Stroj času

Herbert George Wells

(1992)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Stroj času vyšel v roce 1895, v témže roce, kdy vzniklo několik převratných technických vynálezů – například bezdrátový telegraf, film či elektrifikovaná železnice. Poutník v čase, vědec zabývající se hledáním čtvrté dimenze prostoru, se díky svému vynálezu neobyčejného stroje přenáší do daleké budoucnosti, do roku 802 701. Lidstvo v průběhu svého vývoje dosáhlo splnění některých svých tužeb – krásní človíčci eloiové žijí ve zdánlivě spravedlivém společenství na troskách zašlé kultury, ale zároveň postrádají některé přirozené obranné schopnosti, například přizpůsobivost vůči měnícím se životním podmínkám. To může být samozřejmě pro cizince z jiné doby a jiného světa klíčem k pochopení dalších záhad, na něž nenachází jednoznačnou odpověď: kdo jsou to morloci a jak je uspořádán jejich život pod zemí, co určilo vývoj jejich druhu a kam se bude ubírat život dál. Protože nejvzdálenější budoucnost lidstva na Zemi ozařované vychládajícím sluncem je líčena v soumračném, nikoliv radostném a zjednodušené optimistickém duchu, Wellsuv román nebyl několik desetiletí v češtině publikován, nejspíš pro podobnosti ani zdaleka ne náhodné.

Herbert George Wells

Stroj času

přeložila Jana Mertinová

© Copyright by The Literary Executors of the Estate of H. G. Wells

Translation © Jana Mertinová, 1992

PŘELOŽILA JANA MERTINOVÁ

ISBN 80-900015-1-3

KAPITOLA I

Poutník v čase (považujeme za vhodné ho takto nazývat) nám zaníceně vypravoval o závazné věci. Jeho šedé oči se leskly a mžikaly a jindy bledá tvář plála ruměncem. V krbu hořel jasný oheň a v perličkách, jež stoupaly a vybublávaly z našich sklenic, se odrážela měkká zář bělavě žhnoucího světla. Židle, hostitelův vlastní vynález, naše těla spíše objímaly a hýčkaly, než abychom na nich prostě jen seděli. Panovala nádherná odpolední atmosféra, kdy se myšlenky, zbavené pout přízemnosti, rozlétnou k výšinám. Poutník zdůrazňoval jednotlivá místa svého výkladu pohybem hubeného ukazováčku – a my jsme jen tak seděli a ospale se obdivovali jeho nadšení pro tento nový paradox (aspoň tak se nám jevil) jeho rozumu.

„Je nutné, abyste mě pozorně sledovali. Budu muset vyvrátit jednu nebo dvě všeobecně platné představy. Například geometrie, jakou jste se učili ve škole, je založena na zcela mylném základě.“

„Není to pro nás na začátek moc velké sousto?“ ozval se pochybovačně Filby, hašteřivý člověk s rezavými vlasy.

„Já od vás přece nežádám, abyste věřili něčemu, co nemá rozumné opodstatnění. Zanedlouho budete nuceni přiznat, co potřebuji. Zajisté je vám známo, že přímka, čára, jejíž tloušťka se v matematice rovná nule, reálné neexistuje. To jste se učili, že ano? Stejně tak nemá z matematického hlediska vůbec žádnou plochu. Existuje pouze jako abstrakce.“

„Ano, je to tak,“ souhlasil psycholog.

„Rovněž tak krychle, která má jen délku, šířku a výšku, nemůže skutečně existovat.“

„Vyloučeno!“ vyskočil Filby. „Pevné těleso samosebou může existovat. Všechny skutečné předměty…“

„To se domnívá řada lidí. Ale přemýšlejte chvíli. Může existovat okamžitá krychle?“

„Nerozumím vám,“ zavrčel Filby.

„Může reálně existovat krychle, jejíž doba trvání se rovná nule?“

Filby se zamyslel.

„Je to jasné,“ pokračoval Poutník v čase. „Každé skutečné těleso musí mít čtyři rozměry – délku, šířku, výšku a trvání. Hned vám vysvětlím, z jakého důvodu většinou přehlížíme tento fakt. Ve skutečnosti máme co do činění se čtyřmi dimenzemi. Tři z nich vymezují prostor, čtvrtá je čas. Máme však tendenci nečinit podstatný rozdíl mezi oněmi třemi dimenzemi a mezi dimenzí čtvrtou, protože se stává, že naše vědomí se v ní občas pohybuje jen jedním směrem – od počátku do konce našeho života.“

„To je…,“ vmísil se do debaty mladý člověk, který se urputně snažil zapálit si nad lampou doutník, „to je ovšem jasné.“

„O to pozoruhodnější je, že tento fakt bývá tak často přehlížen,“ vysvětloval dál Poutník v čase s nepatrným náznakem úsměvu. „Takhle bychom měli skutečně čtvrtou dimenzi vnímat, ale je spousta lidí, kteří o ní mluví a netuší, co se tím vlastně míní. Jde jen o jiný způsob pohlížení na čas. Není žádný rozdíl mezi časem a kteroukoliv z ostatních tří prostorových dimenzí kromě toho, že naše vědomí se v něm pohybuje stejným směrem. Přesto se někteří pošetilci zuby nehty drží mylné stránky této představy. Víte všichni, co tvrdí o takové čtvrté dimenzi?“

„Já ne,“ ozval se venkovský purkmistr.

„V podstatě jde o toto: O prostoru, jak ho vymezili naši matematici, se praví, že má tři rozměry, které můžeme nazvat délka, šířka a výška. Prostor lze tedy vždy definovat ve vztahu ke třem plochám, z nichž každá je v pravém úhlu k ostatním. Někteří filozofové však položili otázku, proč právě tři dimenze – proč nehledat pravoúhlý vztah v jiném směru – a pokusili se formulovat čtyřdimenzionální geometrii. Referoval o tom asi před měsícem profesor Simon Newcomb na zasedání newyorské matematické společnosti. Víte přece, že na rovné ploše, která má pouze dva rozměry, můžeme snadno demonstrovat model pevného třírozměrného tělesa. Vědci se proto domnívají, že podobným způsobem s pomocí třírozměrných modelů mohou znázornit i čtyřrozměrné těleso – je to jen otázka zvládnutí perspektivy. Chápete?“

„Nu, ano,“ mručel venkovský purkmistr, svraštil obočí a upadl do jakési zádumčivosti. Pohyboval přitom rty, jako by si opakoval modlitbu. „Ano, myslím, že jsem to pochopil,“ vyhrkl po chvíli a jeho tvář se náhle rozjasnila.

„Nebudu vás unavovat výklady o tom, že jsem se nějaký čas zabýval touto čtyřdimenzionální geometrií. Dosáhl jsem jistých pozoruhodných výsledků. Například zde vám ukážu podobenku člověka v osmi letech, další v patnácti, v sedmnácti, ve třiadvaceti letech. Zcela zřetelně vidíte, že jsou to jakési úseky – trojrozměrná zobrazení jeho čtyřdimenzionální existence. Ta je nezvratná a pevně daná.“

Poutník v čase se na chvíli odmlčel, aby umožnil přítomným strávit jeho sdělení, a poté pokračoval:

„Vědci velmi dobře vědí, že čas je jen jistý druh prostoru. Podívejte se na tyto údaje. Jde o zcela běžný záznam meteorologických pozorování. Tahle čára znázorňuje pohyb barometru. Včera byl barometr dost vysoko v noci poklesl, dokud nedosáhl až do této výše. Rtuť tedy opsala určitou křivku – nicméně tato čára se nedá zaznamenat v žádné prostorové dimenzi. Rtuť ji přesto opsala: a z toho musíme vyvodit jediný závěr – že patří ke čtvrté dimenzi.“

„Jenže,“ namítl lékař, jenž upřeně pozoroval uhlíky v krbu, „je-li čas skutečně pouze čtvrtou dimenzí prostoru, proč byl vždy vnímán jako cosi jiného? A proč se nemůžeme pohybovat v čase, tak jako se pohybujeme v ostatních prostorových dimenzích?“

Poutník v čase se usmál.

„Jste si jist, že se v prostoru můžeme volně pohybovat? Můžeme bez obtíží jít napravo i nalevo, dopředu i dozadu, a lidé to opravdu vždycky dělali. Ve dvou dimenzích se tedy pohybujeme zcela běžně, to připouštím. Ale pohyb dolů a vzhůru? V něm nás omezuje gravitace.“

„Nemáte úplně pravdu,“ namítl lékař. „Existují přece balóny!“

„Jenže dřív, než se objevily, neměl člověk možnost vertikálního pohybu – pokud nebereme v potaz výskok či nerovnosti povrchu.“

„Pohyb dolů i nahoru je přesto do určité míry možný,“ stále oponoval lékař.

„Daleko snáze dolů než nahoru.“

„Jenže v čase se není možné pohybovat vůbec, není možné vzdálit se z přítomného okamžiku.“

„Milý pane, a v tom se právě mýlíte. Celý svět se v tomto ohledu mýlí. Dostáváme se stále dál od přítomného okamžiku. Naše duchovní bytost, jež je nehmotná, a tudíž nemá žádný rozměr, prochází dimenzí času neměnnou rychlostí od kolébky až do hrobu. Je to stejné, jako bychom se spouštěli dolů, v případě, že bychom svoji existenci začali padesát mil nad zemským povrchem.“

„Má to však jeden háček,“ přerušil ho psycholog. „V prostoru se můžeme pohybovat všemi směry, ale v čase ne.“

„A to je právě zárodek mého velkého objevu. Jestliže tvrdíte, že se nemůžeme pohybovat v čase, jste na omylu. Například vzpomínám-li si živě na nějakou událost, vracím se v duchu k okamžiku, kdy se odehrála; jsem duchem nepřítomný, jak se říká. Na okamžik jsem vykonal skok do minulosti. Bohužel nám scházejí prostředky, abychom se mohli vrátit zpět na delší dobu – tak je tomu i u primitiva nebo u zvířete, které se nedokáže udržet šest stop nad zemí. Ale civilizovaný člověk je na tom v tomto směru lépe než primitiv. Může navzdory gravitačním zákonům vystoupat do výšky v balónu. Proč by tedy nemohl doufat, že jednou dokáže zastavit nebo uspíšit pohyb v časové dimenzi nebo dokonce změnit jeho směr a ubírat se opačně?“

„Ó!“ vyskočil Filby. „To všechno je…“

„Proč ne?“ znovu se ptal Poutník v čase.

„Odporuje to zdravému rozumu,“ řekl Filby.

„Proč?“ odpověděl další otázkou Poutník.

„I kdybyste dokázal, že černé je bílé,“ uzavřel Filby, „mě stejně nepřesvědčíte.“

„Možná že ne,“ usmál se Poutník. „Ale udělal jste již první krok – věnoval jste pozornost mému bádání v čtyrdimenzionální geometrii. Dávno jsem toužil po stroji…“

„Na cestu časem!“ zvolal mladík.

„Který by se dokázal pohybovat kterýmkoliv směrem v prostoru i čase podle přání toho, kdo ho ovládá.“

Filby se spokojil s ironickým smíchem.

„Ale já ho mám experimentálně ověřený,“ prohlásil Poutník.

„To by byla báječná pomůcka pro historika,“ podotkl psycholog. „Člověk by se mohl vypravit do minulosti a ověřit si, zda například bitva u Hastingsu proběhla skutečně tak, jak je vylíčena.“

„Nemyslíte, že byste tam vzbuzoval nežádoucí pozornost?“ napadlo lékaře. „Naši předkové neměli velké pochopení pro anachronismy.“

„Člověk by se mohl učit řečtinu přímo od Homéra nebo od Platóna,“ uvažoval mladíček nahlas.

„A kdybyste to udělal, jistě byste při zkoušce propadl. Němečtí jazykovědci totiž řečtinu dost vylepšili.“

„A co teprve budoucnost!“ zvolal mladík. „Jen si to představte! Investoval bych peníze nebo bych si je uložil na vysoký úrok, a hurá do budoucnosti!“

„A třeba byste našel společnost,“ musel jsem se usmát, „zbudovanou na čistě komunistických principech.“

„To jsou jen výstřední a bláznivé teorie!“ poznamenal psycholog.

„Ano, byl jsem stejného názoru, a proto jsem o ničem nemluvil, dokud…“

„Experimentálně ověřený stroj času?“ zvolal jsem. „Chcete to dokázat?“

„Experiment!“ vykřikl Filby, jenž nevynikal přílišnou bystrostí ducha.

„Předveďte nám ten svůj experiment,“ navrhl psycholog, „i když všichni předem víme, že to bude jen humbuk.“

Poutník v čase se po nás s úsměvem podíval. A stále s týmž úsměvem si vrazil ruce hluboko do kapes, vstal a pomalu vyšel z pokoje. Slyšeli jsme šoupání jeho trepek, jak kráčel po dlouhé chodbě směrem k laboratoři.

Psycholog se na nás podíval.

„To jsem zvědav, co vymyslel.“

„Určitě půjde o nějaký trik,“ poznamenal lékař a Filby nám začal vyprávět o jednom kouzelníkovi, kterého viděl v Burslemu, ale nestačil dokončit ani pár úvodních vět a už tu byl zas Poutník v čase, a překazil tak jeho historku.

Držel v rukou lesklý kovový předmět, jen o málo větší než hodinky. Na první pohled bylo zřejmé jeho pečlivé zpracování. Byl vyroben ze slonové kosti a z jakési průhledné hmoty, čiré jako křišťál. A teď musím co nejpřesněji vylíčit, co následovalo, protože to bylo zcela nepochopitelné (pokud jsme nechtěli už předem přijmout jeho teorii). Poutník přinesl jeden z malých osmiúhelníkových, stolků, které byly rozestaveny po celém pokoji, a umístil ho před krbem tak, aby dvě z jeho nožek stály na krbové předložce. Na jeho desku položil svůj přístroj. Pak si k němu přitáhl židli a posadil se. Na stolku stála pouze malá lampa se stínidlem, jejíž jasné světlo dopadalo na model. V místnosti kromě toho hořelo asi dvanáct svíček – dvě v mosazných svícnech nad krbem, ostatní ve svícnech na zdi, takže pokoj byl dostatečně osvětlen.

Seděl jsem v nízkém křesle blízko krbu. Posunul jsem se dopředu tak, abych seděl uprostřed mezi Poutníkem v čase a krbem. Filby seděl za naším hostitelem a nahlížel mu přes rameno. Lékař a venkovský purkmistr ho sledovali z pravé strany, psycholog z levé. Mladík postával za psychologem. Všichni jsme dávali bedlivý pozor. Zdá se mi neuvěřitelné, že by za těchto podmínek bylo možné provést nějaký trik, sebedokonaleji připravený a nacvičený a sebeobratněji provedený. Poutník v čase se podíval na nás a pak na přístroj.

„Tak prosím!“ nevydržel napětí psycholog.

„Tento strojek,“ začal uvážlivě Poutník v čase, který se lokty opřel o stůl a sepnul nad přístrojem ruce jako stříšku, „je pouze model. Je to zmenšenina mého stroje k putování časem. Povšimněte si, že má velmi neobvyklý tvar a že tato ručička je ze zvláštního třpytivého materiálu, jako by ani nebyla skutečná.“ Ukázal na součástku prstem. „A zde jsou dvě malé bílé páčky.“

Lékař vstal ze své židle a začal si stroj prohlížet.

„Je to nesmírně pečlivě vyrobeno,“ tiše podotkl.

„Pracoval jsem na něm dva roky,“ vysvětlil Poutník v čase.

Všichni jsme následovali lékařova příkladu a přistoupili blíž.

„Chci, abyste pochopili, že stlačíme-li jednu páčku, odešleme stroj do budoucnosti, stlačíme-li druhou páčku, dostaneme se do minulostí. Na toto sedadlo usedne cestující časem. Zmáčknu teď páku a uvedu stroj do chodu. Ten pak zmizí, odputuje do budoucnosti a už tu nebude. Dobře si ho prohlédněte. A pořádně přezkoumejte také stůl, abyste se přesvědčili, že to není žádný klam. Když už mám o svůj model přijít, nerad bych, aby se o mně říkalo, že jsem šarlatán.“

Nastala asi minutová přestávka. Zdálo se, že mi psycholog chce něco říci, ale nakonec od toho upustil. Poutník v čase pak zvedl prst směrem k páčce.

„Ne,“ pronesl náhle. „Podejte mi ruku!“

Obrátil se k psychologovi, vzal ho za ruku a požádal ho, aby natáhl ukazováček. A tak to byl nakonec on, kdo vyslal model stroje času na jeho cestu bez návratu. Všichni jsme viděli, jak zmáčkl páčku.

Jsem si zcela jist, že se nejednalo o žádný podvod. Pocítili jsme jemný závan větru, plamen lampy se rozkomíhal. Jedna ze svíček nad krbem zhasla. Malý strojek se náhle začal točit kolem své osy, jeho obrysy se zamlžovaly – na vteřinu vypadal jako kotouč matně se lesknoucího kovu a slonoviny – a potom zmizel! Nezůstalo po něm ani stopy. Na stole stála jen lampa.

Všichni jsme ohromeně mlčeli. Pak Filby hlasitě zaklel. Psycholog se vzpamatoval ze své strnulosti jako první a rychle se sehnul, aby se podíval pod stůl. Poutník v čase se jeho počínání vesele zasmál.

„Tak co tomu říkáte?“ obrátil se k psychologovi. Pak vstal a došel ke krbu, kde měl na římse položenou krabičku s tabákem. Začal si nacpávat dýmku. Byl k nám obrácen zády.

Strnule jsme na sebe hleděli.

„Poslyšte,“ ozval se lékař, „myslíte to skutečně vážně? Opravdu věříte, že stroj odcestoval v čase?“

„Jistě,“ pravil Poutník v čase a sklonil se k ohništi, aby si vzal hořící louč. Když si pak zapálil dýmku, prudce se otočil a pohlédl psychologovi přímo do tváře. (Psycholog, jenž chtěl dokázat, že ho to nemůže vyvést z rovnováhy, si vzal doutník a snažil se ho zapálit, ale přitom přehlédl fakt, že si ho zapomněl oříznout). „A co víc, mám i velký stroj,“ ukázal směrem k laboratoři. „Je už skoro dokončený. Jakmile bude hotový, chci na něm sám tu cestu podniknout.“

„Chcete říci, že ten malý strojek se odebral do budoucnosti?“ pochybovačně se otázal Filby.

„Do budoucnosti nebo do minulosti – to přesně nevím.“

Po krátké přestávce osvítil psychologa nápad.

„Jestliže skutečně zmizel, pak jedině do minulosti,“ téměř vykřikl.

„Proč?“ nechápal Poutník v čase.

„Protože předpokládám, že pohyb v čase neznamená současně pohyb v prostoru. Kdyby se totiž odebral do budoucnosti, musel by celou tu dobu být stále zde, protože by musel procházet současností.“

„Jenže,“ ozval jsem se s námitkou, „kdyby putoval do minulosti, byli bychom ho spatřili dnes, když jsme vkročili do tohoto pokoje, ale i třeba minulý čtvrtek, když jsme se zde sešli stejně jako týden předtím!“

„To jsou závažné námitky,“ poznamenal venkovský purkmistr, který se snažil tvářit nestranně, a otočil se na Poutníka v čase.

„Ale vůbec ne!“ řekl Poutník v čase. Pak se obrátil k psychologovi: „Pane, vy jste moudrý člověk. Vy jim to můžete vysvětlit. Je to takzvaný podprahový obraz, který nikdy nedosáhne k prahu našeho vnímání.“

„Ovšem,“ povzdechl si psycholog a jal se nás poučovat. „Je to zcela běžná záležitost. Mělo mě to napadnout už dřív. Není to nic složitého – dokládá to všeobecně známý paradox. Ten stroj nemůžeme vidět ani ocenit, stejně jako nespatříme loukotě točícího se kola nebo střelu letící vzduchem. Putuje-li časem padesátkrát nebo stokrát rychleji než my, a tudíž proběhne-li minutou, zatímco my procházíme vteřinou, bude výsledný vjem padesátinou nebo setinou toho, který by vznikl, kdyby stroj neputoval časem. Opravdu je to velmi jednoduché.“ Pohybem ruky obsáhl prostor, kde se předtím stroj nalézal. „Vidíte,“ řekl a zasmál se.

Asi minutu jsme všichni seděli a pozorovali prázdný stůl. Poutník v čase se nás konečně otázal, co si o tom všem myslíme.

„Dnes večer to všechno vypadá velmi věrohodně,“ usoudil lékař. „Ale počkejme do zítřka. Ráno moudřejší večera…“

„Chtěli byste vidět skutečný stroj času?“ nečekaně se otázal Poutník v čase. Bez meškání pak vzal lampu a vedl nás dlouhou chodbou ke své laboratoři.

Živě si vzpomínám na mihotavé světlo, na siluetu jeho podivné široké hlavy, tanec stínů na stěnách… Vidím, jak jsme ho všichni následovali, celí zmatení, avšak nedůvěřiví. V laboratořích jsme spatřili větší vydání onoho malého přístroje, který nedlouho předtím zmizel přímo před našima očima.

Některé součástky tohoto stroje byly zhotoveny z niklu, jiné ze slonoviny, část z nich byla nepochybně vyřezaná či vysoustruhovaná z horského křišťálu. Celý stroj byl na první pohled dokončený, ale nakonec jsem si všiml, že na lavici vedle několika technických výkresů leží ještě průhledné páky ukončené hlavicemi.

Vzal jsem jednu z nich do ruky, abych si ji mohl lépe prohlédnout. Vypadala jako z křemene.

„Poslyšte,“ vydechl lékař, „to myslíte úplně vážně? Anebo je to další žertík – jako ten duch, kterého jste nám ukazoval loni o vánocích?“

„Na tomto stroji,“ pravil Poutník v čase důstojně s lampou ve vztyčené pravici, „hodlám probádat čas. Je to všem jasné? V životě jsem nic nemyslel tak vážně.“

Nikdo z nás nevěděl, jak má na toto prohlášení reagovat. Koutkem oka jsem zachytil pohled Filbyho, jenž stál za lékařovými zády a důležitě na mě mrkl.

KAPITOLA II

Myslím, že tou dobou ještě nikdo z nás v existenci stroje času skutečně nevěřil. Jisté je jen jedno – Poutník v čase patřil k lidem, kteří jsou příliš chytří na to, aby jim ostatní věřili. Člověk měl pocit, že nevidí všechno kolem Poutníka. Za jeho průzračnou upřímností jsme všichni vždy tušili jakési tajemné hlubiny či důmyslná osidla. Kdyby nám byl model stroje času ukazoval Filby a používal přitom Poutníkova slova, projevovali bychom vůči němu daleko méně skepticismu. Dokázali bychom totiž uhodnout jeho motivy – toho by prokoukl kdekdo. Ale Poutník v čase tajil ve své povaze nejednu podivnou libůstku, a my jsme mu proto nedůvěřovali. To, co by mohlo zajistit méně chytrému člověku nehynoucí slávu, působilo v jeho rukou jako trik. Je chyba, když člověk něco dělá bez viditelné námahy. Seriózní lidé, kteří by ho i brali vážně, si nikdy nebyli jisti jeho způsoby. Měli dojem, že svěřit mu k posouzení vlastní pověst je stejně nerozumné, jako ukládat vzácný porcelán v dětském pokoji. Z toho důvodu se nedomnívám, že by se někdo z nás v následujícím týdnu až do příštího čtvrtka příliš šířil o putování v čase. Nicméně nepochybuji ani o tom, že se většina z nás v duchu zaměstnávala touto podivnou hypotézou. Svářila se v nás očividná nevěrohodnost toho, co jsme slyšeli, s kuriózní možností, jež by nastala, kdyby to byla pravda. Domysleli jsme si, k jakým zmatkům by to všechno mohlo vést. Pokud mě se týká, pořád jsem se vracel k tomu triku se zmizelým modelem. Pamatuji se, že jsme o tom debatovali s lékařem, s nímž jsem se sešel v pátek v Linneaenu. On tvrdil, že cosi podobného viděl v Tübingenu, a kladl značný důraz na to, že při experimentu zhasla svíčka. Stejně však nedokázal podat jakékoliv rozumné vysvětlení, jak byl celý kousek proveden.

Příští čtvrtek jsem se opět odebral do Richmondu. Domnívám se, že patřím k nejstálejším návštěvníkům Poutníka v čase. Trochu jsem se opozdil, a tak jsem v salóně již zastihl čtyři nebo pět hostů. Před krbem stál lékař, v jedné ruce třímal kus papíru, ve druhé hodinky. Ohlížel jsem se, kde je vlastně náš hostitel, když vtom lékař prohlásil:

„Je půl osmé. Myslím, že bude nejlepší, když se navečeříme.“

„Kde je?“ otázal jsem se netrpělivě.

„Vy jste teprve dorazil? Všechno je to trochu podivné. Zdrželo ho něco neodkladného. V tomto listě mě žádá, abychom začali večeřet bez něho, pokud se nevrátí do sedmi hodin. Po svém návratu vše vysvětlí.“

„Podle mého by byla škoda, kdyby to jídlo přišlo vniveč,“ poznamenal redaktor chvalně známého deníku.

Lékař zazvonil na sluhu. Jediný, kdo byl kromě mne a lékaře přítomen na večeři minulý týden, byl psycholog. Dalšími dnešními hosty byl jistý pan Blank, výše zmíněný redaktor, další žurnalista a ještě nějaký muž, jehož jsem neznal, tichý a plachý vousáč. Pokud jsem si stačil všimnout, neotevřel za celý večer ústa.

Při večeři se debatovalo o tom, proč zde není Poutník, a proto jsem se žertem zmínil o putování v čase. Redaktor žádal vysvětlení, a tak psycholog ctěné společnosti posloužil neobratným vylíčením „geniálního paradoxu a triku“, jehož jsme před týdnem byli svědky. Byl asi uprostřed vyprávění, když se dveře do chodby zvolna a nehlučně otevřely. Seděl jsem přímo naproti, a proto jsem ho zahlédl jako první.

„Dobrý večer!“ zvolal jsem. „Konečně!“

Dveře se otevřely dokořán a před námi stál Poutník v čase. Vykřikl jsem úžasem.

„Bože můj!“ vyjekl lékař, který ho spatřil hned vzápětí. „Člověče, co se vám stalo?“

Celá společnost se otočila ke dveřím.

Poutník byl v hrozném stavu. Šaty měl zaprášené, špinavé a potrhané, vlasy rozcuchané a snad i trochu šedivější než dříve, ať to bylo způsobeno prachem, nebo skutečně ještě víc zešedivěly. Měl příšerně bledý obličej, bradu mu hyzdila hnědá jizva po čerstvě zhojené ráně. Jeho výraz byl naplněn jakýmsi hlubokým utrpením, celkově působil vyděšeně a nerozhodně.

Na okamžik se zastavil na prahu, jako by byl oslněn světlem. Pak vešel do pokoje. Kráčel však belhavě, jako chodívají tuláci s rozbolavělýma nohama.

Mlčky jsme na něho hleděli a čekali, až promluví.

Neřekl ani slovo, jen těžce došel až ke stolu a namáhavě natáhl ruku ke sklence vína. Redaktor rychle dolil prázdnou číši šampaňským a podal mu ji.

