekonečna zase zpátky k mým vlastním rozměrům. Rozesmál jsem se, až jsem se zadýchal a připomněl si, že bych si mohl pustit z jedné bomby trochu kyslíku. Nato jsem zapnul ohřívač, abych se zahřál, a potom jsem se najedl. Pak jsem se s náramnou opatrností pustil do řešení systému cavoritových okenic; chtěl jsem zkusit, jestli přijdu na to, jak se koule dá řídit.

První okenici jsem okamžitě zaklapl, sotva jsem ji otevřel, a nějaký čas jsem zůstal celý otupělý a osleply od slunečního světla, jež mě naplno zasáhlo. Chviličku jsem zapřemýšlel, pak jsem se obrátil na okna k tomu prvnímu kolmá a tentokrát jsem odkryl obrovský půlměsíc a za ním maličký srpek Země. Ohromilo mě, jak daleko jsem už od Měsíce. Počítal jsem nejen s tím, že ucítím nejvýš zlomek toho “kopanečku”, jaký nám uštědřila při startu zemská atmosféra, ale že i tečnový únik od měsíční rotace bude aspoň osmadvacetkrát pomalejší než na Zemi. Očekával jsem, že budu viset nad naším kráterem a na pokraji noci, ale z toho všeho zbyla jenom část obrysu bílého půlměsíce, jenž zaplňoval oblohu. A Cavor?

Ten už byl v nekonečnu.

Snažil jsem se uhodnout, co se mu mohlo stát. Ale tehdy mi nenapadalo nic jiného než smrt. Viděl jsem ho v duchu polámaného a rozdrceného u paty nesmírně vysoké kaskády modři. A všude kolem něho civěl ten hloupý hmyz…

Pod povzbudivým dotykem plujících novin se mi na chvíli vrátil můj praktický duch. Bylo mi zcela jasné, že se musím dostat zpátky na Zem, ale pokud jsem viděl, neslo mě to od ní pryč. Ať se Cavorovi stalo cokoliv, byl-li dokonce ještě naživu, což se mi zdálo po tom objevu zakrvaveného papírového útržku neuvěřitelné, pomoci jsem mu nemohl. Skryl ho tam, živého či mrtvého, plášť noci bez jediného paprsku a musí tam zůstat aspoň tak dlouho, než mu budu moci vyslat naše krajany na pomoc. Udělám to? Měl jsem na mysli něco takového: dostat se zpátky na Zem, bude-li to možné, a potom podle zralejšího uvážení buď ukázat a vysvětlit tajemství koule několika důvěryhodným osobám a jednat s nimi, anebo si tajemství ponechat, prodat zlato, opatřit si zbraně, potraviny a pomocníka, a s takovou převahou se tam vrátit, vyjednávat s křehkými obyvateli Měsíce tentokrát jako rovný s rovným, zachránit Cavora, bude-li to ještě možné, a v každém případě obstarat dostatečnou zásobu zlata, abych mohl postavit další podnikání na pevnější základnu. Ale to už byla hudba budoucnosti, nejdříve jsem se musel dostat zpátky.

Jal jsem se podrobně uvažovat, jak návrat na Zem provést. Pokud jsem se potýkal s tímhle problémem, přestal jsem si lámat hlavu, co budu dělat, až se tam dostanu. Záleželo mi nakonec jenom na tom dostat se zpátky.

Posléze jsem vydumal, že nejlepší vyhlídku budu mít, když se spustím zase k Měsíci, jak nejtěsněji se odvážím, naberu tak rychlost, potom zavřu okna, proletím mimo něj, a až ho budu mít za sebou, otevřu okna obrácená k Zemi, a tak vyrazím pěkným tempem k domovu. Ale jestli mě tenhle nápad přivede na Zemi, či jestli snad budu prostě kroužit kolem ní po hyperbole, parabole nebo jiné křivce, to jsem odhadnout nedovedl. Později jsem dostal šťastné vnuknutí - otevřel jsem určitá okna směrem k Měsíci, jenž stál na obloze před Zemí, a tím jsem stočil kurs stranou, takže jsem si namířil k Zemi, kterou bych, jak se mi ujasnilo, bez nějakého takového triku určitě minul. Tyhle problémy mě stály hezkou chvíli perného přemýšlení - neboť nejsem matematik - a že jsem se nakonec strefil do Země, na tom mělo jistě větší zásluhu štěstí než mé úvahy. Kdybych byl tehdy věděl, co vím dnes, jak matematická pravděpodobnost stála proti mně, pochybuji, že bych se byl vůbec namáhal dotknout se knoflíků a o něco se pokoušet. A když jsem vydumal, co jsem pokládal za to pravé, otevřel jsem všechna okna k Měsíci, skrčil jsem se - tím pohybem jsem se vznesl na chvíli o pár stop do výše a zůstal jsem legračně viset ve vzduchu - a čekal jsem, jak se půlměsíc bude zvětšovat a zvětšovat, až ucítím, že větší blízkost by mi mohla být už nebezpečná. Potom okna zavřu, proletím kolem Měsíce rychlostí, jakou mi udělí - pokud se o něj nerozbiju - a tak budu pokračovat v cestě k Zemi.

To jsem také učinil.

Konečně jsem ucítil, že mám už dostatečný rozběh k Měsíci. Uzavřel jsem výhled, jímž jsem se na něj díval, a - jak si dnes vzpomínám - až neuvěřitelně zbaven úzkosti či tísně jsem se usadil v tom zrníčku hmoty plujícím v nekonečném vesmíru, abych bděl tak dlouho, dokud nenarazím na Zem. Vzduch v kouli se ohřívačem snesitelně oteplil, kyslík jej občerstvil, takže až na slabý nával krve do hlavy, jenž mě neopustil, co jsem se vzdálil ze Země, pociťoval jsem dokonalé fysické pohodlí. Světlo jsem už zase zhasil, aby mi nakonec nechybělo; seděl jsem potmě, jen Země pode mnou svítila a hvězdy se třpytily. Všechno bylo tak naprosto tiché a nepohnuté, že jsem mohl klidně být jedinou bytostí ve vesmíru, a přece jsem, ku podivu, nepociťoval větší osamělost nebo strach, než kdybych byl ležel na Zemi v posteli. Nu, a to mi připadá náramně zvláštní, protože za poslední hodiny pobytu v měsíčním kráteru se ve mně vědomí naprosté osamělosti vystupňovalo v úplná muka…

Bude to vypadat neuvěřitelně, ale časový interval, který jsem strávil ve vesmíru, nelze srovnat s žádným jiným časovým intervalem v celém mém životě. Někdy se mi zdálo, že sedím už nezměrné věky jako pohanský bůh na lotosovém listě, a jindy zase, že jsem skočil z Měsíce na Zemi za pouhý okamžik. Ve skutečnosti mi to zabralo celkem několik týdnů pozemského času. Ale po celou tu dobu jsem neznal starost ani úzkost, hlad nebo strach. Vznášel jsem se a přemýšlel přitom podivuhodně velkoryse a lehce o všem, co jsme podstoupili, i o celém svém životě, o pohnutkách a o tajných stránkách své bytosti. Zdálo se mi, že rostu a rostu, že jsem naprosto přestal vnímat pohyb, že se vznáším mezi hvězdami; a přitom mi každou myšlenku prostupovalo vědomí, jak nepatrná je Země a jak nekonečně nepatrný je na ní můj život.

Netroufám si vysvětlit, co se mi odehrávalo v mysli. Bezpochyby by se to dalo všechno přímo nebo nepřímo odvodit z nezvyklých fysických podmínek, v jakých jsem žil. Uvádím to zde prostě tak, jak to bylo, a bez bližšího komentáře. Nejvýrazněji jsem přitom prožíval pronikavou pochybnost o vlastní totožnosti. Odštěpil jsem se od Bedforda, mohu-li to tak vyjádřit; shlížel jsem na Bedforda svrchu jako na cosi triviálního, příležitostného, s čím jsem byl náhodou spojen. Viděl jsem Bedforda v mnoha situacích jako osla nebo jako ubohé zvíře, ačkoliv dosud jsem se na něj rád dívával s tichou pýchou jako na vrcholně oduševnělou nebo značně působivou osobnost. Viděl jsem ho nejen jako osla, ale jako potomka mnoha oslovských generací. Rozebíral jsem kriticky jeho školní léta a jinošství i jeho první setkání s láskou asi tak, jako kdyby člověk rozebíral chování mravence v písku… Něco z toho jasnozřivého období krouží bohužel kolem mne dodnes a pochybuji, že ještě někdy nabudu robustní samolibosti svých dřívějších let. Ale tehdy mě to nesoužilo ani za mák, neboť jsem žil v prazvláštním přesvědčení, že jsem vlastně pouze vědomím vznášejícím se ve vesmírném klidu a míru a Bedfordem že jsem právě tak málo jako kýmkoliv jiným. Proč by mě měly znepokojovat nedostatky toho Bedforda? Nebyl jsem odpovědný ani za něj, ani za ně.

Nějaký čas jsem s tím nesmírně groteskním přeludem bojoval. Pokoušel jsem se přivolat si na pomoc vzpomínku na nějaké světlé chvíle, na něžné nebo prudké city; tušil jsem, že se to vzrůstající rozštěpování mého já zastaví, když si připamatuji aspoň jedinou opravdovou trýzeň citu. Ale nedokázal jsem to. Viděl jsem Bedforda, klobouk v týle, šosy rozevláté, jak uhání via Chancery Lane na veřejnou zkoušku. Viděl jsem, jak se proplétá mezi podobnými tvorečky v té hemživé lidské stoce, jak na ně naráží a dokonce je slavnostně zdraví. To že jsem já? Viděl jsem Bedforda téhož večera v salóně jisté dámy, klobouk ležel na stole vedle něho - naléhavě už potřeboval kartáč - a on slzel. To že jsem já? Viděl jsem ho s tou dámou v rozmanitých pózách a citových rozpoloženích - ještě nikdy jsem se necítil víc odpoutaný… Viděl jsem ho, jak prchá do Lympne napsat hru, jak obtěžuje Cavora, jak ve vestě pracuje na kouli, jak odchází do Canterbury, protože se bojí letět s ním! To že jsem já? Nevěřil jsem tomu.

Stále jsem ještě soudil, že jsou to halucinace vyvolané samotou a tím, že jsem ztratil veškerou váhu a přestal vnímat odpor. Pokoušel jsem se tyhle počitky znovu nabýt a tloukl jsem sebou po kouli, štípal se do rukou a pevně je spínal. Mimo jiné jsem rozžal světlo, zmocnil jsem se roztrhaného čísla Lloydek a znovu jsem četl ty přesvědčivé realistické inzeráty o bicyklu Cutaway a o mohovitém dobrodinci i o ubohé dámě, jež prodává své “vidličky a lžičky”. Není pochyby, že všichni opravdu existují, i řekl jsem si: “Tohle je tvůj svět a ty jsi Bedford a vracíš se zpátky, abys v něm žil až do smrti.” Ale pochybnosti v mém nitru stále ještě namítaly: “To nejsi ty, kdo tu čte, to je Bedford, ale ty přece nejsi Bedford. V tom je ten háček.”

“Zatraceně!” vykřikl jsem. “A Když nejsem Bedford, co tedy jsem?”

Avšak v téhle otázce se neobjevovalo světlo, přestože se mi hlavou honily roztodivné představy, záhadná vzdálená podezření jako stíny viděné z dáli… Víte, že mi napadlo, jako bych byl skutečně cosi nejen zcela mimo tento svět, nýbrž i mimo všechny světy a mimo prostor i čas, a jako by ten ubohý Bedford byl pouze kukátkem, jímž se dívám na život?…

Bedford! Jakkoliv jsem ho popíral, přece jsem s ním byl zřetelně spoután a věděl jsem, že ať jsem kde chci nebo čím chci, musím prožívat naléhavost jeho přání a sympatisovat se všemi jeho radostmi i starostmi až do konce jeho života. A až Bedford zemře - co potom?

Dost už toho pozoruhodného období mých zážitků! Uvádím je zde jednoduše proto, abych ukázal, jak osamocenost a odloučení od naší planety vyvolávaly podivné a netušené poruchy nejen ve funkcích a v pocitech každého tělesného orgánu, ale skutečně i v samém předivu mysli. Většinu dlouhatánské cesty vesmírem jsem přemítal o takovýchhle nepodstatných věcech, visel jsem v prázdnu mezi hvězdami a planetami, odtažitý a apatický jako nějaký mračný megaloman; a nejen svět, do něhož jsem se vracel, nýbrž i modře osvětlené jeskyně Selenitů, jejich opřilbené hlavy, jejich gigantické a obdivuhodné stroje i osud Cavora, bezmocně zavlečeného do onoho světa - všechno mi připadalo neskonale malicherné a zcela triviální.

Nakonec jsem na sobě ucítil přitažlivost Země, která mě táhla zase zpátky do pravého života pro lidi. A potom jsem si také uvědomoval stále jasněji, že jsem přece jenom Bedford, že se po úžasných dobrodružstvích vracím na náš svět a mám život, který při tom návratu pravděpodobně ztratím. Pustil jsem se do úvah o podmínkách, za jakých se musím spustit na Zem.

21

PAN BEDFORD V LITTLESTONU

Jakmile jsem se dostal do horních vrstev atmosféry, držela se dráha mého letu téměř rovnoběžně se zemským povrchem. Teplota koule začala neprodleně stoupat. Věděl jsem, že by bylo na místě, abych ihned klesl. Hluboko pode mnou, v houstnoucím šeru, se prostírala mocná rozloha moře. Otevřel jsem kdejaké okno a padal jsem - ze slunečního světla do soumraku a ze soumraku do noci. Země nabývala stále mohutnějších a mohutnějších rozměrů, pohltila hvězdy a rozhodila svůj stříbřitě průsvitný oblačný závoj s hvězdnou září, aby mě zachytila. Posléze už svět nevypadal jako koule, nýbrž jako deska a potom jako mísa. Nebyla to už planeta na obloze, nýbrž svět člověka. Zavřel jsem všechna okna až na jedno, obrácené k Zemi, v němž jsem nechal malou skulinku, a klesal jsem mírnější rychlostí. Rostoucí vodní plocha, už tak blízká, že jsem viděl temný třpyt vln, spěchala mi rychle vstříc. Koule se silně rozehřála. Zaklapl jsem poslední proužek okna, zamračeně jsem se posadil, kousal se do prstů a očekával jsem náraz…

Koule dopadla s mohutným šplíchnutím - voda jistě vystříkla na sáhy vysoko. Jak to šplíchlo, okamžitě jsem otevřel cavoritové okenice. Potápěl jsem se, ale stále pomaleji a pomaleji, a vtom jsem ucítil, jak se mi koule vzpírá pod nohama, a to jsem se hnal zase nahoru, jako když stoupá bublina. A posléze jsem plul a kolébal se na mořské hladině a moje cesta vesmírem dospěla ke konci.

Noc byla temná, obloha zatažená. Kdesi v dáli prozrazovaly dvě žluté tečičky, že tamtudy proplouvá loď, a poblíž se objevovala a zase mizela rudá záře. Kdyby se mi nebyla baterie svítilničky vyčerpala, mohli mě vylovit ještě té noci. Pocítil jsem vzrušení, přestože se mne začala zmocňovat nesnesitelná únava, a chvíli jsem horečně, netrpělivě doufal, že tím třeba mé cestování skončí.

Ale nakonec jsem přestal obcházet po kouli, usedl jsem, ruce na kolenou, a civěl jsem na vzdálené světlo. Kymácelo se nahoru a dolů, houpy, houp. Vzrušení mě přešlo. Uvědomil jsem si, že musím v kouli strávit ještě aspoň jednu noc. Byl jsem neskonale ospalý a vyčerpaný. A tak jsem usnul.

Probudila mě změna rytmického pohybu. Vyhlédl jsem čočkovým sklem a vidím, že jsem najel na velikánskou písčitou mělčinu. V dálce jsem zahlédl domy a stromy a na opačné straně jakousi křivku, matně rozmazanou loď, jakoby zavěšenou mezi nebem a mořem.

Vstal jsem a zapotácel jsem se. Ovládla mě jediná touha - vylézt ven. Průvlakový otvor byl nahoře, a já začal zápasit se šroubem. Pomalu jsem průvlak otevíral. Konečně svištěl vzduch zase dovnitř, tak jako kdysi svištěl ven. Ale tentokrát jsem nečekal, až se tlak upraví. V příštím okamžiku jsem se opřel do okna a nic, zhola nic mě nedělilo od staré známé pozemské oblohy.

Vzduch mi vrazil do prsou, div jsem se nezalkl. Skleněnou zátku jsem upustil. Vykřikl jsem, přitiskl si ruce na prsa a usedl. Chvíli mě to bolelo. Potom jsem se několikrát zhluboka nadechl. Posléze jsem mohl zase vstát a přecházet.

Pokusil jsem se prostrčit hlavu průvlakem a koule se převalila. Jako kdyby mi něco táhlo hlavu dolů, sotva jsem ji vystrčil. Bleskově jsem se ponořil zpátky, nebo jinak by mě to bylo přirazilo tváří pod vodu. Stálo mě to něco kroucení a cloumání, než se mi podařilo vylézt na písek, kde se ještě honily couvající vlny.