Poutník sklenici rázem vyprázdnil. Zdálo se, že mu víno prospělo, neboť se konečně rozhlédl kolem stolu a tváří se mu mihl stín jeho někdejšího úsměvu.

„Kde jste, u všech všudy, byl?“ prolomil mlčení lékař.

Zdálo se, že ho Poutník v čase neslyší.

„Nenechte se rušit,“ řekl zajíkavě. „Jsem úplně v pořádku.“

Odmlčel se, a pak znovu natáhl ruku se sklenicí směrem k redaktorovi, aby mu ještě nalil. I další sklenku vypil jedním douškem.

„To mi udělá dobře,“ poznamenal.

Jeho oči ztratily matný lesk a na tvářích se mu objevil slabý ruměnec. Jeho pohled těkal z jednoho návštěvníka na druhého s tichým uspokojením. Očima pak přeletěl vytopený, útulný pokoj. Pak pronesl, stále jako by si jeho slova teprve musela hledat cestu:

„Půjdu se umýt a převléknout. Pak se vrátím a vysvětlím vám… Schovejte mi porci skopové pečeně. Mám hroznou chuť na kus masa.“

Najednou se úkosem podíval na redaktora, který u něj byl vzácným hostem, a prohodil, že doufá, že se mu vede dobře. Redaktor mu neprodleně začal klást otázky.

„Hned vám všechno povím,“ unaveně slíbil Poutník v čase, „jsem…, ale to je k smíchu. Počkejte chviličku.“

Postavil sklenici na stůl a zamířil ke dveřím. Znovu jsem si všiml, že podivně kulhá a má trochu houpavou chůzi. Když procházel kolem, vstal jsem ze židle a podíval jsem se mu na nohy. Měl na nich jen pár roztrhaných, krví zbrocených ponožek.

Dveře za ním zapadly. Měl jsem skoro chuť rozběhnout se za ním, ale včas jsem si vzpomněl, jak mu byl proti mysli jakýkoliv rozruch kolem jeho osoby. Na chvíli jsem zůstal jako přimrazený.

„Podivné chování velkého učence!“ pronesl redaktor, který podle svého zvyku mluvil, jako by psal titulky pro své články. Toto jeho prohlášení mě vytrhlo z letargie. Opět jsem se začal věnovat osvětlenému jídelnímu stolu.

„Co je zase tohle za taškařici?“ vrtěl hlavou žurnalista. „Hraje si snad na žebráka? Já ho nechápu.“

Střetl jsem se s psychologovým pohledem. V jeho tváři jsem četl, že ho napadlo totéž co mě. Myslel jsem na to, jak obtížně se belhal Poutník v čase po schodech vzhůru. Nicméně si nemyslím, že by si někdo jiný všiml, že kulhá.

Jako první se z překvapení vzpamatoval lékař. Zazvonil znovu na služebnou, aby přinesla druhý chod. Poutník v čase totiž neměl rád při večeři neustálou přítomnost služebnictva.

Když bylo jídlo doneseno, redaktor se chopil vidličky a nože a mlčenlivý host následoval jeho příkladu.

Pokračovali jsme v jídle. Nikdo nemluvil, jen občas někomu z nás ujel projev podivu či úžasu. Nakonec mlčení nevydržel zvědavý redaktor.

„Cožpak si náš přítel vylepšuje příjmy žebrotou? Anebo mu něco vlezlo na mozek?“ otázal se.

„Jsem si jist, že se všechno týká stroje času,“ řekl jsem a vyprávěl jim, co nám minule vysvětlil psycholog.

Noví hosté se tvářili nevěřícně. Redaktor vystoupil jako první s námitkami.

„Jak by to spolu mohlo souviset? Člověk se přece nemůže vrátit celý uprášený jen proto, že objevil nějaký paradox, nebo snad ano?“

Protože ho nic dalšího už nenapadlo, uchýlil se k ironii.

„Cožpak v budoucnosti nemají kartáče na šaty?“

Ani žurnalista nepřikládal mému prohlášení žádnou víru a pomáhal redaktorovi v jeho snadném úkolu – zlehčovat celou záležitost a žertovat o ní. Oba patřili k nové generaci našich novinářů – byli to sice bodří, avšak velmi neuctiví mladí muži.

„Náš zvláštní dopisovatel pro zprávy z pozítří!“ zvolal žurnalista, když se Poutník za chvíli vrátil. Měl na sobě normální večerní oblek a kromě jeho vyděšeného výrazu nic nepřipomínalo změnu, která mne předtím tak polekala.

„Představte si,“ pokračoval redaktor rozjařeně, „tito lidé tvrdí, že jste cestoval do příštího týdne! Vypravujte nám o tom!“

Poutník v čase beze slova došel ke svému místu. Pousmál se svým obvyklým způsobem.

„Kde mám to skopové?“ otázal se klidně. „Ani nevíte, jaký je to požitek, napíchnout si na vidličku kousek masa!“

„A co váš příběh?“ naléhal redaktor.

„Příběh ať jde k čertu,“ odbyl ho Poutník v čase. „Nejdřív se chci najíst. Nepovím ani slovo, dokud nedostanu do těla trochu živin. Díky. A trochu soli.“

„Alespoň jedno slovo,“ žadonil jsem. „Putoval jste v čase?“

„Ano,“ přikývl Poutník v čase s plnými ústy.

„Dal bych třeba i šilink za podrobné vyprávění,“ žertoval redaktor.

Poutník v čase postrčil sklenici směrem k tichému návštěvníkovi a ťukal o ni nehtem, načež sebou mlčenlivý pán, který mu dosud strnule hleděl do očí, trhl a nalil mu víno.

Zbytek večera proběhl v napjaté atmosféře. Pokud mě se týká, musel jsem zadržovat příval otázek, jež se mi draly na rty, a myslím, že ostatní na tom byli stejně. Žurnalista se snažil zmírnit napětí vyprávěním lechtivých anekdot o Hettii Potterové.

Poutník v čase však věnoval svoji pozornost výhradně večeři a jedl jako vyhladovělý tulák. Lékař kouřil cigaretu a neustále ho pozorně sledoval. Tichý muž působil svojí zamlklostí ještě nejapněji než předtím a popíjel šampaňské s takovou vervou, že rozhodně nemohl být příliš nervózní.

Konečně Poutník v čase odstrčil prázdný talíř a rozhlédl se kolem sebe.

„Myslím, že bych se vám měl všem omluvit,“ poznamenal. „Měl jsem příšerný hlad. Zažil jsem něco úžasného.“

Pak natáhl ruku pro doutník a pečlivě mu seřízl špičku.

„Pojďme do kuřárny. Moje historka je příliš dlouhá, než aby se mohla vyprávět nad špinavým nádobím.“

Zazvonil na služebnictvo a odvedl nás do vedlejšího pokoje.

„Vyprávěl jste už o tom stroji Blankovi, Dashovi a Chosemu?“ otázal se mě, když se pohodlně uvelebil v lenošce.

„Ale vždyť to celé je jen paradox!“ zvolal redaktor.

„Nechci se dnes hádat. Svůj příběh vám rád povím, avšak přít se s vámi nechci a nemohu,“ dodal Poutník. „Pokud si to přejete, budu vám vyprávět, co se mi stalo, ale nesmíte mě vyrušovat. Cítím potřebu všechno vypovědět. Bohužel, mnohé z toho bude znít jako lež. Ale ať! Všechno je to pravda – každé slůvko, ať už si o tom budete myslet cokoliv. Ve čtyři hodiny jsem byl ve své laboratoři, ale pak… Prožil jsem osm dní, jaké nikdy předtím neprožila žádná lidská bytost! Jsem strašlivě unavený, ale nepůjdu spát dřív, dokud vám všechno nevylíčím. Vyprošuji si však jakékoliv přerušování. Souhlasíte?“

„Souhlasíme,“ slíbil redaktor a všichni jsme pak svůj souhlas zopakovali po něm.

Poté začal Poutník v čase vyprávět svůj příběh, který jsem později zapsal. Zprvu seděl opřený o opěradlo lenošky a mluvil jako velmi unavený člověk. Postupně se však rozhovořil.

Při zapisování tohoto příběhu až bolestně vnímám, že mé pero a inkoust – a především mé schopnosti – ani zdaleka nestačí na to, aby přesně vyjádřily jeho podstatu.

Doufám, že ho budete číst velmi pozorně, přesto však přitom nemůžete vidět bledou, upřímnou tvář vypravěče, jež se črtala v jasném kuželu světla malé lampy, ani nemůžete slyšet jeho hlas. Nedokážete si představit, jakou mimikou doprovázel zvraty příběhu.

Většina nás posluchačů seděla ve stínu, neboť svíčky v kuřáckém pokoji nebyly rozsvíceny. Osvětlen byl jen žurnalistův obličej a nohy tichého společníka.

Zpočátku jsme na sebe občas pohlédli, po chvíli jsme však už jen napjatě sledovali obličej Poutníka v čase.

KAPITOLA III

„Minulý čtvrtek jsem některým z vás vyložil princip stroje času a ukázal jsem vám i skutečný stroj, jenž stál dosud nedokončený v mé laboratoři. Stojí tam opět, samozřejmě byl při cestě v čase trochu poškozen – jedna páka ze slonoviny je zlomená, mosazná příčka ohnutá, ale jinak je v pořádku. Domníval jsem se, že ho dokončím v pátek. Ale následující den jsem zjistil, že jedna niklová páčka je přesně o palec kratší, a musel jsem ji tedy opravit. Proto byl stroj dokončen až dnes ráno kolem desáté hodiny. Naposledy jsem ho celý zkontroloval, přitáhl jsem znovu všechny šrouby, přikápl jsem ještě olej na křemíkovou tyč a usedl jsem na sedadlo. Myslím si, že sebevrah, který namíří ústí svého revolveru přímo proti svému čelu, musí pociťovat tutéž zvědavost, co bude následovat, jako jsem prožíval já. Jednou rukou jsem uchopil páku, s jejíž pomocí se stroj uvádí do pohybu, druhou jsem pak položil na páku, kterou se stroj zastavuje. Zmáčkl jsem první a bezprostředně nato druhou. Měl jsem pocit, jako bych zavrávoral. Bylo to totéž, jako když se nám v noci zdá, že někam padáme. Rozhlédl jsem se kolem sebe a viděl jsem svoji laboratoř v naprosto stejném stavu jako předtím.

Stalo se něco?

Na okamžik se mi zdálo, že mě šálí smysly. Pak jsem si povšiml hodin. Před chvílí bylo deset hodin a jedna minuta, avšak teď bylo skoro půl čtvrté!

Nadechl jsem se, stiskl zuby a sevřel jsem oběma rukama páku, jíž se stroj uváděl do pohybu. Pocítil jsem prudký poryv zvířeného vzduchu. Laboratoř se pokryla mlhou, její obrysy potemněly.

Vtom vešla paní Watchettová a prošla směrem ke dveřím do zahrady. Zdálo se, že mě nevnímala. Myslím, že k tomu, aby přešla místnost, potřebovala asi tak minutu, ale mně se zdálo, že se kmitla pokojem jako střela. Zmáčkl jsem páku až do nejzazší polohy.

Rázem nastala noc, jako když zhasne lampa, a okamžitě bylo zítra. Již tak nezřetelná a temná laboratoř ztemněla ještě víc. Pak nastala zítřejší noc, a opět byl den a noc, rychle se střídající. V uších mi bzučelo, v hlavě jsem měl pojednou dokonalý zmatek.

Nedovedu, bohužel vylíčit jednotlivé dojmy při putování v čase. Je to velmi nepříjemné – jakýsi pocit prudkého, neovladatelného pohybu. Hrozně jsem se obával, že se v příštím okamžiku rozbiju na sto kusů. Zvýšil jsem rychlost a noc následovala za dnem jakoby mávnutím černého křídla. Zdálo se, že nejasné obrysy laboratoře už zmizely docela. Spatřil jsem, jak slunce poskakuje po obloze a celou ji přetančí za jedinou minutu. Každá tato minuta znamenala jeden den. Domníval jsem se, že laboratoř byla zničena a já jsem se ocitl pod širým nebem. Nabyl jsem nejasného dojmu, že se tu stavělo jakési lešení, ale ujížděl jsem příliš rychle, než abych mohl postřehnout jakýkoliv pohyb věcí kolem sebe. I ten nejpomalejší pohyb ve tmě byl pro mě jen nezřetelnou šmouhou. Prudké pulsování tmy a světla mi působilo ostrou bolest očí. V té mžikavé tmě jsem spatřil měsíc, jenž rychle couval i přibýval až k úplňku, a uvědomoval jsem si slabý odlesk kroužících hvězd. Jak jsem ujížděl vzrůstající rychlostí, pojednou splynulo vlnění dne a noci do jednolité šedi. Obloha získala temně modrý odstín téže zářivé barvy, jakou můžete spatřit za ranního úsvitu. Z kmitajícího slunce se stal skvoucí ohnivý pruh, črtající jakýsi oblouk v prostoru, z měsíce pak slabší chvějivý proužek. Hvězdy jsem již nedokázal rozeznat, vnímal jsem je jen jako občasný jasnější závoj, míhající se v modři.

Krajina byla mlhavá a neurčitá. Dosud jsem setrvával na tomto pahorku, kde teď stojí můj dům. Jeho šedý hřbet se zdvíhal nade mnou. Viděl jsem růst stromy a měnit se v lehké chomáče páry – hned byly hnědé a hned zase zelené; rostly, mohutněly, ševelily listím, a pak zmizely. Viděl jsem zrod obrovských, nádherných, ale mlhavých budov, jež pomíjely jako sny.

Celý zemský povrch se proměnil. Rozplýval se a donekonečna ubíhal před mými zraky. Ručičky na přístrojích, které měřily rychlost mého putování časem, se točily stále rychleji. Najednou jsem si všiml, že se sluneční pás pohybuje nahoru a dolů, od slunovratu ke slunovratu, za méně než jednu minutu. Usoudil jsem tudíž, že za tuto jedinou minutu uplynul celý rok. A každou minutu také nad krajinou přeletěl bílý sníh, ihned zmizel, a na chvilku ho vystřídala jasná jarní zeleň.

Nepříjemné pocity, které jsem měl po startu, se nyní ztlumily. Konečně splynuly v jakési hysterické kolotání. Pozoroval jsem, že se stroj neohrabaně kymácí, ale nedovedl jsem si to vysvětlit. Moje myšlenky byly ostatně příliš zmatené, než abych toho byl schopen. Zmocňovalo se mé jakési šílenství, jak jsem se tak řítil do budoucnosti.

Zpočátku jsem ani nepomyslel na to, abych se zastavil. Ale pojednou mi na mysli vytanuly nové dojmy – jistá zvědavost, ale zároveň i určitý strach –, až konečně úplně převládly. Jaký podivuhodný vývoj lidstva, jaký skvělý pokrok ve srovnání s naší dnešní málo rozvinutou civilizací mi mohl uniknout, říkal jsem si, když jsem se zblízka díval do toho šerého klamného světa, který tu ubíhal a rotoval před mými zraky.

Zahlédl jsem jakési nádherné, obrovské stavby, daleko rozlehlejší než všechny budovy postavené v naší době. Přesto vypadaly, jako by byly stvořeny ze třpytu a mlhy. Viděl jsem, jak na tomto pahorku vybujela daleko sytější zeleň a zůstávala tam bez jakékoliv zimní přestávky.

I když jsem na ni hleděl přes závoj svého zmatku, připadala mi nesmírně krásná. A tak mě napadlo, abych zastavil.

Nesměl jsem podceňovat nebezpečí, jež by vyplynulo z toho, kdybych v prostoru, v němž jsem se se strojem nalézal, narazil na nějakou pevnou hmotu. Dokud jsem závratnou rychlostí putoval časem, nijak na tom nezáleželo. Byl jsem – pokud to tak lze říci – rozředěn. Prostupoval jsem jako pára skulinami hmot, s nimiž jsem se náhodně setkával. Ale zastavit znamenalo vtlačit se, molekulu po molekule, do všeho, co by mi stálo v cestě. Mé atomy by se mohly dostat do tak těsného styku s atomy eventuální překážky, že by mohla nastat bouřlivá chemická reakce, možná dokonce výbuch, který by mě i můj stroj rozmetal ze všech myslitelných dimenzí – do Neznáma. Znovu a znovu jsem uvažoval o této možnosti, už když jsem stroj zhotovoval. Tehdy jsem ji přijal jako nevyhnutelné nebezpečí, jedno z těch, s nimiž člověk musí počítat. Avšak teď, když bylo toto nebezpečí takřka na dosah ruky, jsem ho vnímal daleko intenzívněji. Výsledkem toho bylo, že mi najednou z té absolutní výjimečnosti všeho kolem, ze skřípotu a kymácení stroje, ale hlavně z pocitu dlouhotrvajícího pádu, úplně povolily nervy. Říkal jsem si, že se asi už nikdy nezastavím. Propadl jsem své ztřeštěnosti a rozhodl jsem se zastavit naráz. Jako netrpělivý blázen jsem trhl pákou, stroj se okamžitě překotil a já jsem byl střemhlav vymrštěn do vzduchu.

Do uší mi udeřil rachot hromu. Asi jsem byl na okamžik omráčený. Kolem svištělo nemilosrdné krupobití. Seděl jsem na hebkém trávníku vedle svého převráceného stroje. Všechno mi dosud připadalo šedivé, ale zpozoroval jsem, že mi už přestává hučet v uších. Rozhlédl jsem se kolem sebe.

Vypadalo to, že jsem se ocitl na malém trávníku v zahradě, obklopené rododendrony. Všiml jsem si, že z jejich purpurových květů crčí déšť a padají krupky. Tančící rej odražených krup vytvořil nad strojem jakýsi obláček, který se snášel k zemi jako kouř. Rázem jsem byl promočený na kůži.

Náramně pěkné přivítání pro člověka, jenž musel putovat tolik let, aby toto vše směl spatřit! pomyslel jsem si.

Najednou jsem si uvědomil, že je pošetilé takhle tu sedět a moknout. Vstal jsem a rozhlédl se. Nad rododendrony jsem skrz mlhavou spršku zahlédl obrovskou sochu vytesanou z jakéhosi bílého kamene. Nic jiného jsem dosud nebyl schopen rozpoznat.

Je těžké vylíčit mé pocity. Postupně, jak se krupobití vzdalovalo, jsem mohl sochu pozorovat důkladněji. Byla neobyčejně vysoká, neboť bělokorá bříza, jež stála vedle ní, jí stěží dosahovala po ramena. Socha byla vytesaná z bílého mramoru a znázorňovala jakousi okřídlenou sfingu, která však neměla perutě volně složené, ale roztažené, takže vypadala, jako když se vznáší. Podstavec byl ulit pravděpodobně z bronzu a byl hustě pokryt nazelenalou rzí. Obličej sfingy byl shodou okolností obrácený přímo ke mně – připadalo mi, že mě její nevidoucí oči pozorují. Na rtech jí ulpíval slabý nádech úsměvu. Socha už byla velmi zvětralá, a to působilo velice nepříjemným, až chorobným dojmem. Dost dlouho jsem ji pozoroval – půl minuty nebo půl hodiny – nevím. Tím, jak nad ní sláblo nebo houstlo krupobití, občas vypadala, jako by se vzdalovala a zase přibližovala. Konečně jsem od ní na okamžik odvrátil oči a s ulehčením jsem zjistil, že se dešťová clona roztrhla a už prosvítá kousek modré oblohy, jenž sliboval, že brzy vysvitne slunce.

Opět jsem úkosem pohlédl na bílou sochu a rázem jsem si uvědomil, jak krkolomná byla celá tato moje cesta. Co asi spatřím, až mlhavá clona zmizí úplně? Co se stalo s lidstvem? Nestala se krutost převládající lidskou vášní? Co když lidské pokolení ztratilo veškeré lidské přednosti a zvrhlo se v nějaké nelidské, odporné, přitom však velmi silné tvory? Mohl jsem jim připadat jako jakési prehistorické zvíře – odpudivé, nečisté stvoření, vzbuzující hrůzu, které je třeba bezodkladně zabít.

Zanedlouho jsem začal rozeznávat i jiné předměty – veliké budovy s prolamovanými parapety a vznosnými sloupy. V utišující se bouři v pozadí vystupovala zalesněná úbočí kopců.

Zmocnil se mě panický strach. Jako šílený jsem přiskočil ke stroji času a usilovně jsem se snažil dát ho do pořádku. Právě v té chvíli se bouří prodraly první sluneční paprsky. Sedává přeprška zmizela jako vlečka roucha jakéhosi ducha. Po blankytné modři letní oblohy nad mou hlavou letěly hnědavé cáry mračen, rozplývající se do prázdna. Kolem mě stály obrovské budovy, po dešti se blyštěly, a já jsem jasně a zřetelně viděl všechny jejich detaily. Na jejich římsách a okapech se bělaly velké nerozpuštěné kroupy.

Cítil jsem se v tomto cizím světě bezbranný. Měl jsem asi stejný pocit, jaký zakouší letící pták, když nad sebou zahlédne křídla krahujce, jenž se ho snaží dostihnout. Můj strach se změnil v paniku. Nadechl jsem se, zatnul zuby a zuřivě jsem rukama nohama zápolil se strojem. Ten nakonec pod zoufalým napětím mého těla povolil a podařilo se mi ho otočit do normální polohy. Přitom jsem se bolestivě uhodil do brady. Stál jsem, těžce jsem oddechoval a s jednou rukou položenou na páce a druhou na sedátku jsem se chystal znovu nastoupit.

Ale díky tomu, že jsem se ujistil o možnosti návratu, se mi znovu vrátila odvaha. Začal jsem se rozhlížet po tomto světě daleké budoucnosti s větší dávkou zvědavosti a s daleko menším strachem.

V kruhovém otvoru vysoko na zdi nejbližšího domu jsem zahlédl skupinu postav, oblečených do nádherných měkkých rouch. I ony mě viděly a obrátily se směrem ke mně.

Pak jsem zaslechl přibližující se hlasy. Za křovinami kolem bílé sfingy se objevily hlavy a ramena běžících lidí.

Jeden z nich vyběhl přímo na cestičku, vedoucí k trávníku, kde jsem stál se svým strojem. Byl to malý tvoreček, asi čtyři stopy vysoký, oděný do purpurové tuniky, stažené koženým pásem. Na nohou měl sandály s kothurny, neviděl jsem to však přesně.

Ten tvor mě překvapil svou krásou a půvabem, zároveň však i nepopsatelnou křehkostí. Jeho ruměnec mi připomínal růžové tváře souchotináře – tu příslovečnou hektickou krásu. Při pohledu na něj jsem nabyl sebedůvěry a odtáhl jsem ruce od stroje.

KAPITOLA IV

V následující chvíli jsme už stáli tváří v tvář – já a onen křehký tvor z budoucnosti. Došel až těsně ke mně a usmál se. Překvapilo mě, že neprojevuje sebemenší známku strachu. Pak se obrátil ke svým dvěma druhům, kteří ho následovali, a mluvil s nimi neznámou, ale velice lahodnou a libozvučně znějící řečí.

To už přicházeli i další neobyčejní tvorové a zanedlouho kolem mě vytvořili malý hlouček. Jeden z nich mě oslovil. Hlavou mi bleskla myšlenka, že můj hlas pro ně bude příliš drsný a hluboký. Proto jsem zavrtěl hlavou, ukázal jsem si na uši a znovu jsem zavrtěl hlavou. Tvor postoupil o krůček blíž ke mně a po malém zaváhání se dotkl mé ruky. Hned vzápětí jsem ucítil další drobné měkké dotyky na zádech a na ramenou. Tvorové se asi chtěli přesvědčit, že se jim nezdám, že skutečně existuji. V jejich konání nebylo nic děsivého. Naopak v sobě měli něco, co vzbuzovalo mou důvěru – půvab a eleganci i jistou dětskou nenucenost. Kromě toho vypadali tak křehce, že jsem měl pocit, že bych jich dokázal povalit třeba tucet jedním rázem jako kuželky. Pak jsem udělal prudký pohyb, abych je varoval, neboť jsem spatřil, jak jejich růžové ručky ohmatávají stroj času. Naštěstí jsem si včas uvědomil nebezpečí, které hrozilo, a natáhl jsem se ke stroji, abych odmontoval malé páčky, jež by mohly stroj uvést do pohybu. Schoval jsem si je do kapsy. Pák jsem se znovu otočil k těmto tvorům s přáním nějak se s nimi dorozumět.

Když jsem hleděl do jejich tváří zblízka, zjistil jsem, že jejich krása je stejně zvláštní jako půvab postaviček z míšeňského porcelánu. Jejich vlnité vlasy končily nad čelem i v týle. Na žádném z jejich obličejů jsem nenašel ani stopy po nějakých chloupcích a jejich uši byly pozoruhodně drobounké. Nad špičatými bradičkami čněla malá, jasně červená ústa s úzkými rty. Jejich oči byly veliké a hleděly mírně, a i když budu vypadat jako nafoukanec, musím přiznat, že jsem v nich s určitou nelibostí četl jistý nezájem, který jsem, upřímně řečeno, trochu očekával.

Nepodnikli sebemenší pokus se se mnou domluvit, jen kolem mě stáli, smáli se a povídali si svým měkkým, jakoby vrkavým tónem. Proto jsem musel začít rozhovor sám.

Ukázal jsem na stroj času a na sebe a pak jsem po chvilce uvažování, jak mám znázornit čas, ukázal na slunce. Vtom jedna zvlášť půvabná postavička v červenobíle kostkované tunice napodobila pohyb mé ruky a ohromila mě tím, že přitom vydávala i zvuk hromu.

Chvilku jsem zůstal na rozpacích, přestože smysl jejího počínání byl zcela jasný. Napadla mě udivující otázka: nejsou trochu vyšinutí? Stěží pochopíte, jak na mě tato myšlenka zapůsobila. Víte, že jsem vždycky předpokládal, že lidé z roku 802 000 a něco musí být daleko dokonalejší než my – ve vědě, v umění, prostě ve všem. Najednou mi jeden z nich položil otázku, která dokazovala, že je rozumově na stejné úrovni jako u nás pětileté dítě. Nebylo pochyb, že se mě ptá, zda jsem přišel v bouři a blesku ze slunce! Hypotézy, které jsem si vytvořil podle jejich šatů, slabé tělesné konstrukce a celkové křehkosti, se rozplynuly. Pocítil jsem nekonečné zklamání. Na okamžik jsem nabyl dojmu, že jsem sestrojil stroj času nadarmo.

Nicméně jsem přikývl, znovu jsem ukázal na slunce a tak hodnověrně napodobil zvuk hromu, že se tvorečkové polekali. Všichni asi o krok ustoupili a uklonili se.

Za chvíli se ale jeden z nich zasmál a přistoupil ke mně. V rukou držel věnec z krásných, zcela neznámých květin a pověsil mi ho kolem krku. Jeho nápad ostatní chválili melodickým přizvukováním. Najednou se všichni rozběhli po okolí a pak na mě se smíchem házeli květiny, až jsem se pod tím květinovým příkrovem začal téměř dusit. Nikdy jste nic podobného neviděli, a proto si neumíte představit, jak něžné a podivuhodné květiny vytvořily dlouhé roky kultivace.

Pak kdosi navrhl, že by mě mohli – pravděpodobně jako hračku – vystavit v nejbližší budově. Tvorové mě vzali za ruce a vedli kolem bílé mramorové sfingy, která po celou tu dobu s úsměvem sledovala moje ohromení. Směřovali jsme k rozlehlému šedivému kamennému domu, zdobenému jakýmsi reliéfem. Jak jsme tak kráčeli, téměř jsem se musel smát při vzpomínce na své skálopevné přesvědčení, že naše potomstvo bude nesmírně moudré a rozumově založené.

Vchod do budovy byl velmi široký, ostatně dům samotný byl obrovský. Největší pozornost jsem nicméně stále věnoval rostoucím davům oněch lidiček. Přede mnou zely temné a tajemné portály domů. Nad hlavami tvorů pak bylo cosi, co působilo jako spleť krásných keřů a květin ve zpustlé zahradě, kde však nerostl žádný plevel. Viděl jsem mnoho štíhlých stvolů podivných bílých květin, které měly asi stopu široké voskové lístky. Tyto květiny rostly ojediněle, skoro divoce, mezi různými křovinami. Tehdy jsem však neměl čas prozkoumat je podrobněji.

Stroj času jsem zanechal bez dozoru na trávníku mezi rododendrony.

Klenba chodby byla bohatě vyřezávaná. Ani tu jsem neměl možnost si prohlédnout pozorněji, přesto se mi cestou zdálo, že poznávám neklamné stopy staré fénické výzdoby. Překvapilo mě, že všechny byly zvětralé a zurážené.

Na chodbě jsme potkávali stále více lidí, oblečených do světlých tunik.

Vešel jsem do domu. Ve svých obnošených šatech z devatenáctého století jsem vypadal dost komicky. Byl jsem ověnčen květinami a obklopen vířící masou měkkých rouch světlých barev a zářivě bělostných paží. To vše bylo doprovázeno melodickými kadencemi smíchu a hovoru.

Dlouhá chodba ústila do poměrně velké dvorany. Její strop se ztrácel ve stínu a okna, zčásti zasklená barevnými skly a zčásti úplně beze skel, propouštěla mírné světlo. Podlaha byla vyrobena z velikých čtverců jakéhosi velmi tvrdého bílého kovu. Netvořily ji desky či pláty, ale jednotlivé kostky. Na nejfrekventovanějších místech ji četná minulá pokolení ochodila tak, že se zde vytvořily jakési hluboké žlábky. Ve dvoraně byly rozestavěny řady stolů – desky z hlazeného kamene, jež však byly od země vzdáleny sotva stopu. Na nich byla navršena spousta ovoce. Některé druhy jsem si sám pro sebe pojmenoval jako obrovské maliny a pomeranče, většinu z plodů jsem však nikdy neviděl.

Mezi stoly bylo rozházeno mnoho polštářků. Moji průvodci na ně usedli a gestem mě vybídli, abych učinil totéž. Beze všech ceremonií, avšak s jistou grácií začali to ovoce jíst. Slupky a stopky vhazovali do kulatých otvorů po stranách stolů.

Pociťoval jsem hlad a žízeň, proto jsem rád následoval jejich příkladu. Měl jsem mezitím báječnou možnost si dvoranu důkladně prohlédnout.

Nejvíc mě překvapilo, jak je neobyčejně zanedbaná. Pestrobarevná skla v oknech, jež vytvářela jakýsi geometrický vzor, byla z větší části rozbitá a na záclonách nad nimi zavěšených lpěla silná vrstva prachu. Na první pohled jsem si také všiml, že deska mramorového stolu, který stál vedle mě, měla uražený roh. Přesto byl celkový dojem neobyčejně malebný.

V této nádherné dvoraně obědvalo asi sto lidí. Většina z nich se natěsnala co nejblíž vedle mě a se zájmem mě pozorovala. Oči se jim v příšeří leskly. Jejich tuniky byly zhotoveny z jemné, ale pevné hedvábné látky.

Musím poznamenat, že ovoce tvořilo jedinou součást jejich potravy. Tito lidé ze vzdálené budoucnosti byli přísní vegetariáni. Pokud jsem s nimi žil, musel jsem se živit rovněž jen ovocem, i když jsem měl velkou chuť na maso. Později jsem zjistil, že koně, hovězí dobytek, ovce i psi už vymřeli, stejně jako kdysi ichtyosaurus. Naštěstí ovoce chutnalo velmi lahodně. Jeden druh, který dozrával postupně po celou dobu mé přítomnosti, byl obzvlášť chutný. Jedl jsem hlavně tento moučnatý plod, jenž byl uložen v trojhranném lusku.

Zpočátku jsem pociťoval nedůvěru k tomuto ovoci a neznámým květům, avšak později jsem začal chápat, jaký význam vlastně mají.

Ale teď se vrátím k popisu svého ovocného oběda v daleké budoucnosti.

Jakmile jsem trochu ukojil svůj hlad, rozhodl jsem se, že se pokusím naučit řeči svých nových známých. Zdálo se mi, že právě to ovoce by pro začátek bylo nejvhodnější. Vzal jsem proto jeden plod do ruky a začal jsem vydávat různé zvuky doprovázené tázavými posunky. Bylo velmi těžké donutit je k tomu, aby se snažili pochopit, co mám na mysli. Zpočátku se mé úsilí setkávalo jen s udivenými pohledy nebo s neutuchajícím smíchem, ale najednou se zdálo, jako by jedno stvoření s obzvlášť krásnými plavými vlasy začalo chápat, co po něm chci, a několikrát opakovalo stejné slovo. Všichni se hned rozesmáli a začali mi cosi dlouze vysvětlovat. Moje první pokusy napodobit nejjemnější odstíny jejich řeči je nesmírně pobavily. Přesto jsem jako učitel ve škole neustále opakoval ono slovo a ukazoval na další předměty, až jsem se konečně dobral k devíti podstatným jménům. Ihned jsem pokračoval se zájmeny, a jako první sloveso jsem si zvolil výraz pro naše „jíst“. Jenže to trvalo nesmírně dlouho. Získával jsem své poznatky jen pozvolna, protože ti malí tvorové se velmi rychle unavili a chtěli se mému vyptávání vyhnout. Byl jsem tedy nucen přistoupit na to, že se budu učit jejich řeči postupně, po malých dávkách, a jen když k tomu budou mít chuť. A protože jsem se nikdy nesetkal s lidmi tak netečnými a snadno unavitelnými, byly to vskutku velice malé dávky.

Brzo jsem zjistil podivnou věc, a sice že moji hostitelé trpí zvláštním nedostatkem – a sice nezájmem. Vždycky ke mně přistoupili, užasle cosi vykřikli jako děti, jako děti se také sice zastavili, avšak za chvilku odcházeli za nějakou jinou hračkou.

Když skončil oběd a moje první pokusy o konverzaci, všiml jsem si, že už odešli všichni ti, kteří mě obklopovali zpočátku.

Kromě toho mi připadalo podivné, jak velmi brzy jsem začal těmito maličkými lidmi pohrdat.

Jakmile jsem se nasytil, znovu jsem vyšel na prosluněné prostranství. Venku jsem potkával stále větší množství lidí budoucnosti. Kousek cesty mě doprovázeli, švitořili, smáli se mi, přičemž na mě vlídně gestikulovali, a když se dosyta vysmáli, opět mě ponechali mému osudu.

Všude kolem panoval podvečerní klid. Když jsem odešel z veliké dvorany, kraj byl zalit teplou září zapadajícího slunce.

Nejdříve jsem byl ze všeho úplně vyvedený z míry. Vždyť se to tolik lišilo od světa, který jsem znal – i ty květiny!

Veliká budova stála na okraji širokého údolí řeky, ale Temže se ze svého původního řečiště odklonila téměř o míli.

Rozhodl jsem se vystoupit na vrchol kopce vzdáleného ode mě asi půldruhé míle, abych se mohl pořádně porozhlédnout po naší planetě v roce 802 701. Toto datum jsem si totiž mohl přečíst na malém ciferníku svého stroje.

Cestou jsem bedlivě pozoroval všechno, co by mi nějak pomohlo vysvětlit sešlost nádhery tohoto budoucího světa – neboť to byl svět skutečně velmi zchátralý. Kousek cesty od kopce jsem například natrefil na nakupeninu žuly, pospojovanou hliníkovými sloupy, což dohromady vytvářelo obrovské bludiště šikmých zdí a drolícího se zdiva. Jím prorůstaly husté trsy velice krásných pagodovitých rostlin – snad bodláčí. Díky listům získaly podivnou zlatavě hnědou barvu. Žádné trny jsem ale na rostlinách nenašel. Tyto rozvaliny byly patrně zbytky jakési opuštěné stavby, jejíž účel jsem nedokázal určit. Na tomto místě jsem daleko později měl velmi podivný zážitek, jenž byl prvním článkem v řetězci ještě podivnějších objevů – ale o tom budu mluvit až později.

Chvíli jsem odpočíval na jakési terase a rozhlížel se po krajině. Najednou jsem si uvědomil, že nikde nevidím žádné malé domky. Samostatné domky patrně vymizely stejně jako malá domácnost. Občas se mezi zelení objevily palácovité budovy, ale menší domky a domy, které dodávají anglické krajině její charakteristický ráz, zmizely úplně.

To bude asi komunismus! pomyslel jsem si.

Vzápětí mě napadlo ještě něco jiného. Zahleděl jsem se na půl tuctu drobných postaviček, které mě následovaly. Najednou jsem si uvědomil, že jejich oblečení má stejný střih, že všechny obličeje se vyznačují stejnou měkkou hladkostí a těla dívčí oblostí. Může se vám zdát podivné, že jsem si toho nevšiml již dřív. Ale všechno bylo tak nové a zvláštní! Teprve teď jsem to stačil postřehnout. Ti lidé byli úplně stejní, nelišili se od sebe oděvem, látkou ani ničím jiným, co u nás odlišuje pohlaví. Děti vypadaly jen jako miniatury rodičů. Usoudil jsem, že i děti jsou předčasně vyspělé alespoň po fyzické stránce, a později jsem zjistil, že moje domněnka byla správná.

Když jsem pozoroval klid a bezpečí, v němž tito lidé žili, pochopil jsem, že tato blízká podobnost pohlaví se vlastně dá očekávat; mužská síla stejně jako ženská něha, instituce rodiny a dělba práce jsou jen vynucené potřeby věku fyzické síly. Tam, kde lidé žijí v pohodě a hojnosti, je plození dětí spíše zlem než požehnáním. Kde je násilí vzácnou výjimkou, a potomstvo je tedy v bezpečí, je méně zapotřebí, aby rodina fungovala – ostatně jí není potřeba vůbec. Stejně mizí specializace pohlaví, pokud jde o potřeby dětí. Jisté náznaky tohoto jevu nacházíme už v současnosti. V budoucnosti proběhla proměna dokonale.

Chtěl jsem vám naznačit, jakým směrem se ubíral tok mých úvah. Teprve později jsem zjistil, jak byly vzdálené od skutečnosti.

Při tomto uvažování upoutaly moji pozornost půvabné stavby – jakési kupole nad studněmi. Blesklo mi hlavou, jak je podivné, že dosud existují studně, ale hned jsem se vrátil ke svým původním úvahám.

Cestou na vrcholek kopce jsem již nenarazil na žádné stavby. Šel jsem daleko rychleji než moji průvodci, a proto jsem poprvé od přistání zůstal sám. Se zvláštním pocitem svobody i odvahy jsem spěchal do kopce.

Zde jsem našel jakési sedátko ze žlutého kovu, který jsem však nedokázal určit. Už na něm hlodala červená rez. Bylo ověnčeno měkkým mechem. Jeho opěradla byla vytvarována do podoby okřídlených lvů. Sedl jsem si na něj a kochal se po tomto dlouhém dni pohledem na náš starý svět v záři zapadajícího slunce. Byl to ten nejkrásnější a nejlíbeznější pohled, jaký se mi kdy naskytl.

Slunce již zašlo za obzor a západ hořel zlatem, na němž bylo lehce načrtnuto několik růžových a nachových vodorovných pruhů. Pode mnou se otevíralo údolí Temže, jímž se řeka vinula jako pás hlazené oceli.

Již jsem se zmínil o krásných palácích, které prosvítaly mezi hustou zelení. Některé už byly v rozvalinách, jiné byly dosud obydlené. Občas jsem zahlédl zlatou nebo stříbřitou sochu, jež krášlila tuto rozlehlou zemskou zahradu, nebo ostrou kolmou linii obelisku či kupoli. Nikde jsem nespatřil žádný plot anebo ohradu, jež by něco oddělovala, nikde nebyla ani stopa po obdělávaných polích. Celá země se stala jednou velkou zahradou.

Všechno, co jsem viděl, jsem si začal vykládat po svém. Toho večera mi připadalo, že se snad ubírám správným směrem. Později jsem zjistil, že jsem postihl jen polovinu, pravdy – přesněji řečeno jen záblesk jedné z pravd.

Domníval jsem se, že jsem se dostal do doby, kdy lidstvo prožívá období úpadku. Rudý západ slunce mi vnukl myšlenku i na soumrak lidského pokolení. Poprvé jsem si začal uvědomovat, jaké důsledky mohou mít sociální snahy, jimiž se nyní tolik zabýváme. Jestliže vše domýšlíme do konce, toto je logický důsledek našeho úsilí. Síla pramení z nouze; klidný, zabezpečený život vede ke slabosti. Neustálé zlepšování životních podmínek – tedy vývoj civilizace, jenž si klade za cíl učinit život bezstarostnějším – dostoupilo vrcholu. Jedno vítězství sjednoceného lidstva nad přírodou následovalo druhé. Odvážné projekty, o nichž dnes jen sníme, se díky lidskému úsilí a cílevědomosti uskutečnily.

Výsledkem byl svět, který jsem spatřil.

Ostatně, dnešní zdravotnictví i zemědělství jsou dosud v plenkách. Naše věda ovládla jen nepatrnou část lidských chorob, ale přesto se trvale a bez ustání rozvíjí. Naše zemědělství tu a tam zlikviduje nějaký plevel a dokázalo už vyšlechtit asi dvacet užitečných rostlin, ale z větší části jim ještě ponechává možnost bojovat o rovnováhu. Zdokonalujeme své oblíbené rostliny a zvířata – i když jich není mnoho. Tak selektivním křížením spatřují světlo světa nové a nové, stále chutnější broskve, tu vinná réva bez zrnek, tu voňavější a větší květina či vhodnější plemeno dobytka. Zdokonalujeme je jen postupně, protože nám není jasné, k jaké ideální podobě vlastně chceme dospět, a navíc jsou naše vědomosti stále ještě kusé. Matka Příroda je v našich neohrabaných rukou plachá a pomalá. Jednou se to změní a všechno bude lépe organizováno a prováděno. To vědomí nás pohání kupředu jako dravý proud, navzdory záludným vírům. Celý svět se bude jako inteligentní a vzdělaný celek účastnit na tomto díle. Všechno bude spět stále rychleji – k porobení Přírody. Nakonec pečlivě a moudře ovládneme rovnováhu fauny a flóry a zcela ji přizpůsobíme lidským potřebám.

Tato změna už asi během doby, kterou přeletěl v čase můj stroj, proběhla, a pravděpodobně do všech důsledků. Ve vzduchu již nepoletovali komáři ani jiná havěť, v půdě již nerostla žádná plíseň či plevel. Všude zrálo ovoce a bujely krásné voňavé květiny, v modravém vzduchu se vznášeli přenádherní motýli. Bylo dosaženo ideálu preventivní medicíny. Choroby zmizely ze světa. Za celou dobu svého pobytu jsem nespatřil jedinou známku nakažlivých nemocí. A později se dozvíte, že i proces rozkladu a tlení probíhal podle nových zákonitostí.

Bylo dosaženo i sociálních vítězství. Obklopovalo mě lidstvo obývající nádherné paláce, oblečené do skvostných rouch. Nikde jsem nezahlédl nikoho, kdo by namáhavě pracoval. Sociální nebo hospodářský boj vůbec neexistoval. Zmizely obchody, reklamy, doprava a vůbec všechen ruch, který tvoří podstatu našeho světa.

Bylo by přirozené onoho zlátnoucího večera skákat radostí při myšlence na sociální ráj. Byly překonány i potíže plynoucí z rostoucího počtu obyvatel a pravděpodobně neexistovala hrozba přelidnění.

Ale s touto změnou se nevyhnutelně dostavila i nutnost přizpůsobení. Jestliže je biologická věda snůškou omylů, z čeho tedy pramení lidská inteligence a odvaha? Z nesnází a svobody – to jsou podmínky, v nichž silný, aktivní a důvtipný jedinec přežije, a slabší je odsouzen k zániku. V takových podmínkách se cení spojenectví schopných a spolehlivých lidí, rozvaha, trpělivost a rozhodnost. I instituce rodiny a pocity, které jsou s ní zákonitě spjaty – zběsilá žárlivost, něha k potomkům, rodičovská obětavost –, to vše mělo své opodstatnění a bylo vyvoláno ustavičným nebezpečím, které hrozilo mláďatům. Kde jsou dnes tato nebezpečí? Začíná se projevovat odpor k manželské žárlivosti, k silnému mateřskému citu a vůbec k citům všeho druhu. Jsou to v dnešní době zbytečnosti, díky nimž si připadáme jako hrstka obtížných divochů, kteří vnášejí disharmonii do civilizovaného, příjemného života. Přemítal jsem o fyzické slabosti těch lidí, o jejich očividném nedostatku inteligence i o těch četných ohromných rozvalinách. To posílilo mou víru v konečné vítězství Přírody. Neboť po bitvě nastává klid. Lidstvo bylo silné, energické a inteligentní. Použilo všech svých sil k tomu, aby změnilo své životní podmínky. A teď se dostavila reakce na tyto změněné podmínky.

V úplném pohodlí a bezpečí se ona neúnavná lidská energie, která je dnes naší hybnou pákou, zároveň stala jejich slabostí. I v současnosti jsou určité snahy a touhy, které byly kdysi nezbytné k přežití, příčinou našich nezdarů. Tělesná zdatnost a dravost nejsou civilizovanému člověku skoro k ničemu, dokonce mu někdy mohou být i na překážku. A v situaci fyzické rovnováhy a bezpečí není místa pro intelektuální ani fyzické násilí. Usoudil jsem, že lidem řadu let nehrozilo nebezpečí války nebo zvůle jednotlivce, neohrožovala je divá zvěř ani zhoubné choroby, které by zocelily jejich tělesnou konstituci; nepotřebovali namáhavě pracovat. Pro takový život jsou slabí jedinci vyzbrojeni stejně dobře jako silní, a tím pádem vlastně už nejsou slabí. Dokonce jsou lépe vybaveni – neboť silní lidé byli stravováni energií, jež se neměla kde vybít. Neobvyklá krása budov, které jsem viděl, vznikla nepochybně díky poslednímu rozmachu nyní již zcela bezúčelné energie lidstva, ještě dříve, než lidé dosáhli dokonalé harmonie se svými životními podmínkami. To byly plody vítězství, jímž začal velký mír. Lidskou energii, která je zbavena napětí, postihne vždy stejný osud – nejdříve se vrhne na umění a erotiku a pak přichází ochablost a úpadek.

Nakonec se ztratí i umělecký zápal. V době, kde jsem se ocitl, již téměř vymizel. Zdobit se květinami, tančit a zpívat v paprscích slunce – to jediné zbylo z uměleckého ducha, nic víc. Zanedlouho se i tyto projevy rozplynou ve spokojené nečinnosti. Obrušuje nás utrpení a nouze, a mně se tam zdálo, že se nenáviděný brus konečně rozbil!

Jak jsem seděl v houstnoucím soumraku, domníval jsem se, že v tomto jednoduchém vysvětlení se mi podařilo rozluštit problém celého světa – i tajemství tohoto zjemnělého lidstva. Možná že se jim regulace porodnosti zdařila až příliš dobře a spíše jich ubývalo, než aby jich bylo stále stejně. To by vysvětlovalo mnohé opuštěné zříceniny. Můj výklad byl velice prostý a dost pravděpodobný. Taková je ostatně většina mylných teorií!

KAPITOLA V

Zatímco jsem přemýšlel o tomto dokonalém vítězství člověka, na severovýchodě vyšel ze záplavy stříbrného světla žlutý okrouhlý měsíc. Světlé drobné postavy dole přestaly pobíhat. Kolem mě se nehlučně mihla sova a já jsem se zachvěl nočním chladem. Rozhodl jsem se, že sejdu dolů a najdu si místo ke spánku.

Hledal jsem budovu, kterou jsem už znal. Pak jsem zabloudil zrakem k soše bílé sfingy na bronzovém podstavci, která vystupovala stále zřetelněji, jak se rozléval svit vycházejícího měsíce. Videl jsem i bělokorou břízu naproti soše. Blízko za ní se černala houština rododendronových keřů, jež věnčila trávník. Znovu jsem se zahleděl tím směrem.

Moji radostnou náladu zkalila podivná pochybnost.

Ne, rozhodl jsem se v duchu, to nemůže být tentýž trávník!

Ale byl to on, neboť bledá tvář sfingy byla obrácena právě k němu.

Dovedete si představit, jak mi bylo, když jsem se o tom ujistil?

Nedovedete – neboť stroj času byl pryč!

S krutou jistotou jsem si uvědomil, že mi hrozí nebezpečí, že ztratím svůj věk a budu muset zůstat bez pomoci v tomto novém světě. Pouhé pomyšlení na něco takového mi působilo až fyzickou bolest. Cítil jsem, jak se mi svírá hrdlo a zastavuje dech. V následujícím okamžiku se mě zmocnil šílený strach a dlouhými kroky jsem pádil po úbočí dolů. Jednou jsem dokonce upadl a poranil se na obličeji. Neztrácel jsem však čas, nýbrž jsem utíkal dál, aniž jsem dbal na to, že mi po tvářích a po bradě stékají teplé kapky krve.

Při svém krkolomném běhu jsem sám sebe ujišťoval, že určitě jen odtáhli stroj o kousek dál a schovali ho někam do houští, aby jim nepřekážel. Nicméně jsem stále běžel ze všech sil. Celou tu dobu jsem však zároveň bezpečně věděl, že takové ujišťování je pošetilé; instinktivně jsem tušil, že stroj byl odstraněn z mého dosahu.

Dech se mi krátil. Byl jsem u konce sil.

Myslím si, že jsem vzdálenost od pahorku k trávníku, dobré dvě míle, urazil za deset minut. A přitom nejsem už žádný mladík!

Sám sebe jsem v duchu proklínal za svou pošetilou důvěřivost, s níž jsem stroj opustil. Bylo to však jen marné plýtvání silami.

Hlasitě jsem křičel, avšak nikdo se neozýval. Zdálo se, že v tomto světě ozářeném měsícem se nepohnul ani jeden živý tvor.

Když jsem dorazil k paloučku, uviděl jsem, že se moje nejhorší obavy naplnily. Po stroji nebylo nikde ani památky. Mrazilo mě a pokoušely se o mě mrákoty, jak jsem tak hleděl na prázdné prostranství před spletí křovin. Běhal jsem zuřivě dokola, jako by stroj mohl být někde ukryt, a pak jsem se náhle zastavil. Hrůzou jsem si málem rval vlasy. Nade mnou se tyčila na bronzovém podstavci sfinga, ve světle vycházejícího měsíce bílá a zářivá. Zdálo se mi, že se mému zděšení potměšile posmívá.

Kdybych si nebyl úplně jist tím, že toho ten malý nárůdek není fyzicky ani psychicky schopen, mohl jsem se utěšovat domněnkou, že stroj odtáhli pod nějaký přístřešek. O to víc mě děsilo pomyšlení na jakousi dosud netušenou sílu, která se postarala o to, aby můj vynález zmizel.

Naprosto přesně jsem věděl jediné – stroj se sám nemohl uvést do chodu, ledaže by v některém jiném věku vznikl jeho přesný duplikát. Dokázaly ho nastartovat jedině páky, jež jsem odstranil po přistání. (Později vám předvedu, jak se to provádí.) Nicméně stroj se pohnul a byl skryt, ovšem v prostoru. Ale kde?

Obávám se, že jsem na chvíli podlehl záchvatu šílenství. Pamatuji se, jak jsem pobíhal jako smyslů zbavený mezi křovinami ozářenými měsícem, kolem sfingy, a že jsem vyplašil jakési bělavé zvíře, které jsem považoval za malého jelena. Vzpomínám si dále, jak jsem bušil do křoví zaťatými pěstmi, až jsem si o zpřelámané větve do krve zranil klouby. Zalykal jsem se tou trýzní a s divokým vztekem jsem se vydal na cestu k velké kamenné budově.

Rozlehlá dvorana byla tichá, temná a opuštěná. Klopýtal jsem po nerovné podlaze a zakopl jsem o jeden z malachitových stolů, div jsem si nezlomil holenní kost. Rozškrtl jsem sirku a šel jsem dál kolem zaprášených záclon, o nichž jsem vám už vyprávěl.

Zanedlouho jsem objevil druhou velkou síň, jejíž podlaha byla pokryta polštáři, na kterých spalo asi dvacet malých lidiček.

Nepochybuji, že jim můj druhý příchod připadal dost podivný – vynořil jsem se náhle z tiché temnoty a vydával jsem neartikulované zvuky, jež byly doprovázeny praskotem. Celý výjev osvětlovalo mihotavé světélko zápalky. (Tito tvorové totiž neznali sirky.)

„Kde je můj stroj času?“ začal jsem na ně křičet jako malé dítě, chytal jsem ty lidičky a třásl jimi.

Asi jim to připadalo velice podivínské. Někteří se smáli, většina mě však vyděšeně pozorovala. Když jsem zahlédl v jejich očích strach, došlo mi, že se chovám pošetile, jestliže v nich znovu probouzím tento pocit. Podle jejich chování během dne jsem se totiž domníval, že na strach už zapomněli.

Prudce jsem sfoukl sirku, přes kohosi jsem zakopl a pomalu se vypotácel zpět do velké jídelny a pak ven do měsíčního světla. Slyšel jsem výkřiky hrůzy a dupot jejich malých nožiček, jak pobíhali ve tmě. Nejsem si schopen vzpomenout, co jsem dělal, než měsíc vystoupil vysoko na oblohu. Myslím, že jsem se pod dojmem té nečekané ztráty na chvíli pomátl na rozumu. Cítil jsem, že jsem od svých bližních navždy odtržen – byl jsem jako podivné zvíře v neznámém světě. Patrně jsem vztekle a bezcílně pobíhal sem a tam, křičel jsem a spílal Bohu i osudu. Pamatuji si jen na hroznou únavu, jež se mne zmocnila, když pomalu míjela tato noc plná zoufalství. Vím, že jsem nahlížel do různých nemožných skulin, tápal po měsícem ozářených zříceninách a v černých stínech se dotýkal čehosi podivného. V nekonečném zoufalství jsem si nakonec lehl na zem blízko sfingy a plakal nad svou bídou. Nezbylo mi nic jiného než oči pro pláč.

Nakonec jsem usnul, a když jsem se probudil, byl už bílý den a těsně u mé ruky hopkovalo po trávníku několik vrabců.