Nesnažil jsem se vstát. Zdálo se mi, že mám náhle tělo z olova. Matka Země se mě opět zmocnila - žádný cavorit jí v tom už nebránil. Usedl jsem a nedbal na to, že mi voda zaplavuje nohy.

Svítalo. Byl to šedý úsvit, silně zataženo, ale tu a tam prokukoval dlouhý ostrůvek nazelenalé šedi. Kousek dál kotvila jakási loď, bledá silueta lodi s jedním žlutým světlem. Voda se čeřila a valila se ke mně v dlouhých plytkých vlnách. Vpravo vzadu se zatáčela pevnina, štěrkovitý násep s malými chatrčemi a nakonec maják, navigační signál a výběžek pobřeží. Do vnitrozemí se táhl pás rovné písčiny, tu a tam přerušovaný kalužinami a končící asi po jedné míli v nízkém křovinatém břehu. Na severovýchodě bylo vidět jakési osamocené lázeňské místo, řadu odpudivých nájemných domů, nejvyšších bodů, jaké jsem na souši viděl, matných skvrn na jasnící se obloze. Jací podivíni mohli vztyčit ty kolmé sloupy na takové rozloze, to na mou duši nevím. Stojí tam jako kusy Brightonu,*8 ztracené v pustině.

Dlouho jsem tam seděl, zíval a třel si obličej. Konečně jsem se ze všech sil pokusil vstát. Připadalo mi to, jako kdybych zvedal nějaké břemeno. Postavil jsem se.

Zahleděl jsem se na vzdálené domy. Po prvé od té doby, co jsme v kráteru málem umírali hlady, jsem pomyslel na pozemské jídlo. “Slaninu,” zašeptal jsem, “vajíčka. Dobrou topinku a dobrou kávu… Ale jak mám, k sakru, dostat celý tenhle krám do Lympne?” Zajímalo mě, kde jsem. V každém případě to bylo nějaké východní pobřeží, a než jsem přistál, viděl jsem Evropu.

Zaslechl jsem, jak v písku skřípají kroky, a na pláži se objevil přátelsky vyhlížející človíček s kulatým obličejem, ve flanelových kalhotách, froté ručník ovinutý kolem ramen a plavky přes ruku. Okamžitě mi bylo jasné, že jsem v Anglii. Civěl na kouli i na mne téměř dychtivě. Nespustil z nás oči a popošel blíže. Vypadal jsem nejspíš jako zuřivý divoch - nepopsatelně špinavý a ošuntělý, ale tehdy mi to nenapadlo. Dvacet yardů ode mne se zastavil. “Hé-éj, člověče!” pronesl nejistě.

“Hej, vy tam!” řekl jsem já.

Tím nabyl opět odvahy a zase kousek popošel. “Co je to zač, probůh?” zeptal se mne.

“Můžete mi říct, kde to jsem?” zeptal jsem se já.

“Tohle je Littlestone,” ukazoval na domy, “a tam je Dungeness! Vy jste zrovna přistál? A co to máte? Nějaký stroj?”

“Ano.”

“Najel jste na mělčinu? Snad jste neztroskotal? Co je to?”

Rychle jsem uvažoval. Jak se ke mně ten mužíček blížil, odhadoval jsem, co je zač. “Ježíš!” řekl.

“Vy jste ale zkusil! Já myslel, že - - - Nu - - - Kde vás to postihlo? Tamhleto plavidlo je jako záchranný člun?”

Rozhodl jsem se, že se toho prozatím chytnu. Párkrát jsem mu nejasně přisvědčil. “Potřebuji pomoc,” povídal jsem chraptivě. “Potřebuji dostat nějaké věci na břeh - věci, které tu nemohu dobře nechat.” Všiml jsem si, že ke mně po písčině přicházejí ještě tři mládenci příjemného zevnějšku s ručníky, v barevných flanelových kazajkách a slamácích. Zřejmě raný koupací oddíl z toho Littlestonu.

“Pomoc?” opakoval mladý muž. “Ovšemže!” Probudila se v něm neurčitá aktivita. “Co potřebujete nejdřív?” Obrátil se a zakýval na ty tři mladíky. Přidali do kroku. Za chvilku stáli kolem mne a zasypávali mě otázkami, na něž se mi nechtělo odpovídat. “To vám všechno povím později,” řekl jsem. “Jsem polomrtvý únavou. Sotva stojím na nohou.”

“Jděte do hotelu,” povídal ten první mužíček. “My vám na to tady dohlídneme.”

Zaváhal jsem. “To nejde,” prohlásil jsem. “V té kouli jsou dvě veliké zlaté tyče.”

Obrátili se nedůvěřivě jeden na druhého a potom na mne s novými dotazy. Odešel jsem ke kouli, sehnul jsem se, vlezl dovnitř a zanedlouho měli páky i roztržený řetěz Selenitů před sebou. Nebýt toho, že jsem byl tak strašně unaven, byl bych se jim vysmál. Stáli jako koťata nad švábem. Nevěděli co s tím. Tlustý mužíček se sehnul, zvedl konec jedné tyče a pak ji s heknutím zase pustil. Po něm to udělali všichni.

“Je to olovo, anebo zlato!” řekl jeden.

“Zlato je to!” řekl druhý.

“Zlato, určitě,” řekl třetí.

Potom se všichni zadívali na mne a potom se všichni zadívali na zakotvenou loď.

“No tohle!” zvolal mužíček. “A kde jste to vzal?”

Byl jsem příliš vyčerpaný, abych se držel lži. “Na Měsíci.”

Podívali se na sebe.

“Podívejte!” řekl jsem. “Já se teď nebudu s nikým přít. Pomozte mi odnést zlato do hotelu - doufám, že s přestávkami zvládnete dva jednu tyč, a já povleču ten řetěz - a víc vám povím, až se trochu najím.”

“A co s tou koulí?”

“Ta tu nebude nikomu překážet,” řekl jsem. “Rozhodně tady ale musí sakra zůstat. Jakmile se sem dostane příliv, určitě ji zvedne.”

Úžasem celí bez sebe naložili si mladíci nadmíru poslušně můj náklad na ramena a já s údy jako z olova kráčel v čele průvodu k vzdálené ukázce “přímořské čtvrti”. V půli cesty posílila naše řady dvě vyjevená děvčátka s lopatkami a později se objevil hubený hošík, který hned ostře zavětřil.

Vzpomínám si, že před sebou tlačil velocipéd a provázel nás s odstupem asi sta yardů po pravém boku; potom nás zřejmě zavrhl coby nedosti zajímavé, nasedl na kolo a šlapal si to přes rovnou písčinu ke kouli.

Ohlédl jsem se za ním.

“Ten se toho nedotkne,” ujišťoval mě obtloustlý mladík a já jsem se rád nechal ujistit.

Zprvu mi tížilo mysl cosi z té ranní šedi, ale zanedlouho se slunce vyprostilo z nízkých mraků na obzoru, ozářilo svět a olověné moře změnilo v třpytné vody. Nálada se mi pozvedla. Se slunečním svitem mi vklouzlo do hlavy povědomí o nesmírném významu toho, co jsem vykonal a co ještě musím vykonat. Hlasitě jsem se zasmál, když muž vpředu zavrávoral pod mým zlatem. Jak teprve svět užasne, až se v něm ujmu svého místa!

Nebýt toho, že jsem byl nesmírně unaven, byl bych se pobavil tím, jak littlestonský hoteliér váhá mezi mým zlatem a úctyhodným doprovodem na jedné straně a mezi mým špinavým zevnějškem na straně druhé. Ale nakonec jsem se octl zase jednou v pozemské koupelně s teplou vodou a s jakýmsi hávem na převlečení - byl až nemožně malý, ale rozhodně čistý - který mi půjčil ten bodrý mužíček. Půjčil mi rovněž břitvu, ale já jsem se nedokázal donutit k tomu, abych napadl aspoň předsunuté linie ježatého vousu, jenž mi pokrýval tvář.

Sedl jsem si k anglické snídani, jedl s mdlou chutí - byla to chuť už mnoho týdnů stará a tuze zubožená - a konečně jsem se rozhýbal k tomu, abych odpovídal na otázky těch čtyř mladíků. A pověděl jsem jim pravdu.

“Nu,” řekl jsem, “když tak naléháte - přivezl jsem si to z Měsíce.”

“Z Měsíce?”

“Ano, z Měsíce na nebi.”

“Ale jak to myslíte?”

“Tak jak to říkám, sakra!”

“To letíte rovnou z Měsíce?”

“Přesně tak! Vesmírem - v tom balónu.” A pozřel jsem lahodné sousto vajíčka. V duchu jsem si říkal, že až poletím zpátky na Měsíc, vezmu si s sebou bedničku vajec.

Jasně jsem viděl, že mi nevěří ani slovo z toho, co jsem jim vyprávěl, ale zřejmě mě považovali za nejslušnějšího lháře, s jakým se setkali. Podívali se na sebe a potom soustředili palbu svých pohledů na mne. Očekávali pravděpodobně, že klíč k mé osobě najdou ve způsobu, jak si solím. Hledali patrně něco významného v tom, že si pepřím vejce. Nešly jim z hlavy ty podivně utvářené kusy zlata, pod nimiž se před chvílí potáceli. Ležely přede mnou, každý v ceně tisíců liber, a byly tak nezcizitelné jako dům nebo pozemek. Když jsem se díval přes šálek kávy na zvědavé obličeje svých pomocníků, začal jsem si uvědomovat, do jaké strašlivé džungle vysvětlování budu muset zabřednout, aby mi lidé zase rozuměli.

“To nemyslíte přece vážně - - -” spustil nejmladší mládenec takovým tónem, jakým se mluví s umíněným děckem.

“Podejte mi, prosím vás, ten stojánek s topinkami,” řekl jsem a dokonale jsem ho tím umlčel.

“Ale podívejte,” začal jiný, “tomu přece nemůžeme věřit.”

“Nu dobrá,” pokrčil jsem rameny.

“Nechce nám to říct,” oznámil nejmladší mládenec divadelním šepotem a potom bravurně předstíraje chladnokrevnost: “Dovolíte, abych si zakouřil?”

Srdečně jsem mu přikývl na souhlas a pokračoval jsem v snídani. Druzí dva poodešli k vzdálenějšímu oknu, dívali se ven a neslyšně hovořili. Vtom mi něco napadlo. “Už je odliv?” zeptal jsem se.

Nastalo ticho, rozpaky, kdo mi má odpovědět. “Za chvíli nastane,” povídal tlustý mužíček.

“Ále co,” říkal jsem, “daleko neodpluje.”

Sťal jsem třetí vajíčko a pronesl jsem menší řeč. “Podívejte se,” povídal jsem, “nepředstavujte si, prosím vás, že jsem bručoun nebo že vám tu vykládám nehorázné lži nebo něco podobného. Jsem téměř nucen být trochu stručný a tajemný. Já docela chápu, že to vypadá velice podivně a že je to i na vaši fantasii trochu moc. Ujišťuji vás, že žijete v pamětihodné době. Ale zatím vám to nemohu objasnit - je to nemožné. Dávám vám své čestné slovo, že jsem právě přiletěl z Měsíce, a to je vše, co vám mohu říci… Nicméně jsem vám ohromně zavázán, rozumíte, ohromně. Doufám, že jsem vás svým chováním neurazil.”

“Ale kdepak, ani v nejmenším!” prohlásil nejmladší mládenec vlídně. “Docela to chápeme,” a nespouštěje ze mne ani na okamžik oči, zvrátil židli dozadu, div ji nepřevrhl, a jen s námahou udržel rovnováhu. “Ani trochu,” řekl tlustý mladík. “To pusťte z hlavy!” a všichni vstali, rozptýlili se po místnosti, procházeli se sem a tam a kouřili a všemožně se snažili dát najevo, jak jsou dokonale roztomilí a nezaujatí a jak nejsou ani trošku zvědaví na mne ani na kouli. “Ale stejně půjdu na tu loď dohlídnout,” poznamenal jeden polohlasem. Kdyby se k tomu jenom dokázali přinutit, myslím, že by se byli dokonce sebrali a nechali mě být. Pustil jsem se do třetího vajíčka.

“Počasí je báječné, že?” prohodil najednou tlustý mužíček. “Ani se nepamatuji, kdy jsme měli takové léto…”

Fffffúúúúú! Jako strašlivá raketa!

A kdesi se rozbilo okno…

“Co to?” řekl jsem.

“Snad to není…?” Vykřikl mužíček a běžel k rohovému oknu.

I všichni ostatní se rozběhli k oknu. Já jsem seděl a hleděl na ně.

Náhle jsem vyskočil, převrhl to třetí vajíčko a pádil jsem také k oknu. Právě mi cosi napadlo. “Nic není vidět,” křičel mužíček a letěl ke dveřím.

“To ten kluk!” řval jsem, ochraptělý vztekem. “To ten všivák zatracený!” a obrátil jsem se, odstrčil číšníka - právě mi přinášel nové topinky - a vyřítil jsem se jako šílenec z místnosti a dolů a ven na tu jejich podařenou promenádičku před hotelem.

Moře, dosud hladké, rozčeřil spěchající vítr a v místech, kde kotvila koule, vířila voda jako za lodí. Nahoře kroužil jakýsi obláček jako rozplývající se kouř a tři čtyři lidé na pláži zírali pátravě k ohnisku nečekané explose. A to bylo vše! Za mnou se přiřítil ještě hotelový podomek a číšník a ti čtyři mladíci v pestrých flanelových kazajkách. Z oken a dveří se ozývaly výkřiky a vynořovali se všemožní starostliví lidé - s otevřenými ústy.

Chvíli jsem tam stál, přemožen novým vývojem událostí natolik, že jsem si na lidi ani nevzpomněl.

Byl jsem příliš ohromen, abych viděl skutečný dosah té katastrofy - příliš ohromen, jako bývá člověk, když z čista jasna utrží prudkou ránu. Až dodatečně si začne uvědomovat hloubku vlastního neštěstí.

“Panebože!”

Polil mě smrtelný pot. Kolena se mi podlamovala. Ponenáhlu mi začínalo svítat, co ta kalamita znamená pro mne. Ten hromský kluk je pryč - kdesi na obloze! Já jsem dokonale vyřízen. Za mnou v lokále leží zlato - můj jediný majetek na Zemi. Jak to všechno dopadne? Celkově jsem měl dojem obrovitého, nezvládnutelného zmatku.

“No ne,” ozval se za mnou mužíček. “No ne, poslyšte!”

Otočil jsem se jako na obrtlíku a vidím dvacet třicet lidí, kteří mě nespořádaně obstoupili a bombardovali němými otázkami, nekonečnými pochybnostmi a podezřením. Nátlak jejich pohledů byl k nesnesení. Hlasitě jsem zasténal.

“Nemohu!” zařval jsem. “Říkám vám, že nemohu! Nestačím na to! Musíte si lámat hlavu a - vůbec, běžte k čertu!”

Křečovitě jsem šermoval rukama. Mužík ode mne odstoupil, jako kdybych mu byl vyhrožoval. Prolétl jsem mezi nimi jako šipka k hotelu. Vpadl jsem do lokálu, zuřivě jsem zazvonil. Skočil jsem na číšníka, jen co vešel. “Poslyšte!” řval jsem. “Sežeňte si pomocníky a okamžitě mi zaneste tyhle tyče nahoru do pokoje.”

Neporozuměl mi a já hulákal a zuřil. Objevil se jakýsi vyděšený stařeček v zelené zástěře a dva mladíci ve flanelových kalhotách. Vrhl jsem se k nim a vynutil si jejich služby. Jakmile jsem měl zlato ve svém pokoji, nic mi nebránilo, abych se s nimi nepohádal. “Ven,” zařval jsem, “všichni ven, jestli nechcete vidět, jak se vám zblázním před očima!” A pomohl jsem číšníkovi za rameno, když na prahu zaváhal. A sotva jsem za nimi zamkl dveře, strhal jsem se sebe mužíčkovy šaty, poházel je vpravo vlevo a bez meškání jsem skočil do postele. A tam jsem dlouho a dlouho ležel, nadával, až jsem se zalykal, a pomaličku jsem chladl.

Konečně jsem se uklidnil natolik, že jsem mohl vstát z postele a zazvonit na číšníka, který měl oči navrch hlavy, aby mi donesl flanelovou noční košili, whisky se sifonem a nějaké dobré doutníky. Když mi to všechno opatřil po do nebe volajících průtazích, které mě několikrát dohnaly ke zvonku, zamkl jsem opět dveře a jal jsem se velmi rozmyslně probírat celou situaci.

Čistý výtěžek velikého experimentu vypadl jako absolutní neúspěch. Byla to naprostá porážka a já jediný ji přežil. Bylo to absolutní fiasko a tahle kalamita je korunovala. Nezbývalo mi nic jiného než zachránit z toho debaklu především sám sebe a z vyhlídek, kolik se dá. Jedinou dovršující ranou osudu se rozplynulo všechno mé neurčité odhodlávání k návratu a k dobytí Měsíce. Vniveč se rozplynul můj úmysl letět tam zpátky, nabrat si plnou kouli zlata, dát si pak provést rozbor kousku cavoritu, zmocnit se tak velikého tajemství - a nakonec nalézt snad i mrtvého Cavora.

Já jediný jsem to přečkal a to je vše.

Myslím, že jít si lehnout byl jeden z nejšťastnějších nápadů, jaké jsem v té bídě tehdy měl. Jinak bych se byl určitě buď pomátl na rozumu nebo provedl něco osudného, nepředloženého. Ale tady, za zamčenými dveřmi a v bezpečí před jakýmkoliv vyrušováním, jsem mohl zevrubně promyslet situaci a v klidu si sestavit plán.

Věděl jsem samozřejmě docela jasně, co se přihodilo tomu chlapci. Vlezl do koule, šťoural do knoflíků, zavřel cavoritová okna a vznesl se. Je vysoce nepravděpodobné, že by byl zašrouboval poklop průvlaku, a i kdyby ano, jeho naděje na návrat jsou tisíc ku jedné. Docela určitě bude tíhnout s mými balíky někam ke středu koule, a tam zůstane, a tak přestane být zákonitým pozemšťanem, ačkoliv obyvatel nějakého odlehlého kouta vesmíru ho bude třeba pokládat za pěknou pozoruhodnost. Po této stránce jsem sám sebe přesvědčil okamžitě. A pokud jde o mou odpovědnost, čím víc jsem o tom přemýšlel, tím mi bylo jasnější, že se tím vůbec nemusím trápit, jen když o všem pomlčím. Dostaví-li se ke mně truchlící rodiče a budou požadovat svého ztraceného chlapce, postačí, budu-li já od nich požadovat svou ztracenou kouli - nebo se jich zeptám, o čem to mluví. Z počátku mě pronásledovala vidina plačících rodičů a poručníků a všemožných komplikací, ale pak jsem viděl, že musím prostě držet jazyk za zuby a nic se nemůže stát. A opravdu, čím déle jsem ležel, kouřil a přemýšlel, tím zřejměji jsem poznával, jak bude moudré, zůstanu-li nepřístupný.

Každý britský občan, pokud nespáchá škodu nebo neslušný čin, má právo objevit se náhle, kde se mu zlíbí, otrhaný a špinavý, jak se mu zlíbí, a s takovým množstvím surového zlata, jaké uzná za vhodné, a nikdo nemá nejmenší právo bránit mu v tom a zadržet ho. To jsem si nakonec sám zformuloval a opakoval jako soukromou Magnu Chartu*9 své svobody.

Jakmile jsem tuto spornou otázku nechal stranou, mohl jsem se s rozvahou pustit do řešení jistých problémů, na něž jsem se předtím sotva odvážil pomyslet, problémů, které souvisely s mým úpadkem. Ale když jsem teď už měl dost času a na celou záležitost jsem pohlížel klidně, přišel jsem na to, že bude stačit, zatajím-li svou totožnost tím, že dočasně přijmu nějaké méně známé jméno, ponechám si ten dvouměsíční vous, co mi vyrostl na tváři, a risiko nějakých mrzutostí ze strany potměšilého věřitele, o němž jsem se již zmínil, se skutečně silně zmenší. Odtud k definitivnímu zahájení rozumné světské činnosti je už snadná cesta. Bylo to všechno bezpochyby úžasně malicherné, ale co jiného mi zbývalo?

Ať udělám, co udělám, rozhodl jsem se, že nesmím ztratit zdravý úsudek a jistotu.

Objednal jsem si do pokoje psací potřeby a adresoval jsem dopis bance v New Romney - nejbližší to bance, jak mě informoval číšník - v němž jsem sděloval řediteli, že si chci u nich otevřít účet, a žádal jsem ho, aby ke mně vyslal v drožce s dobrým koněm dvě důvěryhodné osoby s řádným pověřením asi tak pro cent zlata, jímž jsem náhodou obtížen. Podepsal jsem se jako “Blake”, což jsem pokládal za veskrze slušné jméno. Poté jsem si obstaral folkstonskou Modrou knihu, vyhledal jsem si oděvní závod, požádal jsem, aby mi poslali střihače vzít míru na tmavý tweedový oblek, a současně jsem si objednal kufřík, necesér, hnědé boty, košile, k tomu vhodný klobouk a tak dále; i hodinky u hodináře jsem si objednal. A když jsem vyřídil dopisy, dal jsem si přinést nahoru nejlepší oběd, jaký bylo možno v hotelu dostat, a pak jsem ležel s doutníkem v ústech co možná klidně a normálně, až se z banky dostavili podle mých instrukcí dva patřičně pověření úředníci a odvážili a odvezli mé zlato. Nato jsem si přetáhl pokrývky přes uši, abych neslyšel žádné klepání, a v pohodlíčku jsem usnul.

Usnul jsem. Pro prvního člověka, který se vrátil z Měsíce, je to nepochybně prosaická činnost a dovedu si představit, jak mladého čtenáře s fantasií mé chování zklame. Ale byl jsem strašlivě unavený a otrávený a co jiného jsem mohl k čertu dělat? Kdybych byl tehdy někomu vyprávěl svůj příběh, neměl jsem ani nejmenší naději, že by mi uvěřil, a jistě by mi to bylo přivodilo nesnesitelné mrzutosti. Usnul jsem. Když jsem se konečně zase probudil, byl jsem připraven čelit světu, jak jsem býval zvyklý od té doby, co jsem dospěl do odpovědného věku. A tak jsem odešel do Itálie a tam píši tenhle příběh. Nepřijme-li ho svět jako skutečnost, ať si ho pokládá za smyšlenku. Mně na tom nezáleží.

Když jsem teď už s vyprávěním hotov, udivuje mě pomyšlení, jak dokonale to dobrodružství pominulo a skončilo. Každý je přesvědčen, že Cavor byl nepříliš skvělý vědecký experimentátor, jenž vyhodil v Lympne do povětří svůj dům i sebe, a ránu, která se ozvala po mém příchodu do Littlestonu, vysvětlují na základě pokusů s výbušninami, jaké se neustále provádějí v lyddském státním podniku dvě míle odtud. Musím se přiznat, že jsem dosud nepřipustil svou účast na zmizení mladého Tommyho Simmonse - tak se jmenoval ten hošík. To by asi chtělo pořádně podepřít důkazy, než by se to vysvětlilo. Můj nenadálý příchod na littlestonskou pláž v hadrech a se dvěma tyčemi nepopiratelného zlata se vysvětluje rozmanitými duchaplnými způsoby - mne to netrápí, co si kdo o mně myslí. Navlékl prý jsem to všechno tak, abych se vyhnul příliš dotěrným otázkám, pokud jde o zdroj mého bohatství. Rád bych viděl člověka, který by dovedl vymyslet příběh, v němž by všechno klapalo tak jako v tomhle. Nu, ať si to tedy považují za výmysl - tady ho máte.

Pověděl jsem svůj příběh - a teď se asi budu muset zase věnovat starostem pozemského života. Člověk si musí vydělávat na živobytí, i když byl na Měsíci. Pracuji tedy zde v Amalfi na scénáři hry, kterou jsem si nahodil před tím, než vkročil do mého života Cavor, a snažím se dát si život do pořádku tak jako dříve, než jsem Cavora potkal. Musím se přiznat, že se těžko soustřeďuji na hru, když mi vnikne do pokoje měsíční svit. Je zrovna úplněk a včera v noci jsem strávil celé hodiny venku v loubí a hleděl na zářivou prázdnotu, která tolik skrývá. Představte si to! Stoly i židle, podstavce i tyče ze zlata! K sakru! Kdybych jenom znovu narazil na ten cavorit! Ale něco takového se nepřihází v životě dvakrát. Jsem tu, mám se o něco lépe než v Lympne, a to je vše. A Cavor spáchal sebevraždu důmyslněji než jakákoliv lidská bytost před ním. Příběh se tedy uzavírá tak definitivně a beze zbytků jako sen. Zapadá tak málo do ostatních životních skutečností, tolik se v něm toho zcela vymyká veškeré lidské zkušenosti - jak to skákání, jídlo, dýchání, tak ty beztížné stavy - že na mne skutečně přicházívají chvíle, kdy přes všechno své měsíční zlato sám skoro věřím, že to byl přece jenom sen…

22

ÚŽASNÉ SDĚLENÍ PANA JULIA WENDIGEEA

Když jsem skončil své vyprávění o tom, jak jsem se vrátil u Littlestonu na Zem, napsal jsem “Konec”, namaloval ozdobnou vlnovku a odhodil pero, pevně přesvědčen, že tím je celá záležitost Prvních lidí na Měsíci vyřízena. A to nebylo ještě všechno: svěřil jsem rukopis literárnímu agentovi, dal jsem povolení k prodeji, přečetl jsem si větší část vytištěnou v časopise Strand Magazine, už jsem se i pustil znovu do práce na scénáři hry, kterou jsem začal tehdy v Lympne, a pořád jsem nevěděl, že tím to ještě všechno neskončilo. A potom za mnou připutovala z Amalfi do Alžíru (je tomu už asi půl roku) jedna z nejúžasnějších zpráv, jaké mi bylo souzeno obdržet. Zhruba se v ní říkalo, že jakýsi holandský elektrotechnik pan Julius Wendigee, jenž experimentuje s jistým přístrojem podobným přístroji pana Tesly v Americe, se pokouší objevit nějakou metodu komunikace s Marsem a den co den přijímá podivná útržkovitá poselství v anglickém jazyce, která nesporně vysílá z Měsíce pan Cavor.

Nejprve jsem si myslel, že jde o pečlivě promyšlený kanadský žertík, který pochází od někoho, kdo viděl mou povídku v rukopise. Odpověděl jsem panu Wendigeemu žertovně, ale on mi opáčil tak, že každé podezření zcela vyloučil, a tu jsem se, nepředstavitelně vzrušen, okamžitě rozjel z Alžíru do malé observatoře na Sv. Gotthardu, kde pracoval. Tváří v tvář jeho záznamu a fysikálním přístrojům - a především zprávám od Cavora, které právě přicházely - mě opustily všechny zbývající pochybnosti. Na místě jsem se rozhodl přijmout jeho návrh, abych zůstal u něho, pomáhal mu den ze dne zapisovat záznamy a pokusil se s ním odeslat zprávu zpátky na Měsíc. Cavor, jak jsme se dověděli, nejen žije, ale pohybuje se volně v modré temnotě měsíčních jeskyní ve stěží představitelné společnosti těch tvorů podobných mravencům, těch mravenčích lidí. Je patrně chromý, ale jinak se těší docela dobrému zdraví - lepšímu, řekl výslovně, než jakému se těšíval na Zemi. Dostal sice zprvu horečku, ale následky nezanechala. Ale co mě udivilo, žije zřejmě v klamném dojmu, že jsem buď zemřel v měsíčním kráteru, nebo jsem se ztratil v hlubinách vesmíru.

Pan Wendigee začal zachycovat Cavorovo vysílání v době, kdy se sám zabýval zcela odlišným výzkumem. Čtenář si bezpochyby vzpomene na závan vzrušení, jímž začalo naše století a které rozpoutal Nikola Tesla,*10 proslulá americká osobnost v oboru elektrotechniky, když oznámil, že zachytil zprávu z Marsu. Jeho prohlášení obrátilo znovu pozornost k faktu, který vědecký svět už dávno dobře znal, že totiž z jakéhosi neznámého zdroje ve vesmíru přicházejí neustále na Zem vlny elektromagnetického rozruchu, zcela podobné těm, jakých používá signor Marconi pro bezdrátovou telegrafii. Kromě Tesly se zabývala zdokonalováním přístroje pro příjem a záznam těchto kmitů ještě celá řada jiných pozorovatelů, ačkoliv jen pár jich šlo tak daleko, aby je považovali za skutečné zprávy z nějaké mimozemské vysílačky. Mezi těch pár musíme však rozhodně počítat pana Wendigeea. Věnoval se tomu problému téměř výhradně již od r. 1898, a jelikož byl zámožný, vybudoval si observatoř na úbočí Monte Rosy, v poloze, která je pro taková pozorování po všech stránkách jedinečně příhodná.

Musím přiznat, že nemám nějaké rozsáhlé vědecké vzdělání, ale pokud mohu soudit, zařízení pana Wendigeea pro detekci a záznam jakýchkoliv rozruchů v elektromagnetickém stavu vesmíru je mimořádně originální a důmyslné, A šťastnou shodou okolností bylo sestaveno a dáno do provozu asi dva měsíce před tím, než se Cavor po prvé pokusil zavolat Zemi. Díky tomu máme tedy úryvky jeho zpráv od samého začátku. Jsou to bohužel jenom úryvky a to nejzávažnější, co měl sdělit lidstvu - to jest návod na výrobu cavoritu, pokud ho ovšem vůbec vysílal - odeznělo do vesmíru jako řada čárek a teček, aniž je kdo zaznamenal. Poslat Cavorovi odpověď se nám nepodařilo. Nemohl nám tedy říci, co jsme zachytili nebo co nám uniklo; ani vlastně netušil, že na Zemi je někomu známa jeho snaha dosáhnout spojení. Ale vytrvalost, jakou prokázal, když vysílal osmnáct dlouhých popisů měsíčních záležitostí - byly by alespoň dlouhé, kdybychom je měli úplné - ukazuje, kolikrát se asi v myšlenkách vracel zpátky ke své rodné planetě od té doby, co ji před dvěma lety opustil.

Můžete si představit, jak pan Wendigee žasl, když zjistil, že má svůj záznam elektromagnetických rozruchů propleten Cavorovou prostou angličtinou. Pan Wendigee nevěděl nic o naší divoké cestě na Měsíc, a v tom - se mu z prázdna ozve angličtina!

Čtenář by měl znát podmínky, za jakých se ty zprávy pravděpodobně vysílaly. Cavor bezpochyby míval kdesi na Měsíci přístup k značnému množství elektrických přístrojů a patrně si zimprovisoval - snad potají - vysílací zařízení Marconiho systému. Měl možnost pracovat s ním v nepravidelných intervalech - někdy jen asi tak půl hodiny, jindy tři čtyři hodiny na jednu zápřež. Tehdy vysílal své poselství Zemi bez ohledu na to, že vzájemná poloha Měsíce a bodů na zemském povrchu se neustále mění. V důsledku toho a také že naše registrační přístroje nutně byly nedokonalé, jeho sdělení se v našich záznamech objevuje a zase mizí naprosto nečekaně; rozmazává se, tajemně se ztrácí, ať se rozčilujeme, jak chceme. A k tomu ještě přispívá, že Cavor nebyl zkušený telegrafista; obecně používaný kód už částečně zapomněl nebo ho nikdy úplně neovládal, a když ho přepadla únava, vynechával slova a prapodivně je komolil.

Celkem jsme přišli o dobrou polovinu jeho zpráv a hodně toho, co máme, je poškozené, přerývané a částečně zničené. Ve výtahu, který následuje, musí se čtenář tedy připravit na hezkou řádku přestávek, mezer a změn thematu. Spolupracujeme s panem Wendigeem na kompletním vydání Cavorova záznamu, opatřeném poznámkami, a hodláme je uveřejnit s podrobným výčtem použitých přístrojů; první svazek má vyjít v lednu příštího roku. To bude úplná a vědecká zpráva, kdežto tohle je pouze populární první přepis. Uvádíme zde však alespoň tolik, abychom doplnili příběh, který jsem vyprávěl, a abychom načrtli hrubý nástin poměrů v tom jiném světě, tak blízkém, tak příbuzném, a přece tak nepodobném světu našemu.

23

VÝTAH Z PRVNÍCH ŠESTI CAVOROVÝCH DEPEŠÍ

Obě úvodní depeše pana Cavora je možno docela dobře ponechat až do toho objemnějšího vydání. Uvádí v nich prostě holá fakta o stavbě koule a o našem odchodu ze Země, a to velmi stručně a v několika podrobnostech odchylně, což je zajímavé, ale nikterak podstatné. O mně mluví Cavor po celou dobu jako o nebožtíkovi, ale když se blíží k našemu přistání na Měsíci, mění se mu podivně nálada. “Chudák Bedford,” říká o mně, a “ten ubohý mladík” a vyčítá si, že přemluvil mladého muže, “jenž nebyl na taková dobrodružství nijak zvlášť vyzbrojen,” aby opustil planetu, “na níž ho bezesporu čekaly úspěchy”, a vydal se za tak nejistým posláním. Myslím, že podceňuje mou energii a praktičnost, jež se přece na realisaci jeho teoretické koule aktivně podílely. “Přiletěli jsme,” říká a nevěnuje našemu letu vesmírem více slov, než kdybychom byli podnikli běžnou jízdu vlakem.

A potom je vůči mně stále nespravedlivější. Skutečně nespravedlivý a do takové míry, že bych to od člověka zvyklého hledat pravdu nebyl čekal. Když znovu procházím ty události, jak jsem je předtím vylíčil já, musím trvat na tom, že jsem byl ke Cavorovi veskrze objektivnější než on ke mně. Ubral jsem málo a nezatajil jsem nic. Ale on uvádí tohle:

“Velmi brzy se ukázalo, že naprosto nezvyklé poměry a prostředí - značný úbytek váhy, řídký, avšak na kyslík bohatý vzduch, z toho vyplývající přehnaný účinek svalové námahy, rychlý vzrůst tajuplné vegetace ze skrytých výtrusů, ponurá obloha - to všechno mého společníka příliš rozčilovalo. Jako by se mu na Měsíci zkazila povaha. Stal se z něho vznětlivý, ukvapený a hašteřivý člověk. Hned na začátku se pošetile napolykal jakýchsi obrovitých měchýřů, ty ho omámily a to pak vedlo k tomu, že nás Selenité zajali - dříve než jsme měli vůbec jakou příležitost řádně odpozorovat jejich chování…”

(Všimněte si, že se vůbec nezmiňuje o tom, jak sám podlehl týmž “měchýřům”.)