Bylo svěží ráno. Usedl jsem a snažil jsem si vzpomenout, jak jsem se sem dostal a proč mám tak hluboký pocit opuštěnosti a zoufalství. Náhle jsem si všechno jasně vybavil.

V uklidňujícím denním světle jsem se už dokázal skutečnosti postavit tváří v tvář. Uvědomil jsem si, že jsem se včera choval jako blázen, a začal jsem přemýšlet.

Proč bych měl hned myslet na nejhorší? říkal jsem si v duchu. Proč jsem se domníval, že stroj je nadobro ztracený či snad dokonce zničený?

Je třeba, abych byl trpělivý a klidný a učil se znát život těchto lidí. Pak si musím připomenout, jak jsem stroj konstruoval a pokusit se najít způsob, jak bych mohl znovu získat materiál a nástroje, s jejichž pomocí bych mohl zkonstruovat nový stroj.

To byla moje jediná naděje – sice ubohá, ale všechno bylo lepší než si zoufat. Ostatně, ocitl jsem se přece v krásném a podivném světě.

Stroj byl zřejmě pouze někam odklizen. Musím být klidný a trpělivý a pokusit se jeho úkryt vypátrat! Pak se ho musím zmocnit, ať už násilím či lstí.

S tímto rozhodnutím jsem konečně vstal a rozhlížel se, kde bych se mohl vykoupat. Zjistil jsem, že jsem celý ztuhlý, unavený a špinavý po dlouhé cestě.

Svěžest rána ve mně vzbudila touhu po stejném osvěžení. Byl jsem tak vyčerpaný, že jsem se teď už sám trochu divil svému včerejšímu rozčilení.

Bedlivě jsem zkoumal půdu na trávníku a v okolí. Ztratil jsem spoustu času zbytečným vyptáváním, jak jsem se snažil cokoliv dozvědět od lidiček, kteří šli kolem. Ani jeden z nich moje posunky nechápal, někteří byli prostě hloupí, jiní se domnívali, že s nimi žertuji, a smáli se mi. Musel jsem se ze všech sil držet, abych je do těch hezkých usmívajících se tvářiček neudeřil. Bylo to pošetilé hnutí mysli, ale ďábel, jenž včera povstal v mé duši ze strachu a slepého vzteku, ještě nebyl úplně zkrocen a stále toužil něco vytěžit z mého zmatku.

Pomohl mi trávník. Našel jsem na něm vyhloubenou rýhu mezi podstavcem sfingy a svými vlastními stopami na místě, kde jsem včera zápolil s překoceným strojem. Poté jsem objevil i další zvláštní úzké stopy, které podle mého názoru připomínaly stopy lenochoda. Ty mě dovedly až k podstavci.

Jak jsem už řekl, byl zhotoven z bronzu. Nebyl to tedy jen balvan. Na dvou stranách byl zdoben do hloubky osázenými deskami. Zaklepal jsem na ně – a zjistil jsem, že podstavec je dutý! Při dalším bedlivém zkoumání jsem přišel na to, že desky k němu nepřiléhají na všech místech pevně. Nebyly na nich sice žádné kliky ani klíčové dírky, ale tyto dveře se možná – jestliže to skutečně byly dveře – otevíraly zevnitř. Jedno mi bylo jasné i bez velkého přemýšlení. Bylo nasnadě, že můj stroj času je ukryt uvnitř.

Otázkou už jen zůstalo, jak se tam asi dostal.

Zahlédl jsem hlavy dvou lidí v oranžově žlutých řízách, kteří se ke mně blížili od křovin a rozkvetlých jabloní. Otočil jsem se k nim a s úsměvem je přivolal k sobě. Když přišli, snažil jsem se jim opakovanými posunky směrem k bronzovému podstavci dát na srozuměnou, že si přeju, aby ho otevřeli. Ale při prvním gestu směrem k podstavci si ti lidé začali počínat velmi podivně. Nevím, jak bych vám měl vylíčit jejich výraz. Představte si například, že byste před jemnou dámou učinili nějaký neslušný, vulgární pohyb – podívala by se na vás asi stejně jako oni na mě. Odcházeli, jako bych je urazil tím nejhrubším možným způsobem. Zkusil jsem to ještě s malým, bíle oděným chlapíkem, který se tvářil velmi přátelsky, ale výsledek byl úplně stejný. Chlapík se zatvářil tak, že jsem se až sám zastyděl.

Ale jak víte, stroj jsem nesmírně nutně potřeboval, a proto jsem to zkusil ještě jednou. Když se další člověk odvrátil stejně jako předešlí lidé, došla mi trpělivost. Třemi kroky jsem ho dohonil, popadl jsem ho za tuniku a vlekl ho směrem ke sfinze. Jakmile jsem ale spatřil výraz hrůzy a odporu, jenž se mu zračil ve tváři, ihned jsem ho pustil.

Avšak nemínil jsem se vzdát. Bušil jsem do bronzové desky pěstí. Zdálo se mi, že zevnitř slyším jakési zvuky, jako by se tam něco pohybovalo. Přesněji řečeno, připadalo mi, jako by se tam někdo chechtal, ale pravděpodobně jsem se mýlil.

Pak jsem si z řeky přinesl kámen, jímž jsem tloukl do ozdobných desek tak dlouho, až jsem jednu z nich promáčkl. Zelenavá rez odlétala spolu s obláčky prachu. Ti přejemnělí človíčkové museli slyšet mé bušení na míle daleko, ale nikdo z nich se neobjevil. Zahlédl jsem však, jak se v křovinách houfují malé hloučky, a všichni mě úkradkem pozorují. Konečně jsem celý zpocený a unavený usedl a rozhodl se, že to místo budu hlídat. Avšak můj vnitrní neklid mě nenechal sedět v nečinnosti – na to, abych dokázal dlouho čekat, patřím příliš k západní civilizaci. Dovedl bych se trpělivě celé roky věnovat jedinému problému, ale čekat nečinně čtyřiadvacet hodin – to jsem nesnesl.

Za chvíli jsem se proto sebral a začal jsem bezcílně přecházet mezi houštím.

Trpělivost, napomínal jsem se. Chci-li dostat svůj stroj zpět, musím chvilku nechat sfingu na pokoji. Jestliže mi ho ti lidé chtějí vzít, není mi nic platné rozbíjet kovové desky na podstavci. Kdyby mi ho naopak chtěli vrátit, dostanu ho, jakmile se na něj budu moci přesně vyptat. Je marné, abych seděl v tomto neznámém světě se založenýma rukama. Z toho bych se mohl leda zbláznit. Lepší bude, jestliže si tento svět prohlédnu. Naučím se způsobům místních obyvatel, budu je pozorovat, avšak vyvaruji se všech závěrů o tom, co která věc značí. Jedině tak mohu najít klíč k této záhadě.

Pojednou mi došlo, jak je tato situace vlastně směšná. To když jsem si vzpomněl na léta, strávená prací a studiem, jejichž cílem bylo dostat se do budoucnosti, a srovnal si je s tím, jak úporně se teď snažím se z ní dostat zpět. Sám sobě jsem nastražil nejsložitější a nejzáludnější past, jakou si vůbec kdy kdo vymyslel.

Když jsem později procházel velkým palácem, zdálo se mi, jako by se mi malí človíčkové vyhýbali. Třeba jsem se mýlil, ale asi to souviselo s mými ranami na bronzové desky. Nakonec jsem se skutečně přesvědčil, že ti lidé se mě straní. Snažil jsem se však nedat najevo svůj nepokoj a nepronásledovat je. Během dne či dvou se všechno vrátilo do starých kolejí. Učil jsem se jejich řeči tak rychle, jak to jen bylo možné, a přitom jsem pokračoval v pátrání. Možná jsem nepostřehl nějakou jazykovou záludnost, ale jejich řeč mi připadala nesmírně jednoduchá. Byla téměř výlučně složená z konkrétních sloves a podstatných jmen. Domnívám se, že vůbec nepoužívala abstraktních výrazů, či jen ve velmi omezené míře, a obrazné vyjadřování nepoužívala vůbec. Mluvili v nejjednodušších holých větách. Zanedlouho jsem byl schopen říci nebo pochopit nejprostší sdělení.

Rozhodl jsem se, že se pokusím na stroj času a na tajemství bronzových desek pod sfingou nemyslet až do té doby, než mě nějaký poznatek k nim dovede nazpět přirozenou cestou. Možná pochopíte, že mě přesto cosi stále poutalo k okruhu těch několika málo mil kolem místa, kde jsem přistál.

Kam jsem dohlédl, celý svět oplýval stejnou hojností jako údolí Temže. Z každého kopce, na který jsem vystoupil, jsem viděl množství nádherných staveb, velice rozmanitých co do materiálu i slohu; skupiny věčně zelených houštin, stromy obsypané květy a obří kapradiny. Místy se jako staré stříbro leskly vodní plochy a nad nimi se zdvíhaly nízké pahorky, jež mizely v blankytu oblohy.

Moji pozornost obzvlášť upoutaly podivné okrouhlé studně, z nichž některé se mi zdály velice hluboké. Jedna se nalézala blízko pěšiny na vrcholek, kam jsem vystoupil hned první den. Měla stejně jako ostatní studny bronzové roubení, zpracované velmi podivným způsobem, a byla před deštěm chráněna malou kupolí. Když jsem sedával na okraji této studně a hleděl dolů do tmavé šachty, nezahlédl jsem sebemenší odlesk vody, dokonce ani když jsem dolů hodil zapálenou sirku. Ale i z této studně jako ze všech ostatních se ozývalo jakési podivné buch, buch, buch, jako by tam dole pracoval nějaký velký stroj. Podle mihotajícího se plamínku zapálených sirek jsem zjistil, že dole neustále proudí vzduch. Jednou jsem do studny hodil útržek papíru. Místo toho, aby se zvolna snášel dolů, byl pojednou kamsi vtažen a zmizel mi z očí.

Po čase jsem přišel na to, že tyto studny mají nějakou souvislost se štíhlými věžemi, jež se místy tyčily na úbočí pahorků. Často jsem totiž zahlédl, jak se nad nimi chvěje vzduch, jak tomu bývá za horkého léta nad pobřežím vyprahlým sluncem. Jakmile jsem si tyto dva jevy spojil, nabyl jsem přesvědčení, že existuje jakýsi výkonný podzemní systém cirkulace vzduchu, avšak nechápal jsem, jakému účelu slouží. Nejprve jsem byl ochoten věřit tomu, že se jedná o jakési sanitární zařízení pro zdejší lidi. Byl to závěr sice logický, nicméně naprosto mylný.

Je na místě, abych se vám přiznal, že jsem se během svého pobytu v budoucnosti dozvěděl jen velmi málo o kanálech a stokách stejně jako o dopravních prostředcích a podobných zařízeních. V některých utopických dílech o budoucích časech, jež jsem přečetl, najdete spoustu podrobností o výstavbě, sociálním uspořádání a tak dále. Tyto detaily si není těžké představit, jestliže vznikly jen ve vaší fantazii, zato pokud se skutečně ocitnete uprostřed takové reality, jsou pro vás zcela nepochopitelné. Představte si, co by o Londýně mohl vyprávět svému kmeni černoch ze střední Afriky! Kolik by se toho mohl dozvědět o železničních společnostech, sociálním hnutí, telefonech, telegrafických drátech, poštovní službě a dalších věcech? I když my bychom jistě projevili alespoň ochotu všechno mu vysvětlit! A i kdyby se dozvěděl téměř vše, kolik z toho by pochopil nebo čemu by uvěřil jeho krajan, který nikdy nikam nevycestoval? Uvažte dále, jak malý rozdíl je mezi černochem a bělochem naší doby a jak děsivá propast dělila mě a lidi Zlatého věku. Vycítil jsem mnoho věcí, které nebyly na první pohled patrné, byť přispívaly k mému pohodlí, ale kromě všeobecného dojmu – že totiž jde o jakousi automatickou organizaci života – vám mohu poskytnout jen zlomek informací.

Například věci, spojené s posledními dny člověka. Nikdy jsem nespatřil krematoria anebo třeba jen náznak něčeho, co by připomínalo hrob. Napadlo mě, že hřbitovy či krematoria jsou umístěny někde daleko, kam jsem ve svých průzkumných cestách zatím nedospěl. Často jsem se tímto problémem v duchu zabýval a moje zvědavost v tomto ohledu byla zpočátku zcela neukojena. To mě dost mátlo a donutilo mě to k pečlivějšímu pozorování. Záhy jsem zjistil cosi, co mě ještě více vyvedlo z míry – mezi těmito lidmi jsem nespatřil ani jednoho mrzáka nebo starce.

Musím se vám přiznat, že radost z mých prvních teorií o samočinně fungující civilizaci a dekadentním lidstvu netrvala dlouho. Nedovedl jsem si však vymyslet jiné vysvětlení.

Dovolte, abych vám vylíčil své obtíže.

Mnoho velkých paláců, které jsem prozkoumal, nebylo ničím jiným než pouhými obytnými budovami, skládajícími se z jídelen a ložnic. Nikde jsem nedokázal najít žádnou továrnu ani stroje jakéhokoliv druhu. A přece se tito lidé oblékali do pěkných látek, které museli občas vyměnit, a jejich sandály, ač velmi prosté, byly velmi jemně vypracované. Ty věci se nějak musí vyrábět! Malí človíčkové však nejevili sebemenší snahu pracovat. Nikde jsem nenašel ani stopy po obchodech, dílnách anebo nějaké přepravě. Lidé trávili veškerý čas veselými hrami, koupáním v řece, milováním, jež také bylo spíše hrou, mlsáním ovoce a spánkem. Nedokázal jsem vypozorovat, jak se to všechno udržuje v chodu.

A teď se opět vraťme ke stroji času. Cosi ho vtáhlo do dutého podstavce bílé sfingy. A pak – ty studně bez vody, ty sloupy s chvějícím se oparem nad nimi! Cítil jsem, že mi chybí klíč k vyřešení této záhady. Jak by vám bylo, kdybyste objevili nápis, jehož některé řádky jsou psány zcela srozumitelnou angličtinou, avšak který zároveň obsahuje i věty, složené ze slov, ba písmen, vám úplně neznámých? Nuže, přesně takto se mi jevil svět třetího dne mé návštěvy v roce 802 701!

Toho dne jsem také získal přítelkyni – v jistém slova smyslu. Když jsem se totiž díval na několik lidiček, dovádějících na mělčině, zpozoroval jsem, že jeden tvor dostal křeč do nohy, hlavní proud ho strhl a začal ho unášet. Proud nebyl ani příliš silný a průměrný plavec by ho dokázal překonat. Bude vám daleko jasnější, jak nedostatečně byli tito tvorové vybaveni, když vám povím, že nikdo nepodnikl sebemenší pokus, aby toho tonoucího tvora, který na ně volal slabým hláskem, zachránil. Jakmile jsem si to uvědomil, rychle jsem se svlékl a brodil jsem se vodou o kousek níž po proudu. Zachytil jsem tu ubohou bytůstku a šťastně jsem ji vytáhl na břeh. Třel jsem jí ruce a nohy a v krátké době jsem ji přivedl k vědomí. Chvíli jsem ještě počkal, abych se přesvědčil, že je úplně v pořádku, a teprve poté jsem odešel. Měl jsem tak špatné mínění o celém tom národě, že jsem ani neočekával projevy vděčnosti. V tom jsem se však zmýlil.

Tato událost se odehrála ráno. Když jsem se odpoledne vracel z průzkumu na svoji „základnu“, potkal jsem tu malou ženu znovu. Uvítala mne radostným pokřikem a podávala mi velký věnec z květin, který patrně speciálně pro mě uvila. Dojalo mě to. Asi jsem se už cítil velmi opuštěný. Ať už tomu bylo jakkoliv, snažil jsem se vyjádřit, jak velmi si vážím jejího daru. Zanedlouho jsme spolu seděli v malé kamenné besídce a povídali si, přesněji řečeno hlavně jsme se na sebe usmívali. Náklonnost tohoto stvoření na mě působila stejně, jako když si vás oblíbí dítě. Dávali jsme si navzájem květiny a ona mi líbala ruce. Oplatil jsem jí stejně. Snažil jsem se s ní domluvit a dozvěděl jsem se, že se jmenuje Weena. To jméno se k ní hodilo, i když jsem netušil, co vlastně to slovo znamená. To byl počátek podivného přátelství, které trvalo týden a skončilo – ale o tom vám budu ještě vyprávět!

Weena byla opravdu jako dítě. Chtěla, abych byl neustále s ní. Snažila se mě všude následovat. Při mé příští vycházce do okolí mě napadlo, že ji musím pořádně unavit, abych jí mohl nakonec utéct, i když na mě bude žalostně volat.

Já jsem však musel zkoumat záhady tohoto světa. Necestoval jsem přece do budoucnosti, abych flirtoval s nějakou trpasličí ženou! Nicméně pokaždé, když jsem ji opouštěl, dávala najevo nesmírné zoufalství a při každém mém odchodu lkala tak úpěnlivě, že mi její oddanost nakonec přinášela asi stejně nesnází jako útěchy. Přesto však jsem z Weeny měl velikou radost. Domníval jsem se, že ke mně cítí dětskou příchylnost. Až příliš pozdě jsem pochopil, co ona znamenala pro mě. Už jen tím, že mi tato panenka všemožně projevovala svou náklonnost a svým jemným, křehkým způsobem o mě pečovala, měl jsem při každém svém návratu do blízkosti bílé sfingy pocit, jako bych se vracel domů. Jak jsem přešel kopec, hned jsem začal vyhlížet její drobnou postavičku v bílé tunice protkávané zlatem.

Díky ní jsem také pochopil, že strach dosud z tohoto světa nevymizel. Ve dne se chovala velmi statečně a zdálo se, že mi naprosto důvěřuje. Když jsem se například jednou začal žertem tvářit velmi hrozivě, ona se tomu jen smála. Bála se však tmy, děsila se stínů, lekaly ji černé předměty. Ze tmy měla skutečně panickou hrůzu. Byl to tak opravdový a nelíčený děs, že jsem se nad ním musel zamýšlet a pečlivě ho pozorovat.

Kromě jiného jsem tak objevil, že se všichni po setmění shromažďují ve velikých budovách a vždy spí pohromadě. Jestliže jsem mezi ně vešel beze světla, vyděšeně se rozprchli. Nikdy jsem po setmění nikoho nespatřil venku, ani v domě nikdo nespával odděleně. Avšak byl jsem tak hloupý, že jsem důvod toho strachu nepochopil. I když Weena byla zoufalá, trval jsem na tom, že budeme nocovat daleko od tohoto rozespalého houfu.

Hrozně se bála, přesto však nakonec její náklonnost ke mně zvítězila nad strachem. Po všech pět nocí naší známosti včetně noci poslední spala vedle mě, s hlavou položenou na mém rameni.

Jakmile však začnu mluvit o ní, přichází můj příběh zkrátka.

Bylo to pravděpodobně noc před její záchranou, když jsem se těsně před svítáním najednou probudil. Celou dobu jsem spal neklidně, zdálo se mi, že se topím a mořské sasanky se měkkými chapadly dotýkají mého obličeje. Škubl jsem sebou a probudil se s podivnou představou, že z pokoje právě vyběhlo jakési šedé zvíře. Snažil jsem se znovu usnout, avšak bránil mi v tom nepříjemný neklid. Bylo to v onu nejasnou šedavou hodinu, kdy se okolní věci začínají vynořovat z temnoty. Všechno je ještě bezbarvé, a přestože se už začínají tvary předmětů jasně rýsovat, působí ještě neskutečně. Vstal jsem a sešel dolů do veliké dvorany. Pak jsem kráčel dál, až jsem stál na dlaždicích před průčelím paláce.

Rozhodl jsem se, že udělám z nouze ctnost a počkám na východ slunce.

Měsíc právě zapadal a mizející měsíční svit se mísil s bledým šerem svítání do přízračného polosvitu. Křoviny byly ještě inkoustově černé, obloha bezbarvá a nejasná. A mně se zdálo, že nahoře na kopci vidím duchy. Třikrát za sebou jsem se tam podíval, a vždycky jsem na úbočí spatřil bílé postavy. Dvakrát se mi zdálo, že do kopce běží jakýsi bílý tvor podobný opici, a jednou jsem blízko zřícenin zahlédl tři spěchající postavy, jak vláčí nějaký temný předmět. Neviděl jsem, kam se ztratily. Vypadalo to, jako by zmizely někde ve křoví. Musím znovu zdůraznit, že dosud panovalo předjitřní šero. Měl jsem onen mrazivý nejistý pocit, který jste možná někdy časně ráno také zažili. Nevěřil jsem svým očím.

Když se obloha na východě začala jasnit a denní svit znovu dodal světu barvy, mohl jsem krajinu už pozorovat dokonaleji. Po bílých postavách však už nikde nebylo ani stopy. Byly to asi pouhé výplody polosvitu.

Patrně to byli duchové, pomyslel jsem si a v duchu jsem si řekl: Rád bych věděl, z které doby pocházejí. Vzpomněl jsem si na tento neobvyklý výrok Granta Allena a pobavilo mě to. Jestliže každá generace zůstává po smrti na zemi v podobě duchů, jak tvrdí, zanedlouho jimi bude svět přeplněn. Podle této hypotézy za těch osm set tisíc let musí být na zemi neuvěřitelné množství duchů, a není tedy divu, že jsem spatřil hned čtyři najednou. Ale tento žertík mě neuspokojil. Celé ráno jsem musel na bílá zjevení myslet, až Weenina záchrana mě přivedla na jiné myšlenky. Přeludy jsem však v duchu spojoval s bílým zvířetem, které jsem vyplašil v prvním zoufalém pátrání po stroji času, a tato moje předtucha mě nezklamala.

Pak ovládla moji mysl Weena. Přesto mi však bylo souzeno, aby se ke mně přízraky zanedlouho vrátily v daleko děsivější podobě.

Myslím, že jsem se již zmínil o tom, že počasí ve Zlatém věku bylo mnohem teplejší, než jaké panuje nyní. Nedovedu si to vysvětlit. Snad Slunce vydávalo větší žár, nebo Země byla blíž Slunci. Obvykle se předpokládá, že Slunce začne v budoucnosti pozvolna chladnout. Ale lidé, kteří nestudovali hypotézy mladého Darwina, většinou zapomínají, že všechny planety nakonec spadnou zpátky na svou stálici. Při každé takové katastrofě Slunce vzplane s novou energií. Možná právě tehdy jedna taková planeta podlehla svému osudu. Ať už to zavinilo cokoliv, faktem zůstává, že slunce hřálo mnohem víc než dnes.

Jednoho parného rána – myslím, že to bylo čtvrtého dne – jsem se chtěl ukrýt před sluncem a vedrem v obrovských zříceninách, nacházejících se blízko onoho velkého domu, kde jsem se stravoval i spal. A tu se mi přihodilo cosi zvláštního. Přelézal jsem hromady sutin, až jsem objevil nízkou galerii, jejíž východ i postranní okna byly zataraseny zříceným zdivem. Na rozdíl od venkovního zářivého jasu mi připadalo, že zde vládne neproniknutelná tma. Opatrně jsem tudy prolézal a jen po hmatu si hledal cestu, neboť prudká změna světla způsobila, že se mi před očima roztančila barevná kola. Najednou jsem se zastavil, jako když do mě hrom udeří. Ze tmy na mě hleděl pár očí, v nichž se odrážela záře denního světla, dopadajícího sem zvenčí.

Přepadl mě starý atavistický strach před divou zvěří. Sevřel jsem ruce v pěst a vytrvale hleděl do těch blýskavých očí. Bál jsem se otočit. Pak jsem si řekl, že lidstvo přece žije v absolutním bezpečí. Jenže najednou jsem si uvědomil, jak velký strach mají všichni tvorové ze tmy.

Vzmužil jsem se, udělal krok a promluvil jsem. Připouštím, že se mi trochu chvěl hlas. Natáhl jsem ruku a dotkl jsem se čehosi měkkého. Vtom záře oněch očí pohasla a kolem mě se prosmýklo něco bílého. S bušícím srdcem jsem se otočil a zahlédl jsem podivnou postavu, připomínající malou opici. Zvláštním způsobem skláněla hlavu a pelášila přes prosluněné prostranství, kterým jsem sem vešel. Narazila na žulový balvan, zavrávorala a okamžitě se skryla v černém stínu pod další hromadou zbořeného zdiva.

Mé poznatky z tohoto jevu byly jen letmé – vím však, že se jednalo o špinavě bílou bytost s podivnýma šedočervenýma očima. Světle rusé vlasy jí splývaly po zádech. Nicméně opakuji, že tvor utíkal příliš rychle na to, abych si ho mohl dokonale prohlédnout. Nemohu ani přesně určit, zda běžel po čtyřech, nebo byl jen hodně sehnutý.

Pospíchal jsem za ním k oné hromadě sutin. Zpočátku jsem ho nemohl najít, ale po chvíli bloudění temnotou jsem došel k jednomu z těch kulatých otvorů, které jsem si, jak víte, sám pro sebe pojmenoval studněmi. Otvor byl téměř uzavřen pobořeným sloupem.

Napadlo mě, zda tento tvor nemohl zmizet právě v této šachtě. Rozškrtl jsem proto sirku a pohlédl jsem dovnitř. Spatřil jsem, jak se tam dole mihl malý bílý tvoreček s velkýma blýskavýma očima, který si mě i na útěku upřeně prohlížel.

Zachvěl jsem se; tvor ze všeho nejvíc připomínal pavouka o velikosti člověka. Šplhal dolů po zdi. Teprve teď jsem si všiml, že četné kovové výstupky tvoří jakýsi druh žebříku, jenž vede dolů do šachty.

Sirka mě začala pálit do prstů, vypadla mi z ruky a zhasla. Než jsem stačil rozsvítit další, malý tvor již zmizel.

Nevím, jak dlouho jsem tam seděl a hleděl do studně. Až po značné době jsem dospěl k přesvědčení, že tvor, jehož jsem zahlédl, je nepochybně – člověk. Postupně jsem si uvědomil celou pravdu.

Člověk nezůstal jedním živočišným druhem, ale existuje jako dva rozliční živočichové. Půvabné děti Horního světa nejsou jedinými potomky našeho pokolení. Ten vybledlý, odporný noční netvor, který se mihl přede mnou, je také dědic našich věků a náš potomek.

Vzpomínal jsem na chvějící se vzduch nad sloupy a na svoji teorii podzemní ventilace. Konečně jsem začal tušit jejich pravý význam. Jen bych rád věděl, jakou funkci měl tento lemur v mé představě dokonale uspořádaného světa. Jak souvisel s lenivou netečností krásných obyvatel Horního světa? A co se skrývalo tam dole, na dně šachty?

Seděl jsem na okraji studně a v duchu si opakoval, že ať už je pravda jakákoliv, nehrozí mi žádné nebezpečí a pro odpověď na všechny otázky budu muset sestoupit – tam. Jenže právě toho jsem se nekonečně bál!

Při těchto mých úvahách přeběhli ozářeným prostorem do stínu v milostné hře dva krásní obyvatelé Horního světa. Mladík pronásledoval dívku a přitom po ní házel květiny. Zdálo se, že se jich nelibě dotklo, když mé uviděli, jak se rukou opírám o zborcený sloup a hledím do studně. Všímat si těchto otvorů bylo pravděpodobně něco velmi nepatřičného, protože když jsem na něj ukázal a pokoušel jsem se ze sebe vysoukat jakousi otázku po jeho smyslu, zatvářili se ještě odmítavěji a otočili se. Zajímaly je ale moje zápalky, proto jsem jich několik zapálil, abych je pobavil. Znovu jsem se pak pokusil zeptat se jich na studnu, ale s mizivým výsledkem. Nechal jsem je tedy na pokoji a rozhodl se, že zajdu za Weenou a pokusím se něco vyzvědět od ní.

Byl jsem velmi rozrušen, všechny moje dosavadní vjemy i následné domněnky se mísily do nových kombinací a úvah. Našel jsem konečně klíč k záhadě studní a věží, objevil jsem i tajemství duchů; zároveň se mi objasnil význam bronzových desek na podstavci, a tím pádem i osud stroje času. Dokonce jsem možná začínal chápat, jaké řešení má ekonomický problém, který jsem nedokázal rozlousknout.

Dobral jsem se k nové hypotéze. Bylo zřejmé, že tento další druh člověka žije v podzemí. Pochopil jsem, že jsem ho dosud nikdy nespatřil hlavně proto, že se na povrchu téměř nezdržuje. Navíc tuto moji domněnku podpořily tři skutečnosti, a sice ono bezbarvé bledničkové vzezření, jaké mívá většina živočichů žijících stále ve tmě – jako například bílá ryba z kentuckých jeskyní; dále velké oči vyznačující se schopností odrážet světlo, které většinou bývají znakem nočních ptáků a zvířat – jako je třeba kočka a sova; a nakonec i jeho očividný zmatek na denním světle, překotný, nejistý útěk do temných stínů a ono zvláštní držení hlavy – tato fakta dotvrzovala teorii o přecitlivělé sítnici oka.

Celá země byla zcela očividně podkopána a nový druh musel žít tam dole v podzemí. Přítomnost ventilačních šachet a studní na všech úbočích okolních kopců vyjma údolí Temže prozrazovala, že jsou všude. Nic tedy nebylo přirozenější než předpoklad, že právě v tomto umělém podsvětí se vykonávají všechny práce, které jsou nutné k udržení chodu světla a většímu pohodlí rasy žijící na denním světle. Ta představa byla natolik pravděpodobná, že musela být pravdivá. Uvažoval jsem dále, jak došlo k tomuto rozštěpení lidského druhu.

Jistě už netrpělivě čekáte na moji tehdejší teorii, i když se vám musím přiznat, že ani zdaleka nepostihovala celou pravdu.

Vycházel jsem z problémů naší doby a zdálo se mi nad slunce jasnější, že klíčem k celému problému bylo postupné zvětšování existujícího sociálního rozdílu mez kapitalistou a dělníkem. Bude vám to nepochybně připadat velmi groteskní, snad dokonce zhola neuvěřitelné, ale přesto se už dnes můžeme setkat s náznaky, které by mohly vést tímto směrem. Vidíme snahu využitkovat podzemní prostory pro účely, které naši civilizaci hyzdí – vzpomeňte si například na londýnské metro, železnici umístěnou v podzemí, podzemní průchody, dílny i restaurace. Toho všeho neustále přibývá. Podle mého mínění tato snaha překotně rostla, až posléze nastal čas, kdy se průmysl vůbec na povrchu nesměl objevit. Předpokládám totiž, že stále sestupoval hlouběji a hlouběji do stále se zvětšujících podzemních továren, kde byli dělníci nuceni trávit stále větší množství času, až konečně… Což i dnešní dělník v East Endu nežije v tak umělých podmínkách, že je od přirozené tvářnosti země zcela izolován?

Na jedné straně bohatší vrstvy se sklonem k exkluzivitě podporované nepochybně neustálým zdokonalováním jejich vzdělání a na druhé straně prohlubující se propast mezi nimi a chudými, agresivními neotesanci, to vše vedlo k tomu, aby se v zájmu bohaté třídy uzavřela podstatná část zemského povrchu. Tak třeba už dnes vidíme, že polovina krásného londýnského okolí je neprodyšně uzavřena před vetřelci. Ona propast, zapříčiněná délkou vzdělávacího procesu i náklady nezbytnými k jeho uhrazení, větším přepychem i přirozenými sklony bohatých lidí podléhat jeho svodům, se tedy stále zvětšuje. Míšení jednotlivých tříd, nerovné sňatky, které v našich dobách způsobují prolínání sociálních vrstev, se staly vzácností, až zmizely docela. Nahoře pak zůstala třída majetných lidí, vyhledávajících rozkoš, pohodlí a krásu, a pod zemí žili nemajetní dělníci, kteří se postupem času přizpůsobili podmínkám své práce. Věci pak mohly dospět tak daleko, že za vzduch, který dýchají ve svých doupatech, museli platit obrovskou daň; kdyby se zdráhali tak učinit, buď by zahynuli hlady, nebo by se udusili. Všichni, kdo se tomu bránili, nebo se stavěli na odpor, vymřeli, a jakmile byla nastolena rovnováha, ti, kdo přežili, se přizpůsobili podmínkám podzemního života stejně dobře jako obyvatelé horního světa svému prostředí, a možná byli svým způsobem šťastní. Důkazem toho byla podle mého názoru elegance a krása lidí na zemi a bledost těch pod zemí.

Veliké vítězství lidstva, o němž jsem snil, získalo v mých představách jinou podobu. Nebyl to žádný triumf morální výchovy a všeobecné spolupráce, jaký jsem předpokládal. Místo toho jsem se setkal se skutečnou aristokracií, vyzbrojenou dokonalými vědeckými poznatky, která napomáhala dovést dnešní industriální systém k logickému závěru. Její vítězství nebylo jen vítězstvím nad přírodou, nýbrž nad přírodou – a bližními.

Musím vám připomenout, že toto byla teorie, která mě právě v té chvíli napadla. V utopistických knihách bývá obyčejně nějaké vodítko, to mi však chybělo. Můj výklad snad vypadá nepravděpodobně, nicméně si myslím, že se velice blíží pravdě. Ale i kdyby platily všechny moje domněnky, tato harmonická civilizace stejně dávno překročila svůj zenit a byla nyní již dlouho ve stadiu úpadku. Příliš dokonalé zabezpečení obyvatel zemského povrchu vedlo k tomu, že lidstvo postupně degenerovalo, až zakrnělo co do vzrůstu i inteligence. To bylo zcela zřejmé. Netušil jsem dosud, co se stalo s obyvateli podzemí, avšak z toho, co jsem z morloků – tak se totiž tito tvorové nazývali – spatřil, jsem usuzoval, že jejich modifikace byla daleko mnohostrannější než u eloiů, té krásné rasy, kterou jsem již znal.

Pak mně začaly vrtat hlavou pochybnosti. Proč morlokové vzali můj stroj času? Byl jsem si naprosto jist, že ho ukryli oni. Jestliže eloiové byli jejich „pány“, proč nezařídili, aby mi morlokové stroj vrátili? A proč se tak hrozně báli tmy?

Jak už jsem řekl, naléhal jsem na Weenu, aby mi odpověděla na mé otázky o podzemí, jenže znovu marně. Zpočátku se tvářila, jako by mi nerozuměla, ale pak už vůbec odmítla odpovídat. Třásla se, jako by ji jímala hrůza z pouhého pomyšlení na takovou věc. A když jsem se pak, přiznávám, že asi poněkud hrubě, odpovědi domáhal, usedavě se rozplakala. Byly to jediné slzy, kromě těch mých, které jsem viděl ve Zlatém věku. Jakmile jsem si jich všiml, přestal jsem ji trýznit otázkami o morlocích a snažil jsem se, abych z jejích očí zaplašil tento pozůstatek žalu. Weena se brzy začala usmívat, dokonce vesele zatleskala, když jsem pro ni slavnostně zapálil sirku.

KAPITOLA VI

Asi vám to bude připadat divné, ale uplynuly celé dva dny, než jsem se mohl věnovat dalšímu pátrání po záhadě, k níž jsem pravděpodobně našel správný klíč. Pociťoval jsem však před oněmi vybledlými tvory jakousi bázeň. Vypadali totiž jako vylouhovaní červi nebo jiné preparáty, uložené v lihu v zoologickém muzeu. Na dotek byli studení a vlhcí. Můj strach byl do značné míry podmíněn i sympatiemi vůči eloiům, jejichž odpor k morlokům jsem začínal plně chápat.

Příští noc jsem spal velmi neklidně. Patrně se začaly projevovat i moje zdravotní potíže. Trápily mě pochybnosti a nepokoj. Jednou nebo dvakrát jsem zakusil pocit nesmírné úzkosti, k němuž jsem však neměl reálný důvod.

Pamatuji se, jak jsem se tiše plížil do velké dvorany, kde v měsíčním svitu spali malí lidičkové – byla mezi nimi i Weena – a že jsem se uklidnil až v jejich blízkosti. Napadlo mě, že za několik dní měsíc projde poslední čtvrtí a noci budou temnější, a že by se tedy ti odporní podzemní tvorové, ty vybílené poloopice, ta chamraď, co nahradila původní obyvatele, mohli začít objevovat v hojnějším počtu. Po oba dny jsem se cítil stejně jako ten, kdo se vyhýbá neodvratné povinnosti. Byl jsem přesvědčen, že ke stroji času se dostanu jedině tak, že seberu odvahu a poodhalím roušku podzemního tajemství. Avšak nebyl jsem s to postavit se mu tváří v tvář. Kdybych tu měl aspoň jediného přítele, všechno by bývalo jiné. Ale byl jsem strašlivě sám! Bál jsem se pomyslet, že bych se měl spustit do temné studně.

Nevím, zda chápete mé pocity, ale necítil jsem se tam nikdy úplně bezpečný.

Možná právě můj neklid a nejistota mě při mých průzkumných výpravách poháněly stále dál. Když jsem se ubíral na jihozápad do míst, která se dnes nazývají Combe Wood, zpozoroval jsem v dáli, kde v devatenáctém století bývalo město Banstead, obrovskou zelenou budovu, která se velmi lišila od všech staveb, které jsem dosud spatřil. Byla větší než největší paláce nebo zříceniny, jež jsem kdy viděl. Její průčelí mělo orientální ráz – lesklo se a vyznačovalo se bledě zeleným namodralým odstínem jako jeden druh čínského porcelánu. Předpokládal jsem, že se tato budova stejně jako vzhledem liší i svým účelem, a proto jsem měl chuť ji důkladně prozkoumat. Den se však už chýlil ke konci, a protože jsem k tomuto místu dorazil až po dlouhém a únavném putování, rozhodl jsem se, že toto dobrodružství odložím na druhý den a vrátil jsem se ke své vlídné a půvabné Weeně.

Druhý den ráno jsem si však uvědomil, že jsem se včera vlastně nechal unést palácem ze zeleného porcelánu jen proto, že jsem se bál, že jsem hledal výmluvu, abych o den oddálil to, z čeho jsem měl hrozný strach. Tato myšlenka mě vedla k rozhodnutí, že bez dalšího otálení hned ráno sestoupím do jedné ze studní, která stála blízko zřícenin ze žuly a hliníku.

Malá Weena běžela za mnou. Tančila po mém boku až ke studni, ale když viděla, jak se nahýbám přes okraj a hledím dolů, zmocnilo se jí zvláštní zděšení.

‚Sbohem, moje malá Weeno,‘ řekl jsem a políbil ji.

Začal jsem rukou šmátrat po příčlích, po nichž bych mohl sestoupit.

Dlužno podotknout, že jsem to učinil ve velkém spěchu, protože jsem se bál, aby mě neopustila odvaha.

Weena na mě hleděla nejprve s úžasem, pak žalostně vykřikla, přiběhla ke mně a začala mě malýma ručkama tahat pryč.

Myslím, že její odpor mi dodal sílu pokračovat dál. Setřásl jsem ji – asi jsem se k ní v té chvíli nechoval příliš ohleduplně – a v následujícím okamžiku už jsem sestupoval do jícnu studně. Nad okrajem jsem viděl její ustrašenou tvář, a abych ji uklidnil, usmál jsem se. Pak už jsem musel hledět jen dolů, abych nalezl rozviklané skoby, kterých jsem se pevně držel.

Slézal jsem asi dvě stě yardů dolů do hluboké šachty. Ve stěnách studně byly zapuštěny jakési kovové destičky, jichž jsem používal jako žebříku. Protože však sloužily potřebám daleko menších a lehčích tvorů, než jsem byl já, cítil jsem zanedlouho nesmírnou únavu, dokonce jsem pocítil v rukou křeč. A kdyby jen to! Náhle se jedna ze skob ohnula pod mojí váhou, takže jsem se málem zřítil do temnoty pod sebou. Na okamžik jsem visel jen za jednu ruku. Abych se podobných zážitků napříště vyvaroval, raději jsem se už při sestupu nezastavoval. Přestože mě hrozně bolely ruce a záda, ze všech sil jsem sestupoval po příkré stěně. Když jsem pohlédl vzhůru, spatřil jsem malý modrý kruh, ve kterém se třpytila jediná hvězda, zatímco hlava malé Weeny byla jen nepatrným tmavým stínem. Pode mnou sílilo pravidelné klapání stroje a na mě padla tíseň. Všechno kolem kromě malého modrého kruhu nahoře se utápělo ve tmě. Když jsem pohlédl ještě jednou vzhůru, Weenu jsem již nespatřil.

Pociťoval jsem nesmírnou úzkost. Napadlo mě, abych se pokusil rychle se vrátit šachtou nahoru a nechat podzemí na pokoji. Ale ani při těchto úvahách jsem nepřestával sestupovat. Konečně jsem s hlubokým ulehčením zjistil, že se ve zdi, asi stopu od mé pravé ruky, objevil nepatrný otvor. Nasoukal jsem se dovnitř a zjistil jsem, že je to ústí jakéhosi úzkého vodorovného tunelu, kde jsem si mohl na chvilku vleže odpočinout. Bolely mě ruce i nohy, záda mi svírala křeč, celé tělo se mi roztřáslo následkem potlačované hrůzy z pádu. Kromě toho nekonečná temnota unavovala oči. Vzduch se chvěl klapotem a hučením stroje, který čerpal dolů do šachty vzduch.

Nevím, jak dlouho jsem tam ležel. Probudila mě měkká ruka, osahávající mi tvář. Vyskočil jsem, nahmátl zápalky, a když jsem jednu rozškrtl, spatřil jsem tři bílé tvory, podobné tomu, jehož jsem zahlédl nahoře ve zříceninách. Jakmile spatřili světlo, kvapně ucouvli. Žili ve zdánlivě neproniknutelné temnotě, a proto jejich oči vypadaly nepřirozeně veliké a citlivé jako zornice ryb z mořských hlubin. Právě tak odrážely světlo, Oni mě nepochybně v temnotě bez problémů viděli a nezdálo se, že ze mě mají strach, báli se jen světla. Jakmile jsem tedy rozškrtl sirku, okamžitě se dali na útěk a zmizeli do temných stok a tunelů, odkud pak na mě blýskaly jejich prapodivné oči.

Chtěl jsem je oslovit, ale řeč, kterou mluvili, byla patrně zcela jiná než řeč obyvatel horního světa, a proto jsem byl znovu odkázán na posunčinu. Zase mě napadlo, abych zanechal svého průzkumu a raději utekl. Ale když jsem si uvědomil, že už nemohu couvnout, začal jsem poslepu nahmatávat další cestu tunelem. Slyšel jsem, že se zvuk stroje ozývá stále hlasitěji. Najednou se zdi rozestoupily a já jsem vešel na rozlehlé prostranství. Když jsem rozškrtl další sirku, zjistil jsem, že jsem se ocitl v klenuté sluji, která pokračovala neproniknutelnou tmou. Zahlédl jsem jen tolik, co člověk stačí spatřit, než zhasne jedna sirka.

Moje vzpomínky jsou proto jen mlhavé. Z temnoty vystupovaly obrysy obrovského stroje, který vrhal bizarní černý stín. Tam se také bledí morlokové schovali před světlem. Mimochodem, bylo to ponuré místo, vzduch byl těžký, prosycený pachem čerstvě prolité krve. Kousek od středu osvětleného prostoru stál malý stolek z bílého kovu a na něm leželo cosi, co vypadalo jako maso. Morlokové jsou tedy v každém případě masožravci!

Pamatuji si, že i v té chvíli mě zaujalo pomýšlení na to, které velké zvíře asi přežilo, že poskytuje tak velký kus svaloviny, kterou jsem spatřil.

Všechno působilo velice děsivě – těžký zápach, velké neznámé obrysy i temné postavy, číhající v temných koutech. Čekaly jen na to, až bude zase tma, aby se ke mně mohly přiblížit!

Pak sirka dohořela a spálila mi prsty.

Zapadla jako červená tečka do černé tmy.

Tehdy jsem si musel přiznat, že jsem se na podobnou výpravu nedostatečně vybavil. Když jsem nastoupil do stroje času, bláhově jsem se domníval, že lidé v budoucnosti budou mít daleko dokonalejší hmotnou úroveň než my. Vydal jsem se na cestu beze zbraní, bez léků, bez kuřáckých potřeb – tabák mi začal opravdu zoufale scházet –, ba neměl jsem ani dost sirek. Kdyby mě jen napadlo vzít si s sebou fotoaparát! Ve chvíli bych mohl bleskem osvítit celé podzemí a pak snímek zkoumat podle libosti. Já jsem tu však stál vyzbrojen schopnostmi, jimiž mě obdařila příroda – měl jsem nohy, ruce a zuby. Kromě toho mi zbývaly pouhé čtyři zápalky.

Bál jsem se potmě pokračovat v cestě mezi všemi těmi stroji. Teprve při posledním vzplanutí světla jsem objevil, že mi už docházejí zápalky. Až do té chvíle mě nenapadlo, že bych s nimi měl nějak šetřit, a vyplýtval jsem skoro půl krabičky, když jsem uváděl v úžas obyvatele Horního světa ohněm, jenž neznali.

Teď mi tedy zbývaly čtyři zápalky. Jak jsem tam stál ve tmě, dotkla se něčí ruka mé ruky, tenké prsty mi hmataly po obličeji a ucítil jsem zvláštní, nepříjemný zápach. Zdálo se mi, že slyším kolem sebe dýchání celého houfu těch strašlivých tvorů. Cítil jsem, jak se mi kdosi snaží jemně vykroutit krabičku se sirkami, a další ruce mě začaly tahat za šaty. Dotyky těchto neviditelných tvorů byly velice nepříjemné. Najednou jsem si uvědomil, že vůbec neznám jejich myšlení a zvyky. Zakřičel jsem, jak nejhlasitěji jsem mohl. Rázem uskočili, ale za chvíli jsem cítil, že se ke mně opět blíží. Cosi si šeptali podivnou řečí a začali se na mě tlačit. Prudce jsem se otřásl a znovu zakřičel, ale můj hlas už nezněl tak jasně. Tentokrát se tolik nepolekali a propukli ve zvláštní, děsivý chechtot.

Přiznávám se, že jsem byl hrozně vyděšený. Rozhodl jsem se, že zapálím ještě jednu sirku a pod její ochranou uteču.

Provedl jsem to, plamínek jsem přiživil cárem papíru, který jsem našel v kapse, a vydal se na zpáteční cestu k úzkému tunelu. Ale sotva jsem do něj vešel, světlo mi zhaslo a já jsem ve tmě slyšel, jak za mnou pospíchají morlokové – jejich kroky šustily jako vítr mezi listím a harašily jako lijavec na římse. Okamžitě mě popadlo mnoho rukou, a bylo nade vši pochybnost, že se mě snaží stáhnout zpět. Znovu jsem rozškrtl sirku a zamával s ní před jejich oslepenýma očima. Stěží si dokážete představit, jak nelidsky a odporně vypadali – bledé bezbarvé tváře a velké červenavé oči bez víček –, když na mě ve své slepotě a zuřivosti hleděli. Ale buďte ujištěni, že jsem nezůstal stát nečinně na místě; utíkal jsem dál a když zhasla i druhá sirka, rozškrtl jsem třetí. Dohořela v té chvíli, kdy jsem dorazil k ústí tunelu. Na okamžik jsem ulehl, protože z hluku velikého čerpadla se mi dělalo až špatně. Hmatal jsem pak stranou po vyčnívajících skobách, když vtom mě zezadu uchopili za nohy a snažili se mě vtáhnout zpět. Rozsvítil jsem poslední sirku…, ta však okamžitě zhasla. Ale to již jsem nahmatal příčle, prudce jsem kopal kolem sebe, a díky tomu jsem se morlokům vytrhl ze spárů. Spěšně jsem začal šplhat šachtou vzhůru. Morlokové po mně blýskali očima a pokukovali po mně, až na jednoho malého darebu, který lezl kus cesty za mnou a málem by se byl zmocnil mé boty.

Cesta vzhůru mi připadala nekonečná. Během posledních dvaceti či třiceti stop jsem pocítil přímo smrtelnou nevolnost. Stálo mě neuvěřitelnou námahu, abych se nezřítil dolů. Závěrečné yardy byly už jen strašlivým zápasem s touto slabostí. Několikrát se mi zatočila hlava a měl jsem dojem, že padám. Konečně jsem se přece jen dokázal přehoupnout přes okraj studně. Vypotácel jsem se ze zřícenin do oslnivého slunečního světla. Padl jsem tváří na zem. Půda voněla tak sladce a čistě!

Pak už si jen pamatuji, jak mi Weena líbala ruce i obličej. Slyšel jsem i hlasy jiných eloiů. Potom jsem na chvíli omdlel.

KAPITOLA VII

Připadalo mi, že jsem teď na tom mnohem hůř než dříve. Kromě nocí, během nichž mě trápila ztráta stroje času, jsem až dosud choval, naději, že se mi podaří utéct. Ale moje nové objevy tuto naději zhatily. Až dosud mě zde držela dětinská prostota malých lidiček a jakési neznámé síly, které jsem musel pochopit, abych nad nimi zvítězil. Avšak v ohavných vlastnostech morloků se mi zjevil zcela nový živel – něco nelidského a zlověstného. Instinktivně jsem tyto tvory nenáviděl. Byl jsem ve stejné situaci jako člověk, který spadne do jámy – obhlížel jsem si jámu a vymýšlel jsem způsob, jak se z ní dostat. Teď jsem se cítil jako zvíře v pasti, jehož nepřítel se musí každou chvíli objevit.

Možná vás překvapí, koho jsem teď považoval za svého nepřítele a koho jsem se bál. Byla to tma při novoluní. Na tuto myšlenku mě přivedla Weena několika zprvu nepochopitelnými poznámkami o „temných nocích“. Nebyl tak velký problém uhodnout, co mohou blížící se „temné noci“ znamenat. Měsíce ubývalo; každou noc byla větší a větší tma. Do jisté míry jsem už dokázal pochopit příčinu strachu malých obyvatel Horního světa. Nejasně jsem tušil, jaká nečistá zvěrstva tropili morlokové za novoluní. Byl jsem si nyní téměř jist, že i moje druhá hypotéza je zcela pochybená. Obyvatelé Horního světa kdysi možná byli privilegovanou aristokracií a morlokové jejich sluhy, ale tento stav již dávno pominul. Oba druhy, potomci lidí, upadaly nebo dokonce již upadly do úplně nových vzájemných vztahů. Morlokové, jako kdysi králové z karolínské dynastie, pod zemí nakonec přestali být schopni žít na sluncem ozářeném zemském povrchu. Soudil jsem, že morlokové zhotovovali pro eloie oblečení a zabezpečovali jejich potřeby, na které byli zvyklí, snad na základě svého někdejšího zvyku sloužit. Konali to tak bezmyšlenkovitě, jako stojící kůň hrabe nohou, jako se lovec baví zabíjením zvířat, prostě protože v jejich podvědomí existoval odedávna zakořeněný podobný zvyk.

Bylo však jasné, že starý pořádek již doznal značných trhlin. Bohyně spravedlivé odplaty Nemesis se hlásila o slovo.

Odjakživa, po tisíce generací, vystrkoval člověk svého bližního z blahobytu a sluneční záře. A teď se ten bližní vracel – jenže jiný. Eloiové byli nuceni se znovu naučit dávno zapomenutým věcem. Opět na ně dolehl strach.

Pojednou se mi v mysli vynořila vzpomínka na maso, které jsem viděl v podsvětí. Bylo zvláštní, že jsem si na to vzpomněl: nebyl to výsledek logického uvažování, ale jako by mi tu otázku něco našeptávalo. Snažil jsem si vzpomenout, jaký tvar to maso mělo. Zmocnil se mě neurčitý, avšak neodbytný pocit čehosi známého, ale nedovedl jsem v té chvíli určit, co to bylo.

Přestože i mě ovládal stejný bezmocný děs jako malé lidičky, byl jsem přece jen z jiného těsta než oni. Přišel jsem z naší doby, která byla obdobím největšího rozkvětu lidského pokolení, jež není ochromeno strachem a zbavilo se hrůzy z neznáma. Chtěl jsem se alespoň bránit. Bez otálení jsem se rozhodl, že si opatřím nějaké zbraně a vybuduji si nějaké opevněné místo, kde bych mohl nerušeně spát. Potřeboval jsem podobné útočiště, abych mohl tomuto cizímu světu čelit alespoň se zlomkem sebedůvěry, kterou jsem ztratil, když jsem si uvědomil, jakým tvorům jsem byl každou noc vydán napospas. Věděl jsem, že pokud se nebudu před nimi cítit bezpečný, nepodaří se mi usnout. Zachvěl jsem se hrůzou při pomyšlení, kolikrát si mě už asi prohlíželi.

Odpoledne jsem bloumal údolím Temže, avšak nenašel jsem žádné místo, které bych mohl považovat za nedobytné. Všechny budovy i stromy mi připadaly snadno přístupné pro takové obratné lezouny, jakými soudě podle jejich studní morlokové dozajista byli. Tu mi opět vytanula na mysli štíhlá cimbuří paláce ze zeleného porcelánu a jeho hladké lesklé zdi. Proto jsem večer vzal Weenu za ruku jako malé dítě a vydal jsem se do kopců směrem na jihozápad. Odhadoval jsem, že je ten dům vzdálený sedm nebo osm mil, ale ve skutečnosti to bylo skoro osmnáct. Poprvé jsem si toho místa všiml v mlhavém odpoledni, kdy se vzdálenosti zdají být menší. Navíc se mi ještě rozviklal podpatek u pohodlných starých bot a podešví se proklubal cvoček, takže jsem kulhal.

Když jsem spatřil palác, černě se odrážející od bledě žluté oblohy, bylo již dávno po západu slunce.

Weena byla velmi ráda, když jsem ji vzal do náruče a nesl ji, avšak po nějaké době mě prosila, abych ji zase pustil na zem. Běžela po mém boku, jen chvílemi odbíhala z přímé cesty stranou natrhat květiny, které mi pak strkala do kapes. Moje kapsy ostatně Weenu vždy uváděly v úžas. Nakonec se rozhodla, že jde o jakési neobvyklé vázy na květinovou výzdobu. Alespoň ona je k tomuto účelu využívala.

Právě si vzpomínám, že když jsem si svlékal kabát, našel jsem…“

Poutník se odmlčel, sáhl rukou do kapsy a mlčky položil na stolek dvě zvadlé květiny, které se vzdáleně podobaly velkému bílému slézu. Pak pokračoval ve vypravování.