A odtud pokračuje: “Dostali jsme se s nimi k obtížnému přechodu, kde si Bedford mylně vyložil jisté jejich posuňky” - pěkné posuňky! - “a v panice se uchýlil k násilí. Posedl ho amok, tři zabil a mně po tom hrubém poklesku nezbylo než utéci s ním. Hned nato jsme bojovali s celou řadou Selenitů, kteří se nám pokoušeli zahradit cestu, a skolili jsme jich ještě sedm nebo osm. Jak jsou ti tvorové mírní je vidět z toho, že mě po opětovném zajmutí okamžitě neutratili. Prorazili jsme si cestu ven a v kráteru, kde jsme přistáli, jsme se rozdělili, přesvědčeni, že tak kouli spíše najdeme. Vbrzku jsem však narazil na skupinu Selenitů, kterou vedli dva, podivně - i postavou - odlišní od všech, co jsme zde dosud potkali. Měli větší hlavu, drobnější tělo a daleko důmyslnější úbor. Jak jsem před nimi nějakou chvíli uhýbal, spadl jsem do rozsedliny. Se zle pohmožděnou hlavou a vykloubenou čéškou mi plazení po zemi působilo velké bolesti, a proto jsem se rozhodl vzdát se - přijmou-li to ještě. Přijali, a když zjistili, jak jsem bezmocný, odnesli mě zpátky do Měsíce. A o Bedfordovi jsem už od té doby neslyšel ani jsem ho nespatřil, a pokud vím, Selenité také ne. Buď jej překvapila noc v kráteru, nebo - a to je pravděpodobnější - našel kouli a ve snaze vypálit mi rybník s ní odletěl - brzy ovšem zjistil, jak se obávám, že ji nedovede ovládat, a připravil si tak jenom pomalejší zánik v meziplanetárním prostoru.”

A tím mě Cavor pouští ze zřetele a přechází k zajímavějším objektům. Nerad bych, aby si někdo myslel, že využívám svého postavení a z moci editora zkresluji jeho vyprávění ve vlastním zájmu, jsem však nucen protestovat proti tomu, jaký dává událostem obrat. Vůbec se nezmiňuje o své zprávě, kterou napsal posledními silami na krví zbrocený papírek a v níž líčil, nebo pokoušel se vylíčit, něco docela jiného. Důstojnou odevzdanost pozoruji u něho jako úplně nový pohled na celou situaci a tvrdím, že k němu dospěl, až když se začal cítit mezi měsíčním obyvatelstvem bezpečný; a pokud jde o jeho názor, že jsem mu chtěl “vypálit rybník”, jsem zcela ochoten nechat čtenáře, ať sám mezi námi rozhodne na základě toho, co má před sebou. Já vím, že nejsem ztělesněná dokonalost - ani jsem to nikdy nepředstíral. Ale jsem probůh takový?

Tím však výčet mých chyb končí. Odtud mohu Cavorův text zpracovávat s klidnou myslí, neboť víckrát se už o mně nezmiňuje.

Selenité, kteří Cavora přepadli, dopravili ho patrně “velkou šachtou” někam dovnitř v “jakémsi balónu”, jak říká. Z dosti zmatené pasáže, v níž to popisuje, a z řady náhodných zmínek a narážek v pozdějších zprávách se dovídáme, že ta “velká šachta” je součástí nesmírné soustavy umělých šachet, které se táhnou každá z tak zvaného měsíčního “kráteru” téměř sto mil dolů do střední části našeho satelitu. Ty šachty souvisí příčnými tunely, ústí do nich propastné jeskyně a rozšiřují se do velkých kulovitých prostor; celá hmota Měsíce na sto mil do hloubky je vlastně pouze jakousi kamennou houbou. “Částečně,” říká Cavor, “je ta houbovitost přirozená, ale většinou je dílem úžasné píle Selenitů v minulosti. Ty veliké prstence kolem tunelů, jež astronomové (svedeni falešnou analogií) považují za sopky, jsou ve skutečnosti ohromnými kruhovitými hromadami vykopané skály a půdy.”

Tou šachtou ho dopravili v “jakémsi balónu”, jak říká, nejprve do inkoustové černi a potom do oblasti stále silnějšího světélkování. Cavorovy depeše ukazují, že byl na vědce povážlivě nevšímavý, pokud jde o detaily, ale my soudíme, že to světlo vycházelo z potůčků a kaskád vody - “obsahující bezpochyby nějaké světélkující organismy” - a ta proudila stále hojněji dolů do Ústředního moře. Jak se hloubka zvětšovala, praví, “začali i Selenité vydávat světlo”. A nakonec spatřil hluboko pod sebou jakoby jezero studeného ohně, vody Ústředního moře, zářící a vířící v podivném neklidu, “jako modře svítící mléko, které právě začalo vřít”.

“To měsíční moře,” říká Cavor v jedné pozdější pasáži, “není stojatý oceán; pravidelný pohyb slunce je bez ustání žene kolem měsíční osy a dochází na něm i k podivným bouřím, jeho vody kypí a valí se proudem a občas odtud vystupují studené vichry a hřmění až nahoru do rušných cest toho velikého mraveniště. Voda světélkuje, jen když je v pohybu; ve vzácných údobích klidu je černá. Obvykle je vidět, jak se vody vzdouvají a padají olejovitým pohybem, a líný, slabě zářící proud unáší chuchvalce i velikánské plásty svítící, bublavé pěny. Selenité se plaví přes úžiny a laguny v jeskyních na mělkých čluncích tvaru kanoe; před výpravou do galerií kolem Lunovládcova sídla jsem směl dokonce po mořských vodách podniknout kratší výlet.

Jeskyně i přejezdy jsou přirozeně velmi točité. Mnoho cest znají jenom zkušení lodivodi z řad rybářů a nezřídka sami Selenité ve svém labyrintu nadobro zabloudí. V odlehlejších zátočinách se prý skrývají podivní tvorové, někteří tak strašní a nebezpeční, že celá měsíční věda je dodnes není schopna vyhubit. Patří sem zejména Raffa, masa svírajících se chapadel, z nichž není úniku a která se jenom zmnoží, když je rozsekáme na kusy; dále Cíí, tvor mihající se jako šipka, kterého nikdy nikdo nespatří - tak rafinovaně a nenadále zabíjí…

Podává nám náznak popisu.

“Ten výlet mi připomněl, co jsem četl o Mamutích slujích; kdybych byl jenom měl žlutou pochodeň místo záplavy modrého světla a solidního lodníka s veslem místo Selenita s trojhranným obličejem, jenž obsluhoval motor na zádi kanoe, byl bych si mohl představovat, že jsem se náhle dostal zpátky na Zem. Skály kolem nás byly velice rozmanité, někdy černé, jindy bledě modré a žilkované, a jednou se leskly a třpytily, jako kdybychom byli vešli do safírového dolu. A pod námi se blýskaly strašidelně světélkující ryby a mizely v nejinak světélkujících hlubinách. Potom najednou dlouhý ultramarinový průhled na pompésní proud jednoho dopravního kanálu a na přístaviště a potom třeba letmý pohled vzhůru obrovskou, přelidněnou šachtou některé svislé cesty.

Ve velké prostoře, nad níž visela tíha lesklých krápníků, rybařila řada člunů. K jednomu jsme se přiblížili a pozorovali jsme dlouhoruké Selenity, jak navíjejí síť. Byl to maličký, hrbatý hmyz s mohutnýma rukama, krátkýma nohama do o a s vrásčitou maskou na místě obličeje. Když zatáhli, měl jsem dojem, že jejich síť je to nejtěžší, s čím jsem se na Měsíci dosud setkal; byla zatížena závažím - bezpochyby zlatým - a trvalo jim dlouho, než ji vytáhli, neboť větší a jedlejší ryby se v těch jejich vodách skrývají hluboko. Ryby v síti se vyhouply jako modrý východ měsíce - plápol mihotavé, zmítající se modři.

V úlovku se objevil černý tvor, dravý a hbitý, s množstvím chapadel a se zlým pohledem; Selenité ho uvítali jekotem a švitořením a rychlými, nervosními pohyby ho sekyrkami rozsekali na kusy. Všechny oddělené údy se i nadále pomstychtivě kroutily a svíjely. Když se mne později zmocnila horečka, zdávalo se mi opět a opět o té úporné, zuřivé stvůře, která se tak rázně a čile vynořila z neznámého moře. Byl to ten nejčilejší a nejzáštiplnější živý tvor, jakého jsem v měsíčním světě dosud spatřil…

Hladina moře musí být asi dvě stě mil (ne-li více) pod úrovní měsíční kůry; všechna měsíční města leží, jak jsem se dověděl, bezprostředně nad Ústředním mořem v takových jeskyňovitých prostorách a umělých galeriích, jaké jsem již popisoval, a s povrchem je spojují ohromné svislé šachty, které všechny bez rozdílu ústí do měsíčních ‚kráterů’, jak je nazývají pozemští astronomové. Víko jednoho takového otvoru jsem již viděl za svého putování před tím, než mě zajali.

O stavu oblastí vzdálenějších od středu Měsíce jsem dosud nic přesnějšího nezjistil. Je tam ohromná soustava jeskyní, v nichž v noci přebývá měsíční tur; dále jsou tam jatky a podobné prostory - právě v jedné z nich jsme s Bedfordem bojovali proti selenitským řezníkům - a už jsem viděl i balóny naložené masem, jak sestupují z hořejších temnot. Dověděl jsem se dosud o těch věcech sotva tolik, kolik by se byl za touž dobu dověděl nějaký Zulukafr v Londýně o zásobování Británie obilím. Ty svislé šachty a vegetace na povrchu musejí však rozhodně hrát podstatnou roli při větrání a osvěžování měsíční atmosféry. Jednou, tehdy, když mě po prvé pustili z vězení, vál určitě studený vítr šachtou dolů a později dulo jakési sirocco zase nahoru a to odpovídalo mé horečce. Asi tak koncem třetího týdne jsem totiž onemocněl nějakou nedefinovatelnou horečkou, a přestože jsem spal a užíval chininové tabletky, které jsem si k svému velkému štěstí přinesl v kapse, nemoc mě neopouštěla a zle mě sužovala skoro až do té doby, kdy mě zavedli před Lunovládce, jenž je pánem Měsíce.

Nechci se šířit o svém bídném stavu po dobu nemoci,” podotýká. A pokračuje velmi obšírně s podrobnostmi, jež tady vypouštím. “Teplotu,” uzavírá, “jsem měl velmi dlouho abnormálně vysokou a ztratil jsem veškerou chuť k jídlu. Prožíval jsem chvíle nehybné bdělosti a ve spánku mě mučily sny; v jednom stadiu jsem byl tak zesláblý, jak si vzpomínám, že jsem prahl po Zemi a dostával jsem téměř hysterické záchvaty. Téměř nesnesitelně jsem toužil po barvě, která by porušila tu věčnou modř…”

Hned nato se vrací zase k otázce atmosféry, jež se udržuje v pórech Měsíce. Astronomové i fysikové mi tvrdí, že všechno, co říká Cavor, naprosto souhlasí s dosavadními poznatky o podmínkách na Měsíci. Kdyby byli pozemští astronomové měli fantasii a odvahu vyvodit odvážný závěr až do důsledků, říká pan Wendigee, byli by asi předpověděli o celkové struktuře Měsíce téměř všechno, co o ní říká Cavor. Vědí dnes zcela bezpečně, že Měsíc a Země nejsou ani tak satelit a mateřská planeta jako spíše menší a větší sestra pocházející z jednoho tělesa, a tudíž i z téže látky. A jelikož hustota Měsíce je oproti Zemi pouze třípětinová, nelze to vysvětlit jinak, než že Měsíc je dutý, prostoupený ohromnou soustavou jeskyní. Není vůbec nutno, řekl člen Královské společnosti sir Jabez Flap, neodolatelný luštitel záhad, jež nám předkládají čtverácké hvězdy, abychom se pouštěli pro potvrzení takových snadných závěrů až na Měsíc, a svůj vtip pointuje narážkou na ementál; ale mohl snad oznámit už dříve, že o dutosti Měsíce ví. A jestliže je Měsíc dutý, pak je zdánlivá nepřítomnost vzduchu a vody ovšem zcela snadno vysvětlitelná. Moře leží uvnitř, na dně jeskyní, a vzduch putuje velikou houbovitou galerií podle jednoduchých fysikálních zákonů. V měsíčních jeskyních celkem silně fouká. Jak Slunce obchází kolem Měsíce, vzduch ve vnějších galeriích se na té straně ohřívá, jeho tlak vzrůstá, část proudí ven na povrch a mísí se se vzduchem, jenž se vypařuje z kráterů (kde ho rostliny zbavují kysličníku uhličitého), zatím co většina proudí galeriemi, aby nahradila úbytek vzduchu z chladnoucí strany, kterou sluneční světlo už opustilo. Ve vnějších galeriích fouká tedy neustále vítr východním směrem a za měsíčního dne proudí šachtami vzhůru, což je ovšem silně zkomplikováno proměnlivým tvarem chodeb a důmyslnými vynálezy selenitských mozků…

24

SELENITÉ OČIMA PŘÍRODOZPYTCE

Cavorovy zprávy šestá až šestnáctá jsou většinou tak kusé a natolik trpí opakováním, že mohou stěží tvořit souvislé vyprávění. Ve vědeckém referáte budou samozřejmě uvedeny v plném znění, ale pro náš účel bude daleko vhodnější, když podám prostě výtah a citace stejně jako v předchozí kapitole. Každičké slovo jsme podrobili přísnému kritickému soudu a tu nám mé vlastní nedlouhé zážitky a dojmy z Měsíce neocenitelně pomohly při výkladu věcí, které by byly jinak zůstaly v neproniknutelných temnotách. A jelikož jsme živoucí tvorové, zaměřujeme přirozeně svůj zájem daleko více na tu podivnou společnost měsíčního hmyzu, v níž Cavor zřejmě žil jako vážený host, než na pouhé fysikální podmínky jejich světa.

Už jsem myslím vylíčil, že ti Selenité, které jsem já viděl, svým vzpřímeným držením těla a tím, že mají čtyři údy, připomínají člověka, kdežto celkový vzhled jejich hlavy a připojení údů jsem přirovnal ke hmyzu. Rovněž jsem se zmínil o tom, jak jsou v důsledku menší přitažlivosti Měsíce zvláštně křehcí a útlí. Cavor mi to všechno potvrzuje. Nazývá je “živočichy”, ačkoliv jistě nespadají do žádného oddílu v třídění pozemského tvorstva, a zdůrazňuje, že “na Zemi hmyzí anatomie - na štěstí pro lidi - nikdy nepřesáhla celkem nepatrné rozměry”. Největší pozemský hmyz, ať žijící či vyhynulý, neměří vlastně ani šest palců, “ale zde, při menší měsíční přitažlivosti mohlo zřejmě jakékoliv stvoření, stejně tak hmyz jako obratlovec, dosáhnout velikosti lidské i nadlidské”.

Mravence neuvádí, ale při všech jeho zmínkách mi mravenec neustále tane na mysli, ať už pro svou neúnavnou čilost, pro svou inteligenci a společenskou organisaci, pro svou tělesnou strukturu nebo zejména proto, že kromě zástupců obou pohlaví, samců a samiček, jimiž se vyznačují téměř všichni ostatní živočichové, vytvořil ještě řadu jiných bezpohlavních tvorů, dělníky, vojáky a podobně, a ti se vzájemně liší strukturou, povahou, mocí i užitkem, a přece jsou všichni příslušníky téhož druhu. Selenité mají totiž také množství rozličných podob. Mravence ovšem kolosálně převyšují, pokud jde o velikost, ale nejen to - aspoň podle Cavorova názoru - pokud jde o inteligenci, morálku a společenskou moudrost, převyšují kolosálně i lidi. A místo čtyř nebo pěti odlišných podob, v nichž se vyskytují mravenci, odlišných podob Selenitů existuje téměř nespočetná řada. Pokusil jsem se naznačit velice podstatný rozdíl, znatelný u těch Selenitů z měsíční kůry, s nimiž jsem se náhodou setkal; lišili se velikostí i tělesnými proporcemi jistě tak pronikavě, jako se mezi sebou liší ty nejvzdálenější lidské rasy. Ale rozdíly, jaké jsem viděl já, rozplynou se v nic před obrovským odstupňováním, o jakém mluví Cavor. Je to patrně tím, že ti povrchoví Selenité, které jsem já viděl, měli vlastně většinou příbuzné zaměstnání - pastevci měsíčního tura, řezníci, jateční dělníci a podobně. Ale uvnitř Měsíce - to jsem já takřka ani netušil - žije zřejmě celá řada jiných odrůd Selenitů, lišících se velikostí, lišících se vzájemným poměrem jednotlivých částí těla, lišících se silou i vzhledem, a přece to nejsou tvorové různých druhů, nýbrž pouze různé typy jednoho druhu, které si ve všech variantách podržují jistou společnou podobnost, a ta vyznačuje jejich druhovou jednotu. Měsíc je vlastně jakési rozsáhlé mraveniště, jenže místo nějakých čtyř pěti odrůd mravenců v něm žije mnoho set různých odrůd Selenitů a mezi jednotlivými odrůdami ještě téměř všechny přechodové stupně.

Cavor na tenhle objev přišel asi téměř okamžitě. Spíše se dohaduji, než se dovídám z jeho vyprávění, že ho zajali pastevci měsíčního tura pod velením těch jiných Selenitů, kteří “mají větší mozkové schránky (hlavy?) a mnohem kratší nohy”. Když zjistili, že sám nepůjde ani pod hrozbou bodců, zanesli ho do tmy, přešli po uzoučkém mostu, podobném desce - byl to snad týž most, po němž jsem já odmítl přejít - a uložili ho do jakési zdviže, jak to alespoň na první pohled vypadalo. Byl to balón - tenkrát jsme ho v té tmě vůbec neviděli - a co mi tehdy připadalo jako cesta po prkně do prázdna, byl nepochybně přístavní můstek. V balónu sestupoval pak k stále světlejším měsíčním jeskyním. Nejdříve klesali v klidu - až na švitoření Selenitů - a potom jimi začal cloumat pohyb větru. Cavorovi za chviličku oči v hluboké tmě tak zcitlivěly, že rozeznával kolem sebe více a více věcí, a nakonec mlžina nabyla tvaru.

“Vybavte si v duchu ohromný válcový prostor,” říká Cavor v sedmé zprávě, “asi tak čtvrt míle v průměru, z počátku jen matně osvětlený a potom jasnější; podél stěn se vinou ve spirále ohromné plošiny, jež mizí nakonec dole v modré hloubce; je v něm stále jasněji - nebylo možno zjistit jak nebo proč. Vzpomeňte si na šachtu nejprostornějšího točitého schodiště nebo zdviže, do jaké jste se kdy dívali, a zvětšete si to stokrát. Představte si, že se díváte za soumraku přes modré sklo. Představte si, že se díváte do té hloubky; jenom si ještě představte, že si připadáte neobyčejně lehcí a že jste se zbavili jakéhokoliv pocitu závrati, jaký snad míváte na Zemi, a nabudete podstaty mého dojmu. Na obvodě té ohromné šachty si představte širokou galerii, která se vine mnohem strmější spirálou, než by mohli uvěřit na Zemi, tvoří strmou cestu, chráněnou od propasti pouze zábradlíčkem, a to se pár mil níže v perspektivě nakonec ztrácí.

Když jsem vzhlédl vzhůru, spatřil jsem věrný obraz toho, co jsem viděl při pohledu dolů; působilo to na mne ovšem, jako kdybych se byl podíval do strmého kužele. Šachtou foukal shora vítr a odkudsi zdáli jako kdybych zaslechl slábnoucí bučení měsíčního dobytka, který po večerní pastvě na povrchu ženou zase dolů. A po točitých galeriích nahoře i dole se trousily četné skupinky měsíčních lidí, sinavé, slabě světélkující bytosti, které nás pozorovaly nebo spěchaly za neznámými pochůzkami.

Buď to byl výplod mé fantasie, nebo ke mně ledový větřík skutečně zavál sněhovou vločku. A potom jako sněhová vločka přelétla kolem jakási postavička, maličký lidohmyz přilípnutý k padáku, a velikou rychlostí plachtila dolů do středních oblastí Měsíce.

Když hlavatý Selenit vedle mne spatřil, že otáčím hlavu pohybem vidoucího, napřáhl svou chobotovitou ‚ruku’ a ukázal mi, jak se hluboko dole vynořuje jakýsi výstupek - jakési maličké přístaviště čnící do prázdna. Hnalo se proti nám, a tu jsme prudce zmírnili tempo a snad v okamžiku jsme k němu přirazili a stáli. Selenité hodili a chytili poutací lano a mne samého stáhli dolů na plošinku, kde se strkal mohutný zástup Selenitů, kteří mě chtěli vidět.

Byl to neuvěřitelný zástup. Náhle mě silně zaujala do očí bijící rozmanitost měsíčních bytostí. Zdálo se mi, že v celém tom strkajícím se davu nejsou doopravdy ani dva stejní jedinci. Lišili se tvarem, lišili se rozměry, rozehráli veškeré strašné variace na thema selenitské formy! Jedni překypovali a přečnívali nad ostatní, druzí pobíhali mezi nohama svých druhů. Všichni působili groteskním a zneklidňujícím dojmem hmyzu, jemuž se jaksi podařilo zesměšnit lidstvo; ale všichni měli neuvěřitelně přehnaný některý rys - jeden velikánskou pravou přední končetinu, jakoby ohromnou tykadlovitou ruku; druhý byl samá noha, jako by balancoval na chůdách; jinému vyčnívala hrana obličejové masky v útvar podobný nosu, takže vyhlížel úžasně lidsky, dokud si člověk nevšiml jeho bezvýrazných, dokořán otevřených úst. Podivná a (až na to, že neměla kusadla a chapadla) veskrze hmyzí hlava ošetřovatelů měsíčního tura prošla vskutku nejneuvěřitelnějšími proměnami - tu byla široká a nízká, tu vysoká a úzká; tu její kožnaté čelo vybíhalo do rohů a podivných rysů; tu byla ozdobená kníry a rozdělená a tam měla groteskně lidský profil. Zejména jeden druh znetvoření nápadně vynikal. Bylo tam několik mozkových schránek zduřelých do obrovských rozměrů jako měchýře a obličejová maska se pod nimi docela ztrácela. Bylo tam několik zarážejících tvarů - zakrnělé hlavy mikroskopických rozměrů a hroudovitá těla; a fantastické, křehké útvary, které patrně sloužily pouze jako podklad pro mohutné, trubkovité výrůstky spodní části masky. A nejpodivnější mi v tom okamžiku připadalo, že několik těch tajuplných obyvatelů podzemního světa, světa chráněného před sluncem i deštěm střechou nesčetných mil skály, drželo v chapadlovitých rukou deštníky! Skutečné deštníky jako na Zemi! A pak jsem si vzpomněl na parašutistu, kterého jsem pozoroval při seskoku.

Ti Měsíčňané se chovali docela stejně, jako by se za podobných okolností asi choval lidský dav - tlačili se a vráželi jeden do druhého, jeden druhého odstrkovali, šplhali si dokonce vzájemně na ramena, jenom aby mě zahlédli. Každým okamžikem jich přibývalo a stále neodbytněji se tlačili na kotouče mých průvodců” - Cavor nevysvětluje, co tím míní - “každým okamžikem se ze stínů vynořovaly nové postavy a draly se mi před užaslý zrak. Zanedlouho mi pokynuli a pomohli mi do jakýchsi nosítek, zvedli mě na ramena silnorukých nosičů a tak mě v tom šeru nesli nad vroucím zástupem k příbytku, který mi na Měsíci přichystali. Všude kolem mne nic než oči, tváře, masky, zvuk jakoby troucí se kůže, jako šelest broučích krovek a mohutné huhňání i cvrčcí švitoření selenitských hlasů…”

Dovídáme se, že ho dopravili do “šestiúhelníkového příbytku” a tam ho na nějakou dobu uvěznili. Potom mu poskytli daleko větší svobodu; dali mu vlastně téměř tolik volnosti, jako má na Zemi člověk v civilisovaném městě. A ta záhadná bytost, která je vládcem a pánem Měsíce, stanovila patrně dva Selenity “s velkými hlavami”, aby ho hlídali a studovali a aby s ním navázali duševní styky, jaké jen budou možné. A jakkoliv se to zdá úžasné a neuvěřitelné, ti dva tvorové, ten fantastický lidohmyz, ty bytosti z jiného světa se zanedlouho s Cavorem dorozumívaly pozemskou řečí.

Cavor je uvádí jmény Fi-u a Ts-fú. Fi-u, říká, byl vysoký asi pět stop; měl krátké, štíhlé nohy, dlouhé asi osmnáct palců, a nepatrná chodidla běžného měsíčního tvaru. Na nich balancovalo tělíčko, otřásající se tepem vlastního srdce. Ruce měl dlouhé, měkké, s mnoha články a zakončené chapadlovitým spárem, krk článkovaný jako ostatní, jenže neobyčejně krátký a tlustý. Hlavu, říká Cavor - naráží zřejmě na nějaký předchozí popis, který ve vesmíru zabloudil - “má běžného měsíčního typu, ale podivně pozměněnou. Ústa jsou jako obvykle bezvýrazná a otevřená dokořán, ale neobyčejně malá a svislá a maska se mu scvrkla na rozměry velkého plochého nosního laloku. Po obou stranách má malá očka.

Ostatní část hlavy je roztažena ve velikánskou kouli a chitinová kožnatá tělní pokrývka pasáků měsíčního tura se ztenčuje v pouhou blánu, jíž je zřetelně vidět chvějivé pohyby mozku. Je to tvor s opravdu strašlivě zbytnělým mozkem a s ostatním organismem relativně i absolutně zakrnělým.”

V jiné pasáži pohled na Fi-ua zezadu připomíná Cavorovi Atlasa nesoucího na ramenou svět. Ts-fú byl patrně představitelem velmi podobného hmyzu, ale “obličej” měl protáhlý do značné délky, a jelikož hypertrofie mozku u něho zasahovala odlišné oblasti, neměl hlavu kulatou, nýbrž tvaru hrušky obrácené stopkou dolů. Ke Cavorovu komonstvu patřili rovněž nosítkáři, neobyčejně ramenaté bytosti nahnuté k jedné straně, pavoukovití průvodci a sluha s podsaditýma nohama.

Fi-u a Ts-fú se pustili do problému řeči naprosto samozřejmě. Vešli do “šestiúhelníkové cely”, v níž byl Cavor uzavřen, a jali se napodobovat každý zvuk, jaký vydal, kašlem počínaje. Cavor zjevně jejich záměr okamžitě pochopil a začal jim slova opakovat a posuňky jim naznačoval jejich význam. Postupovali pravděpodobně stále stejnou metodou. Fi-u Cavora chvíli bedlivě pozoroval, potom rovněž ukázal a vyslovil slovo, jež slyšel.

První slovo, které zvládl, bylo “člověk” a druhé “měsíčan” - toho Cavor použil pro označení měsíční rasy patrně z okamžitého popudu místo výrazu “Selenit”. Jakmile si byl Fi-u významem nějakého slova jist, zopakoval je Ts-fúovi a ten si je spolehlivě uložil v paměť. Při první lekci si osvojili přes sto anglických podstatných jmen.

Příště si přivedli malíře, aby jim při vysvětlování pomáhal náčrty a schématy - Cavor kreslil totiž dosti neuměle. Byla to, říká Cavor, “bytost s čilou rukou a výrazným okem” a kreslil prý neuvěřitelně pohotově.

Jedenáctá zpráva je bezpochyby pouze zlomkem delšího sdělení. Po několika kusých větách, jejichž záznam se nám nepodařilo rozluštit, pokračuje:

“Ale uvedu-li podrobnosti řady pozorných rozhovorů, které tímto začaly, bude to zajímat jenom jazykozpytce a mne to příliš zdrží; ostatně silně pochybuji, že bych dovedl uvést v náležitém pořádku všechny ty odbočky a obraty, jimiž jsme se ubírali k vzájemnému dorozumění. Se slovesy jsme byli brzy doma - alespoň s takovými činnými slovesy, jaká jsem dovedl vystihnout kresbou; některá přídavná jména byla také snadná, ale když došlo na abstraktní podstatná jména, na předložky a na všelijaké ty slovní metafory, jichž se na Zemi tolik užívá, dopadalo to, jako když se člověk pokouší potopit v záchranném pásu. Přes tyto potíže jsme se skutečně nemohli dostat, dokud nepřišel do šesté lekce čtvrtý pomocník, bytost s hlavou tvaru obrovského ragbyového míče, a ten se zřejmě specialisoval na hledání spletitých analogií. Vstoupil zamyšleně, klopýtl o stoličku, a když moji společníci chtěli, aby mu naše nesnáze pronikly k vědomí, museli povykovat, šťouchat ho a popichovat. Avšak jakmile zabral, projevil ohromně pronikavý bystrozrak. Kdykoliv bylo třeba přemýšlet tak, že na to Fi-uovy nikterak omezené duševní schopnosti nestačily, nastoupila ta osobnost s protáhlou hlavou; svůj závěr však sdělovala po každé Ts-fúovi, aby zůstal zachován v paměti; Ts-fú byl vlastně arsenálem faktů. A tak jsme opět pokročili.

Zdálo se mi, že to trvá dlouho, a přece krátce - již za několik dní jsem se s tím měsíčním hmyzem vyloženě dohovořil. Ze začátku mě to domlouvání ovšem nesmírně unavovalo a rozčilovalo, ale nepozorovaně přešlo v dorozumění. Naučil jsem se i trpělivě snášet nutná omezení našeho duševního styku, neboť veškeré mluvení obstarává Fi-u. Používá přitom hojně rozpačitých vycpávek ‚Hm -hm’ a pochytil jednu nebo dvě frázičky, ‚Smím-li to tak říci’ a ‚Rozumíte-li mi’ a jimi proplétá celou svou řeč. Obvykle hovoříval takto. Představte si, že mi vysvětluje svého malíře.

‚Hm - hm - on - smím-li tak říci - kreslit. Jíst málo - pít málo - kreslit. Milovat kreslit. Žádný jiný věc. Nenávidět všichni, kdo nekreslit jako on. Zlobit se. Nenávidět všichni, kdo kreslit jako on lépe. Nenávidět většina lidi. Nenávidět všichni, kdo nemyslet celý svět na kreslení. Zlobit se. Hm. Všichni věci znamenat pro něj nic - jenom kreslit. Vás on mít rád… rozumíte-li mi… Nový věc na kreslení. Ošklivý - nápadný. Jak?

On’ - ukázal na Ts-fua - ‚rád pamatovat slova. Pamatovat skvěle více než každý. Myslet ne - kreslit ne - pamatovat. Říci’ - tady se obrátil na svého nadaného pomocníka s prosbou o výraz - ‚historie - všichni věci. On slyšet jednou - říci vždy’.

Když tak v té věčné temnotě slyším ty neobyčejné tvory - neboť třebaže je už důvěrně znám, jejich nelidský vzhled se tím nikterak nestírá - jak se svým pípáním neustále více blíží souvislé pozemské řeči - kladou otázky a odpovídají - jsem tím unesen víc než tím nejkouzelnějším snem. Mám pocit, že se vracím zpátky do dětského věku pohádek, kdy mravenec s kobylkou spolu rozmlouvali a včela je rozsuzovala…”

A jak pokračovala jazyková cvičení, Cavorovo věznění se zřejmě do značné míry uvolnilo. “První strach a nedůvěru, jež vyvolal náš nešťastný konflikt,” říkal, “pomaloučku smazává moje uvážlivá rozvaha, s jakou všechno konám…. Teď už smím přicházet a odcházet, jak se mi líbí, nebo mě omezují jen pro mé vlastní dobro. Nu, a tak jsem dospěl až k tomuhle přístroji a díky tomu, že jsem šťastně leccos objevil v materiálu, kterého je v tom ohromném jeskynním skladišti přímo nastláno, podařilo se mi vysílat tyhle zprávy. Až dosud se mi v tom nikdo nepokoušel ani v nejmenším bránit, třebaže jsem Fi-uovi zcela jasně pověděl, že signalisuji na Zem.

‚Vy mluvit s jiný?’ zeptal se, nespouštěje ze mne oči.

‚S jinými,’ řekl jsem.

‚S jinými,’ opakoval. ‚Aha, lidé?’

A vysílal jsem dále.”

Cavor svá předchozí líčení Selenitů neustále opravoval, jak ho zaplavovala nová fakta, podle nichž musel své závěry pozměňovat, takže následující citáty uvádím s určitými výhradami. Cituji je ze zprávy deváté, třinácté a šestnácté, a přestože jsou celkem nejasné a útržkovité, vykreslí pravděpodobně tak úplný obraz společenského života v tom podivném státě, že ho lidstvo po mnoho generací sotva bude moci zpřesnit.

“Na Měsíci,” říká Cavor, “každý občan zná své místo. Je pro ně zrozen a důmyslný výcvik, výchovné prostředky a chirurgický zákrok, jimž se podrobí, jej nakonec uzpůsobí pro to místo tak dokonale, že na nějaký jiný cíl nemá ani myšlenky, ani orgány. ‚Proč také?’ tázával se Fi-u. Je-li ku příkladu nějaký Selenit určen k tomu, aby se stal matematikem, jeho učitelé a cvičitelé se na to okamžitě zaměří. Potlačí u něho hned v zárodku jakékoliv sklony k jiným zaměstnáním a s dokonalou psychologickou rutinou v něm podporují náklonnost k matematice. Mozek, nebo aspoň matematické mozkové buňky, mu rostou, ale ostatní tělo jenom potud, pokud je k zachování té podstatné části těla nutno. Nakonec nachází kromě odpočinku a jídla jedinou radost ve cvičení a předvádění své schopnosti, jediný zájem v jejím uplatňování a jedinou společnost mezi jinými odborníky svého oboru. Mozek se mu neustále zvětšuje, alespoň pokud jde o centra zaměstnaná matematikou; vydouvají se pořád více a z ostatní tělesné schránky jako kdyby odsávaly veškerý životní elán. Údy mu zakrňují, srdce a zažívací ústrojí se zmenšují, hmyzí tvář se ztrácí pod vypoulenou lebkou. Hlas se mu mění na pouhý cvrkot k citování vzorců; mimo řádně formulované problémy je ke všemu jako hluchý. Schopnost smíchu až na případy, kdy náhle objeví nějaký paradox, je mu cizí; nejhlubším citovým zážitkem je pro něho vývoj zbrusu nových početních metod. A tak si odžije svůj život.

Nebo zase Selenita určeného pro povolání dohlížitele nad měsíčním turem vedou od nejútlejšího věku k tomu, aby žil jen myšlenkou na tura, v turozpytu aby nacházel zábavu, v pěstování tura a v péči o něj aby se vybíjel. Cvičí ho, aby byl tenký, pružný a čilý, oko mu přivyká na těsný obal, na hranaté obrysy, jež představují ,linii elegantního ošetřovatele měsíčního tura’. Nakonec se vůbec nezajímá o hlubší části Měsíce; na všechny Selenity, kteří nejsou v oboru měsíčního tura stejně zběhlí, hledí lhostejně, s výsměchem nebo nepřátelsky. Myslí jen na tuří pastviny a hovoří zdokonalenou tuří mluvou. Tak také on miluje svou práci a dokonale šťasten plní povinnost, která mu dává právo na život. A stejně je tomu se všemi druhy a stavy Selenitů - každý je dokonalou součástkou světového stroje…

Bytosti s velkými hlavami, na něž připadá intelektuální činnost, tvoří v té podivné společnosti jakousi aristokracii a v jejich čele stojí coby tresť Měsíce báječná gigantická ganglie, Lunovládce, k němuž mám být konečně uveden. Neomezený vývoj duševních schopností u intelektuální vrstvy je umožněn tím, že tělesná soustava Měsíčňanů postrádá lebku, tu podivnou kostěnou schránku, jež poutá rozvoj lidského mozku a všem jeho schopnostem velitelsky přikazuje ‚Potud a dost’. Dělí se na tři hlavní vrstvy a ty se podstatně liší vlivem i vážností. Jsou to správní úředníci, k nimž patří Fi-u, Selenité značně iniciativní a mnohostranní, odpovědní každý za jistý kubický obsah měsíčního objemu; dále odborníci jako ten myslitel s hlavou tvaru ragbyového míče, vyškolení k tomu, aby prováděli určité speciální úkony; a konečně učenci, kteří jsou ‚pokladnicí’ veškerého vědění. Do té poslední skupiny patří Ts-fú, první měsíční profesor pozemských jazyků. V této souvislosti stojí za povšimnutí jedna zvláštnůstka, a to že díky neomezenému růstu měsíčního mozku je u nich zcela zbytečné vynalézat všechny ty mechanické pomůcky mozkové činnosti, jimiž se vyznačuje životní dráha člověka. Nemají ani knihy, ani jakékoliv záznamy, ani knihovny, ani nápisy. Veškeré vědění mají uloženo v rozšířených mozcích podobně jako texasští medonosní mravenci si v rozšířených útrobách ukládají med. Měsíční Somerset House*11 a měsíční Knihovna Britského musea jsou sbírkami živých mozků…

Méně specialisovaní administrátoři mi většinou, jak pozoruji, věnují neobyčejně živý zájem. Kdykoliv mě potkají, ustoupí z cesty, upřeně na mne hledí a kladou otázky, na něž odpovídává Fi-u. Chodívají sem a tam s družinou nosičů, sluhů, vyvolavačů, padákonošů a podobně - na ty skupinky je zvláštní podívaná. Odborníci mě většinou úplně přehlížejí, stejně jako přehlížejí i jeden druhého, nebo si mne povšimnou jenom proto, aby se jali halasně předvádět svou nevšední dovednost. Učenci jsou většinou uchváceni jakousi neproniknutelnou, strnulou samolibostí, z níž je může vyrušit pouze ten, kdo by popíral jejich učenost. Vodívají je droboučcí strážcové a sluhové a často i malí, čiperní tvorové, obvykle malé samičky - řekl bych, že jsou to jakési jejich manželky; ale někteří opravdovější vědci jsou vůbec příliš velcí, aby se mohli pohybovat, a ty přenášívají z místa na místo v jakési nosítkové vaničce coby roztřesený rosol vědomostí, jenž si získává můj uctivý obdiv. Právě jsem jednoho minul cestou sem, kde se smím bavit s těmi elektrickými hračkami; měl ohromnou, oholenou, třaslavou hlavu, lysou, pokrytou tenkou pokožkou a uvelebenou na groteskních nosítkách. Vpředu i vzadu kráčeli nosiči a podivní hlasatelé s trubkovitým obličejem roztrubovali jeho slávu.

Už jsem se zmínil o komonstvu, jaké provázívá většinu intelektuálů - průvodci, nosiči, osobní sluhové, jakoby vypůjčená chapadla a svaly, nahrazující zakrnělé fysické schopnosti těch hypertrofických mozků. Nosiči je provázívají téměř na každém kroku. Rovněž k nim patří neobyčejně rychlí poslové s pavoučíma nohama i ‚rukama’, v nichž třímají padáky, a služebnictvo s hlasovými orgány, které by málem vzbudily mrtvého. Kromě inteligence, jíž ovládají své pohyby, jsou ti podřízení nečinní a bezmocní jako deštníky ve stojanu. Existují pouze pro rozkazy, jež musejí poslouchat, pro povinnosti, jež musejí plnit.

Avšak převážná část hmyzu, který chodí po spirálovitých cestách sem a tam, který naplňuje vystupující balóny a spouští se kolem mne, pevně se drže vratkých padáků, patří, jak se dovídám, do dělnické vrstvy. Někteří doopravdy pracují v podstatě ‚jako stroj’ - to není řečnická ozdoba, jedno jediné chapadlo měsíčního pasáka je dokonale uzpůsobeno k chňapání, zvedání a vodění a ostatní jsou pouze nezbytnými podřízenými přívěsky důležitých ústrojí. Ti, kteří obsluhují mechanismus zvonů, mají ohromně vyvinutý sluchový orgán; těm, kteří pracují na choulostivých chemických postupech, vyčnívá mohutný čichový orgán; jiní mají zase ploché nohy - šlapky se srostlými klouby - a ještě jiní - jsou prý to foukači skla - vyhlížejí jako pouhé plicní měchy. Ale každičký z obyčejných Selenitů, jež jsem viděl při práci, je výborně uzpůsoben k té které společenské potřebě. Jemnou práci vykonávají zjemnělí pracovníci, úžasně zakrslí a čisťouncí. Některé bych udržel na dlani. Existuje dokonce i jakýsi žentourový druh Selenitů, velmi běžný, jehož povinností a jediným potěšením je dodávat hybnou sílu rozmanitým malým přístrojům. A všechno to řídí a každou bludnou tendenci, jaká by se snad mohla vyskytnout u některých scestných povah, usměrňují nejsvalnatější bytosti, jaké jsem na Měsíci viděl, jakási měsíční policie, kterou cvičili jistě od nejútlejšího mládí, aby chovala k těm nadmutým hlavám dokonalou úctu a poslušnost.

Vytváření rozmanitých druhů pracovníků vyžaduje jistě velmi zvláštní a zajímavý postup. Ještě v tom nejistě tápu, ale právě nedávno jsem narazil na množství mladých Selenitů uvězněných v nádobách, z nichž jim trčely jenom přední končetiny - stlačovali je, aby z nich nadělali nějaké speciální strojníky. Prodlouženou ruku v té vysoce vyvinuté soustavě technické výchovy povzbuzují dráždidly a vyživují ji injekčně, kdežto ostatní tělo hladoví. Fi-u - pokud jsem mu správně rozuměl - mi vysvětloval, že v počátečních stadiích ti divní tvorečkové často projevují v rozličných křečovitých polohách známky utrpení, ale snadno otupí a na svůj úděl si zvyknou; a zavedl mě dále tam, kde vytahovali a všelijak drezírovali řadu pohotových poslů. Já vím, že je to ode mne nerozumné, ale pohled na výchovné metody těch tvorů na mne působí nanejvýš nepříjemně. Doufám však, že mě to přejde a že nahlédnu do téhle stránky jejich obdivuhodného společenského řádu hlouběji. Ta bědná chapadlovitá ruka vyčnívající z nádoby jako by zvadle volala po ztracených možnostech; pořád mě pronásleduje, i když jejich způsob je nakonec jistě mnohem lidštější než naše pozemská metoda, která nechává děti vyrůst v lidské bytosti a pak z nich nadělá stroje.

Docela nedávno - myslím, že to bylo při mé jedenácté nebo dvanácté návštěvě u tohoto přístroje - osvětlil se mi život jejich dělníků ze zvláštního úhlu. Vedli mě tehdy zkratkou, ne po spirálové cestě a po nábřeží Ústředního moře. Z odlehlých zákrutů dlouhé, temné galerie jsme se vynořili do rozsáhlé, nízké jeskyně, prosycené pozemskou vůní, a pokud o tom lze v téhle temnotě mluvit, dosti jasně osvětlené. Světlo vycházelo z bujného porostu siných houbovitých útvarů - některé doopravdy jedinečně připomínaly naše pozemské houby, ale vysoké byly jako člověk nebo ještě vyšší.

‚Měsíčňané tohle jedí?’ zeptal jsem se Fi-ua.

‚Ano, potrava.’

‚Proboha!’ vykřikl jsem. ‚Co je to tamhle?’

Zahlédl jsem právě postavu neobyčejně velikého a neohrabaného Selenita ležícího nehybně mezi stonky tváří dolů. Zastavili jsme se.

‚Mrtvý?’ zeptal jsem se. (Dosud jsem totiž na Měsíci mrtvého neviděl a vzbudilo to ve mně zvědavost.)

‚Ne!’ zvolal Fi-u. ‚On - dělník - není co dělat. Dostat trochu napít tedy - uspat - až tady potřeba. K čemu budit ho, co? Nepotřeba, aby se potloukalo.’

‚Tamhle je ještě jeden!’ vykřikl jsem.

A skutečně, celá ohromná rozloha houbovitého pozemku byla pokropena nataženými postavami, které opium uspalo až do té doby, než je Měsíc bude zase potřebovat. Ležely jich tam všemožných celé desítky, a tak jsme si mohli některé převrátit a prohlédnout si je tak podrobně, jak se mi to nikdy předtím nepodařilo. Hlučně dýchali, když jsem je obracel, ale neprobudili se. Jednoho si pamatuji velmi zřetelně - zanechal ve mně silný dojem asi proto, že držením těla nápadně připomínal strnule nataženou lidskou postavu a hra světla to ještě zdůrazňovala. Přední končetiny měl dlouhé, chapadla citlivá - byl to nějaký jemný mechanik - a póza, v jaké dřímal, prozrazovala resignované utrpení. Vím, že jsem si vykládal jeho výraz mylně, ale nemohl jsem jinak. A když ho Fi-u převalil do tmy mezi silnou dužnatinu, zakusil jsem znovu vysloveně nepříjemný pocit, ačkoliv se při tom pohybu jasně ukázalo, že je to hmyz.

Na tom je pěkně vidět, jak bezmyšlenkovitě si člověk navykne na jistý způsob cítění. Omámit dělníka, kterého nepotřebujeme, a odhodit ho stranou je jistě daleko lepší než vyhnat ho z továrny, aby se potuloval po ulicích umíraje hlady. V každé složité společenské soustavě nutně existuje u všech specialisovaných prací jistá periodičnost v zaměstnání, a takto se nesnázím s problémem ‚nezaměstnaných’ zcela předejde. Ale přesto - jak nerozumné jsou i vědecky školené mozky! - pořád ještě nerad vzpomínám na ty zmožené postavy v tichých, světélkujících arkádách dužnatého porostu, a vyhýbám se té zkratce, i když druhá cesta, delší, hlučnější a rušnější, není tak pohodlná.

Ta druhá cesta mě vede oklikou přes ohromnou stinnou jeskyni, plnou Selenitů a řinkotu, a tam vídám matky měsíčního světa - jakoby královny ve včelím úlu, jak vyhlížejí z šestiúhelníkových otvorů voštinové zdi či promenují po velkém otevřeném prostranství v pozadí, anebo si vybírají hračky a amulety, které jim pro radost vyrobili v dolních slujích klenotníci s jemňoučkými chapadélky. Matrony vypadají vznešeně, jsou fantasticky a někdy docela krásně ozdobeny, pyšně se nosí a hlavičky mají až na ústa téměř mikroskopické.

O otázce měsíčního pohlaví, o ženění a vdávání Selenitů, o rození a tak dále jsem se dosud dověděl pramálo. Jelikož Fi-u však činí v angličtině očividné pokroky, doufám, že moje nevědomost se bude stejně očividně rozplývat. Jsem toho názoru, že podobně jako u mravenců a včel existuje i v téhle společnosti velká většina jedinců bezpohlavních. V našich pozemských městech dnes ovšem mnoho lidí nežije vůbec tím rodičovským životem, který je pro člověka přirozený. Tady, stejně jako u mravenců, stal se z toho normální stav celé rasy a veškerá reprodukce, pokud je nutná, připadá té speciální a nikterak početné vrstvě matron, matek měsíčního světa, mohutným a majestátním bytostem, skvěle uzpůsobeným k tomu, aby rodily larvy Selenitů. Pokud jsem správně pochopil Fi-uův výklad, jsou ty matky naprosto neschopné vychovávat s láskou potomky, které přivádějí na svět; období bláznivého mazlení se u nich střídají se záchvaty násilnické prudkosti, a tak se ta měkoučká, chabá, bledá stvořeníčka předávají co nejdřív do péče samičkám celibátnicím, jakýmsi ‚dělnicím’, jež se v některých případech vyznačují mozky téměř mužských rozměrů.”

Právě na tomhle místě je zpráva bohužel přerušena. Přestože je obsah té kapitoly značně útržkovitý a znepokojivý, poskytuje jakýsi nejasný, povšechný dojem o veskrze neobyčejném a obdivuhodném světě - o světě, s nímž náš bude snad muset počítat dřív, než se naděje. Ten nepravidelný příliv zpráv, ten šelest zapisovacího hrotu v tichu horských úbočí je první předzvěstí takového zásahu do uspořádání světa, o jakém se člověčenstvu dosud ani nesnilo. V našem satelitu existují nové prvky, nové přístroje, nové tradice, ohromující lavina nových myšlenek, neznámá rasa, s níž budeme nevyhnutelně muset bojovat o panství - zlato je tam stejně běžné jako dřevo nebo železo…

25

LUNOVLÁDCE

Předposlední zpráva popisuje místy až s přehnanými detaily setkání Cavora s pánem Měsíce, s Lunovládcem. Většinu téhle depeše Cavor odeslal zřejmě bez překážek, ale v závěrečné části ho asi vyrušili. Druhá přišla až po týdenní přestávce.

První zpráva začíná: “Konečně mohu zase pokračovat v…”, pak je kousek nečitelný a po chvíli navazuje uprostřed věty.

Scházejícím slovem další věty je pravděpodobně “dav”. Pak čteme zcela jasně: “stále houstl, čím více jsme na blížili k Lunovládcově paláci - mohu-li nazvat palácem řadu vykopaných děr. Ze všech stran na mne civěly tváře - bezvýrazné, chitinové štěrbiny a masky, oči pátravě zírající přes strašně vyvinutý čichový orgán, oči pod nestvůrnou čelní plochou; mezi tím kličkoval a skučel podrost menších tvorů a opřilbené obličeje, balancující na dlouhých labuťovitých krcích, se natahovaly druhým přes ramena a vykukovaly v podpaží. Kolem mne udržoval vítaný prostor kordon tupých strážců s trojhrannými hlavami, který s námi pochodoval od té doby, co jsme opustili člun, v němž jsme se připlavili po kanálech Ústředního moře. Také náš bystrooký umělec s malým mozečkem se k nám přidal a pořádný houfec hubených hmyzů-nosičů zápasil a prohýbal se pod tíhou různých předmětů, které pokládali pro můj stav za nezbytné. V posledním stadiu cesty mě nesli na nosítkách. Byla z jakéhosi poddajného kovu, jenž mi připadal tmavý a jako utkaný z ok, se světlejšími kovovými držadly. Jak jsem postupoval, seskupil se kolem mne dlouhý a složitý průvod.

V čele pochodovali po způsobu heraldů čtyři tvorové s tvářemi jako trubky a svým vřeštěním tropili úplnou spoušť; potom vpředu i vzadu kráčeli podsadití, rozšafně se pohybující průvodci a po obou stranách vybraná společnost učených hlav, jakási živá encyklopedie, která, jak mi Fi-u vysvětlil, měla stát kolem Lunovládce jako poradní sbor. (V měsíční vědě neexistuje jediná věc, jediné hledisko nebo metoda myšlení, aby je ty obdivuhodné bytosti neměly uloženy v hlavě!) Následovali strážcové a nosiči a pak Fi-uův třaslavý mozek, uvelebený rovněž na nosítkách. Potom přišel na řadu Ts-fú v poněkud méně honosných nosítkách, potom já sám na nosítkách daleko nejelegantnějších a kolem mne služebnictvo s jídlem a pitím. Nato kráčeli opět trumpetisté, kteří vykřikovali, až nám bubínky praskaly, a potom několik velikých mozků - člověk by je mohl docela dobře nazvat zvláštními dopisovateli nebo dějepisci - ti měli za úkol pozorovat a zapamatovat si každý detail toho epochálního rozhovoru. Vzadu ve tmě se ztrácel zástup služebníků, kteří nesli a vlekli prapory, hromady vonných hub a podivné symboly. Cestu lemovali ceremoniáři a úředníci ve slavnostních uniformách, lesknoucích se jako ocel, a za jejich řadou, kam až jsem očima pronikl temnotu, rozprostíraly se hlavy obrovského davu.

Přiznávám, že jsem si ještě vůbec nezvykl na ten zvláštní dojem, jakým působí pohled na Selenity, a když jsem se jakoby vznášel po širém moři vzrušené říše hmyzu, nebylo mi nikterak příjemně. Chvíli jsem zakoušel skoro takový pocit, jaký si představuji pod pojmem ‚delirium’. Poznal jsem ho už dříve v měsíčních jeskyních, když jsem se znenadání ocitl uprostřed zástupu Selenitů neozbrojen a s nekrytými zády, ale tehdy mě nepronikl tak ostře. Je to samozřejmě pocit nanejvýš nerozumný a doufám, že jej postupně překonám. Ale ve chvíli, kdy jsem ‚plul’ kupředu do změti toho mocného davu, musel jsem pevně sevřít nosítka a jen s přispěním veškeré síly vůle se mi podařilo potlačit výkřik nebo podobný projev. Trvalo to snad tři minuty; potom jsem se už zase ovládal.

Nějaký čas jsme vystupovali po spirále svislé cesty a potom jsme procházeli řadou obrovských síní, umně vyzdobených a s kupolovitými stropy. Příchod k Lunovládci jistě zařídili schválně tak, aby jeho velikost působila co nejmocnějším dojmem. Každá jeskyně, do níž jsme vstupovali, vypadala větší a odvážněji klenutá než předešlá. Působivost stále větších rozměrů zvyšoval ještě řídký opar slabounce světélkujícího modrého dýmu, který cestou houstl a zbavoval zřetelnosti i bližší postavy. Zdálo se mi, že postupuji ustavičně k čemusi většímu, mlhavějšímu a nehmotnějšímu.

Musím se přiznat, že jsem si před celým tím davem připadal neobyčejně ošumělý a nedůstojný. Byl jsem neoholený a neupravený; břitvu jsem si s sebou nevzal, přes ústa se mi ježily hrubé vousy. Na Zemi jsem vždycky spíše pohrdal veškerou pozorností k vlastní osobě, pokud přesahuje rámec řádné péče o čistotu, ale za těch výjimečných okolností, v nichž jsem se octl, kdy jsem vlastně representoval naši planetu a lidský rod a kdy otázka, jak budu přijat, silně závisela na přitažlivosti mého vzhledu, byl bych dal mnoho za něco trošku umělečtějšího a důstojnějšího než ty slupky, co jsem měl na sobě. Věřil jsem tak pevně, že Měsíc je neobydlený, že jsem taková opatření docela přehlédl. A tak jsem se nastrojil do flanelového kabátu, sportovních kalhot a golfových punčoch, postříkaných všemožnou špínou, jakou Měsíc skýtá, do střevíců (na nichž scházel levý podpatek) a do přikrývky, v níž jsem hlavu prostrčil dírou. (Ty šaty skutečně pořád ještě nosím.) Ostré štětiny mi krásy jistě nepřidaly a na koleně sportovních kalhot jsem měl nezalátanou trhlinu, která se mi, jak jsem dřepěl na nosítkách, nápadně rozevírala; a ještě k tomu mi pravá punčocha tvrdošíjně padala až ke kotníku. Jsem si plně vědom, jaké bezpráví jsem svým zevnějškem spáchal na lidstvu, a kdybych si byl dovedl spíchnout něco jen trochu neobvyklého a imposantního, byl bych to udělal. Ale nemohl jsem na nic připadnout. Udělal jsem, co se dalo, s přikrývkou - poskládal jsem si ji trochu na způsob tógy - a jinak jsem seděl tak vzpřímeně, jak mi to kolébání nosítek dovolovalo.

Představte si nejrozlehlejší síň, v jaké jste kdy byli, nedokonale osvětlenou modrým světlem a potemnělou jakousi šedomodrou mlhou, která se vzdouvá tvory kovově nebo sinavě šedými a tak bláznivě rozmanitými, jak jsem už naznačil. Představte si, že ta síň končí otevřeným obloukem, za nímž je ještě větší síň, a za ní ještě větší a tak dále. Na konci toho průhledu je matně vidět řadu do nedozírna stoupajících schodů jako k Ara Coeli v Římě. Když se člověk blíží k jejich úpatí, jako by šly výš a výše. Ale nakonec jsem dospěl pod obrovský klenutý průchod a uzřel jsem jejich vrcholek, kde na trůně vznešeně spočíval Lunovládce.

Seděl ve výhni modrého žáru, dá-li se to tak říci. V okolní temnotě to vytvářelo dojem, jako by se vznášel v modročerném prázdnu. Ze začátku vyhlížel jako malý, světélkující obláček, zádumčivě spočívající na svém chmurném trůně; jeho mozková schránka měřila v průměru jistě mnoho yardů. Z nějakého důvodu, kterého se nemohu dopátrat, zářila z pozadí trůnu, na němž seděl, řada modrých reflektorů a bezprostředně ho obklopovala jakási svatozář. Kolem něho se černali maličcí, v té záři nezřetelní tělesní strážcové, kteří ho podpírali a drželi, a ve stínu pod ním stáli v obrovském půlkruhu jeho intelektuální podřízení, jeho paměti, počtáři, badatelé a sluhové a veškerý význačný hmyz měsíčního dvora. Ještě níže stáli ceremoniáři a poslové, po všech nesčetných stupních trůnu byli rozestaveni strážcové a dole na úpatí se zmítalo mohutné množství nižších měsíčních hodnostářů, nesmírné, rozmanité, nezřetelné, přecházející nakonec v naprostou čerň. Bez ustání vrzali chrastivými údy a nohama skřípali po skalnaté půdě.

Když jsem vstoupil do předposlední síně, zazněla hudba, rozvinula se v majestátní velkolepost tónů a vřískot hlasatelů zanikl…

Vstoupil jsem do síně poslední a největší…

Můj průvod se rozevřel jako vějíř. Ceremoniáři a strážcové se rozestoupili vpravo i vlevo a troje nosítka se mnou, Fi-uem a Ts-fúem se pohybovala přes lesklou tmavou podlahu k úpatí obrovského schodiště. Potom se ozvalo mocné bušení a bzukot, který se mísil s hudbou. Oba Selenité sestoupili z nosítek, ale mne vyzvali, abych zůstal sedět - měla to být asi zvláštní pocta. Hudba ustala, ale bzukot nikoliv a současný pohyb desetitisíce uctivých hlav obrátil mou pozornost k svatozáří obklopené vrcholné inteligenci, jež se tyčila nade mnou.

Když jsem se po prvé zadíval do toho zářivého lesku, podobal se náramně ten mozek mozků neprůhlednému, beztvarému měchýři s matnými, vlnivými stopami závitů, které se uvnitř viditelně svíjely. Potom jsem s úlekem spatřil, že pod tou nestvůrností a těsně nad okrajem trůnu vyhlížejí z té záře nepatrné skřítčí oči. Žádný obličej, ale oči, jako by hleděly dírkami. Ze začátku jsem neviděl nic než dvě strnulá očka a potom jsem pod nimi rozeznal trpasličí tělíčko a hmyzí, článkovité údy, celé zvadlé a bílé. Oči se na mne upíraly s podivnou intensitou, ale spodní část nafouklé koule byla vrásčitá. Na trůně udržovaly to zjevení bezmocné chapadlovité ručičky…

Bylo to mohutné. Bylo to žalostné. Člověk zapomněl na síň i na dav.

Vystupoval jsem trhaně po schodišti. Zdálo se mi, že temně žhnoucí mozková schránka se nade mnou šíří, a jak jsem se blížil, strhávala stále více celý efekt na sebe. Rady služebníků a pomocníků seskupených kolem svého pána jako by se tratily a unikaly do noci. Šeří služebníci měli plno práce - postřikovali ten velkolepý mozek chladicí tekutinou, poplácávali ho a podpírali. Pokud jde o mne, seděl jsem v rozhoupaných nosítkách, pevně je svíral a hleděl na Lunovládce. Nemohl jsem od něho odvrátit zrak. A nakonec, když jsem dospěl na plošinku, kterou oddělovalo od výsostného sedadla jenom nějakých deset stupňů, nádherné pletivo hudby dosáhlo vrcholu a zmlklo a já zůstal v tom obrovském prostoru jako nahý, vystaven klidnému, pátravému pohledu Lunovládcových očí.

Zpytoval prvního člověka, kterého viděl…

Sklopil jsem konečně zrak od jeho velkoleposti k postavám ztrácejícím se kolem něho v modrých mlhách a pak jsem sjel pohledem po schodech dolů k masám Selenitů, tichých a plných očekávání, nakupených dole v tisícových zástupech. Opět se na mne sápala jakási nerozumná hrůza… A pominula.

Po přestávce nastalo zdravení. Pomohli mi z nosítek a pak jsem zůstal hloupě stát a dva štíhlí úředníci zatím prováděli za mne celou řadu podivných a bezpochyby hluboce symbolických gest. Vybraná encyklopedická družina učenců, která mě doprovodila až ke vstupu do poslední síně, se objevila dva stupně nade mnou a vlevo i vpravo ode mne, připravena k službám Lunovládci. Fi-uův bledý mozek se usadil asi tak na půl cestě k trůnu v takové poloze, aby mohl mezi námi snadno zprostředkovávat styk, aniž se musel přitom otáčet zády k Lunovládci nebo ke mně. Ts-fú se postavil za něj. Bokem, stále obráceni čelem k panovníkovi, přimanévrovali ke mně obratní ceremoniáři. Sedl jsem si na paty jako Turek a Fi-u i Ts-fú nade mnou rovněž poklekli. Nastala pausa. Oči bližších dvořanů těkaly ode mne k Lunovládci a zase zpátky ke mně a skrytými davy dole přelétl nedočkavý sykot a pískot a ustal.

Ustalo bzučení.

Po prvé a naposledy jsem na Měsíci zažil ticho.

Vtom jsem si uvědomil jakýsi slabý, sípavý zvuk. To Lunovládce mě oslovil. Znělo to, jako když se jezdí prstem po okně.

Nějaký čas jsem na něj pozorně hleděl a pak jsem se podíval na bdělého Fi-ua. Mezi těmi útlými bytostmi jsem si připadal směšně tlustý, svalnatý a masivní - hlava samá čelist a černé vlasy a vousy. Obrátil jsem zrak zpět k Lunovládci. Už zmlkl; jeho služebníci se činili, až se mu zářivý povrch mozku leskl a stékala po něm chladivá sprcha.

Fi-u v té zámlce přemýšlel. Radil se s Ts-fúem. Potom se rozpípal svou srozumitelnou angličtinou - zprvu trošku nervosně, takže nemluvil příliš jasně.

‚Hm - Lunovládce - by chtěl říci - by chtěl říci - usuzuje, že jste - hm - lidé - že jste člověk z planety Země. Chtěl by říci, že vás vítá - vítá vás - a chtěl by se dovědět - dovědět, mohu-li použít toho slova - o vašem světě a poznat důvod, proč jste přišel k nám.’

Odmlčel se. Už už jsem se mu chystal odpovědět, když se ozval znovu. Nevím, co tou pasáží mínil, ale domnívám se, že měla být zdvořilostní. Říkal mi, že Země znamená pro Měsíc tolik co Slunce pro Zemi a že Selenité by se velmi rádi o Zemi i o lidech něco dověděli. Potom mi říkal, bezpochyby také jako zdvořilost, jaká je vzájemná velikost a průměr Země a Měsíce a s jakým obdivem a hloubáním Selenité naši planetu odedávna pozorovávali. Uvažoval jsem se sklopenýma očima a rozhodl jsem se odpovědět, že lidé také chtěli vědět, co je asi na Měsíci, považovali jej za mrtvý a ani ve snu netušili takovou nádheru, jakou jsem tam dnes spatřil. Lunovládce mi vyjádřil uznání tím, že roztočil své dlouhé modré paprsky, z čehož jsem vůbec nebyl moudrý, a po celé veliké síni se rozlétl pískot, šepot a šum nad zprávou o tom, co jsem řekl. Potom se jal předkládat Fi-uovi řadu dotazů, na něž se odpovídalo snadněji.

Vyrozumívá, vysvětloval, že žijeme na zemském povrchu, že náš vzduch a moře jsou na zeměkouli zvenčí; to druhé už vlastně věděl od svých odborníků v astronomii. Velmi mu záleží na podrobnějších informacích o tom, čemu říkal mimořádné poměry, neboť se odjakživa přikláněli k názoru, že hustá hmota činí Zemi neobyvatelnou. Nejdříve se pokoušel vyzvědět krajní teplotní výkyvy, jakým jsme my, pozemské bytosti, vystaveny, a hluboce ho zaujal můj popisný výklad mraků a deště. To si dovedl dost dobře představit, protože měsíční atmosféra je ve vnějších chodbách na noční straně nezřídka silně mlžnatá. Náramně se podivil, že sluneční světlo není pro naše oči příliš intensivní, a zaujalo ho, jak jsem se mu pokoušel vysvětlit, že lom světla ve vzduchu nám oblohu zbarvuje do modra, ačkoliv pochybuji, že tomu jasně rozuměl. Vysvětloval jsem mu, jak duhovka lidského oka umí stáhnout zorničku a chránit tak jeho choulostivou vnitřní strukturu před nadměrným slunečním světlem, a dostal jsem dovolení přiblížit se k jeho vznešenosti až na několik stop, aby ten úkaz mohl pozorovat. To vedlo k porovnávání měsíčních a pozemských očí. Měsíční jsou nejen nadmíru citlivé na takové světlo, jaké vidí lidé, ale mohou vidět i teplo a každý teplotní rozdíl uvnitř Měsíce jim předměty osvětluje.

Duhovka byla pro Lunovládce orgánem zcela novým. Nějakou dobu se bavil tím, že mi blýskal do obličeje svými paprsky a pozoroval, jak se mi stahují zorničky. Na chvíli mě tím celého oslnil a oslepil…

Ale přestože to bylo nepříjemné, nabýval jsem při tom rozumném systému otázek a odpovědí téměř neznatelně znovu rovnováhu. Mohl jsem zavřít oči, myslet na svou odpověď a skoro zapomenout, že Lunovládce nemá tvář…

Jakmile jsem sestoupil zase na své místo, zeptal se mne Lunovládce, jak se chráníme před horkem a bouřemi, a já jsem mu vykládal o stavitelství a zařizování domů. Tady jsme zabředli do nedorozumění a zmateného dotazování, což - musím přiznat - způsobily hlavně moje nepřesné výrazy. Dlouho a dlouho jsem mu nemohl vysvětlit podstatu domu. Jak jemu, tak jeho selenitským pobočníkům bezpochyby připadalo jako největší vrtoch na světě, že by si lidé měli stavět domy, když by mohli sestoupit do děr, a další komplikace jsem vyvolal, když jsem se jim snažil vyložit, že lidé původně bydleli v jeskyních a dnes že vedou pod povrchem železnice a mnohá zařízení. Tady mě asi svedla touha po intelektuální úplnosti. Značně jsme se také zamotali díky mému stejně nemoudrému pokusu povědět jim o dolech. Nakonec jsme nechali to thema otevřené a Lunovládce se mne tázal, co děláme s vnitřkem zeměkoule.

Když vyšlo nakonec najevo, že my lidé nevíme naprosto nic o obsahu světa, na němž se od nepaměti vyvíjely generace našich předků, zaplavil i nejvzdálenější kouty slavnostního shromáždění příval štěbetání a pískotu. Třikrát jsem musel opakovat, že ze všech čtyř tisíc mil hmoty mezi povrchem Země a jejím středem znají lidé sotva jednu míli shora, a to jenom matně. Lunovládce chtěl pak vědět, proč jsem přiletěl na Měsíc, když jsme se naší vlastní planety zatím sotva dotkli, ale nenutil mě, abych mu to vykládal, protože už dychtil po tom, aby mohl dál podrobně sledovat, jak šíleně mu bořím všechny představy.

Vrátil se k problému počasí a já jsem se snažil popsat věčně měnivou oblohu, sníh, mráz a vichřice. ‚Ale když nastane noc,’ ptal se, ‚není zima?’ Řekl jsem mu, že je chladněji než ve dne. ‚A nezmrzne vám ovzduší?’

Říkal jsem mu, že ne; že natolik zima není nikdy, protože naše noci jsou krátké. ‚Ani nezkapalní?’

Už jsem chtěl říci ,Ne,’ ale pak mi napadlo, že alespoň jedna část naší atmosféry, vodní páry, někdy zkapalní a vytvoří rosu a jindy zmrzne a vytvoří mráz - to je postup dokonale analogický zamrzání veškeré vnější atmosféry Měsíce za dlouhých lunárních nocí. Ten bod jsem objasnil dobře a Lunovládce se pak se mnou rozhovořil o spánku. Potřeba spánku, která přepadá všechny tvory tak pravidelně každých čtyřiadvacet hodin, je totiž rovněž součástí našeho pozemského údělu. Na Měsíci odpočívají jenom zřídka kdy a po výjimečném vypětí. Potom jsem se snažil popsat mu vlahou nádheru letní noci a odtud jsem přešel k popisu živočichů, kteří v noci vycházejí na lov a ve dne spí. Vyprávěl jsem mu o lvech a tygrech a tu jsme zřejmě uvízli ve slepé uličce. Na Měsíci neexistují totiž kromě vodních stvůr žádní tvorové, kteří by nebyli naprosto zdomácnělí a podrobeni jejich vůli, a tak je tomu od nepaměti. Mají obludné vodní tvory, ale žádné zlé šelmy, a těžko si dovedou představit, že by v noci žilo ‚venku’ něco silného a velkého…”

[Zde je zpráva natolik porušena, že takových dvacet i více slov nelze přepsat.]

“Domnívám se, že hovořil se svými pobočníky o podivné lehkomyslnosti a nerozumu (člověka), jenž žije pouze na povrchu světa jako dítě vln a větrů a všech vesmírných náhod, nedovede se ani sjednotit, aby přemohl dravce vraždící jeho rod, a přesto se odvažuje vniknout na jinou planetu. Při tom postranním rozhovoru jsem seděl a přemítal a potom jsem mu na jeho přání vyprávěl o různých druzích lidí. Zkoumal mě otázkami. ‚A pro všechny práce máte tentýž druh lidí? Ale kdo myslí? Kdo vládne?’

Naznačil jsem mu v obrysech demokratickou metodu.

Když jsem skončil, poručil si chladivou sprchu na čelo a potom mě požádal, abych svůj výklad zopakoval, jelikož má zato, že mu něco uniklo.

‚Oni tedy nedělají různé věci?’ tázal se Fi-u.

Někteří, připustil jsem, jsou myslitelé a jiní úředníci; někteří loví, jiní jsou mechanici, jedni umělci a druzí nádeníci. ‚Ale vládnou všichni,’ řekl jsem.

‚A nejsou odlišně utvářeni, aby to vyhovovalo jejich odlišným povinnostem?’

‚Ne tak, aby to bylo vidět,’ řekl jsem, ‚až snad na šaty. Myšlením se snad trošku liší,’ dodal jsem přemítavě.

‚Myšlením se musí lišit výrazně,’ řekl Lunovládce, ‚jinak by chtěli dělat všichni totéž.’

Abych svůj výklad uvedl v soulad s jeho apriorními představami, řekl jsem, že usuzuje správně. ‚Máme to všechno skryto v mozku,’ řekl jsem, ‚ale rozdíl v tom je. Možná že kdyby bylo do lidských myslí a duší vidět, byly by stejně rozmanité a nestejné jako Selenité. Jsou velcí lidé i malí lidé, lidé, kteří mají široký rozmach, i lidé, kteří umějí rychle postupovat; hluční lidé s trubačskou myslí i lidé, kteří si pamatují, aniž myslí…” Další tři slova depeše jsou nezřetelná.

Přerušil mě, aby mi připomenul má předchozí tvrzení. ,Ale vy jste řekl, že vládnou všichni lidé?’ doléhal na mne.

‚Do jisté míry,’ řekl jsem a obávám se, že jsem to svým vysvětlením ještě více zatemnil.

Sáhl k pozoruhodnému faktu. ‚Chcete říci,’ otázal se mne, ‚že u vás neexistuje žádný Zeměvládce?’

Napadlo mi několik lidí, ale nakonec jsem ho ujistil, že neexistuje. Vyložil jsem mu, že takoví autokraté a císaři, s nimiž jsme to už na Zemi zkusili, skončili obyčejně pitím, neřestí nebo násilnictvím a že velká a vlivná část lidstva na Zemi, k níž patřím i já, totiž Anglosasové, nemíní už nic takového zkoušet. Nad čímž Lunovládce užasl ještě více.

‚Ale jak si udržujete i tu moudrost, co máte?’ zeptal se mne; a já jsem mu vysvětloval, jak svému nedostatečnému [tady je slovo vynecháno, pravděpodobně ‚mozku’] pomáháme knihovnami. Vysvětloval jsem mu, že naše věda roste spojeným úsilím nesčetných drobných lidí, a k tomu neměl žádný komentář až na to, že jsme už mnoho museli zvládnout, i když u nás panuje společenská divočina, nebo jinak bychom se nebyli dostali na Měsíc. Přesto je tu nápadný kontrast. Selenité věděním rostou a mění se; lidé si vědění ukládají kolem sebe a zůstávají - vyzbrojenými divochy. To řekl…” [Tady je kousíček zprávy nezřetelný.]

“Potom na mně vyzvídal, jak se po Zemi pohybujeme, a já jsem mu popsal naše železnice a lodi. Nějaký čas nemohl pochopit, že páry používáme teprve sto let, ale když mi porozuměl, zjevně ho to udivilo. (Mohl bych tu snad upozornit, že Selenité ku podivu počítají na roky zrovna tak jako my na Zemi, ačkoliv v jejich číselné soustavě se vyznat nemohu. Nevadí mi to však, protože Fi-u rozumí soustavě naší.) Dále jsem mu vyprávěl, že lidstvo sídlí v městech teprve devět nebo deset tisíc let a že ještě nežijeme v bratrské soudržnosti, nýbrž pod mnoha různými vládními formami. Když to Lunovládci objasnili, byl tím nesmírně překvapen. Nejdříve myslel, že míníme pouze správní oblasti.

‚Naše státy a říše jsou teprve velice hrubým předobrazem řádu, jaký se jednoho dne nastolí,’ řekl jsem a začal jsem mu vyprávět….” [V tom místě je úsek zdéli nějakých třiceti čtyřiceti slov zcela nečitelný.]

Na Lunovládce mocně zapůsobilo, že lidé tak pošetile lpí na nepohodlné různosti jazyků. ‚Chtějí spolu mluvit, a přitom se nedomluví,’ řekl a pak se mne dlouho podrobně vyptával na války.

Z počátku byl zmaten a nemohl mi uvěřit. ‚To myslíte vážně,’ žádal si potvrzení, ‚že pobíháte po povrchu svého světa - toho světa, o jehož bohatství jste teprve sotva zavadili - a zabíjíte se navzájem, aby zvěř měla co žrát?’

Řekl jsem mu, že to pochopil dokonale.

Vyptával se mne na podrobnosti, aby podpořil svou obrazotvornost. ‚Ale neutrpí přitom lodi a vaše ubohá městečka?’ tázal se a já viděl, že pustošení majetku a zařízení na něj zapůsobilo zřejmě skoro tolik jako zabíjení. ‚Povězte mi více,’ řekl Lunovládce, ‚vyličte mi to tak, abych si o tom mohl udělat obrázek. Já takové věci nedovedu pochopit.’

A tak jsem mu chvíli, i když dosti nerad, vyprávěl historii pozemských válek.

Vyprávěl jsem mu o prvních válečných rozkazech a obřadech, o výstrahách a ultimátech, o šikování a pochodu vojsk. Naznačil jsem mu, co jsou to manévry posice a svedená bitva. Vyprávěl jsem mu o obléhání a přepadech, o hladovění a útrapách v zákopech a o strážích mrznoucích ve sněhu. Vyprávěl jsem mu o nespořádaných ústupech a nenadálých útocích, o zoufalém posledním odporu a slábnoucích nadějích, o nelítostném pronásledování uprchlíků a o padlých na bojišti. Vyprávěl jsem mu rovněž o minulosti, o nájezdech a masakrech, o Hunech a Tatarech, o válkách Mohameda a kalifů i o křižáckých výpravách. A jak jsem pokračoval a Fi-u překládal, Selenité vrkali a mumlali v stále rostoucím vzrušení.

Vyprávěl jsem jim, že jedna pancéřová loď může vypálit tunovou střelu do vzdálenosti dvanácti mil a prorazí dvacet stop železa - a jak umíme řídit torpéda pod vodou. Nato jsem popsal Maximovu strojní pušku v akci i to, jak v mých představách vypadala bitva u Colenso. Lunovládce tomu nechtěl věřit a přerušil dokonce překlad mého vyprávění, aby si u mne ověřil jeho správnost. Pochybovali zejména o mém líčení, jak lidé jásají a veselí se, když jdou do (? bitvy).

‚Ale to se jim přece nemůže líbit!’ překládal Fi-u.

Ujistil jsem je, že lidé mé rasy považují bitvu za nejslavnější událost v životě, načež celé shromáždění strnulo úžasem.

‚Ale co vám ty války přinášejí?’ zeptal se Lunovládce, drže se thematu.

‚Spíš odnášejí!’ řekl jsem. ‚Ubude lidstva!’

‚Ale proč by mělo být potřebí - - -?’…

Nastala přestávka, chladivá sprcha mu dopadla na čelo a pak promluvil znovu.”

[Na tomto místě převládla v záznamu řada vlnových poruch, které se jevily jako matoucí komplikace už od té chvíle, kdy Cavor popisoval ticho, jež se rozhostilo před prvním Lunovládcovým projevem. To vlnění je zřejmě působeno zářením z nějakého měsíčního zdroje a blíží se Cavorovým střídavým signálům tak vytrvale, že vzbuzuje podezření, jako by se mu nějaký operatér záměrně míchal do zpráv, aby se nedaly přečíst. Ze začátku je to vlnění drobné a pravidelné, takže s trochou pozornosti a se ztrátou několika málo slov jsme dokázali Cavorovu zprávu rozluštit; potom se rozšiřuje a zvětšuje, potom je náhle nepravidelné a ta nepravidelnost působí nakonec takovým dojmem, jako kdyby někdo čmáral přes řádek písma. Dlouho si nelze z té bláznivě klikaté stopy nic vybrat; potom z čistá jasná rušení přestává, několik slov zůstane zřetelných, ale pak se znovu objevuje a trvá až do konce depeše, takže smazává naprosto všechno, co se Cavor pokoušel vysílat. Jde-li skutečně o úmyslný zásah, proč Selenité raději nechávali Cavora dále vysílat svá poselství v blahé nevědomosti o tom, že oni záznamy ruší, když bylo přece úplně v jejich moci a mnohem snadnější a pohodlnější, aby jeho počínání kdykoliv zarazili - to je problém, k němuž nemohu ničím přispět. Zřejmě tomu tak bylo a to je vše, co mohu říci. Poslední útržek jeho popisu Lunovládce začíná v půli věty.]

“vyptávali se mne velmi zevrubně na mé tajemství. Za chviličku jsem se s nimi domluvil a konečně se mi objasnila záhada, která mě sužovala od té doby, co jsem si uvědomil rozsáhlost jejich vědy, totiž jak to, že oni sami ‚cavorit’ dosud neobjevili. Teď už vím, že ho znají jako teoretickou látku, ale pokládali ji vždy za prakticky nerealisovatelnou, protože z nějakého důvodu na Měsíci není helium, a helium - - -“

[Poslední písmena slova helium znovu trhá rušivá stopa. Všimněte si slova “tajemství”, neboť na něm, a jedině na něm stavím svůj výklad následující zprávy, pravděpodobně poslední zprávy, kterou nám vůbec poslal, jak jsme s panem Wendigeem oba přesvědčeni.]

26

POSLEDNÍ ZPRÁVA, KTEROU CAVOR ODESLAL NA ZEM

Tak neuspokojivě mizí do ztracena předposlední Cavorova zpráva. Jako bych ho viděl v té dálce, v modrém přísvitu mezi aparáty, jak nám až do posledního dechu horlivě signalisuje a vůbec netuší, že se mezi nás snesla rušivá opona, vůbec netuší konečné nebezpečí, které se už jistě k němu odkudsi plížilo. Neblahý nedostatek prostého zdravého rozumu ho dokonale zradil. Vyprávěl jim o válkách, o tom, jakými silami lidé vládnou a jak jich využívají, vyprávěl jim o jejich nenasytných agresích, o nekonečnosti jejich malicherných konfliktů. Zaplavil takovými představami o naší rase celý měsíční svět a nakonec muselo dojít k té nejosudnější chybě, kdy připustil, že na něm jediném závisí - aspoň na dlouhou dobu - dosáhnou-li Měsíce ještě nějací jiní lidé. Dovedu si jasně představit, co si z toho vyvodil ten chladný, nelidský rozum Měsíce; on sám asi také pojal podezření a potom si to náhle uvědomil v plném rozsahu. Vidím ho v duchu, jak se potuluje po Měsíci a stále více si vyčítá svou osudnou neopatrnost. Mezitím Lunovládce pravděpodobně rozvažoval novou situaci a Cavor si směl asi po celou tu dobu chodit stejně volně jako dříve. Ale po zprávě, kterou jsem právě uvedl, mu jakési překážky bránily, aby se opět dostal k svému elektromagnetickému přístroji. Několik dní jsme nezachytili nic. Možná že mu udělili novou audienci a on se snažil vykličkovat ze svých dřívějších doznání. Kdopak to může vědět?

A potom z čistá jasná, jako výkřik z temnot, jako výkřik, po němž se rozhostí klid, přišla poslední zpráva. Je to nejkratší úryvek, kusý začátek dvou vět.

První zněl: “Byl jsem blázen, že jsem Lunovládci prozradil - - -“

Následovala asi minutová pausa. Pravděpodobně ho vyrušil někdo zvenčí. Odchází od aparátu - strašlivě váhá, obklopen spoustou přístrojů, v té matné, modře osvětlené jeskyni sotva viditelných - náhle pádí zpátky pln odhodlání, které přišlo příliš pozdě. Potom, jako by vysílal v chvatu, ozvalo se: “Cavorit se vyrábí takto: Vezměte - - -“

Následovalo jediné slovo, slovo docela nesmyslné, znějící tak, jak tu stojí: “ztečné”.

A to je vše.

Možná že se pokoušel kvapně vyťukat “zbytečné”, když ho osud už už dostihoval. Co se u toho přístroje vlastně dělo, nemůžeme říci. Ať to bylo cokoliv, vím, že už nikdy z Měsíce žádnou zprávu nedostaneme. Mně aspoň přispěl na pomoc živý sen, a tak vidím Cavora skoro stejně jasně jako ve skutečnosti, modře osvětleného, fantastického, rozcuchaného, jak zápasí v sevření těch hmyzích Selenitů, zápasí pod jejich nátlakem stále zoufaleji a beznadějněji, jak křičí, zapřísahá je, nakonec možná i bojuje, a jak ho krok za krokem zatlačují pryč od veškerého spojení s jeho rodem, navěky do Neznáma - do tmy, do ticha bez konce…

1 Po Kolumbově objevu Ameriky papež - v zájmu šíření katolické víry a posilování vlivu církve - potvrdil zvláštní bulou záboř všech území, která Kolumbus objevil, a právo na ten nový svět, bohatý zlatem, stříbrem a netušenými možnostmi kolonisačními, dal výhradně Španělsku.

2 H. G. Wells, historik zevrubně obeznámený s českými dějinami, v nichž ho zaujalo zejména husitské hnutí, naráží ve svém přirovnání pravděpodobně na Zikmundovy příšerné “železné rytíře”, křižáky od hlavy po paty oděné železem, kteří v létě r. 1420 obklíčili Prahu.

3 Je zajímavé, že pokud jsme byli v kouli, nepocítili jsme ani nejmenší touhu po jídle ani jsme nepozorovali, že by nám chybělo, když jsme na ně zapomněli. Nejdříve jsme se k chuti nutili, ale později jsme se postili úplně. Celkem jsme nespotřebovali ani setinu kondensovaných zásob, co jsme si s sebou vzali. Množství kysličníku uhličitého, který jsme vydýchali, drželo se také mimořádně nízko, ale naprosto nedovedu vysvětlit, proč tomu tak bylo.

4 Cockney - typ rodilého Londýňana, obdoba typu pražského Žižkováka z období po první světové válce.

5 Narážka na Keplerovu vědeckofantastickou povídku Somnium, která líčí sen o cestě na Měsíc. Volva v ní značí Zemi, subvolvani měsíční tvory, žijící často v jeskyních.

6 Narážka na tehdy proslulého sběratele a obchodníka s cizokrajnými zvířaty Johanna Christiana Carla Jamracha (1815-91), pocházejícího z Hamburku.

7 Nevzpomínám si, že bych byl na Měsíci viděl něco ze dřeva; dveře, stoly, všechno, co na Zemi patří do truhlářského řemesla, bylo z kovu a myslím, že většinou ze zlata, protože se jako kov - při stejné hodnotě jiných věcí - přirozeně samo doporučovalo pro svou snadnou zpracovatelnost, jakož i pevnost a stálost.

8 Brighton - mondénní lázeňské město na jižním pobřeží Anglie, 75 km od Londýna.

9 Magna Charta - zkrácený název pro Velkou listinu svobod (Magna Charta Libertatum), jejíž podepsání r. 1215 si na anglickém králi Janu Bezzemkovi vynutila normanská šlechta ve spojení s anglosaským městským a selským stavem. Má charakter ústavní listiny, která zaručuje nejen politická a ekonomická práva jednotlivých stavů a měst, ale jmenovitě též individuální práva občanská.

10 Nikola Tesla (1859-1943) vynálezce; prováděl význačné pokusy s bezdrátovou telegrafií.

11 Somerset House - ústřední archiv britského království. Jsou v něm soustředěny veškeré matriční záznamy, uchovávají se v něm závěti a rovněž se v něm evidují veškeré státní příjmy.

- 141 -