„Jak se večerní ticho vkrádalo na svět a my přecházeli hřebeny směrem k Wimbledonu, začala být unavená a chtěla se vrátit do šedého kamenného domu. Ukázal jsem jí vzdálena cimbuří paláce ze zeleného porcelánu a snažil jsem se jí vysvětlit, že tam nalezneme bezpečný úkryt a zbavíme se strachu.

Znáte tu krásnou chvíli ticha, která nastane vždy před soumrakem? I listí stromů přestává šelestit. Pro mě toto večerní ticho v sobě vždy skrývá nádech očekávání. Obloha byla jasná, vzdálená a čistá, až na několik vodorovných pruhů v místě, kde zašlo slunce. Tento večer dostalo očekávání barvu mých obav. V tomto temnějícím tichu nabyly moje smysly na vnímavosti. Zdálo se mi, že pod nohama cítím, jak je země dutá, téměř jsem skrz ni viděl morloky, jak lezou ve svých mraveništích a nemohou se dočkat tmy. Ve svém rozechvění jsem se dohadoval, že můj vpád do jejich doupěte budou vnímat jako vyhlášení války. Proč mi vzali stroj času?

Ubírali jsme se v tom tichu dál a soumrak přešel v noc. Pohasla jasná modř dálek a stromy zčernaly. Weenu přemohl strach a únava. Vzal jsem ji do náruče, konejšivě jsem na ni mluvil a hladil ji. Když pak tma ještě zhoustla, ovinula mi Weena ruce kolem krku a pevně se přitiskla obličejem k mému rameni. Tak jsme sestupovali po povlovném svahu do údolí, a tu jsem ve tmě málem spadl do malé říčky. Přebrodil jsem ji a stoupal do dalšího kopce kolem několika domů, v nichž spali eloiové, a kolem bezhlavé sochy Fauna. Rostly tu také akáty.

Dosud jsem nespatřil žádného morloka, ale noc teprve začínala a temné hodiny před východem nového měsíce byly ještě před námi.

Z vrcholku nejbližšího kopce jsem viděl hustý les, který se přede mnou rozprostíral v celé své šíři. Váhal jsem. Nemohl jsem vpravo ani vlevo dohlédnout jeho konce. Pociťoval jsem již únavu – bolely mě hlavně nohy – proto jsem se zastavil, opatrně jsem položil Weenu a usedl na trávník. Palác ze zeleného porcelánu jsem již neviděl a byl jsem na pochybách, zda jdeme správným směrem. Hleděl jsem do černé spleti lesního porostu a přemýšlel, co se v něm asi skrývá. Větve byly tak hustě spletené, že jsem ani nezahlédl hvězdy. I kdyby nebylo onoho číhajícího nebezpečí, o které jsem se snažil nedbat, abych udržel na uzdě svoji obrazotvornost, zbývalo tu dost kořenů, o něž budu klopýtat, a kmenů stromů, do nichž jsem mohl narazit. Byl jsem po celodenním vypětí velice unavený, a proto jsem se rozhodl, že dál nepůjdeme a strávíme noc na kopci.

Ke svému potěšení jsem zjistil, že Weena tvrdě spí. Pečlivě jsem ji tedy přikryl svým kabátem a usedl jsem vedle ní, abych tak vyčkal východu měsíce. Obočí hory bylo tiché a opuštěné, ale z lesní temnoty se občas ozval zvuk, který nasvědčoval tomu, že tam jsou nějací živí tvorové. Nade mnou svítily hvězdy, neboť byla velice jasná noc. Jejich třpyt ve mně vyvolával přátelský, uklidňující pocit. Avšak všechna mně známá souhvězdí z oblohy zmizela, onen pozvolný pohyb všehomíra, nepozorovatelný během stovky lidských životů, je dávno přeskupil do jiných konstelací. Jen Mléčná dráha dosud vypadala jako přerývaný pruh světla stejně jako za našich dnů. Jižním směrem (jak jsem odhadoval) zářila velice jasná červená hvězda, kterou jsem vůbec neznal. Byla mnohem nádhernější než náš zelenavý Sinus. A uprostřed všech těchto jiskřivých světelných bodů vytrvale a vlídně svítila jedna hvězda jako tvář starého přítele.

Při pohledu na hvězdy se moje vlastní nesnáze i obtíže pozemského života najednou zdály nicotné. Myslel jsem na nezměrnou vzdálenost, jež nás od hvězd dělí, a na pozvolný nevyhnutelný směr jejich pohybu z neznámé minulosti do neznámé budoucnosti. Myslel jsem na velký postupný kruh, který opisuje zemský pól. Tuto kružnici během všech let, jimiž jsem proletěl, opsal pól jen čtyřicetkrát. A během těch několika desítek obrátek přestala existovat práce, všechny tradice, různé organizace, národy, jazyky, literatury, aspirace, ba i pouhá vzpomínka na člověka, jakého jsem znával já. Místo něho žili tito křehcí tvorové, kteří zapomněli na své vznešené předky, a bílí netvoři, od nichž jsem s děsem prchl. Dále jsem myslel na velký strach, který oběma těmto druhům vládl, a poprvé jsem náhle jasnozřivě pochopil, co to asi bylo za maso, jež jsem viděl.

Bylo to strašlivé poznání!

Podíval jsem se na malou Weenu, jak vedle mě spí s bílou zářivou tvářičkou osvětlenou jen hvězdami, a ihned jsem tuto myšlenku zapudil.

Stále jsem se snažil, abych nemyslel na morloky, a trávil jsem čas tím, že jsem se ve vesmírném chaosu pokoušel najít stopy bývalých souhvězdí. Obloha stále zůstávala velice jasná, objevil se jen malý mlhavý obláček. Bezpochyby jsem si chvílemi zdříml. Jak se má noční hlídka chýlila ke konci, rozprostřela se na východní straně bledá záře jako odlesk nějakého bezbarvého ohně a zanedlouho vyšel chorobně bílý měsíc. A těsně za ním přikvačil ranní úsvit, jako by ho chtěl přemoci a zahnat, zpočátku bledý, ale postupně růžovějící a teplající. Nepřiblížili se k nám žádní morlokové. Celou noc jsem na pahorku ani jednoho z nich nezahlédl.

A v bezpečí nového dne se mi dokonce zdálo, že můj strach byl neopodstatněný.

Když jsem vstal, zjistil jsem, že mi otekl kotník a silně mě bolí pata, znovu jsem tedy usedl, zul si střevíce a zahodil je.

Probudil jsem Weenu a vešli jsme do lesa, který nyní hýřil jasnou veselou zelení; strašná temnota už byla ta tam. Našli jsme trochu ovoce, které nám posloužilo jako snídaně. Brzy jsme potkali i jiná stvořeníčka, která tančila a smála se ve sluneční záři, jako by se v přírodě nevyskytovalo nic takového, jako je černá noc.

Znovu jsem musel vzpomínat na maso, které jsem viděl ve studni. Byl jsem si nyní zcela jist, co to bylo, a z hloubi duše jsem litoval tento poslední zbylý pramének, jenž sytil veletok lidstva. Patrně kdysi dávno, v počátcích lidského úpadku došla morlokům potrava. Možná se živili krysami a podobnou havětí. Už dnes je člověk daleko méně vybíravý a náročný, co se potravy týče, než byl kdysi. Kterákoliv opice je mlsnější než člověk. Jeho předsudky proti lidskému masu nejsou příliš hluboko zakořeněné. A tak tito nelidští synové lidí…

Snažil jsem se všechno nazírat z vědeckého hlediska. Konečně, morlokové byli méně lidmi a byli nám vzdálenější než naši kanibalští předkové před třemi či čtyřmi tisíci lety.

A rozum, který by takový stav věcí nikdy nepřipustil, již neexistoval. Proč bych se měl znepokojovat? Tito eloiové byli pouze jakési krmné stádo, které si předvídaví morlokové chovali, aby ho mohli využívat. Dokonce snad i dohlíželi na jejich rozmnožování.

A Weena tančila vedle mě.

Snažil jsem se potlačit hrůzu, která mě posedla. Říkal jsem si, že to všechno je přísný trest za lidské sobectví. Člověk si v blahobytu a rozkoši spokojeně žil z práce svých bližních, za své heslo si na svou omluvu zvolil Nutnost, a když se pohár času naplnil, obrátila se Nutnost proti němu. Rovněž jsem se snažil, abych dokázal k těmto ubohým troskám aristokracie pociťovat stejné pohrdání jako Carlyle. Nebyl jsem toho však schopen. I když jejich intelektuální úpadek byl nesmírně velký, přesto si eloiové uchovali tolik lidských projevů, že mi jich bylo líto. Chtě nechtě jsem s nimi jejich úpadek i jejich strach sdílel.

Měl jsem v té chvíli jen velmi neurčité představy o tom, co bych měl dělat. Nejdřív jsem si chtěl opatřit nějaký bezpečný útulek a vyrobit si podle svých možností kovové nebo kamenné zbraně. To byla prvořadá nutnost. Dále jsem doufal, že se mi podaří najít materiál a prostředky nutné k rozděláni ohně, abych měl možnost připravit si pochodeň. Věděl jsem, že proti morlokům neexistuje účinnější zbraň. Chtěl jsem si také pořídit nějaký nástroj, abych mohl vypáčit bronzová dvířka pod bílou sfingou. Uvažoval jsem o jakémsi svítícím beranidle. Byl jsem přesvědčen, že kdybych dokázal vypáčit tyto dveře a zároveň si přitom svítit, našel bych svůj stroj času a mohl bych utéci.

Nedovedl jsem si představit, že by morlokové mohli být tak silní, aby ho dokázali odtáhnout daleko. Rozhodl jsem se, že Weenu vezmu s sebou do naší doby.

Zatímco se mi honily hlavou tyto plány, kráčel jsem k budově, kterou jsem si v duchu vyvolil za náš příbytek.

KAPITOLA VIII

Když jsme se za poledne přiblížili k paláci ze zeleného porcelánu, zjistil jsem, že je zcela opuštěný a v rozvalinách. V oknech zbyly jen úlomky skel, ze zrezivělých kovových dveřních rámů oprýskal lak. Palác se pyšně vypínal na travnaté louce. Byl jsem překvapen, že se za ním rozkládá veliká zátoka nebo záliv tam, kde podle mých vzpomínek určitě býval Wandsworth a Battersea. Přemítal jsem, i když nijak dopodrobna, co asi vzniklo z mořských živočichů.

Po malé zkoušce jsem zjistil, že palác je opravdu z porcelánu. Přes celé průčelí se táhl nápis z neznámého písma. Dostal jsem pošetilý nápad, že by mi ho snad mohla přečíst Weena. Záhy jsem zjistil, že ji nikdy ani ve snu nenapadlo, že by existovalo něco jako psaní. Weena mi vždycky připadala daleko rozumnější, než ve skutečnosti byla.

Veliké rozbité dveře byly otevřené dokořán. Za nimi jsme našli místo klasického nádvoří dlouhou galerii, do níž proudilo četnými okny světlo. Na první pohled mi to připomínalo muzeum. Cihlová podlaha byla pokrytá silnou vrstvou prachu, a pod tímto šedým příkrovem se ztrácelo pozoruhodné množství různých předmětů. Připadal jsem si cizí a ztracený uprostřed toho sálu. Spatřil jsem dolní část obrovské kostry. Podle tvaru končetin jsem poznal, že jde pravděpodobně o vymřelého tvora z rodu megaterií. Lebka a ostatní kosti se válely v hustém prachu na zemi. Na místech, kam pršelo dírou ve střeše, byly na kostech vyhloubeny jamky. O něco dále stála obrovská kostra brontosaura. To potvrdilo můj předpoklad, že jsem se ocitl v muzeu. Po stranách jsem objevil jakési přihrádky nebo police. Když jsem setřel silnou vrstvu prachu, zjistil jsem, že jsou to staré zasklené vitríny známé z naší doby. Protože jejich obsah zůstal v poměrně zachovalém stavu, usoudil jsem, že asi byly neprodyšně uzavřené.

Určitě jsme museli stát uprostřed zřícenin budoucího South Kensingtonu. Pravděpodobně jsme se nacházeli v paleontologickém oddělení, kde byly uloženy nádherné exponáty vykopávek a zkamenělin. Nevyhnutelný rozklad, který ztratil vyhynutím některých bakterií a plísní devadesát devět procent své účinnosti, začal na všech shromážděných pokladech opět hlodat, sice pomalu, ale jistě. Tu i onde jsem našel mezi vzácnými zkamenělinami, rozbitými na úlomky, i stopy malého nárůdku. Na několika místech nestály vitríny na svých místech – to patrně zapracovali morlokové.

Všude panovalo hluboké ticho. Hustý prach tlumil zvuk našich kroků. Weena si hrála s mořským ježkem, jehož spouštěla po šikmém skle vitríny. Když jsem se teď začal rozhlížet, přišla ke mně, vzala mě tiše za ruku a stanula těsně po mém boku.

Byl jsem zpočátku tak udivený tímto svatostánkem ducha, že mě ani nenapadlo, jaké možnosti mi poskytuje. I moje myšlenky na stroj času ustoupily poněkud do pozadí.

Podle mohutnosti stavby se dalo předpokládat, že tento palác v sobě skrývá daleko víc věcí než jen paleontologické muzeum. Možná že zde byly i síně s historickými exponáty, snad dokonce i knihovna. Za stávajících okolností by pro mne byla daleko důležitější než tato podívaná na fosilie. Hledal jsem proto dál, až jsem narazil na další sál, který protínal ústřední halu napříč. Jakmile jsem zahlédl hroudu síry, ihned jsem si vzpomněl na střelný prach. Nemohl jsem však najít ledek a vlastně vůbec žádné dusičnany. Nepochybně zmizely ze světa již před mnoha lety. Síra mi nicméně stále vrtala hlavou, ve svých úvahách jsem se k ní stále vracel. Přestože ostatní exponáty v této síni byly nejzachovalejší ze všech, příliš mě nezajímaly. Nejsem odborník na mineralogii.

Vstoupil jsem do další galerie, rovnoběžné s tou první. Určitě byla vyhrazena botanice a zoologii, ale všechno bylo k nepoznání zničeno. Několik zčernalých a scvrklých stop čehosi, co kdysi mohlo být vycpanými zvířaty, vysušené mumie v nádobách, v nichž kdysi býval líh, hnědý prášek po zteřelých rostlinách – to bylo vše. Bylo mi to líto, protože bych rád sledoval stupně vývoje, jimiž prošla živá příroda.

Poté jsme vešli do síně obrovských rozměrů, jejíž podlaha se nepatrně svažovala. Tato hala byla kupodivu velmi špatně osvětlená. Ze stropu visely bílé koule, téměř bez výjimky rozbité a popraskané, neklamné známky toho, že síň měla původně umělé osvětlení. Tady jsem byl opět ve svém živlu, protože po obou stranách sálu se tyčily obrovské stroje, vesměs však zcela zničené rzí. Část z nich byla rozbitá, avšak některé se zachovaly. Víte, že mám pro stroje jistou slabost, měl jsem proto chuť zdržet se zde co nejdéle. Přitahovaly mě jako nějaké hádanky. Mohl jsem se jen domýšlet, k jakému účelu sloužily. Domníval jsem se, že kdybych dokázal přijít na kloub této záhadě, získal bych i vědomosti, jež by mi mohly posloužit v boji proti morlokům.

Najednou se ke mně Weena přitiskla. Bylo to tak náhlé, až jsem se polekal. Nebýt jí, možná bych si ani nevšiml, že se podlaha svažuje. Vchod, jímž jsme vešli, byl úplně nad zemí a osvětlovala ho zvláštní úzká okna. Jak jsme se od něj vzdalovali, okna byla postupně níž a níž, až se nakonec před každým z nich rozprostíral sklepní dvorek jako u londýnských domů a shora sem dopadal jen úzký kužel světla. Zvolna jsem šel dál a lámal si hlavu nad funkcí strojů. Zaujaly mě natolik, že jsem ani nedostatek světla nezpozoroval, teprve rostoucí Weenin strach mě na něj upozornil. Zjistil jsem, že teď se již síň utápí v čiré temnotě. Váhal jsem a rozhlížel se kolem sebe. Viděl jsem, že je tady už méně prachu a o kousek dál se rýsují úzké drobné šlépěje. Nabyl jsem znovu dojmu, že morlokové jsou nablízku. Uvědomil jsem si, že jsem pozorováním strojů promarnil hodně času. Bylo už pozdní odpoledne a já jsem dosud neměl ani zbraň, natožpak útočiště či prostředky k rozdělání ohně. Dole v daleké tmě jsem zaslechl zvláštní cupitání a stejné podivné zvuky, jaké jsem slyšel už ve studni.

Uchopil jsem Weenu za ruku. Ale pak mě něco napadlo. Pustil jsem ji a otočil se ke stroji, z něhož trčela páka stejná jako u traťového stavědla. Vylezl jsem na podstavec, pevně jsem popadl páku a plnou silou za ni zatáhl. Weena, kterou jsem nechal samotnou uprostřed galerie, začala plakat. Správně jsem odhadl sílu páky, neboť se asi po minutě námahy ulomila. Vrátil jsem se k Weeně ozbrojen. Mohl jsem rozbít lebku každému morlokovi, který by se mi postavil do cesty. Toužebně jsem si přál aspoň jednoho morloka zabít. Třeba si pomyslíte, jak nelidské je chtít vraždit vlastní potomky! Ale tito tvorové nejevili jedinou známku lidskosti. Jen proto, že jsem nechtěl opustit Weenu a měl jsem strach, že když popustím uzdu své krvelačnosti, přijdu o svůj stroj času, jsem se ovládl, nešel dál do černé tmy síně a nezabíjel netvory, které jsem tam slyšel.

Držel jsem Weenu za ruku, ve druhé ruce jsem třímal zbraň. Tak jsem vstoupil do dalšího, ještě většího sálu, který na první pohled vypadal jako vojenská kaple, ověšená rozedranými standartami. Všude kolem se válely zhnědlé, jakoby zuhelnatělé cáry, v nichž jsem rozeznal tlející zbytky knih. Dávno se rozpadly v prach, jen zkroucené desky nebo kovové sponky byly výmluvným svědectvím toho, že jde skutečně o knihy. Kdybych byl spisovatelem, mohl bych snad v této chvíli začít kázat o marnosti veškerého snažení. Mě však nejvíce dojalo pomyšlení na množství zmařené lidské práce, o němž vypovídal ten smutný úhor zpuchřelého papíru. Přiznám se, že jsem v té chvíli pomyslel hlavně na Filozofické rozpravy a na svých sedmnáct knih o fyzikální optice.

Když jsme vystoupili po širokém schodišti, vešli jsme do sálu, vyhrazenému pro chemické exponáty. V něm mi kynula i jakási naděje, že bych mohl najít něco užitečného. Síň byla celkem zachovalá až na jeden kout, kde se zřítila střecha. Dychtivě jsem otvíral každou neporušenou skříň, až jsem konečně našel v jedné hermeticky uzavřené vitríně krabičku sirek. Ihned jsem jednu z nich zkusil zapálit. Vzplanula jasným plamenem – sirky nebyly ani navlhlé! Obrátil jsem se k Weeně.

‚Raduj se,‘ zvolal jsem její řečí. Konečně jsem našel zbraň proti hrozným netvorům, jichž jsme se báli. A tak jsem začal v tom opuštěném muzeu na hustém měkkém koberci prachu k velké Weenině radosti poskakovat a tančit. Vesele jsem si hvízdal a tancoval jsem cosi mezi kankánem, stepem a serpentinovým tancem, pokud mi to jen můj frak dovolil. Byly to opravdu originální figury. I v tanci, jak víte, jsem poměrně vynalézavý člověk.

Myslím, že nejneuvěřitelnější a pro mě zároveň nejšťastnější událostí byl fakt, že krabička sirek celá tisíciletí odolávala zubu času. Podivnou hrou náhod jsem však našel ještě daleko zvláštnější věc. Kafr! Objevil jsem ho v zapečetěné sklenici, která byla zřejmě náhodou opravdu hermeticky uzavřená. Nejdříve jsem se domníval, že zátka je zalita voskem, a urazil jsem hrdlo. Zápach kafru se nedá zaměnit s žádným jiným. Ve všeobecném hynutí se podařilo této těkavé látce přetrvat celá tisíciletí. Připomnělo mi to sépiovou malbu, kterou jsem kdysi zahlédl. Zanechalo ji po sobě barvivo zkamenělého belemnita, jenž zahynul a zkameněl před milióny let. Chtěl jsem už už láhev s kafrem zahodit, když tu jsem si vzpomněl, že je to hořlavina a má pěkný jasný plamen – mohla by z něho být výborná svíčka. Proto jsem strčil láhev do kapsy. Nenašel jsem ale žádné výbušniny, ani vhodné nástroje na vypáčení bronzových dveří. Nejúčinnější mi stále připadala železná páka, kterou jsem ulomil. Přesto jsem tuto síň opouštěl ve značně povznesené náladě.

Nemohu vám podrobně vylíčit všechny své objevy toho odpoledne. Vyžadovalo by to velké úsilí, abych si vzpomněl na své průzkumy. Letmo se mi vybavuje dlouhá síň, kde ve stojanech rezavěly zbraně, a já jsem váhal mezi svou pákou a sekerou nebo mečem. Nemohl jsem však unést všechno a tyč mi mohla dobře posloužit při páčení bronzových dveří. Bylo tu množství ručnic, bambitek a pušek. Z většiny zbyla jen hromádka rzi, ale některé byly vyrobeny z nějakého neznámého kovu, a když jsem na ně poklepal, měly krásný zvuk. Jeden kout byl úplně rozmetaný a zničený – domníval jsem se, že následkem výbuchu jednoho z exponátů. Jinde jsem spatřil dlouhou řadu bůžků – polynéských, mexických, řeckých, fénických a dalších, snad ze všech koutů světa. Náhle jsem podlehl nutkání a na nos jedné steatitové nestvůry z Jižní Ameriky, která mě obzvlášť upoutala, jsem napsal své jméno.

Jak se blížil večer, můj zájem opadal. Chodil jsem ze síně do síně. Všechny byly zaprášené, tiché, místy pobořené. Z vystavených předmětů zbyly někdy pouhé hromádky rzi a zuhelnatělého dřeva, na jiných místech se zachovaly trochu lépe. Náhle jsem se ocitl u modelu cínového dolu a čirou náhodou objevil v neprodyšně uzavřené skříni dvě dynamitové nálože! Zvolal jsem:

‚Heuréka!‘ a radostně jsem skříň rozbil. Pak se však dostavily pochybnosti. Uvažoval jsem. Nakonec jsem si vybral malou postranní chodbu a provedl jsem pokus. Nikdy v životě jsem nepocítil takové zklamání, jako když jsem čekal pět, deset, patnáct minut na výbuch, k němuž však nedošlo. Byly to jen napodobeniny náloží – ostatně taky mě to mohlo napadnout. Mám vskutku za to, že kdyby tomu tak nebylo, co nejrychleji bych běžel a vyhodil do povětří sfingu, bronzové dveře a (jak se později ukázalo) i svou naději na nalezení stroje času.

Vyšli jsme na malý dvorek uvnitř paláce. Rostla tam tráva a tři ovocné stromy. Tam jsme si odpočinuli a občerstvili se. Když zapadlo slunce, začal jsem uvažovat o našem postavení. Blížila se noc a dosud jsem nenalezl bezpečný úkryt. To mne však příliš neznepokojovalo. Měl jsem přece tu nejlepší ochranu proti morlokům – zápalky! V kapse jsem si navíc nesl lahvičku kafru, kdybych snad potřeboval velký plamen. Domníval jsem se, že nejlepší bude, když strávíme noc pod širým nebem pod ochranou ohně. Ráno se pokusím získat stroj času. K tomu mi měla posloužit železná páka. Ale čím víc jsem toho věděl, tím víc se měnil i můj vztah k bronzovým dveřím. Až dosud jsem se je nepokoušel vypáčit, hlavně kvůli tajemství, které se za nimi mohlo skrývat. Nikdy jsem si nemyslel, že by byly příliš pevné, a proto jsem doufal, že železná tyč bude k jejich otevření stačit.

KAPITOLA IX

Vyšli jsme z paláce, dokud slunce ještě zčásti viselo nad obzorem. Byl jsem odhodlán hned ráno dorazit k bílé sfinze a doufal jsem, že než nastane úplná tma, projdeme lesy, v nichž jsme se předtím zastavili. Předpokládal jsem, že večer dojdeme tak daleko, jak jen to bude možné, a pak rozdělám oheň, jehož záře ochrání náš spánek. Za tím účelem jsem cestou sbíral klestí i suchou trávu a brzo ho měl plnou náruč. S tímto břemenem jsme postupovali pomaleji, než jsem předpokládal, a kromě toho Weena už byla velmi unavená. I na mě padla ospalost. Byla už temná noc, když jsme došli k lesu. Na křovinatém svahu na jeho okraji chtěla Weena zastavit, neboť se bála tmy před námi, avšak mě poháněl kupředu zvláštní pocit hrozícího neštěstí, které nás mohlo potkat. Nespal jsem už dva dny a noc a byl jsem podrážděný. Cítil jsem, že na mě jde spánek a s ním i morlokové.

Zatímco jsem takto váhal, spatřil jsem, jak se v černém houští za námi nejasně rýsují tři schoulené postavy. Kolem dokola rostly keře a vysoká tráva, a proto jsem se necítil v bezpečí – vždyť by se k nám mohli přiblížit! Odhadoval jsem, že les není ani míli dlouhý.

Kdybychom se skrz něj prodrali na holé úbočí, možná bychom tam našli bezpečnější útočiště. Doufal jsem, že si mohu cestou lesem posvítit kafrem a sirkami. Bylo však jasné, že kdybych musel rozškrtávat sirky, nebudu moci dál s sebou nést suché dříví. S jistou dávkou rozmrzelosti jsem ho složil na zem. Jenže pak mě napadlo, že kdybych ho zapálil, určitě bych nepřátele za námi vyděsil. Později jsem bohužel pochopil jak jsem byl pošetilý, avšak tehdy se mi zdálo, že to je báječný nápad, jak si krýt záda.

Nevím, jestli vás někdy napadlo, jak vzácný úkaz je v mírném podnebí oheň, který nezapálil člověk. Sluneční žár většinou není tak silný, aby mohl zapálit dříví, i když někdy kapky rosy mohou posloužit jako lupa, jako tomu bývá v tropických krajinách. Blesk může něco sežehnout na uhel, ale oheň se zřídka rozšíří dál. Tlející rostlinstvo může také někdy doutnat v procesu kvašení, ale ani to zpravidla nevede ke vzplanutí. Rozklad společnosti dospěl tak daleko, že bylo zapomenuto i umění zažehnout oheň. Rudé jazyky, jež začaly olizovat hromadu dříví, byly tudíž pro Weenu čímsi zcela novým a zvláštním.

Chtěla se k nim rozběhnout a hrát si s nimi. Myslím, že by se do nich vrhla, kdybych ji nedržel. Nicméně se mi to podařilo, a přestože se bránila, vydal jsem se do lesa, který se černal před námi. Kousek cesty nám osvětlovala zář ohně. Když jsem se ohlédl zpět, mezi hustě stojícími kmeny jsem viděl, že se plamen z hromady dříví rozšířil na sousední keře. Po trávě se vzhůru dokonce plazila ohnivá křídla. Zasmál jsem se tomu a obrátil se k temným stromům před sebou. Byla hluboká tma a Weena se ke mně bojácně tiskla. Ale když si oči zvykly, bylo tu ještě dost světla, abych nevrážel do stromů. Nad námi se rozkládala černá obloha, jen občas jsem zahlédl kousek blankytného přísvitu. Nemohl jsem rozškrtnout zápalku, protože jsem neměl volné ruce. Na levém rameni jsem držel Weenu a v pravici jsem svíral železnou páku.

Kus cesty jsem neslyšel nic jiného než praskot větví pod nohama, slabé šumění vánku nad hlavou, ozvěnu vlastního dechu a tep krve ve spáncích. Pak se mi zdálo, že se všude ozývá zvláštní cupitání. Zlostně jsem kráčel dál. Krůčky byly stále zřetelnější a pak se ozvaly tytéž podivné zvuky a hlasy, jaké jsem už slyšel v podsvětí. Kolem mě bylo patrně několik morloků, kteří se k nám začali stahovat. Za okamžik jsem skutečně ucítil, jak mi něco škublo za cíp kabátu a poté se cosi dotklo mé ruky. Weena se ustrašeně roztřásla a pak ztichla.

Bylo načase rozškrtnout sirku. Abych si uvolnil ruce, musel jsem Weenu položit na zem. Udělal jsem to, a když jsem sahal do kapsy, ve tmě u mých kolenou nastal zápas. Weenu jsem však neslyšel, jen morlokové se ozývali svými typickými vrkavými zvuky. Měkké malé ruce mi šátraly po kabátě a po zádech, dotýkaly se mého krku. Hned nato jsem rozškrtl sirku. V jejím světle jsem zahlédl bílá záda morloků, jak prchají mezi stromy. Rychle jsem z kapsy vytáhl sklenici s kafrem a chtěl jsem ho podpálit, až sirka začne dohořívat. Poté jsem pohlédl na Weenu. Ležela obličejem k zemi, a objímala mi nohy. Dostal jsem o ni strach a sklonil se k ní. Zdálo se mi, že skoro ani nedýchá. Hodil jsem trochu kafru na zem. Jakmile vzplanul, zaplašil morloky i stíny. Poklekl jsem a zdvihl jsem Weenu. Les za mnou hučel a šeptal tisíci hlasy.

Vypadalo to, že Weena omdlela. Opatrně jsem si ji přehodil přes rameno a chtěl jsem vyrazit dál, ale vtom jsem si uvědomil hroznou věc. Když jsem se zaměstnával sirkami, kafrem a pak Weenou, několikrát jsem se otočil dokola, a teď jsem neměl ani nejmenší představu, kterým směrem se mám vydat. Věděl jsem jen, že stojím pravděpodobně čelem k paláci ze zeleného porcelánu. Na čele mi vyvstal studený pot. Musel jsem rychle uvažovat, co dělat dál. Rozhodl jsem se, že zapálím oheň a přenocujeme na místě, kde jsem stál. Položil jsem Weenu, která se dosud neprobrala, na kmen stromu, porostlý mechem. Protože kafr už dohoříval, začal jsem horečně sbírat klestí a suché listí. Kolem nás zářily ze tmy oči morloků jako rubíny.

Kafr naposledy zaplápolal a zhasl. Zapálil jsem sirku a vtom jsem zahlédl, jak se dvě postavy, které se už už blížily k Weeně, daly na útěk. Jedna z nich byla však tak oslněná světlem, že se rozběhla přímo proti mně. Cítil jsem, jak jí zachrastily kosti, když jsem jí zasadil ránu. Tvor vyděšeně vypískl, chvilku vrávoral a pak klesl na zem. Zapálil jsem ještě trochu kafru a dál jsem sbíral roští na oheň. Najednou jsem si všiml, že listy stromů nad mou hlavou jsou úplně suché. Od mého příletu na stroji času, tedy asi již týden, nepršelo. Místo toho, abych sbíral spadané větévky, jsem proto vyšplhal nahoru a ulamoval suché větve. Velice brzy se rozhořel dusivý oheň z listnatých i suchých větví a já jsem mohl kafr schovat. Poté jsem se vrátil k Weeně, která ležela hned vedle mé železné páky. Všemožnými způsoby jsem se snažil dívku přivést k vědomí, ale ona ležela stále jako mrtvá. Nemohl jsem se ani přesvědčit, zda ještě vůbec dýchá.

Kouř srážel vítr mým směrem a mně se najednou udělalo mdlo. Vzduch čpěl kafrem. Bylo jasné, že nebudu muset nejméně hodinu přikládat na oheň. Cítil jsem po přestálém napětí nesmírnou únavu, a proto jsem si sedl. Les ospale šuměl a hučel, ale já jsem mu nerozuměl. Zdálo se mi, že jsem si jen trochu zdříml, avšak když jsem znovu otevřel oči, všechno bylo temné a po mně se sápaly ruce morloků. Odstrčil jsem jejich chapadla a spěšně jsem sáhl do kapsy pro sirky – jenže byly pryč! Hned vzápětí mě morlokové sevřeli mezi svá těla jako v obklíčení. Okamžitě jsem pochopil, co se stalo. Usnul jsem a oheň mezitím dohořel. Dolehla na mě trpkost smrti. Les páchl spáleným dřevem. Morlokové se mi pověsili na krk, na vlasy, na ruce a táhli mě k zemi. Byla nevýslovná hrůza cítit ve tmě všechny ty tvory blízko sebe. Připadal jsem si, jako bych uvízl v ohromné pavučině. Přemohli mě a já jsem klesl na zem. Cítil jsem, jak se mi drobné zoubky zakusují do krku. Jak jsem se svalil, rukou jsem zavadil o železnou páku. To mi dodalo sílu. Vzchopil jsem se a setřásl ze sebe ty lidské krysy. Popadl jsem tyč a bušil do míst, kde jsem tušil jejich hlavy. Slyšel jsem, jak tyč naráží do masa a kostí, a za okamžik jsem byl volný.

Zmocnila se mě nezvladatelná radost, která tak často nastane po lítém boji. Věděl jsem, že já i Weena jsme ztraceni, ale rozhodl jsem se, že morlokové za své maso musejí draze zaplatit. Postavil jsem se zády ke stromu a železnou pákou jsem mlátil kolem sebe. Celý les se naplnil ruchem a křikem. Uběhla minuta. Zdálo se, že jejich hlasy jsou stále vzrušenější a pohyby rychlejší. Avšak žádný z nich se nepřiblížil na dosah mé tyče. Stál jsem a upřeně hleděl do tmy. Najednou se ve mně probudila jiskřička naděje. Nemají snad morlokové strach? Tu se z dálky přiblížilo podivné světlo. Začal jsem kolem sebe nejasně rozeznávat postavy morloků. Tři z nich leželi zranění u mých nohou. Nedůvěřivě jsem pozoroval, jak odkudsi zezadu přibíhá zástup ostatních a prchá do lesa přede mnou. Jejich záda již nevypadala bílá, ale slabě zarudlá. Jak jsem tu stál s otevřenými ústy, spatřil jsem, že mezi větvemi přeskočila malá rudá jiskra. Teprve teď jsem pochopil, proč je tu tak cítit spálené dřevo, proč konejšivý šum lesa přerostl v burácivý řev a co znamená rudá záře a útěk morloků.

Poodstoupil jsem od kmene a za sebou jsem spatřil, jak se mezi černými sloupy nejbližších stromů objevují rudé plameny. To se za mnou blížil můj první oheň. Ohlížel jsem se zoufale po Weeně, ale ta mezitím zmizela. Sykot a praskot za mnou, jednotlivé výbuchy, když se vzňal další strom – to vše mi ponechávalo jen málo času k úvahám. Se železnou tyčí v ruce jsem se rozběhl za morloky. Byl to skutečně běh o život. Jednou po mé pravici vyrazily plameny tak nečekaně, že jsem musel prudce odbočit vlevo. Konečně jsem se dostal na malou otevřenou mýtinu. Vtom jsem spatřil jednoho vrávorajícího morloka, který mířil ke mně, ale přešel kolem a vrhl se rovnou do ohně.

Nyní jsem musel přihlížet k nejpříšernější a nejhroznější podívané, jaká se v tomto budoucím věku odehrála. Celé prostranství bylo díky záři plamenů osvětleno jako za bílého dne. Uprostřed se tyčil pahorek, porostlý suchými, trnitými keři. Za ním byla další část lesa, odkud se již plazily ohnivé jazyky. Celý prostor byl teď obklíčen hradbou plamenů. Na pahorku stálo asi třicet nebo čtyřicet morloků, oslepených světlem a žárem. Zmateně do sebe naráželi. Nejdříve jsem si neuvědomoval, že jsou vlastně slepí, a v šíleném strachu jsem do nich tloukl tyčí, když se kolem mě shlukli. Jednoho jsem zabil a několik jich zranil. Ale když jsem proti rudé obloze pozorněji sledoval pohyby jednoho z nich, který zalézal pod křoviny, a slyšel jejich kvílení, uvědomil jsem si, že v tomto žáru jsou úplně bezmocní, a přestal jsem na ně útočit.

Přesto se každou chvíli některý z nich hnal přímo na mě a šla z něho taková hrůza, že jsem mu raději ustoupil z cesty. Jednu chvíli plameny trochu pohasly a já jsem se bál, že mě ti tvorové zase spatří. Myslel jsem i na to, že na ně raději zase zaútočím a několik jich zabiju. Ale požár znovu prudce vzplál, a proto jsem nic nepodnikl. Chodil jsem po pahorku mezi nimi a snažil jsem se jim vyhýbat. Hledal jsem nějaké stopy po Weeně, avšak marně.

Konečně jsem usedl nahoře na vrcholku a hleděl na tu podivnou, neuvěřitelnou skupinu slepých tvorů, kteří tu tápali a zmateně na sebe pokřikovali, jak se k nim stále více blížil žár ohně. Po obloze se valily chuchvalce dýmu a na těch několika málo místech, kde bylo možno zahlédnout oblohu, svítily drobné vzdálené hvězdy, jako by patřily do jiného světa. Dva nebo tři vrávorající morlokové do mě vrazili, a já jsem je odehnal pěstí.

Celou tu hroznou noc jsem byl přesvědčen, že se mi zdá nějaký zlý sen. Kousal jsem se a křičel v marné touze se probudit. Tloukl jsem rukama do země, vstával a znovu sedal, bloumal jsem sem a tam a znovu usedal. Mnul jsem si oči a horoucně prosil Boha, abych se směl konečně probudit. Třikrát jsem viděl, jak morlokové v jakési smrtelné úzkosti sklonili hlavy a pak se vrhli přímo do náruče plamenů.

Nakonec se však přece jen nad blednoucí září ohně, nad valícími se oblaky černého kouře, nad vybělenými či zčernalými kmeny stromů a tenčící se skupinou malátných tvorů rozlilo denní světlo.

Pátral jsem znovu po Weeniných stopách, ale žádné jsem nemohl nalézt. Bylo zřejmé, že morlokové nechali její útlé tělo v lese. Nemohu ani vylíčit, jak se mi ulevilo díky vědomí, že unikla svému příšernému osudu. Při této myšlence jsem pocítil přímo neovladatelnou touhu vyvraždit všechny ty ohavné, bezmocné tvory kolem sebe, avšak přemohl jsem ji.

Už jsem říkal, že pahorek tvořil jakýsi ostrůvek v lese. Z jeho vrcholku jsem přes hustou mlhu mohl rozeznat palác ze zeleného porcelánu a dokázal jsem určit, kde stojí bílá sfinga. Když se rozednilo, opustil jsem zbytky těch bloudících a sténajících ubožáků. Ovázal jsem si nohy trávou a belhal se přes žhavý popel, mezi černými kmeny, které dosud doutnaly, k úkrytu stroje času. Šel jsem zvolna, neboť jsem byl vyčerpaný a celý polámaný. Cítil jsem neskonalý smutek nad strašlivou smrtí malé Weeny. Bylo to pro mě hrozné neštěstí. V tomto starém známém pokoji mi připadá, že se mi spíše zdál takový hrozný sen, než že bych ji skutečně ztratil. Ale onoho jitra jsem si připadal nesmírně opuštěný a osamělý. Začal jsem vzpomínat na svůj dům, na krb, na některé z vás, a zároveň jsem pocítil bolestný stesk po domově.

když jsem tak kráčel pod jasnou ranní oblohou přes doutnající spáleniště, učinil jsem důležitý objev. V kapse kalhot jsem objevil několik zápalek. Patrně vypadly z krabičky, než mi ji morlokové vzali.

KAPITOLA X

Mezi osmou a devátou hodinou ranní jsem došel k sedátku ze žlutého kovu, odkud jsem se první večer rozhlížel po světě. Vzpomínal jsem na své tehdejší ukvapené závěry a nemohl jsem se ubránit hořkému úsměvu nad svojí naivitou. Byla to stejná krásná krajina, hustě zalesněná, nádherné paláce i skvostné zříceniny, stejná stříbrná řeka, jež se vinula mezi úrodnými břehy. Pestrobarevné obleky roztomilých lidiček se kmitaly mezi stromy. Někteří se koupali na tom místě, kde jsem zachránil Weenu, a já jsem pojednou pocítil u srdce bolestné bodnutí. Po krajině byly jako skvrny rozesety kupole nad cestami do podzemí. Už jsem chápal, co se skrývalo za krásou obyvatel Horního světa. Jejich dny plynuly bezstarostně jako den stáda na pastvě. Ani oni nic netušili o nepříteli, a proto proti němu nedělali žádná opatření. A jejich konec byl proto stejný.

Rmoutilo mě pomyšlení, jak krátký byl sen o lidském duchu. Ten ve skutečnosti spáchal sebevraždu. Hnal se co nejrychleji za pohodlím a blahobytem, za dokonalou společností, řídící se heslem o trvalém uspokojení potřeb. Dosáhl splnění svých tužeb – nakonec dospěl až sem. Život a majetek nebyly nikým ohrožovány. Boháč měl zajištěno své bohatství a pohodlí, dělník klidný život a práci. V tom dokonalém světě určitě neexistoval problém nezaměstnanosti, všechny sociální otázky byly vyřešeny. Následoval velký klid.

Nedoceňujeme základní přírodní zákon, totiž že mnohostrannost lidského rozumu se projevuje hlavně při změnách, v nebezpečí a v nesnázích. Živočich žije v téměř dokonalé harmonii se svým prostředím, je jen dokonalý stroj. Příroda nepotřebuje rozum, dokud se zvyk a instinkt nestanou zbytečné. Kde neexistuje změna a potřeba změn, neexistuje rozum. Jen ti živočichové se podílejí na vývoji rozumného tvorstva, kteří se musejí vyrovnat s obrovskými změnami ve svých potřebách i s nebezpečím.

Podle mého názoru dospěl člověk Horního světa ke své bezmocnosti a kráse, a ten z podzemí k mechanické práci. Tento dokonalý stav však postrádal i ke své mechanické dokonalosti jednu věc – a sice absolutní stálost. Podle všeho postupem času v podzemí zmizely všechny zdroje obživy, ať už byly jakékoliv. Matka Nouze, jež se na několik tisíc let vytratila, se vrátila na svět a začala odzdola. V podzemí se neustále pracovalo s dokonalými stroji, které, málo platné, přece jen vyžadovaly určitou myšlenkovou činnost. Proto se tam uchovalo víc iniciativy než nahoře, byť na úkor ostatních lidských vlastností. A když morlokové pocítili nedostatek potravy, vrátili se k tomu, co jim dosud staré zvyky zapovídaly. Tak vypadá svět v roce 802 701. Můj výklad je možná nesprávný, neboť k němu dospěl rozum smrtelného člověka. Ale tak se mi jevily věci, a proto vám je předkládám.

Po únavě, rozčilení a hrůzách uplynulých dnů, přes veškerý můj zármutek bylo posezení zde velice příjemné. Byl jsem unavený a ospalý, a tak není divu, že moje teoretizování brzo přešlo v dřímotu. Když jsem si to uvědomil, natáhl jsem se na trávu a oddal jsem se dlouhému a osvěžujícímu spánku.

Probudil jsem se chvíli před západem slunce. Cítil jsem se teď v bezpečí, že mě morlokové v rozespalosti nechytnou.

Protáhl jsem se a sestupoval z kopce k sfinze. V jedné ruce jsem svíral páku, druhou jsem si pohrával v kapse se sirkami.

Vtom se však stalo cosi neočekávaného. Když jsem se přiblížil k podstavci sochy, zjistil jsem, že bronzová dvířka jsou otevřená.

Zastavil jsem se a chvíli jsem váhal, zda mám vstoupit dovnitř.

Uvnitř podstavce byla malá místnůstka a na vyvýšeném místě v rohu stál stroj času. Malé spouštěcí páky jsem měl v kapse. Po všech pečlivě vypracovaných přípravách k vypáčení dveří jsem najednou našel vchod do bílé sfingy otevřený! Odhodil jsem železnou tyč a málem mi bylo líto, že ji nemohu upotřebit.

Když jsem vykročil směrem k podstavci, náhle mi hlavou bleskla myšlenka. Měl jsem už jednou možnost pochopit duševní pochody morloků. Potlačil jsem bezuzdnou chuť se rozesmát, překročil jsem bronzový práh a přistoupil ke stroji času. Překvapilo mě, že jsem ho našel pečlivě vyčištěný a naolejovaný. Obával jsem se totiž, že ho morlokové částečně rozebrali, neboť se třeba pokoušeli pochopit, k čemu slouží.

Když jsem u něj stál a prohlížel si ho, stalo se to, čeho jsem se obával. Bronzové desky se najednou daly do pohybu a s prudkým třeskem se zaklaply. Ocitl jsem se ve tmě, chycený do pasti. To si alespoň mysleli morlokové. Vesele jsem se zasmál.

Již jsem slyšel jejich mručení a smích, jak se ke mně blížili. Snažil jsem se co nejklidněji rozškrtnout sirku. Stačilo už jen přišroubovat páky a mohl jsem zmizet jako duch. Nedocenil jsem však jednu maličkost. Ty ohavné sirky se jako naschvál daly rozškrtnout jen o krabičku.

Jistě si umíte představit, že všechen můj klid byl rázem ten tam. Malí netvoři stáli těsně kolem mě. Jeden z nich na mě sáhl. Prudce jsem se ohnal pákami a začal jsem se drápat do sedadla stroje. Vtom se mě dotkla jedna ruka, hned vzápětí druhá. Musel jsem se bránit proti jejich všetečným prstům, aby mi nevyrvaly páky, a zároveň jsem chtěl nahmatat čepy, na které jsem je musel přišroubovat. Jednu páku mi morlokové málem vytrhli z ruky. Když mi téměř vyklouzla, vyrazil jsem proti nim hlavou, abych ji chytil. S jedním morlokem jsem se srazil, až mu lebka zaduněla. Tato poslední rvačka byla daleko obtížnější než zápas v lese.

Konečně jsem páku upevnil a zatáhl jsem za ni. Chapadlovité ruce ze mě sklouzly. Tma mi spadla z očí. Náhle jsem byl v šedém přísvitu a ruchu, jaký jsem už jednou vylíčil.

KAPITOLA XI

Vyprávěl jsem vám o nevolnosti a zmatku, který vyvolává putování časem. A tentokrát jsem navíc neseděl pohodlně na sedadle, ale našikmo, zdaleka ne pevně. Určitou dobu jsem se tiskl ke stroji, který se otřásal a točil. Vůbec jsem nedbal na to, kam mířím. Když jsem se dostal k tomu, abych pohlédl na číselník, ulekl jsem se. Jeden ciferník označoval dny, druhý tisíce dnů, třetí milióny dnů a poslední tisíce miliónů. Místo abych obrátil zpět, trhl jsem pákami tak, že jsem opět směřoval dopředu. Na ukazatelích jsem teď zjistil, že se tisícová ručička točila stejně rychle jako vteřinová ručička na hodinkách – do budoucna.

Po chvíli letu se věci prazvláštně proměnily. Šedavý přísvit potemněl, a přestože jsem cestoval úžasnou rychlostí, na chvíli se vrátilo mžikavé střídání dne a noci, jež bylo obvykle projevem pomalejší jízdy, a bylo stále výraznější. Zpočátku mě to velice překvapilo. Změny dne v noc byly stále pomalejší stejně jako cesta po obloze, až se zdálo, že trvají celá staletí. Nakonec se země ponořila do hustého soumraku. Šero jen občas pročísla zářivá kometa na obloze. Světelný pruh, který zanechávalo Slunce, zmizel již dávno, neboť slunce přestalo zapadat – prostě jen stoupalo a klesalo na západě a bylo stále rudější a větší. Úplně zmizel Měsíc. Hvězdy kroužily čím dál pomaleji, až z nich byly jen nepatrně se pohybující světelné body. Chvíli předtím, než jsem zastavil, nakonec viselo rudé a obrovské Slunce nehnutě na obzoru jako kulatá báň, z níž se linulo mdlé teplo a slabá záře a jež občas úplně pohasínala. Na chvíli se rozzářila jasněji, ale vzápětí se vracela ke svému ponurému rudému teplu. Usoudil jsem z toho, že přestalo střídání dne a noci.

Země také ustrnula a obracela ke Slunci jen jednu svoji polokouli, stejně jako se za našich dob chová Měsíc k Zemi. Velice opatrně jsem zpomaloval, pamětliv svého předchozího střemhlavého pádu. Ručičky se otáčely stále pomaleji, až se tisícová přestala točit úplně. Zpomaloval jsem, až jsem rozeznal nejasné obrysy pustého pobřeží.

Zvolna jsem zastavil. Zůstal jsem sedět na stroji času a rozhlížel se kolem sebe. Obloha nebyla už modrá, ale na severovýchodě inkoustově černá. Ze tmy tam jasně zářily bledé bílé hvězdy. Nad hlavou mi visel temný bezhvězdný purpur, který na jihovýchodě přerůstal v jasnější zářivý nach až do míst, kde nad obzorem nehybně spočíval sluneční kotouč. Skály kolem mě měly červenavou barvu. Jedinou známkou života, kterou jsem zahlédl, byla ostře zelená vegetace, jež strměla na jihovýchodním úbočí hor. Byla to zeleň, typická pro lesní mechy nebo lišejníky v jeskyních – ty také rostou ve věčném šeru.

Stroj stál na svažitém pobřeží. Moře se rozkládalo směrem na jihozápad a zvedalo se proti jasné obloze až k horizontu. Neviděl jsem příboj, hru vln, neucítil ani závan větru. Zdálo se však, jako by věčné moře mírně dýchalo, tudíž se ještě pohybovalo a bylo živé. Podél jeho okraje se táhla vysoká vrstva soli, která dostala pod zářivou oblohou narůžovělou barvu. Cítil jsem tlak a pozoroval jsem, že velice rychle dýchám. Byl to stejný pocit, jako když stoupáte do hor. Podle toho jsem usoudil, že vzduch je mnohem řidší než dnes.

Daleko na pustém úbočí jsem zaslechl jakýsi pronikavý skřek. Zahlédl jsem, jak něco jako obrovský třepotavý bílý motýl vzlétlo k obloze, zakroužilo a zmizelo za nízkými pahorky na druhé straně. Zvuk toho skřeku byl tak příšerný, až jsem se zachvěl a hlouběji se vtiskl do sedadla svého stroje. Znovu jsem se rozhlédl kolem sebe a najednou jsem viděl, že to, co jsem považoval za červenavou skálu, se zvolna pohybuje směrem ke mně. Byl to ohromný krabovitý tvor. Dovedete si představit obřího kraba, velikého jako tento stůl, jak leze na svých vratkých končetinách? Cvakal hrozivými klepety, jeho dlouhá tykadla se vlnila jako biče vozků, oči na dlouhých stopkách kovově zářily. Hřbet měl pokrytý podivnými hrboly, místy porostlými zelenavými ornamenty. Viděl jsem, jak se řady kusadel v jeho složených ústech chvějí.

Pozoroval jsem tohoto příšerného plazícího se tvora, a na tváři jsem ucítil šimrání, jako by se mi tam usadila moucha. Pokusil jsem se ji odehnat, ale ihned se vrátila a téměř vzápětí mé na tváři lechtala další. Ohnal jsem se po ní a chytil jsem cosi vláknitého, co mi rychle vyklouzlo z ruky. Zachvěl jsem se hrůzou a prudce se otočil. Zjistil jsem, že jsem zavadil o tykadlo jiného krabovitého netvora, který stál těsně za mnou. Koulel zlomyslně očima na dlouhých stopkách, ústa se mlsně chvěla a ohromná neobratná klepeta, z nichž kanul lepkavý sliz, se skláněla nade mnou. Okamžitě jsem položil ruku na páku a mezi mnou a těmito tvory byl rázem měsíční odstup. Byl jsem však ještě stále na témže pobřeží, a jakmile jsem zastavil, opět jsem vše zřetelně viděl. Mezi tenkými vrstvami zeleně se jich tam hemžily celé tucty.

Nemohu vám ani vylíčit pocit hrozné opuštěnosti, který panoval na světě. Rudá obloha na východě, tma na severu, slané mrtvé moře, skalnaté pobřeží, hemžící se těmi odpornými, loudavými tvory, jednotvárná jedovatá zeleň lišejníkovitých rostlin, řídký vzduch, jenž bodal do plic – to vše působilo děsivým dojmem. Posunul jsem se o sto let, a našel jsem totéž červené slunce – o trochu větší, o trochu matnější –, stejné mrtvé more a mrazivý vzduch, stejný houf suchozemských korýšů, vylézajících ze zelenavých porostů a načervenalých skal. Na obloze jsem na západě zahlédl obloukovkou bledou čáru velkého Měsíce.

Tak jsem putoval s občasnými zastávkami po tisíciletích, váben tajuplnostmi osudu Země. Hleděl jsem v podivném obluzení, jak se Slunce na západní obloze neustále zvětšuje a pohasíná a jak život staré Země hyne. Víc jak třicet miliónů let odtud dospěla rudá sluneční báň tak daleko, že zakrývala téměř desetinu nebe. Pak jsem znovu zastavil, neboť krabi zmizeli a rudé pobřeží vypadalo jako bez života. Sinavá zeleň se mísila s bělobou. Roztřásl mé chlad. Řídké bílé vločky se vířivě snášely k zemi. Na severovýchodě jiskřil pod svitem hvězd na černé obloze sníh. Zahlédl jsem hřbety narůžověle bílých hor. Podél mořského pobřeží se táhl pás ledové tříště, po hladině také pluly kusy ledu, avšak plocha tohoto slaného oceánu, krvavě rudá pod věčným západem slunce, nebyla dosud úplně zamrzlá.

Rozhlížel jsem se, jestli zde ještě zůstaly nějaké stopy po zvířatech. Jakási podvědomá předtucha mi nedovolila, abych vystoupil ze stroje. Neviděl jsem, že by se na zemi, v moři nebo v povětří něco pohnulo. Jen zelenavý sliz na skaliskách svědčil o tom, že život ještě úplně nevyhasl. Na jednom místě v moři se objevil písečný jazyk a vody ubylo. Zdálo se mi, jako by se na této písčité mělčině třepetal jakýsi černý předmět. Když jsem se na něj zadíval pozorněji, ležel již bez hnutí. Usoudil jsem, že jsem se musel zmýlit, že to není nic jiného než černé skalisko. Hvězdy na obloze zářily neobyčejně jasně a téměř nehybně.

Pojednou jsem si všiml, že se kruhovitý obrys slunce na západě změnil: v jeho oblouku se objevil kulatý otvor. Viděl jsem, že se stále zvětšuje. Chvíli jsem vyděšeně hleděl na čerň, která padala na krajinu, až jsem si uvědomil, že začíná zatmění. Přes sluneční kotouč přecházel buď Měsíc, nebo Merkur. Zpočátku jsem se domníval, že je to Měsíc, ale pak jsem pochopil, že jde o jakousi planetu, pohybující se v těsné blízkosti Země.

Tma se šířila víc a víc, od východu začaly vanout ostré poryvy studeného větru, vzduchem poletovalo stále víc a víc padajících bílých vloček. Z mořského břehu se ozývalo šumění a nárazy vln. Kromě těchto neživých zvuků panovalo na celém světě ticho. Ticho? Jeho nehybnost lze jen stěží popsat. Všechny lidské zvuky, ale i bekot ovcí, zpěv ptáků, bzukot hmyzu, všechny hluky, které jsou součástí našeho života, ustaly. Za houstnoucí tmy padaly stále hojnější sněhové vločky a tančily mi před očima. Vzduch se ochladil. Konečně rychle, jeden za druhým, zmizely ve tmě štíty vzdálených hor. Vítr se změnil na kvílivou vichřici. Viděl jsem, jak mě chce kulatý černý stín uprostřed Slunce pohltit. V následující chvíli nebylo už nic než bledé hvězdy. Všechno ostatní se utopilo v naprosté tmě. I obloha byla neproniknutelně černá.

Z té veliké tmy na mě padla hrůza. Zima, která pronikala až do morku kostí, a bolest při dýchání mě přemohly. Třásl jsem se po celém těle a cítil jsem smrtelnou slabost. Vtom se na obloze jako žhavý rudý oblouk objevil kousek Slunce. Slezl jsem ze stroje, abych se vzpamatoval. Cítil jsem závrať a nebyl jsem schopen uvažovat o zpáteční cestě. Jak jsem tam stál, zmatený a opuštěný, opět jsem spatřil na mělčině pohyblivou věc – teď už nebylo pochyb o tom, že se opravdu pohybuje. Její obraz se zrcadlil v červenavé mořské vodě. Byl to kulatý tvor, veliký jako fotbalový míč nebo možná trochu větší, se svislými tykadly. Poskakoval sem a tam. Cítil jsem, že ztrácím vědomí. Ale strašlivé, hrůzné pomyšlení, že bych zůstal ležet bez pomoci zde, v tom neznámém a děsivém šeru, mi pomohlo, abych zůstal při smyslech. Tak se mi podařilo přece jen vyškrábat se na sedadlo.

KAPITOLA XII

Vracel jsem se. Asi jsem dlouho seděl na stroji, víc mrtvý než živý. Znovu začalo mžikavé střídání dnů a nocí, slunce bylo opět zlaté, obloha modrá. Volněji se mi dýchalo. Obrysy Země se zdvihaly a klesaly. Konečně jsem zahlédl nejasné siluety domů – stopy po zaniklém lidstvu. I ty se změnily a pominuly, ale objevily se nové. Když byla miliónová ručička na nule, zmírnil jsem rychlost. Začal jsem poznávat naši starou známou architekturu. Tisícová ručička ukončila svůj běh a den a noc se střídaly stále pomaleji. Pak se kolem mě vztyčily známé stěny mé laboratoře. Velice opatrně jsem začal zastavovat chod stroje.

Zpozoroval jsem jednu zvláštnost. Možná že jsem vám už vyprávěl, že když jsem vyjel a moje rychlost nebyla nijak značná, přešla pokojem paní Watchettová a mně připomínala vřeténko. Při svém návratu jsem opět míjel tu minutu, kdy procházela laboratoří. Teď jako by každý pohyb opakovala v opačném pořadí. Otevřely se zadní dveře, a ona zády napřed procouvala laboratoří a zmizela za dveřmi, jimiž předtím vešla. Právě v tom okamžiku se mi zdálo, že jsem zahlédl Hillyera, který se však jen mihl jako blesk.

Pak jsem zastavil stroj a viděl kolem sebe svoji laboratoř, své přístroje i pomůcky ve stejném stavu, jak jsem je opustil. Celý jsem se třásl, když jsem slézal ze stroje, a proto jsem si musel na chvíli sednout. Několik minut jsem nemohl přemoci chvění. Potom jsem se začal uklidňovat. Byl jsem ve své pracovně, úplně stejné, jako bývala. Co když jsem usnul – a všechno se mi to jen zdálo?

A přece se to skutečně stalo! Stroj stál původně v jihovýchodním koutě laboratoře, a teď spočíval na severovýchodní straně, naproti stěně, kde jste ho viděli. To přesně vyjadřuje vzdálenost od palouku k onomu podstavci bílé sfingy, kam tehdy morlokové můj stroj odnesli.

Chvíli se mi zdálo, jako by se můj mozek zastavil. Pak jsem vstal a odbelhal se do chodby, neboť mě dosud bolela pata. Na stolku u dveří jsem spatřil Pall Mall Gazette. Zjistil jsem, že jsou to dnešní noviny. Když jsem pak pohlédl na nástěnné hodiny, viděl jsem, že je bezmála osm hodin. Slyšel jsem vaše hlasy a cinkot příborů. Váhal jsem – cítil jsem se vyčerpaný a slabý. Pak ke mně zavanula vůně pečeného masa a já otevřel dveře do jídelny. Zbytek už znáte. Umyl jsem se, najedl a teď vám vypravuji svůj příběh.

Vím,“ řekl po chvíli, „že vám to všechno bude připadat neuvěřitelné, ale pro mě je daleko neuvěřitelnější, že tu s vámi sedím, pozoruji vaše přátelské tváře a vypravuji vám svá podivuhodná dobrodružství.“

Zahleděl se na lékaře.

„Ne. Nemohu od vás chtít, abyste mi uvěřili. Můžete si myslet, že je to lež – nebo proroctví. Řeknete si, že jsem ve své laboratoři usnul. Asi jsem hloubal o osudech lidstva, až mě napadla tato fantazie. Když vás budu přesvědčovat o její pravdivosti, řeknete si, že je to záměr, který má podnítit váš zájem o ni. Jak se vám můj vymyšlený příběh líbil?“

Vzal si dýmku a jako obvykle ji nervózně vyklepával o rošt krbu.

Chvíli bylo ticho. Nato se ozvalo odsouvání židlí a šoupání nohou po koberci.

Odvrátil jsem oči od tváře Poutníka v čase a rozhlédl se po jeho posluchačích. Lékař ho upřeně pozoroval. Redaktor vytrvale hleděl na špičku svého doutníku. Ostatní se ani nepohnuli.

Redaktor vstal a povzdechl si.

„Škoda, že nejste spisovatel!“ řekl a položil Poutníkovi ruku na rameno.

„Nevěříte mi?“

„Myslím, že ne.“

Poutník v čase se k nám otočil.

„Kde jsou sirky?“ zeptal se. Jednu z nich pak rozškrtl a občas zapukal ze své dýmky. „Abych vám řekl pravdu… Sám tomu stěží věřím, ale přece…“

Jeho oči se s němou otázkou svezly na bílé povadlé květy na stolku. Pak nastavil ruku, v níž držel dýmku, a já viděl, že pozoruje své dosud nezhojené popáleniny na kotnících.

Lékař vstal, přistoupil k lampě a začal květiny zkoumat.

„Blizna a pestík jsou velmi zvláštní,“ pravil.

Psycholog se k němu naklonil, aby lépe viděl, a natáhl se pro květinu.

„Už je čtvrt na jednu!“ zvolal žurnalista. „Jak se dostaneme domů?“

„Na nádraží jistě najdeme drožku,“ uklidňoval ho psycholog.

„Je to zvláštní,“ svěřoval se lékař, „ale já skutečně nevím, co je to za květiny. Nemohl byste mi je věnovat?“

Poutník v čase zaváhal.

„Rozhodně ne,“ odmítl najednou.

„Kde jste je získal – ale vážně?“ otázal se lékař.

Poutník v čase si podepřel hlavu. Mluvil jako někdo, kdo se snaží zadržet prchající myšlenku.

„Vsunula mi je do kapsy Weena, když jsem putoval v čase,“ pak se rozhlédl po pokoji. „Ať se do země propadnu, jestli to všechno není pravda. Tento pokoj, vy, obvyklá atmosféra – to je příliš velký nápor na moji paměť. Sestrojil jsem vůbec stroj času či jen jeho model? Anebo je to všechno pouze sen? Říkává se, že život je sen, někdy nádherný, jindy zlý. Ale nemohu přece žít jiný život, to by bylo k nevydržení! Takové šílenství! Kde se vzal ten sen? Musím se podívat na svůj stroj, jestli vůbec existuje!“

Rychle uchopil lampu a vyšel na chodbu. Následovali jsme ho. V načervenalém mihotavém světle lampy jsme spatřili stroj času, skutečný, masivní, nevzhledný předmět z kovu, slonoviny a lesklého průzračného křemene. Natáhl jsem ruku a ujistil jsem se, že je skutečný, nahmatal jsem vzpěry s hnědými mastnými šmouhami a skvrnami na bílé slonovině, se stříkanci od bláta, chomáčky mechu a trávy na spodních částech a s jednou ohnutou tyčí.

Poutník v čase postavil lampu na lavici a přejel rukou po poškozené tyči.

„Už je to v pořádku,“ pronesl. „Příběh, který jsem vám vyprávěl, je pravdivý. Je mi líto, že jsem vás nutil jít až sem do té zimy.“

Uchopil zase lampu, a za úplného ticha jsme se všichni vraceli do kuřáckého salónu.

Šel pak s námi do předsíně a pomáhal redaktorovi do kabátu. Lékař mu hleděl do tváře a s maličkým zaváháním mu pak řekl, že je asi přepracovaný. Poutník se jen nervózně usmál. Vzpomínám si, jak stál v otevřených dveřích a ospale se s námi loučil.

Jel jsem s redaktorem. Považoval celý příběh za výmysl a lež.

Já jsem nebyl schopen udělat si na věc stejný názor. Ten příběh byl fantastický a neuvěřitelný, avšak způsob jeho líčení zase věrohodný a střízlivý! Zbytek noci jsem probděl, protože jsem o všem přemýšlel. Rozhodl jsem se, že hned nazítří Poutníka v čase navštívím.

Bylo mi řečeno, že je v laboratoři, a já jsem se tam hned odebral. Laboratoř byla však prázdná. Chvíli jsem hleděl na stroj času a pak jsem jen natáhl ruku, abych se dotkl jedné jeho páky. V tom okamžiku se materiál, z něhož byla vyrobena, sklonil jako větev, ohnutá větrem. Ta proměnlivost mě nesmírně překvapila. Vzpomněl jsem si náhle na doby svého dětství, kdy jsem měl zakázáno strkat nos do cizích věcí.

Vracel jsem se chodbou a před kuřáckým salónkem jsem narazil na Poutníka v čase. Pod paží svíral malý fotoaparát, přes druhé rameno měl přehozen tlumok. Když mě spatřil, usmál se, a protože neměl volnou ruku, napřáhl ke mně loket.

„Mám hrozně moc práce,“ řekl, „tam s tím strojem.“

„Skutečně to není výmysl?“ otázal jsem se. „Opravdu cestujete v čase?“

„Skutečně a opravdu,“ podíval se mi upřeně do očí. Váhal. Jeho oči těkaly po pokoji.

„Dejte mi jenom půl hodiny,“ řekl. „Vím, proč jste přišel, a je to od vás moc hezké. Tady máte nějaké časopisy. Pokud se zdržíte na oběd, přinesu vám o svém putování v čase důkazy s fotografiemi a veškerou dokumentací. Prominete mi, když vás teď opustím?“

Svolil jsem, aniž jsem přesně chápal smysl jeho slov, on jen pokýval hlavou a pokračoval dál. Slyšel jsem, jak bouchly dveře laboratoře. Usedl jsem do křesla a vzal do rukou noviny. Co bude asi dělat do oběda? Najednou mi jeden inzerát připomněl, že mám na druhou hodinu sjednanou schůzku s vydavatelem Richardsonem. Podíval jsem se na hodinky a zjistil jsem, že nemohu setkání propásnout. Vstal jsem a šel jsem to oznámit Poutníkovi v čase. Když jsem bral za kliku u dveří, uslyšel jsem výkřik, podivně zanikající v prostoru, cvaknutí, bouchnutí a jakýsi poryv větru. Jak jsem otevíral dveře, ucítil jsem, jak kolem zavířil proud vzduchu, k uším mi dolehl cinkot rozbitého skla, které se rozsypalo na podlahu. Poutník v čase v laboratoři nebyl. Zdálo se mi, že jsem na vteřinu zahlédl nezřetelnou postavu, sedící jako duch ve vířivé černi a lesku mosazi – ale byla tak průhledná, že jsem skrz ni zcela zřetelně viděl lavici s výkresy. Kromě poletujícího zvířeného prachu byl vzdálený kout laboratoře prázdný. Ve stropním okně se rozbila jedna skleněná tabule.

Cítil jsem nepopsatelný úžas. Věděl jsem, že se tu stalo něco neobvyklého, ale nemohl jsem přijít na to, v čem spočívá celá záhada. Zatímco jsem tu stál a hleděl před sebe, otevřely se dveře do zahrady a vešel sluha.

Podívali jsme se na sebe.

Pak se mi začaly vracet myšlenky.

„Vyšel tudy pán?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, pane. Nikdo tudy nevyšel. Myslel jsem si, že ho najdu tady.“

Teprve teď jsem pochopil. I když jsem si byl vědom, že nedostojím svému slibu a nesejdu se s Richardsonem, zůstal jsem. Čekal jsem na Poutníka v čase, na druhý, možná ještě podivnější příběh, na ukázky a fotografie, které přinese s sebou. Teď však začínám mít strach, že budu čekat nadosmrti. Poutník v čase zmizel před třemi lety. A jak teď už každý ví, víckrát se nevrátil.

EPILOG

Musíte uznat, že je to neuvěřitelné. Vrátí se někdy? Snad se odebral do minulosti a dostal se mezi krvežíznivé chlupaté divochy z doby kamenné, do hlubin křídového moře, nebo mezi roztodivné ještěry a obrovské plazivé netvory jurského období. Snad teď – mohu-li použít jeho rčení – bloudí na některém oolitickém korálovém útesu obývaném plesiosaury nebo podél osamělých triasových solných jezer. Anebo se vydal dopředu, do některého z blízkých věků, v němž jsou lidé dosud lidmi a už našli odpověď na hádanky naší doby i řešení všech zapeklitých problémů? Do zralého věku lidstva – nemohu a nechci přece předpokládat, že naše doba s rodícími se pokusy, útržkovitými teoriemi a vzájemnými nešváry je vrcholnou etapou vývoje lidstva! Jak říkám, to je čistě můj názor! Protože jsme spolu tu otázku přetřásali dávno předtím, než dokončil stroj času, vím, že on nehleděl na pokrok lidstva nijak optimisticky a v rozvoji civilizace viděl jen pošetilé hromadění předmětů, které se nakonec musejí zřítit a pohřbít své tvůrce. Je-li tomu tak, nezbývá nám než žít takovým způsobem, abychom dokázali pravý opak.

Pro mě je však budoucnost stále zahalena rouškou záhady a tajemství, je to velká neznámá, osvětlená jen několika vzpomínkami na jeho příběh. Pro svou potěchu dál přechovávám dvě podivné bílé květiny – teď už vlastně jen jejich seschlé, rozdrolené zbytky – jako svědectví, že i když ze světa zmizel duch a síla, přetrvala v lidském srdci vděčnost a vzájemná něha.

H. G. Wells

Stroj času

Z anglického originálu The Time Machine vydaného nakladatelstvími J. M. Dent and Sons Ltd. Londýn a Charles E. Tuttle Co., Inc. Rutland, Vermont, 1992, přeložila Jana Mertinová.

Odpovědná redaktorka Jiřina Tejkalová.

Ilustrace a kresba na obálce Petr Minka.

Typografie Petr Holzner.

Vydalo jako svou 1. publikaci nakladatelství LIKA, v Praze 1992.

Vytiskla tiskárna Naše vojsko, s.p., Vlastina ul. Praha 6.

Vydání druhé.

13-32

H. G. wells

Záblesk génia v H. G. Wellsově Stroji času umožnil vymyslet stroj, v němž ten, kdo příběh vypráví, může překračovat hranice času a cestovat daleko do budoucnosti. Nebylo třeba dlouho čekat na napodobňovatele. Povídka Francouze Aljreda Jarryho „Jak zkonstruovat stroj času“ byla první a jak naše sbírka povídek ukazuje, Wellsův nápad fascinuje spisovatele i nadále.

Herbert George Wells (1866-1946) se nadchl vědou už jako školák. V roce 1888 začal pro studentský časopis Science Schools Journal psát na pokračování The Chronic Argonauts – Kroniku argonautů. Její děj probíhá v malé velšské vesničce Llyddwdd. Autor líčí pokusy jistého Dr. Nebogipfela, jenž hodlal cestovat v čase a u pověrčivých vesničanů si brzy vysloužil přezdívku nekromant. Seriál – i když trochu amatérský – vtipný i půvabný vycházel během tří letních měsíců a skončil otevřeným koncem, kdy Nebogipfel zmizí všem z očí „v hromovém rachotu, jako kdyby ze země vyrazil obrovský gejzír vody“. Nápad zřejmě mladého autora nepřestal pronásledovat a po sedmi letech, kdy se zdokonalil v žurnalistice a psaní povídek, udělal z něj základ svého prvního románu „The Time Machine“ – Stroj času, jemuž dal podtitul „Vynález“. Wellsova kariéra a pověst nikdy neustrnuly. Román vycházel v novém a novém vydání. Kronika argonautů vyšla mnohokrát i v antologiích.

Dnes však už jen málokdo ví, že Stroj času vyšel sice u Williama Heinemanna knižně, ale týž vydavatel ho vydal i časopisecky, na pokračování ve svém vlastním měsíčníku New Review, kde ho redigoval W. E. Henley. Ve vydání z roku 1895 se stalo něco kuriózního. V původní kapitole II. s názvem Další vize se popisovala epizoda, kde se cestovatel v čase dostal do dost brutální konfrontace s „groteskním monstrem“ z budoucnosti, připomínajícím stonožku. Když po několika měsících vyšla celá kniha, epizoda už v ní nebyla a nikdy se do knihy nevrátila. Proč historku Šedivého muže (můj vlastní titul – pozn. sestavovatele) vyňali ze Stroje času? Soudil snad Wells anebo jeho vydavatel, že by byla pro citlivé viktoriánské čtenáře příliš nepříjemná? Toto tajemství už asi nikdo nerozluští – ale historka se neztratila. První část možno najít v kterémkoliv vydání románu, avšak vyprávění pak pokračuje bez příběhu, který vám předkládám…

●●●

Už jsem vzpomínal, jaké chorobné stavy s sebou nese a do jakého zmatku člověka uvádí cestování v čase. Tentokrát jsem neseděl pevně v sedle, ale poněkud stranou a sedělo se mi hrozně nepohodlně. Nějakou dobu jsem se jen zoufale držel stroje, jenž se celou cestou houpal a otřásal, a vůbec jsem nedbal, kde se nacházím. Když se mi konečně podařilo opět se podívat na ciferníky, zarazilo mne, kam až jsem se dostal. Jeden ciferník ukazoval dny, druhý tisíce dní, třetí miliony a čtvrtý miliardy dní. A já, místo abych obrátil páčky, ještě jsem je utahoval, jako bych toužil po maximální rychlosti. Když jsem se díval na ciferníky zblízka, zjistil jsem, že tisícková ručička se pohybuje tak rychle jako vteřinová na ciferníku hodinek – do budoucnosti.

Opatrně – protože jsem měl dobře v paměti, jak jsem už jednou střemhlav vyletěl nad stroj – jsem začal snižovat rychlost. Ručičky se otáčely stále pomaleji, až se zdálo, že se tisícková nadobro zastavila a denní přestala být mlhou na ciferníku. Pomalu se sivý opar okolo mne začal rozptylovat a nejasné obrysy zvlněné pustiny byly stále zřetelnější.

Zastavil jsem. Nacházel jsem se na vybledlé, pusté planině, jen tu a tam pokryté jakous takous vegetací a šedivé jíním. Bylo poledne, slunce bylo oranžové, přestávalo jiskřit, vznášelo se někde nad poledníkem na šedé, jednotvárné obloze. Bezútěšnost krajiny narušovalo jen několik černých křovin. Veliké domy přecivilizovaných lidí, mezi nimiž, jak se mi zdálo, jsem byl jen nedávno, beze stopy zmizely. Ani jen hromádky kamení nenaznačovaly, kde stály. Hory a údolí, moře, řeka – všechno, přispěním deště a mrazu, nabylo zcela nových podob. Nebylo pochyb, že sníh a déšť smyly i Morlockovy tunely. Ostrý vánek se dotkl mých rukou a obličeje. Kam jsem dohlédl, nikde nebyly ani kopce, ani stromy, ani řeky. Všude se rozprostírala bezútěšná planina.

Pak najednou z planiny vystoupilo tmavé těleso, něco, co se třpytilo jako zubatá řada ocelových desek, a vzápětí rychle zmizelo v prohlubni. V tom okamžiku jsem si začal uvědomovat přítomnost množství světlešedých věciček, zbarvených skoro do ostínu mrazem zkřehlé země, které na některých místech vyrážely na povrch mezi trsy trávy. Viděl jsem, jak mi něco šedivého vyrostlo přímo před očima a pak můj zrak nahmatal další. Nejdřív jsem myslel, že to jsou králíci nebo nějaký druh miniaturních klokanů. Potom, když jeden z těch tvorů přiskákal až ke mně, jsem poznal, že nepatří ani k jedné skupině. Byli to ploskochodí živočichové, zadní nohy však měli trochu delší, neměli ocas a byli pokryti krátkou šedou srstí, na hlavě hustější, asi jako mají skotští teričři. Protože jsem věděl, že během Zlatého věku člověk téměř vyhubil všechny živočichy a nechal naživu jen několik ozdobných druhů, přitáhla tahle zvířata můj přirozený zájem. Nezdálo se, že bych jim naháněl strach, naopak, popásala se jako králíci v místech, kde se člověk nevyskytuje moc často. Napadlo mi, že bych snad mohl tenhle druh zachránit.

Sestoupil jsem ze stroje, zdvihl kámen. Sotva jsem učinil tyto přípravy, jedno z malých zvířat se přiblížilo až ke mně. Zaradoval jsem se, že mne nečeká žádná větší námaha, zasáhl jsem živočicha do hlavy, že se okamžitě převrátil a zůstal bez pohybu ležet. Vzápětí jsem byl u něj. Nehýbal se, zdálo se, že jsem ho zabil. Překvapilo mne, že ta věcička má pět sotva zřetelných prstů na obou předních i zadních nohou. Přední nohy se přitom podobaly lidským a zadní žabím. Navíc měl tvor oblou hlavu s vystupujícím čelem a vpřed hledícíma očima, skrytýma za rovnými vlasy. Myslí mi proletěla nemilá předtucha. Klekl jsem si, zdvihl úlovek a chtěl se mu podívat na chrup a ostatní anatomické známky, jež by snad mohly nést lidské znaky. V té chvíli se nad obzorem planiny opět zjevil kovově působící předmět, o němž jsem už mluvil. Blížil se ke mně a vydával při tom zvláštní klepavý zvuk.

Vzápětí naň zareagovala šedivá zvířata, jež se nacházela v mé blízkosti – vydávala krátké, slabé štěkání, jako by se jich zmocnil strach, a skákala opačným směrem, než se blížil nový tvor. Musela se poschovávat v norách nebo v křoví a v chumáčích trávy, protože ve chvilce už nebylo v dohledu ani jedno. Vstal jsem a civěl na to groteskní monstrum. Popsat ho mohu jen tak, že ho srovnám se stonožkou. Bylo vysoké asi tři stopy a mělo protáhlé článkovité tělo, dlouhé asi třicet stop, a na sobě mělo zvláštní, přečnívající zelenavě černé pláty. Zdálo se, že se plazí a používá při tom množství nohou. Jak postupovalo, jeho tělo se vlnilo. Na tupé, okrouhlé hlavě jako v mnohoúhelníku seděly černé oční jamky, v nichž byly dvě pohyblivé, skroucené, rohům podobné anténky. Tvor se blížil, pokud jsem mohl usoudit, rychlostí přibližně osm až deset mil za hodinu. Poskytl mi tak trochu času na rozmýšlení. Nechal jsem mé šedé zvíře, nebo šedého člověka, ať už to bylo cokoliv, na zemi a šel ke stroji. V polovině cesty jsem se zastavil, litoval jsem, že takto odcházím, ale pohled, který jsem vrhl přes rameno zpět, mi okamžitě přikázal zapomenut na jakoukoliv lítost. Když jsem došel ke stroji, monstrum bylo ani ne padesát metrů ode mne. Určitě to nebyl živočich s páteří. Neměl nos a ústa mu lemovaly spojené tmavé pláty. O bližší pohled jsem skutečně nestál.

Přejel jsem jeden den a opět jsem zastavil s nadějí, že kolos bude pryč a že najdu pozůstatky mé oběti. Jak jsem se mohl přesvědčit, stonožce nedělaly problémy ani kosti. V každém případě oba tvorové zmizeli. Určitý nádech lidskosti u obou mne dokonale zmátl. Když o tom člověk hlouběji přemýšlí, nenajde důvod, proč by se degenerovaná lidskost nemohla nakonec rozdělit přinejmenším do tolika druhů, jako potomci bahenní ryby, kteří zplodili všechny tvory s páteří na zemi. Už jsem neviděl žádný obří hmyz, jímž podle mého názoru ten článkovaný tvor určitě musel být. Je zřejmé, že fyzikální těžkosti, jež v současnosti udržují hmyz v té velikosti, v jaké jej známe, byly nakonec překonány a onen druh živočišného království se dostal k dlouho očekávané suverenitě, jíž si jeho nesmírná energie a vitalita zasluhují. Ještě několikrát jsem se pokusil zabít nebo chytit další ze šedivé havěti, ale ani jednou jsem s kamenem neuspěl tak, jako poprvé. Asi po tuctu neúspěšných hodů, z nichž mě rozbolela ruka, jsem se sám na sebe rozzlobil, že jedu tak daleko do budoucnosti neozbrojen a bez výstroje. Rozhodl jsem se, že se pustím ještě kousek dál do budoucna – že aspoň na okamžik nahlédnu do ještě hlubší propasti času – a pak se vrátím k nám do naší epochy, Opět jsem vysedl na stroj a svět kolem mne opět zešedl a pokryl se mlhou…

Tento text vyšel ve sbírce SF povídek „Cestování v čase“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai