Bernard Werber

Mravenčí trilogie 02. Den mravenců

OBSAH:

Arkánum první

MISTŘI ČASNÉHO JITRA 7

Arkánum druhé

PODZEMNÍ BOHOVÉ 106

Arkánum třetí

ŠAVLÍ A KUSADLY 175

Arkánum čtvrté

ČAS KONFRONTACE 235

Arkánum páté

PÁN MRAVENCŮ 297

Arkánum šesté

ŘÍŠE PRSTŮ 369

GLOSÁŘ 438

Je jich miliarda miliard.

Sotva si jich všimneme, ale oni nás odedávna skrytě sledují.

Pro některé z nich jsme bohové.

Pro jiné zlá stvoření.

S ohromnou inteligencí a organizovaností se připravují na nemilosrdný boj.

Kdo budou skuteční páni světa?

Na této otázce závisí jejich přežití…

Naše ostatně také.

Po fenomenálním úspěchu románu Mravenci, jenž se stal mezinárodním bestsellerem a byl oceněn celou řadou literárních cen, pokračuje spisovatel a vědecký publicista Bernard Werber ve své velké sáze o „vnitrozemšťanech“. Zavádí nás ještě hlouběji do ohromujícího, hrozného světa, kde se to hemží hmyzem perverzního, krutého a fascinujícího chování. Kniha Den mravenců opět není obyčejným napínavým románem, ale úžasnou a znepokojující moderní odyseou, jež propojuje uměleckou fikci se suverénním poznáním ze světů.

Arkánum první

MISTŘI ČASNÉHO JITRA

1. PANORÁMA

Tma.

Uplynul rok. Na srpnovém bezměsíčném nebi se mihotají hvězdy. Konečně se temnota rozplývá. První přísvit jitra. Nad Fontainebleauským lesem se povalují cáry mlhy. Brzy je zaplaší velké purpurové slunce. Nyní se všechno třpytí rosou. Pavučiny se proměňují v barbarské dečky z oranžových perel. Hlásí se teplý den.

Pod větvemi šelestí malí tvorečkové. Na travinách, mezi kapradím. Všude. Je jich bezpočet a spousta druhů. Rosa, čirý mok, čistí tuto zemi, kde se odehraje to nejpodivnější dobr…

2. TŘI ŠPIONKY V SAMÉM OHNISKU

Postupujme vpřed, rychle.

Strohý vonný rozkaz zní jasně – neztrácet čas planými průzkumy. Tajnou chodbou spěšně postupují tři tmavé siluety. Ta, jež kráčí po stropě, vleče svá čidla nonšalantně po zemi. Ostatní ji prosí, aby šla dolů, ale ona je ujišťuje, že takhle je jí nejlépe – hlavou dolů. Ráda vnímá skutečnost vzhůru nohama.

Nikdo dál nenaléhá. Nakonec proč ne? Trojice se rozděluje a mizí v užší chodbě. Než se odváží vykročit o sebenepatrnější kousek vpřed, prozkoumávají i ty nejbezvýznamnější kouty. Prozatím všechno působí tak klidně, až to zneklidňuje.

Už dorazily přímo do středu Města, nepochybně přísně střeženého pásma. Jejich kroky se zkracují. Stěny galerie jsou čím dál vyhlazenější. Smekají se na kouscích spadaného listí. Všechny cévy jejich rezavých trupů zaplavuje neurčité, neblahé tušení.

Už jsou v hale.

Větří její pachy. Je to tam cítit pryskyřicí, koriandrem a uhlím. Tahle místnost je úplně nový objev. Ve všech ostatních mravenčích městech slouží vstupní sály jen ke skladování potravy nebo nakladených vajíček. Jenže v loňském roce těsně před hibernací někdo vyslal návrh:

Nesmíme už přicházet o své myšlenky.

Inteligence roje se obnovuje příliš rychle.

Myšlenky našich starších druhů musejí přinášet užitek našim dětem.

Nápad uskladňovat myšlenky byl u mravenců zcela nový. Přesto nadchl velkou většinu obyvatel města. Dostavili se všichni jedinci, aby vylili feromony svého vědění do nádob k tomu určených. Ty byly potom uloženy na základě tématického zaměření.

Tímto způsobem pak byly shromažďovány a ukládány všechny jejich vědomosti v téhle rozlehlé hale – „Chemické knihovně“.

Tři návštěvnice postupují vpřed plné obdivu navzdory své nervozitě. Jejich vzrušení prozrazují křečovité záchvěvy tykadel.

Kolem nich jsou v řadách po šesti uspořádány světélkující ovoidy, obklopené svatozáří čpavkových par, díky nimž vypadají jako teplá vajíčka. Avšak tyto průhledné ulity neukrývají žádný rodící se život. Vmáčknuty do písečného obalu překypují olfaktorickými, čichovými líčeními stovek témat zanesených do rejstříku: životní příběh královen dynastie Ni, běžná biologie, zoologie (hodně zoologie), organická chemie, suchozemská geografie, geologie podpovrchových písečných vrstev, nejslavnější strategie hromadných bojů, pozemská politika posledních deseti tisíc let. Nacházejí se tam dokonce i kuchařské recepty nebo plány zákoutí Města s tou nejhorší pověstí.

Pohyb tykadel.

Honem, honem, pospěšme si, jinak…

Pomocí loketního kartáčku se stovkou chlupů si hbitě čistí smyslová čidla a pouštějí se do prohlížení pouzder, v nichž se hromadí paměťové feromony. Aby mohly vajíčka správně identifikovat, lehounce se jich dotýkají citlivými konečky tykadlových stvolů.

Náhle jedna samička znehybní. Zdá se jí, že zaslechla nějaký šramot. Opravdu šramot? Všechny napadne, že tentokrát budou odhaleny.

Čekají jako v horečce. Kdo by to mohl být?

3. U SALTOVÝCH

„Běž otevřít, to je jistě slečna Nogardová!“

Sébastien Salta zvedl svou dlouhou kostru a otočil zámkem ve tvaru koule.

„Dobrý den,“ pozdravil.

„Dobrý den. Máte to připravené?“

„Ano. Je to připravené.“

Všichni tři bratři Saltovi zašli společně pro velkou polystyrénovou krabici, odkud vytáhli skleněnou kouli, ve vrchní části otevřenou, plnou hnědých granulí.

Všichni se sklonili nad nádobu a Caroline Nogardová se neudržela a prostrčila dovnitř horním otvorem pravou ruku. Mezi prsty jí proteklo trochu sypkého písku. Čichla si k zrnkům, jako by to udělala u kávy se vzácným aroma.

„Dalo to hodně zabrat?“

„Hrozně,“ odpověděli jednohlasně všichni Saltovi. „Ale stálo to za to!“ dodal jeden.

Sourozenci Sébastien, Pierre a Antoine Saltovi byli obři. Jeden jak druhý museli měřit dva metry. Klekli si, aby i oni ponořili do nádoby dlouhé prsty.

Místnost osvětlovaly žlutooranžovými záblesky tři svíce zasazené do vysokého svícnu.

Caroline Nogardová uložila kouli do kufru a pečlivě ji obalila mnoha vrstvami molitanu. Pohlédla na tři obry a usmála se na ně. Pak se tiše rozloučila.

Pierru Saltovi unikl úlevný povzdech.

„Myslím, že tentokrát jsme dosáhli cíle!“

4. HONIČKA

Falešný poplach. To jen zapraskal suchý list. Všechny tři mravenčí samičky opět pokračují v průzkumu.

Očichávají postupně všechny nádoby naplněné tekutými informacemi.

Konečně nacházejí, co hledají.

Naštěstí pro ně nebylo tak těžké to objevit. Uchopí vzácný předmět a podávají si ho z nohy do nohy. Je to vejce naplněné feromony, hermeticky uzavřené kapkou borovicové pryskyřice. Uvolní uzávěr. Na jejich jedenáct tykadlových článků zaútočí hned první pachový vjem.

Rozšifrování zakázáno.

To je perfektní. Lepší ochranná známka kvality neexistuje. Pokládají vejce a lačně do něj noří konečky tykadel.

Pachový záznam jim prostupuje meandry mozků.

Rozšifrování zakázáno

Paměťový feromon č. 81

Téma: Autobiografie

Mé jméno je Chli-pu-ni.

Jsem dcerou Belo-kiu-kiuni.

Jsem 333. královna dynastie Ni a jediná plodná samička města Bel-o-kanu.

Vždycky jsem se však takhle nejmenovala. Než jsem se stala královnou, byla jsem 56. Jarní princeznou. Neboť z té kasty pocházím a toto je mé číslo snůšky.

Když jsem byla mladá, myslela jsem si, že Bel-o-kan je hraniční město vesmíru. Věřila jsem, že my, mravenci, jsme jedinými civilizovanými tvory naší planety. Věřila jsem, že termiti, včely a vosy jsou divoké nárůdky, které nepřijímají naše zvyklosti z prostého tmářství.

Myslela jsem si, že jiné druhy mravenců jsou degenerované a že trpasličí mravenci jsou příliš malí, než abychom se jich museli obávat.

Tehdy jsem žila neustále zavřená v gynaeceu, komoře princezen-panen uvnitř Zakázaného města. Mou jedinou ambicí bylo vyrovnat se jednou své matce a budovat stejně jako ona politickou federaci, která odolá času ve všech četných významech toho slova.

Až do dne, kdy do mé komory vstoupil jeden mladý zraněný princ, číslo 327, a vyprávěl mi podivný příběh. Tvrdil, že jednu loveckou výpravu rozprášila nová zbraň s pustošivými účinky.

Tehdy jsme z toho podezřívali trpaslice, naše soupeřky, ale v minulém roce jsme s nimi všichni svedli velkou bitvu o Vlčí máky. Stála nás několik milionů bojovnic, ale nakonec jsme v ní zvítězili. A tohle vítězství nám podalo důkaz o našem omylu. Trpaslice nevlastnily žádnou tajnou zbraň velkého stylu.

Potom jsme si mysleli, že za to mohou naši odvěcí nepřátelé termiti. Další omyl. Velké východní město termitů se změnilo v přízračné místo. Všechny jeho obyvatele otrávil nějaký tajemný plyn obsahující chlor.

Prozkoumali jsme tedy vnitřní část našeho vlastního města, a tak došlo k tomu, že jsme se museli utkat s tajnou armádou, která si představovala, že společenství ochrání, když před ním raději utají všechny příliš děsivé informace. Tyto vražedkyně vysílaly jakýsi podivný pach kamene a tvářily se, jako by na sebe vzaly úlohu bílých krvinek. Tvořily autocenzuru naší společnosti. Uvědomili jsme si, že v našem vlastním organismu-společenství existují všehoschopní imunitní obránci, kterým jde o to udržovat všechny jedince v nevědomosti!

Avšak po neobyčejném dobrodružství bezpohlavní bojovnice číslo 103 683 nám nakonec všechno došlo.

Na východním okraji světa se vyskytují…

Jedna ze tří mravenčích samiček přerušila čtení. Zdálo se jí, že cítí něčí přítomnost. Vzbouřenky se rychle ukryly a napjatě čekají. Nikde se nic nehýbá. Nad jejich skrýší se nesměle vysouvá tykadlo a brzy ho napodobuje zbylých pět.

Všech šest senzorických antén se proměňuje v radary dosahující 18 000 vibrací ve vteřině. Všechno, co kolem dokola vydává nějaký pach, je okamžitě identifikováno.

Zase falešný poplach. V nejbližším okolí nikdo není. Samičky pokračují v rozšifrovávání feromonu.

Na východním okraji světa se vyskytují stáda živočichů tisíckrát obrovitějších.

V mytologiích mravenců se o nich vypráví poetickými výrazy. Kam se na ně přitom hrabe všechna poezie.

Vyprávěly nám o nich chůvy, když nás chtěly roztřást hrůzostrašnými příběhy. Žádný však na ně nemá.

Do té doby jsem nikdy takovým historkám o obřích stvůrách, strážcích hranic zeměkoule, žijících v pětičlenných stádech, nepřikládala valný význam. Myslela jsem si, že jde jen o plané tlachy určené naivním panenským princeznám.

Teď vím, že opravdu EXISTUJÍ.

Zničení první lovecké expedice mají na svědomí ONI.

Plyny, které otrávily město termitů, to byli ONI.

Požár, který zpustošil Bel-o-kan a zabil mou matku, to byli také ONI.

ONI – PRSTY.

Nechtěla jsem o nich nic vědět. Ale teď už je nedokážu přehlížet.

Všude v lese lze nalézt stopy jejich přítomnosti.

Denně přicházejí od průzkumnic zprávy potvrzující, že se o něco víc přibližují k našemu světu a že jsou velmi nebezpeční.

Proto jsem dnes přijala rozhodnutí přesvědčit své vojáky, aby zahájili proti PRSTŮM křížové tažení. Bude to velká vojenská výprava s cílem vymýtit všechny PRSTY z povrchu zemského, dokud je ještě čas.

Tato zpráva je pro ně tak zarážející, že jim trvá několik vteřin, než ji stráví. Všechny tři mravenčí špionky chtěly mít jasno. Tak teď tedy vědí!

Křížová výprava proti PRSTŮM!

Musí za každou cenu varovat ostatní. Kdyby tak mohly zjistit ještě trochu víc. Všechny si společně znovu namočí tykadla.

Aby se nám ty obludy podařilo zdolat, počítám s tím, že tuto křížovou výpravu povede třiadvacet útočných dělostřeleckých legií, čtrnáct legií lehkého dělostřelectva, pětačtyřicet legií pro boj zblízka, devětadvacet legií…

Opět nějaký hluk. Tentokrát už nemůže být nejmenších pochyb. Suchá zem zašustila pod drápem. Tři vetřelkyně zvedají tykadla, stále ještě napuštěná tajnými informacemi. Všechno bylo příliš jednoduché. Padly do pasti. Jsou přesvědčené, že je nechali proniknout do Chemické knihovny jen proto, aby je mohli snadněji odhalit.

Prohnou nohy, připravené ke skoku. Příliš pozdě. Ty druhé jsou už tady. Vzbouřenky mají čas nanejvýš na to, aby popadly skořápku obsahující vzácný feromon paměti a zmizely příčnou chodbičkou.

V belokanském olfaktorickém žargonu zazní poplach. Je to feromon s chemickým vzorečkem C8-H18-O. Reakce přichází okamžitě. Už je slyšet tření stovek noh bojovnic.

Vetřelkyně utíkají s břichem u země. Byla by příliš velká škoda tady zemřít, třebaže jsou jediné vzbouřenky, jimž se podařilo proniknout do Chemické knihovny a rozšifrovat ten bezesporu nejdůležitější feromon královny Chli-pu-ni!

Honička chodbami Města. Jako v závodu bobů běží špionky tak rychle, že vybírají zatáčky kolmo ke stěně.

Místo aby to vzaly zpátky dolů, pokračují občas ve sprintu po stropě. Je pravda, že pojem nahoře a dole je v mraveništi zcela relativní. S drápy lze kráčet, nebo dokonce běžet naprosto všude. Šestinohé střely pádí pryč závratnou rychlostí. Jako by se na ně řítily chodby, jimiž probíhají.

Letí nahoru, letí dolů, točí doleva, doprava. Prchající i pronásledující jedinci přeskakují propast. Všechny to zvládly jen taktak kromě jedné, která klopýtla a padá.

Před první vzbouřenkou se náhle objevuje zářící maska. Nestačí si uvědomit, co se děje. Pod maskou se tyčí špička zadečku plného kyseliny mravenčí. Prudký výtrysk samičku okamžitě proměňuje v měkký rosol. Druhá rebelka, šílená hrůzou, udělala půlobrat a vrhá se do postranního průchodu.

Rozprchněme se! řve ve svém olfaktorickém jazyce. Jejích šest nohou rozrývá do hloubky zem. Ztráta energie. Po jejím levém boku se objevuje bojovnice. Obě běží tak rychle, že pronásledující nemůže zachytit svou kořist kusadly, ani zalícit a vystřelit po ní kyselinou. Tak do ní strká a usilovně se ji snaží rozdrtit o stěny chodeb.

Krunýře o sebe narážejí a vydávají tlumený zvuk. Obě mravenčí samičky, ženoucí se těsnými chodbami mraveniště rychlostí 0,1 kilometru v hodině, inkasují prudká rýpnutí. Pokoušejí se jedna druhé podrazit nohy. Bodají se navzájem špicemi kusadel.

Pohybují se ohromnou rychlostí, a tak si ani jedna nevšimla, že se chodba ještě víc zužuje, a uprchlice i pronásledující, náhle vymrštěné do galerie ve tvaru nálevky, se navzájem srazí. Obě střely společně vybuchnou a po širokém obvodu se rozletí kousky puklého chitinu.

Třetí buřička se vrhá kupředu hlavou dolů a s nohama na stropě. Jedna dělostřelkyně na ni zamíří a přesně mířenou ranou jí rozstřelí na padrť pravou zadní nohu. Je to taková rána, že špionka upustí ovoid, který obsahuje feromon královniny paměti.

Předmětu nevyčíslitelné hodnoty se zmocňuje strážná.

Jiná zasype přeživší mravenčí samičku sprškou střel, tvořenou deseti kapkami kyseliny, a jedno její tykadlo promění v tekutinu. Účinky vystřelené dávky poškozují strop, jehož úlomky momentálně zatarasily průchod.

Malá rebelka si může na okamžik vydechnout, ale ví, že už nedokáže běžet daleko. Nejenže má o tykadlo a nohu méně, ale stráže teď zaručeně hlídají všechny východy.

Vojínky už má za zády. Spustí se střelba kyselinou mravenčí. Další noha bere za své, tentokrát přední. Pronásledovaná přesto stále běží dál s pomocí čtyř, které jí zbyly, a podaří se jí vmáčknout do praskliny ve stěně chodby.

Jedna strážná na ni zamířila, ale i zraněné samičce ještě zbyla kyselina. Sklopí zadeček, velmi rychle zaujme palebnou pozici a zacílí na bojovnici. Trefa! Ta druhá nebyla tak obratná, dokázala jí jen useknout levou prostřední nohu. Víc než tři nohy. Poslední špionka prudce oddechuje, kulhá. Za každou cenu se z téhle pasti musí dostat a informovat zbývající vzbouřenky o křížové výpravě proti PRSTŮM.

Proběhla tamtudy, tamtudy, vysílá bojovnice, která objevila spálenou mrtvolu duelantky.

Jak z toho ven? Uprchlice se zahrabává nejlépe, jak umí, do stropu. Ostatní nenapadne dívat se do vzduchu.

Strop je jistě ideální místo pro improvizovaný úkryt.

Stráže ji odhalí, teprve když kolem ní procházejí podruhé a jedna z nich si všimne kapky, skanuvší shora. Vzbouřenčina průzračná krev.

Prokletý zákon přitažlivosti!

Třetí rebelka padá dolů mezi kusy suti a začne všechny kolem sebe políčkovat zbylýma nohama a jediným zdravým tykadlem. Jedna bojovnice ji popadla za nohu a zkroutila ji tak, že se zlomila. Jiná jí probodla hruď šavlovitými hroty svých kusadel. Přesto se jim dokázala vytrhnout. Zbývají jí ještě dvě nohy, aby se mohla odbelhat. Ale žádné východisko z nouze ji nečeká. Z jedné stěny se vysunula dlouhá kusadla a přímo v běhu ji sťala. Lebka povyskočila a odkutálela se chodbou svažující se dolů.

Zbytek jejího těla uběhl ještě asi deset kroků, než zpomalil, zastavil se a konečně se zhroutil na zem. Stráže posbíraly jednotlivé kusy a hodí je na skládku Města, na tělesné pozůstatky jejích dvou družek špionek. Tak dopadnou všichni, kdo jsou příliš zvědaví!

Tři mrtvoly mravenčích samiček leží opuštěné na hromadě jako loutky, jež se nedopatřením nešťastně polámaly ještě před začátkem představení.

5. A JE TO TADY

Deník Nedělní ozvěna:

ZÁHADNÁ TROJNÁSOBNÁ VRAŽDA V ULICI

DE LA FAISANDERIE

Ve čtvrtek byly v domě v ulici de la Faisanderie ve Fontainebleau nalezeny tři mrtvoly. Příčiny smrti Sébastiena, Pierra a Antoina Saltových, tří sourozenců, kteří sdíleli týž byt, prozatím nejsou známy.

Pokud jde o bezpečnost, těší se čtvrť, v níž byl zločin spáchán, dobré pověsti. Peníze ani vzácné předměty odcizeny nebyly. Ani nebyly zjištěny žádné stopy vloupání. Na místě činu nebyla nalezena žádná zbraň, která mohla zločinu posloužit.

Vyšetřování případu, jehož povaha už nyní napovídá, že půjde o komplikovanou záležitost, bylo svěřeno věhlasnému komisaři Jacquesi Méli?sovi z kriminálního oddělení ve Fontainebleau. Tato podivná událost by se pro milovníky detektivních záhad mohla stát thrillerem letošního léta. Stačí, když se vrah nenechá hned tak dopadnout. L. W.

6. ENCYKLOPEDIE

To jste zase vy?

Takže jste objevili druhý díl mé Encyklopedie relativního a absolutního vědění.

První byl uložen v podzemním chrámu tak, aby upoutal pozornost, na zpěváckém pultíku. Vyčmuchat tenhle však bylo mnohem obtížnější, že? Výborně.

Kdo vlastně jste? Můj synovec Jonathan? Má dcera? Ne, nejste ani jeden ani druhý. Dobrý den, neznámý čtenáři!

Přál bych si vás lépe poznat. Uveďte dopředu na volné stránky této knihy své jméno, věk, pohlaví, povolání a národnost. Na čem vám v životě záleží? Jaké jsou vaše přednosti a slabosti? Ale co, vždyť je to jedno. Vím, kdo jste. Cítím vaše ruce, jak hladí mé stránky. Je to ostatně dost zábavné. Podle konečků vašich prstů, v křivolakých čarách jejich otisků se pokouším uhodnout vaše nejskrytější vlastnosti.

Všechno je zapsáno i v těch nejmenších fragmentech vašeho těla. Dokonce jsem si tam všiml i genů vašich předků.

Vždyť bylo třeba, aby ty tisíce lidí nezemřely příliš mladě. Aby se všichni sváděli, spojovali, až došlo i na vaše narození!

Dnes mám dojem, že vás vidím naproti sobě. Ne, neusmívejte se. Zůstaňte přirozený. Nechte mě jít při čtení ve vás hlouběji pod povrch. Jste mnohem víc, než si představujete.

Nejste prostě jen křestní jméno a příjmení, obdařená společenskou minulostí.

Jste 71 % čisté vody, 18 % uhlíku, 4 % dusíku, 2 % vápníku, 2 % fosforu, 1 % draslíku, 0,5 % síry, 0,5 % sodíku, 0,4 % chloru. A k tomu jedna polévková lžíce různých stopových prvků – hořčíku, zinku, manganu, mědi, jodu, niklu, bromu, fluoru, křemíku. A k tomu ještě špetička kobaltu, hliníku, molybdenu, vanadu, olova, cínu, titanu, boru. Tady máte recept na svou existenci.

Všechny tyto látky pocházejí z hoření hvězd a lze je nalézt i jinde než ve vašem vlastním těle. Vaše voda je téhož druhu jako nejbezvýznamnější voda z oceánu. Díky svému fosforu jste nedělitelně spjatý se zápalkami. Váš chlor je totožný s tím, který slouží k dezinfikování bazénů. Ale nejste jenom tohle. Jste chemická katedrála, úžasná stavebnice s přesným dodržováním dávek, rovnovážnými stavy, mechanismy vyznačujícími se sotva postřehnutelnou složitostí. Protože i vaše molekuly jsou tvořeny atomy, částicemi, kvarky, prázdnem, a to vše je vázáno pomocí elektromagnetických, gravitačních a elektronových sil, vyznačujících se jemností, která vás přesahuje. I když… Jestliže se vám podařilo nalézt tento druhý svazek, znamená to, že jste mazaný a že už toho znáte z mého světa poměrně dost. Copak jste udělal s vědomostmi, které vám poskytl první svazek? Revoluci? Evoluci? Určitě nic.

Ale nyní se pohodlně usaďte, aby se vám lépe četlo. Narovnejte si záda. Dýchejte klidně. Uvolněte ústa. Poslouchejte mě!

Nic z toho, co vás obklopuje v čase a v prostoru, není zbytečné. Nejste zbytečný. Váš jepičí život má smysl. Nevede do slepé uličky. Všechno má nějaký smysl. Teď si na mně, který k vám mluvím, zatímco mě čtete, pochutnávají červi. Co to říkám? Sloužím jako hnojivo pro velmi slibné mladé výhonky kerblíku. Lidé mé generace nepochopili, kam jsem to chtěl dotáhnout. Pro mě je příliš pozdě. Jediná věc, kterou po sobě můžu zanechat, je útlá stopa – tahle kniha. Pro mě je příliš pozdě, ale pro vás ještě příliš pozdě není. Sedí se vám dobře? Uvolněte si svaly. Nemyslete už na nic jiného než na svět, v němž jste pouhým nepatrným prachem.

Představte si zrychlený čas. Jejda, přicházíte na svět, vyvržený z matčina těla jako obyčejná třešňová pecka. Mlask, mlask, ládujete se tisíci mnohobarevnými jídly, a současně tím přeměňujete několik tun rostlin a zvířat v exkrementy. Případ a jste mrtvý. Kolik jste toho za svého života udělal? Jistě ne dost.

Jednejte! Udělejte něco, třeba minimálního, ale zábavného! Udělejte něco se svým životem, než zemřete. Nenarodil jste se pro nic za nic. Přijďte na to, proč jste se narodil. Co máte za nepatrné poslání? Nenarodil jste se náhodou. Dávejte si pozor.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

7. METAMORFÓZY

Nemá ráda, když jí někdo říká, co má dělat.

Velká chlupatá housenka se zelenočernobílým zbarvením se vzdaluje od vážky, která jí radí, ať se má na pozoru před mravenci, a sune se na samý koneček jasanové větve.

Posunuje se plazivými, vlnitými pohyby. Nejdřív pokládá svých šest předních nohou. Díky smyčce, již vytvoří tělem, se k nim připojí deset zadních.

Když housenka dorazila na konec větve, vyplivla trochu lepivé sliny a přilepila si k větvi pozadí, pak přepadla a zavěsila se hlavou dolů.

Je velmi unavená. Ukončila svůj život larvy. Její utrpení končí. Nyní projde mutací, nebo zemře.

Pst!

Zachumlá se do zámotku tvořeného pevným vláknem z pružného krystalu.

Její tělo se proměňuje v kouzelný kotlík.

Na tento den čekala dlouho, dlouho. Tak dlouho.

Zámotek tuhne a bělá. Podivným světlým plodem pohupuje vánek.

O několik dní později se kokon nadme, jako by si měl vzdychnout. Pravidelněji dýchá. Rozkmital se. Odehrává se učiněná alchymie. Nahoře se mísí barvy, vzácné ingredience, lahodná aromata, překvapivé vůně, šťávy, hormony, laky, tuky, kyseliny, masité tkáně, a dokonce i krusty.

Vše se náležitě upravuje a dávkuje s nevídanou přesností s cílem vyrobit novou bytost. A pak se svrchní část zámotku protrhne. Ze stříbřitého obalu se nesměle vysouvá tykadlo a rozvíjí spirálu, do níž je stočeno.

Silueta, jež se osvobodí ze své rakve-kolébky, už nemá nic společného s housenkou, z níž vzešla.

Tento posvátný okamžik sledovala mravenčí samička, která se v těch končinách potloukala. Zprvu fascinovaná nádherou proměny si dala říct a napadlo ji, že jde pouze o snadnou kořist. Uhání po větvi, aby stihla to úžasné zvíře zabít dřív, než zmizí.

Vlhké tělo motýla lišaje se celé vymaňuje z původního vejce. Roztahuje křídla. Překrásné barvy. Měňavý lesk lehounkých, křehkých, zašpičatělých závojů. Tmavé vroubkování, na němž vyniká neznámé zbarvení – světélkující žlutá, zářivě oranžová, karmínově červená, středně rumělková a perleťově antracitová.

Lovkyně stáhne zadeček pod hruď, a zaujme tak palebnou pozici. Do svého vizuálního a čichového zaměřovacího pole umístí motýla.

Lišaj si mravence všiml. Fascinuje ho špička zadečku, který na něj míří, i když ví, že odtamtud může přiletět smrt. Jenže jemu se ani trochu nechce zemřít. Teď ne. To by byla opravdu škoda.

Čtyři kulovité oči se chvíli navzájem sledují upřeným pohledem.

Mravenčí samička si motýla pozorně prohlíží. Je úchvatný, jistě, ale pro nakladená vajíčka je třeba opatřit čerstvé maso. Všichni mravenci nejsou vegetariáni, ani zdaleka ne. Tato mravenčí samička tuší, že se její kořist chystá vzlétnout, a předjímá její pohyb zvednutím svého střelného orgánu. Motýl tohoto okamžiku ihned využije a vzlétá do výše. Vychýlený proud kyseliny mravenčí mu však protrhává sametové křídlo a zanechává v něm dokonale kulatou dírku.

Motýl trochu ztrácí na výšce, dírkou hvízdá vzduch. Mravenčí samička je elitní střelec, vůbec nepochybuje, že ho zasáhla. Ale motýl stejně usilovně dál brázdí vzduch. Jeho dosud vlhká křídla osychají s každým mávnutím o něco víc. Opět nabírá výšku a dole pod sebou poznává svůj zámotek. Necítí po něm sebemenší nostalgii.

Lovkyně dál číhá ve skrytu. Znovu vystřelí. Smrtelnou střelu zastaví lístek poletující ve vánku seslaném Prozřetelností. Motýl se otáčí na křídle a čiperně se vzdaluje.

Belokanská vojínka číslo 103 683 se netrefila. Svůj cíl má teď mimo dostřel. Zasněně hledí za vzdalujícím se motýlem a na okamžik mu závidí. Kam asi letí? Jako by se vzdaloval k okraji světa.

Lišaj skutečně mizí směrem na východ. Letí několik hodin, a protože se už začíná šeřit, zahlédne v dálce záblesk a spěšně k němu zamíří.

Je plně zaujat a už má jen jedinou touhu – dosáhnout toho úžasného jasu. Jakmile se přiblíží na několik centimetrů ke zdroji světla, ještě přidá, aby co možná nejdřív okusil extázi.

Nyní je těsně u ohně. Co nevidět mu chytí konce křídel. Je mu to jedno, chce k němu dovnitř, těšit se z té horké síly. Rozplynout se v tom slunci. Vznítí se v něm?

8. ZÁHADNOU SMRT SALTOVÝCH VYŠETŘUJE KOMISAŘ MÉLI?S

„Ne?“

Vytáhl z kapsy žvýkačku a v mžiku ji měl v ústech.

„Ne, ne, ne. Nepouštějte sem novináře. Důkladně si v klidu prohlédnu nebožtíky a pak se uvidí. A zhasněte svíčky na tom svícnu! A vůbec, proč je vlastně zapalovali? Aha, v domě došlo k výpadku elektřiny? Ale teď už proud zase jde, ne? Tak, prosím vás, nebudeme riskovat, že to tady chytne.“

Někdo sfoukl svíce. Motýl, jemuž vzplály konečky křídel, jen taktak unikl kremaci.

Komisař hlučně žvýkal žvýkačku a konal prohlídku bytu v ulici de la Faisanderie.

Dnes, na počátku třetího tisíciletí, se oproti předchozímu století mnoho nezměnilo. Kriminalistické techniky však přece jen mírně pokročily. Mrtvoly se potírají formalínem a dobře sají vsakující se vosk, aby si uchovaly přesnou polohu, v níž se nacházely v okamžiku smrti. Policie má tedy dostatek času na prozkoumání dějiště vraždy a může s ním zacházet podle libosti. Je to mnohem praktičtější metoda než zastaralé obkreslování křídou.

Někoho mohl tento postup poněkud vyvádět z míry, ale vyšetřovatelé si na oběti s otevřenýma očima a pokožkou i šaty potaženými průhledným voskem, ztuhlé přesně jako ve vteřině své smrti, nakonec zvykli.

„Kdo sem přišel první?“

„Inspektor Cahuzacq.“

„Emile Cahuzacq? Kde je? Aha, dole… Výborně, řekněte mu, ať za mnou přijde.“

„Totiž, pane komisaři…,“ ozval se poněkud váhavě mladý strážník, „je tady jedna novinářka z Nedělní ozvěny a tvrdí, že…“

„Kdo tvrdí co? Ne! Teď tady nechci žádné novináře! Dojděte mi pro Emila.“

Méli?s přešel dlouhými kroky přes obývací místnost a pak se sklonil nad Sébastienem Saltou. Obličejem se téměř přilepil na zdeformovanou tvář s vypoulenýma očima, zvednutým obočím, roztaženým chřípím, dokořán otevřenými ústy a vyplazeným jazykem. Dokonce rozpoznal zubní protézy a zbytky jeho poslední svačiny. Muž musel mít burské oříšky a rozinky.

Méli?s se poté otočil k tělům obou dalších bratrů. Pierre měl vytřeštěné oči, otevřenou pusu. Vosk zachoval husí kůži, která mu vyskočila po těle. Antoine měl obličej znetvořený příšerným šklebem hrůzy.

Komisař vytáhl z kapsy baterku kombinovanou s lupou a zkoumal kůži Sébastiena Salty. Mrtvý měl chlupy tvrdé jako klacíky. I on ztuhl s husí kůží.

Před Méli?sem se objevila důvěrně známá postava. Inspektor Emile Cahuzacq. Čtyřicet let spolehlivé, věrné služby na kriminálním oddělení ve Fontainebleau. Šedivějící skráně, vous stříhaný do špičky, důvěru budící bříško. Cahuzacq byl klidný muž, který si dokázal vydobýt své místo ve společnosti. Jeho jediným přáním bylo dočkat se v klidu a bez přílišných potíží zaslouženého důchodu.

„Tak to tys sem dorazil jako první, Emile?“

„Souhlasí.“

„A co jsi viděl?“

„Totéž, co ty. Hned jsem požádal, aby mrtvoly napustili voskem.“

„Dobrý nápad. Co si o tom všem myslíš?“

„Žádná zranění, žádné otisky, žádná vražedná zbraň, žádná možnost vejít dovnitř nebo opustit byt… Není pochyb, že tě čeká tvrdý oříšek!“

„Díky.“

Komisař Méli?s byl mladý, sotva dvaatřicetiletý muž, ale už se těšil pověsti prohnaného policejního čmuchala. Opovrhoval rutinou a dařilo se mu nalézat neotřelá řešení i k těm nejkomplikovanějším případům.

Po dokončení seriózních vědeckých studií se Jacques Méli?s vzdal skvělé kariéry vědce a napřel veškeré úsilí ke své jediné vášni – zločinu. Zpočátku ho k cestě do země otazníků nasměrovaly knihy. Nenasytně hltal všechny detektivní romány se soudcem Ti počínaje a Sherlockem Holmesem konče, nevyjímaje Maigreta, Hercula Poirota, Dupina a Ricka Deckarda, a tak zhltal tři tisíce let policejního vyšetřování.

Grálem pro něj byla dokonalá vražda, která se už už stala, a nikdy neuskutečnila. V touze po dalším zdokonalení se zcela přirozeně zapsal na pařížský Ústav kriminalistiky. Zde poprvé zažil pitvu čerstvé mrtvoly (a poprvé v životě omdlel). Naučil se, jak otevřít zamčené dveře sponkou na vlasy, podomácku vyrobit bombu či ji zneškodnit. Prozkoumal tisíce způsobů, jak může lidský tvor zemřít.

Něco mu však na těch kurzech vadilo – špatná surovina. Známi byli jen kriminálníci, kteří se nechali dopadnout. Tedy pitomci. O těch druhých, inteligentních zločincích, se nevědělo zhola nic, protože se nikdy nenašli. Co když někdo z těch nepotrestaných objevil způsob, jak spáchat dokonalý zločin?

Jediným prostředkem, jak to zjistit, bylo zapojit se do práce policie a sám se účastnit honu. Což učinil. Bez potíží zdolával stupínky profesionální hierarchie. První skvostný kousek se mu vyvedl, když dal zatknout vlastního školitele na zneškodňování výbušnin, dobrá maskovací finta pro šéfa teroristické skupiny!

Komisař Méli?s začal slídit v salonu a očima ohledával každý sebemenší kout. Nakonec se pohledem nadlouho zastavil na stropě.

„Poslouchej, Emile, byly tady mouchy, když jsi sem vstoupil?“

Inspektor odpověděl, že si toho nevšiml. Když dorazil, byly zavřené okna i dveře, ale potom otevřeli okno, takže pokud tam byly mouchy, měly dost času odletět.

„Je to důležité?“ otázal se znepokojeně.

„Ano. Totiž ne. Řekněme, že je to škoda. Máš nějaké záznamy o obětech?“

Cahuzacq vytáhl z tašky pověšené přes rameno papírové desky. Komisař si prohlížel jednotlivé lístky, jež obsahovaly.

„Co si o tom myslíš?“

„Je tady něco zajímavého… Všichni bratři Saltovi byli profesionální chemici, ale jeden z nich, Sébastien, byl méně bezvýznamný, než by se mohlo na první pohled zdát. Vedl dvojí život.“

„No vida…“

„Tenhle Salta byl posedlý hráčskou vášní. Měl velkou slabost pro poker. Přezdívali mu ‚pokerový gigant’. Nejenom kvůli jeho postavě, ale hlavně proto, že hrával o ohromné částky. Nedávno prohrál velké peníze. Octl se ve spirále dluhů. Jediný způsob, jak se z toho dostat, viděl v tom, že bude hrát ještě víc.“

„Jak to všechno víš?“

„Nedávno jsem se musel trochu porozhlédnout po prostředí hazardních hráčů. Byl úplně na dně. Nejspíš mu někdo pohrozil smrtí, jestli co nejdřív nezaplatí.“

Méli?s se zamyslel a přestal žvýkat.

„Takže pokud jde o toho Sébastiena, motiv by byl…“

Cahuzacq přikývl.

„Myslíš, že toho někoho předešel a spáchal sebevraždu?“

Komisař dělal, že jeho otázku neslyší, a opět se otočil ke dveřím.

„Když jsi přišel, bylo zevnitř pořádně zamčeno, že?“

„Souhlasí.“

„A okna?“

„Zavřená byla dokonce všechna okna do jednoho!“

Méli?s opět začal usilovně žvýkat.

„Na co myslíš?“ zeptal se Cahuzacq.

„Na sebevraždu. Může to samozřejmě vypadat zjednodušeně, ale hypotézou o sebevraždě se všechno vysvětluje. Nejsou tady žádné cizí stopy, protože k žádnému vniknutí zvenčí nedošlo. Všechno se stalo v soukromí za zavřenými dveřmi. Sébastien zabil své bratry a pak spáchal sebevraždu.“

„Jo. Ale jakou použil zbraň?“

Méli?s zavřel oči, aby se mu lépe přemýšlelo.

„Jed,“ prohlásil nakonec. „Silný jed se zpožděným účinkem. Něco jako kyanid obalený karamelem. Když se karamel v žaludku rozpustí, uvolní smrtelný obsah. Jako chemická časovaná bomba. Přece jsi říkal, že byl chemik, ne?“

„Ano. S diplomem z obecné chemie.“

„Vyrobit si vlastní zbraň tedy pro Sébastiena Saltu nemohlo představovat žádný problém!“

Cahuzacq se stále ještě netvářil přesvědčeně.

„Proč ale mají všichni tvář tak znetvořenou hrůzou?“

„To je od bolesti. Když kyanid protrhne žaludek, je to bolestivé. Tisíckrát horší než prasklý vřed.“

„Chápal bych, že Sébastien Salta spáchal sebevraždu,“ pokračoval Cahuzacq stále ještě pochybovačně, „ale proč by zabíjel oba bratry, kterým přece nic nehrozilo?“

„Aby je ušetřil zruinování. A pak tady funguje ten pradávný lidský reflex vzít si s sebou na onen svět celou rodinu. Ve starověkém Egyptě se přece faraóni nechávali pohřbít se svými ženami, sloužícími, zvířaty a dokonce i kusy nábytku! Člověk se tam sám jít bojí, tak si s sebou vezme své blízké…“

Komisařova jistota nyní inspektora zviklala. Mohlo se to zdát jak příliš prosté, tak mrzké. Nicméně jedině hypotéza sebevraždy mohla zdůvodnit nepřítomnost sebemenších stop zanechaných cizí osobou.

„Takže to shrnu,“ pokračoval Méli?s. „Proč je všechno zavřené? Protože se vše odehrává uvnitř. Kdo vraždil? Sébastien Salta. Jakou zbraní? Jedem se zpožděným účinkem, který si sám vyrobil! Jaký měl motiv? Zoufalství, neschopnost čelit ohromným dluhům, které si nadělal.“

Emilu Cahuzacqovi z toho šla hlava kolem. Vyřešit záhadu, již novináři nazvali „thrillerem letošního léta“, tedy bylo tak snadné? Dokonce bez provedení všech možných ověřování, konfrontace svědků, pátrání po indiciích, zkrátka všech těch konin, co patří k profesi. Komisař Méli?s měl takovou pověst, že zkrátka nenechávala žádný prostor pochybám. Jeho způsob uvažování byl v každém případě logicky jediný možný.

Přistoupil k němu jeden policista v uniformě.

„Je tady pořád ta novinářka z Nedělní ozvěny, co by s vámi chtěla udělat rozhovor. Čeká už víc než hodinu a trvá na tom, že…“

„Je roztomilá?“

Policista souhlasně přikývl.

„Dokonce velmi roztomilá. Myslím, že je to míšenka s napůl evropskou a napůl asijskou krví.“

„Aha? A jak se jmenuje: Čung Li nebo Mang Ši-nang?“

„Vůbec ne,“ ohradil se policista. „Laetitia Uell nebo něco na ten způsob.“

Jacques Méli?s zaváhal, ale mrknutí na hodinky rozhodlo.

„Řekněte té slečně, že je mi to velmi líto, ale už nemám čas. Teď zrovna dávají v televizi můj oblíbený pořad ‚Chytáky pro chytré hlavy’. Znáš ho, Emile?“

„Slyšel jsem o něm, ale nikdy jsem se na to nedíval.“

„To je chyba! Pro všechny detektivy by to měl být povinný mozkový jogging.“

„Víš, na můj vkus to dávají moc pozdě…“

Policista si odkašlal.

„A co s tou novinářkou z Nedělní ozvěny!“

„Vzkažte jí, že udělám prohlášení v Ústřední tiskové agentuře. To jí pro inspiraci bude muset stačit.“

„A pokud jde o tenhle případ, už se vám ho podařilo vyřešit?“ dovolil si policista jednu otázečku navíc.

Jacques Méli?s se usmál jako odborník zklamaný příliš prostou záhadou. Přesto se neváhal svěřit: „Jde o dvojnásobnou vraždu a jednu sebevraždu, všechno otravou jedem. Sébastien Salta se topil v dluzích, a tak se s tím v rozrušení rozhodl jednou provždy skoncovat.“

Poté poprosil komisař všechny, aby ta místa opustili. Sám zhasl všechna světla a zavřel dveře.

Místnost zločinu opět osiřela.

Mrtvoly lesknoucí se voskem odrážely červená a modrá neonová světla, která blikala na ulici. Pozoruhodným přispěním komisaře Méli?se byl jejich obraz zbaven veškerého tragického nádechu. Prostě jen tři mrtví následkem otravy.

Odevšad, kudy prošla Méli?sova noha, se vytrácelo kouzlo.

Aktuální zpráva v novinách, nic než to. Tři hyperrealistická těla osvícená pestrobarevnými záblesky. Tři chlapíci ztuhlí jako mumifikované oběti v Pompejích.

Přesto přetrvával jakýsi nepříjemný pocit – maska naprosté hrůzy, jež ztrhala rysy tváří mrtvých, jako by ukazovala na to, že viděli něco mnohem děsivějšího než běsnící lávu, valící se z Vesuvu.

9. TVÁŘÍ V TVÁŘ LEBCE

Samička 103 683 se uklidňuje. Na číhané čekala zbytečně. Krásný nový motýl se nevrátil. Otírá si špičku zadečku chloupky na chodidle a míří si to ke konci větve, aby se zmocnila opuštěného zámotku. Takovýto předmět se v mraveništi vždy k něčemu hodí. Může sloužit jako amfora na medovatku nebo jako přenosná polní láhev.

103 683 si čistí tykadla a uvádí je do pohybu o kmitočtu dosahujícím hodnoty 12 000 ve vteřině, aby se přesvědčila, že se v okolí nepotuluje nic dalšího, co by stálo za pozornost. Po nějaké kořisti ani vidu ani slechu. Škoda.

103 683 je rezavá mravenčí samička z města Bel-o-kanu, tvořícího součást federace. Je stará půldruhého roku, což u lidí odpovídá čtyřiceti letům. Patří k vojenské kastě bezpohlavních průzkumnic. Dost vysoko vztyčuje svá tykadla, která jí nyní zdobí hlavu jako chochol. Způsob, jakým drží krk a hruď, ukazuje na její čím dál zatvrzelejší povahu. Jednu z kartáčovitých holenních ostruh má zlomenou, ale stroj jako celek stále ještě dokonale funguje, třebaže karoserie je od škrábanců samý šrám.

Její polokulovité malé oči zkoumají prostředí skrz síťku složenou z množství dalších maličkých oček s vlastní čočkou, umožňující širokoúhlé vidění. Může vidět současně dopředu, dozadu a nahoru nad sebe. Kolem se nic nehýbá. Nemá smysl tady dál ztrácet čas.

Slézá z keříku a používá při tom drobounké vláknité polštářky umístěné na chodidlech. Ty vylučují přilnavou látku, jež jí umožňuje přemisťovat se po zcela hladkých plochách, dokonce ve vertikální poloze, a dokonce i vzhůru nohama.

103 683 se pouští po pachové stezce a ubírá se směrem k městu. Kolem ní se vypínají trsy trávy jako vysoké zelené lesy. Potkává mnoho belokanských dělnic, chvátajících po týchž olfaktorických drahách. Cestářky místy vyhrabaly cestičku pod zemí, aby uživatelé nebyli rušeni slunečními paprsky.

Přes mravenčí dráhu nedopatřením přechází slimák. Okamžitě ho odtamtud ženou pryč bojovnice pomocí ostrých hrotů svých kusadel. Nato je potřeba hned umýt slinu, která po něm napříč cesty zůstala.

103 683 potkává podivný hmyz. Má pouze jedno křídlo a plazí se po zemi. Když se dostane blíž, vidí, že je to samička přenášející křídlo vážky. Vyměňují si spolu pozdravy. Tahle lovkyně měla větší štěstí. Protože vrátit se s prázdnou nebo přinést motýlí zámotek vyjde skoro nastejno.

V dálce se začíná rýsovat obrys Města. Pak náhle zmizí obloha. Už je jen masiv tvořený větévkami.

To je Bel-o-kan.

Město založené zbloudilou mravenčí královnou (Bel-o-kan značí „Město zabloudilé samičky“), ohrožované válkami s jinými mravenci, tornády, termity, vosami, ptáky, hrdě přežívá už víc než pět tisíc let.

Bel-o-kan, ústřední sídlo fontainebleauských rezavých mravenců.

Bel-o-kan, největší politická síla oblasti.

Bel-o-kan, mraveniště, v němž se zrodilo mravenčí evoluční hnutí.

S každou další hrozbou se ještě víc konsoliduje. S každou další válkou se stává bojovnější. S každou další porážkou se stává inteligentnější.

Bel-o-kan, město šestatřiceti milionů očí, sto osmi milionů končetin, osmnácti milionů mozků. Živoucí a nádherné.

103 683 zná všechny křižovatky, všechny podzemní mosty. Během svého dětství navštívila haly, v nichž se pěstují bílé houby, sály, kde se dojí stáda mšic, ale i takové, kde žijí, zavěšení u stropu, nehybní tvorové sloužící jako cisterny. Proběhla chodbami Zakázaného města, jež kdysi vyvrtali termiti ve dřevě borové soušky. Byla svědkem všech zlepšení, o něž se zasloužila nová královna Chli-pu-ni, její bývalá přítelkyně, s níž zažila různá dobrodružství.

Právě Chli-pu-ni přišla s „evolučním hnutím“. Odmítla titul nové Belo-kiu-kiuni a založila vlastní dynastii královen Chli-pu-ni. Změnila jednotku délky – už to není hlava (3 milimetry), ale krok (1 centimetr). Jelikož se Belokanky pouštěly do čím dál vzdálenějších míst, bylo nutné mít delší jednotku.

V rámci evolučního hnutí vybudovala Chli-pu-ni Chemickou knihovnu, a hlavně přijala nejrůznější zvířata komensalisty a zkoumá je kvůli zoologickým feromonům. Zejména se pokouší ochočit létající a plovoucí druhy brouků. Vrubouny a potápníky…

Už je to dlouho, co se 103 683 a Chli-pu-ni neviděly. Přiblížit se k mladé královně, plně zaměstnané kladením vajíček a reformováním města, vůbec není snadné. Bojovnice nezapomněla na jejich společná dobrodružství v podzemí Města, výzkum, který společně prováděly, aby objevily tajnou zbraň, Lomechusu, brouka drabčíka, dodavatele drogy, kterou se je pokusila otrávit, boj proti špionkám s pachem kamene.

103 683 si také pamatuje na svou dalekou cestu na východ, na setkání s okrajem světa, se zemí Prstů, kde všechno živé umírá.

Bojovnice několikrát žádala o vyslání nové výpravy.

Odpověď zněla, že doma je příliš mnoho věcí na práci, než aby se na okraj planety posílaly sebevražedné karavany.

To všechno už je minulost.

Ostatně mravenec zpravidla nikdy nemyslí na minulost ani na budoucnost. Obvykle si ani neuvědomuje svou existenci jako jedinec. Nezná pojem jako „já“, „můj“ nebo „tvůj“, realizuje se jen skrze své společenství a pro společenství. Jelikož neexistuje vědomí sama sebe, neexistuje ani strach z vlastní smrti. Mravenec nezná existenciální úzkost.

Ale s 103 683 se stala změna. Díky její cestě na konec světa se v ní zrodilo maličké vědomí „já“, samozřejmě zatím jen rudimentální, s nímž se však jedinec velmi nesnadno smiřuje. Jakmile začne myslet na sebe, hned vyvstávají „abstraktní“ problémy. U mravenců se tomu říká „nemoc duševních stavů“. Obvykle postihuje pohlavní jedince. Už jenom kladení si otázky, zda dotyčný „neonemocněl duševními stavy“, z pohledu mravenčí moudrosti nasvědčuje tomu, že je vážně zasažen.

103 683 se tedy snaží neklást si sebemenší otázku. Ale je to obtížné…

Cesta kolem ní se nyní rozšířila. Provoz na ní značně zhoustl. 103 683 přichází do styku s davem a usilovně se snaží cítit se jako nepatrná částečka, součást množství, jež ji přesahuje. Ti druzí, být těmi druhými, žít skrz druhé, cítit, jak ji její okolí usměrňuje, co může víc potěšit?

Poskakuje po ucpané široké silnici. Už dorazila do blízkosti čtvrté brány Města. Jako obvykle nastává nepředstavitelný zmatek. Je tam tolik mravenců, že nelze projít. Bylo by třeba rozšířit vchod číslo čtyři, provoz regulovat a vnést do něj trochu disciplíny. Například aby samičky, které přenášejí nejméně objemnou ulovenou kořist, uhýbaly z cesty druhým. Nebo aby ty, co se vracejí do hnízda, měly přednost před vycházejícími. Místo toho se tvoří zácpa, bolest všech metropolí!

103 683 nesoucí ubohý prázdný zámotek nemá nijak naspěch. Než se věci naskládají na hromady, rozhodne se poohlédnout po skládce. Když byla mladá, hrozně ji bavilo hrát si s odpadky. Se svými kamarádkami z kasty bojovnic házela lebkami a ve vzduchu se je snažila zasáhnout proudem kyseliny. Bylo třeba dostatečně rychle stlačit žlázu produkující jed. Ostatně právě takhle se z 103 683 stala elitní střelkyně. Právě tady, na skládce, se naučila tasit k boji a zacílit rychlostí cvaknutí kusadel.

Ach, ta skládka… Mravenci si vždycky před městem budují smetiště. Vzpomíná si na jednu cizí žoldnéřku. Ta když poprvé přišla do Bel-o-kanu, vyslala následující feromon: „Vidím skládku, ale kde je Město?“ Nutno uznat, že haldy vysoké jako kopce, tvořené kostrami, slupkami z obilnin a různými výměty, mají tendenci zcela zaplavit okolí města. Některé vstupy (Pomoc!) jsou jimi tak ucpané, že než by se odklízely, raději se prorazí nové cesty někde jinde.

(Pomoc!)

103 683 se otáčí. Zdálo se jí, jako by někdo právě vyloučil pach zasténání. Pomoc! Tentokrát si je tím naprosto jistá. Jasný komunikační pach vychází z jedné hromady odporností. Že by odpadky začaly mluvit? Pnstoupí blíž a konečky tykadel ohledává hromádku mrtvolek.

Pomoc!

Muselo to vyjít z jedné ze tří trosek. Vedle sebe tam leží hlava slunéčka sedmitečného, hlava kobylky a hlava zrzavého mravence. Všechny je ohmatává a na tykadlech kusu rezavého mravence zachycuje nepatrnou vůni života. Bojovnice tedy lebku uchopí předními končetinami a drží ji proti své hlavě.

Je třeba, aby se vědělo o jedné věci, vysílá umazaná kebule, na niž je neobratně položeno panenské tykadlo.

Taková nestydatost! Lebka, která se chce ještě k něčemu vyjádřit! Copak v sobě tahle samička nemá dostatek slušnosti, aby se smířila s odpočinkem, který jí přinesla smrt? 103 683 na okamžik pocítí pokušení vyhodit lebku do vzduchu a potřísnit ji přesně mířeným proudem vystříknuté kyseliny, stejně jako kdysi, když to dělávala pro zábavu. Nakonec se však ovládne, protože ji nezadržela jen pouhá zvědavost. Vždycky je třeba přijímat zprávy od těch, kdo si je přejí vyslat, praví staré mravenčí rčení.

Pohyb tykadel. 103 683 sděluje, že přijme všechno, co bude chtít neznámá hlava vyslat.

Lebka má čím dál větší potíže s myšlením. Přesto ví, že si musí vzpomenout na jednu důležitou informaci. Ví, že musí přimět své myšlenky vystoupit nahoru do horního konečku jejího jediného tykadla, aby mravenec, jehož tělo kdysi prodlužovalo, nežil nadarmo.

Ale lebka už není připojená k srdci, a tak není zavlažovaná. Záhyby jejího mozku jsou dokonce trochu suché. Oproti tomu elektrická aktivita zůstává účinná. V mozku dosud zbývá loužička neuromediátorů. S využitím této mírné vlhkosti se neurony ještě dokážou propojit a miniaturní elektrická krátká spojení dokazují, že se myšlenkám daří několik zajímavých cest tam i zpět.

Začíná se to vracet.

Byly tři. Tři mravenčí samičky. Ale jakého druhu? Rezavé. Rezavé vzbouřenky! Z kterého hnízda? Z Bel-o-kanu. Podařilo se jim proniknout do Chemické knihovny a… A tam si přečetly jeden velmi překvapivý paměťový feromon. A o čem ten feromon vypovídal? O něčem důležitém. Tak důležitém, že je začala pronásledovat federální garda. Obě její přítelkyně zahynuly. Bojovnice je zabily. Lebka vysychá. Jestli teď na všechno zapomene, všechny tři zemřely zbytečně. Musí nechat vystoupit informaci. Musí. Je to nutné.

Naproti očním bulvám lebky se nachází samička, jež se už popáté ptá, jakou zprávu chce lebka sdělit.

V mozku se našla ještě jedna kalužinka krve. Lze ji využít k dalšímu krátkému přemýšlení. Mezi celou částí paměti a systémem fungujícím jako vysílač-receptor (a příjemce zároveň) probíhá elektricko-chemické spojení. Mozku vyživovanému energií z několika proteinů a cukrů, které stále přetrvávají v čelním laloku, se podaří vyslat sdělení.

Chli-pu-ni chce zahájit křížové tažení a všechny JE zabít. Je třeba urychleně varovat vzbouřenky.

103 683 nechápe. Tahle mravenčí samička nebo spíš její troska mluví o „křížovém tažení“ a o „vzbouřenkách“. Copak jsou ve Městě nějaké vzbouřenky? To je novinka! Ale bojovnice cítí, že si hlava nebude moci dlouho takhle povídat. Nesmí ztratit ani jedinou molekulu neužitečným odbíháním od tématu. Jaká otázka by za něco stála po tak zarážející zprávě? Slova jí tryskají z tykadel docela sama.

Kde můžu ty „vzbouřenky“ najít, abych je mohla varovat?

Lebka se ještě jednou vzchopí k vypětí, proběhne jí záchvěv.

Nad novými stájemi s brouky nosorožíky… Falešný strop…

103 683 vsází všechno na jednu kartu.

Proti komu je namířené to křížové tažení?

Lebka se třese. Tykadla se chvějí. Dokáže ještě vyplivnout poslední půlferomon?

Z antény vychází sotva zachytitelný pachový signál. Obsahuje jen jediné vonné slovo. 103 683 se ho dotkne posledním článkem svého senzorického výčnělku. Nasává. To slovo zná. Zná ho dokonce až příliš dobře.

Prsty.

Nyní jsou tykadla vedoucí z lebky zcela vyschlá. Svrašťují se. V černé kouli nezbývá už ani špetka informačního pachu.

103 683 je ohromená.

Křížové tažení určené k vyvraždění všech Prstů…

Bez pardonu.

10. NOČNÍ MOTÝL, DOBROU NOC

Proč ta zář náhle zhasla? Oheň, který mu měl vzápětí sežehnout křídla, motýl samozřejmě cítil, ale byl odhodlán ke všemu, jen aby okusil extázi ze světla… Měl už k němu tak blízko, k rozplynutí v žáru!

Lišaj se zklamaně vrací do Fontainebleauského lesa, vzlétá vysoko, vysoko do nebe. Letí dlouho, až doletí do míst, kde dokončil svou proměnu.

Díky svým očím skládajícím se z tisíců fazet z výše dokonale rozlišuje rozvržení krajiny. Uprostřed je belokanské mraveniště. Kolem městečka a vesničky spravované rezavými královnami. Ty tento celek nazývají „belokanská federace“. Získala skutečně takový politický význam, že teď jde vlastně o říši. Hegemonii rezavých mravenců se už v lese nikdo neodvažuje zpochybňovat.

Rezaví jsou nejinteligentnější a nejlépe organizovaní. Umějí používat nástroje, porazili termity a trpasličí mravence. Dokážou zabít dvakrát objemnější zvířata, než jsou sami. Nikdo v lese nepochybuje, že jsou pravými a jedinými pány světa.

Na západ od Bel-o-kanu se rozprostírají nebezpečná území hemžící se pavouky a kudlankami nábožnými. (Dávej si pozor, motýle!)

Na jihozápadě je neméně divoká krajina zaplavena zabijáckými vosami, hady a želvami. (Nebezpečí.)

Na východě jsou všechny druhy oblud se čtyřmi, šesti až osmi nohami a stejně tolika hubami, jedovými zuby a žihadly, jež mohou otrávit jedem, rozšlápnout, rozdrtit, přeměnit v tekutinu.

Na severovýchodě leží zcela nové včelí město, Askoleinský úl. Žijí tam líté včely, které pod záminkou rozšiřování svého pásma sklizně pylu už zničily několik vosích hnízd.

Ještě dál na východ se nachází velká řeka nazývaná „Nenasyta“, protože neustále pohlcuje všechno, co si sedne na její hladinu. Dává důvod nabádat k opatrnosti.

Podívejme, na břehu se objevilo nové město. Motýl se ze zvědavosti přiblíží. Termiti je museli postavit docela nedávno. Dělostřelectvo umístěné na nejvyšších střeleckých věžích okamžitě zabíjí každého vetřelce, který se do těch míst opováží. On se však vznáší příliš vysoko, než aby se těmi ubožáky nechal znervóznit.

Lišaj mění kurs, přelétává útesy na severu a srázné hory, které se tyčí v kruhu kolem velkého dubu. Pak pokračuje dolů směrem na jih, k zemi pakobylek vyzáblých a červených hub.

Náhle si všimne motýlí samičky, vysílající až do takové výšky silnou vůni svých pohlavních hormonů. Spěchá blíž k ní, aby ji viděl zblízka. Má ještě oslnivější zbarvení než on. Je tak krásná! Ale tak podivně nehybná. Zvláštní. Rozhodně má vůně, tvary a pevnost motýlí dámy, jenomže… Taková hanebnost! Je to květina, která ze sebe napodobením dělá něco, čím není. U této orchideje je všechno falešné – pachy, křídla, barvy. Čistý botanický švindl! Žel, lišaj to zjistil až příliš pozdě. Má nožky namočené v lepu. Už odtamtud nemůže vzlétnout.

Bije křídly tak prudce, že vytvoří závan vzduchu, kterým sfoukne hvězdičky z odkvetlé pampelišky. Jemně se sesmekne na kraje orchideje mající tvar žlábku. Ve skutečnosti je tato květní koruna jen zejícím žaludkem. Na dně korýtka se ukrývají všechny trávicí kyseliny, jež květině umožní motýla pozřít.

Je to konec? Ne. Potkává ho štěstí v podobě dvou Prstů ohnutých do klepeta, jež ho uchopí za křídla a vysvobodí z ohrožení, aby ho hned nato vhodily do průsvitné nádoby.

Nádoba urazí velkou vzdálenost.

Mladý motýl se poté ocitá v osvětleném pásmu. Prsty ho vytáhnou z nádoby a ponoří do pronikavě vonící žluté látky, jež způsobuje, že mu tuhnou křídla. Už se nevznese! Vtom Prsty uchopí obrovský chromovaný kůl, který má na jednom konci červenou kouli, a rázným pohybem mu ho vrazí do srdce. Jako závěť mu přímo nad hlavu položí cedulku s nápisem „Papilio vulgaris“.

11. ENCYKLOPEDIE

CIVILIZAČNÍ ŠOK

Při setkání dvou civilizací vždy nastane choulostivý okamžik. Příchod prvních lidí ze Západu do Střední Ameriky dal příležitost k velkému nedorozumění. Aztécké náboženství učilo, že jednoho dne přijdou na Zemi poslové boha Quetzakoatla – opeřeného hada. Budou mít světlou pleť, budou trůnit na velkých čtyřnohých zvířatech, a aby potrestali bezbožníky, budou plivat blesky.

Takže když jim v roce 1519 oznámili, že se na mexickém pobřeží právě vylodili španělští jezdci, Aztékové si mysleli, že jde o „Teuly“ (což v jazyce nahuatl značí božstva).

Přesto v roce 1511, pouhých několik let před tím, než se objevili, dostali varování. Guerrero byl španělský námořník, který ztroskotal na pobřeží Yucatánu v době, kdy byly Cortésovy oddíly ještě přechodně ubytované na ostrově Svatého Dominika a na Kubě.

Guerrero snadno dosáhl přijetí u místního obyvatelstva a oženil se s domorodkou. Nechal se slyšet, že brzy se vylodí konquistadoři. Domorodce ujistil, že nejsou ani bohové ani poslové bohů, a radil jim, aby se před nimi měli na pozoru. Naučil je, jak si vyrobit samostříly, aby se měli čím bránit. (Do té doby indiáni používali jen šípy a sekyry s obsidiánovými špicemi; jenomže kuš byla jediná zbraň, jíž bylo možné prorazit kovová brnění Cortésových mužů.) Guerrero opakoval, že se nemusí obávat koní, a poradil jim, aby hlavně neztráceli hlavu, až uvidí zbraně, ze kterých střílí blesk. „Španělé jsou stejně jako vy lidé z masa a kostí. Je možné je porazit,“ opakoval neustále. A aby to dokázal, sám si způsobil řeznou ránu, z níž tekla červená krev, již mají všichni lidé. Guerrero instruoval indiány ze své vesnice dlouho a pečlivě. Když pak na ni zaútočili Cortésovi konquistadoři, překvapilo je, že se poprvé v Americe setkávají s opravdovým indiánským vojskem, jež jejich náporu odolávalo po několik týdnů.

Ale zpráva o tom se z této vesnice nedostala ven. V září 1519 se aztécký král Moctezuma vypravil naproti španělské armádě s vozy naloženými šperky, jež měly sloužit jako obětiny. Ještě téhož večera byl zavražděn. O rok později zničil Cortés kanónem aztécké hlavní město Tenochtitlán poté, co vyhladověl obyvatelstvo, když je obléhal po celé tři měsíce.

Pokud jde o Guerrera, ten zemřel při nočním útoku na jednu španělskou pevnůstku.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

12. LAETITIA SE JEŠTĚ NEOBJEVILA

Po rychlém vyřešení případu bratrů Saltových si komisaře Méli?se pozval prefekt Charles Dupeyron. Velký šéf policie mu chtěl osobně poblahopřát.

V bohatě zdobeném salonu mu prefekt hned na začátku svěřil, že „ten případ bratří Saltových“ udělal silný dojem na „vyšších místech“. Někteří z politiků na nejlépe viditelných postech hodnotili jeho vyšetřování jako „obdivuhodný příklad francouzské rychlosti a schopnosti“.

Poté se prefekt komisaře zeptal, zda je ženatý. Méli?s překvapeně odpověděl, že je svobodný, ale když jeho nadřízený naléhal, přiznal se, že se chová jako všichni – přelétá z místa na místo a snaží se nenakazit pohlavní chorobou.

Charles Dupeyron mu v té souvislosti doporučil, aby si opatřil manželku. Tím by si vytvořil společenský image, což by mu umožnilo vstoupit do politiky. Však se o tom přesvědčí už na samém začátku, jako poslanec nebo starosta. Zdůraznil, že národ a stát, všechny státy, potřebují lidi, kteří umějí vyřešit i ty nejsložitější problémy. Jestliže je on, Jacques Méli?s, schopen přijít na to, jak mohly být v zamčeném bytě zavražděny tři osoby, dokáže si bezesporu stejně dobře poradit i s jinými choulostivými otázkami, třeba jak resorbovat nezaměstnanost, jak bojovat za posílení bezpečnosti na předměstích, za snížení deficitu sociálního zabezpečení nebo srovnání nevyváženosti rozpočtu. Zkrátka se všemi těmi drobnými záhadami, s nimiž jsou vedoucí představitelé každé země dennodenně konfrontováni.

„Potřebujeme lidi schopné používat mozek, a těch je v současné době jak šafránu,“ postěžoval si prefekt. „Měl byste tedy vědět, že pokud byste se chtěl pustit do onoho druhého dobrodružství, jímž politika nesporně je, budu první, kdo vás podpoří.“

Jacques Méli?s odpověděl, že na záhadě ho zajímá právě to, že je abstraktní a neodůvodněná. Nikdy by se do ničeho nepouštěl s cílem získat moc. Ovládat druhé je příliš únavné. Pokud jde o jeho citový život, nefunguje zase tak špatně a bude raději, když dál zůstane jeho soukromou věcí.

Prefekt Dupeyron se srdečně zasmál, položil mu ruku na rameno a prohlásil, že i on v jeho věku uvažoval stejně. Jenomže pak se změnil. Nepřiměla ho k tomu potřeba ovládat druhé, ale potřeba, aby nikdo neovládal jeho.

„K tomu, aby člověk mohl pohrdat penězi, musí být bohatý, a aby mohl pohrdat mocí, musí moc mít!“

Mladý Dupeyron tedy už tehdy přistoupil na to, že se vydá, stupínek po stupínku, na vrchol lidské hierarchie. Nyní tvrdil, že ho nic nemůže ohrozit, už se neobává zítřků v tom smyslu, že by se mohlo všechno ze dne na den změnit, zplodil dva dědice, jež umístil do jedné z nejdražších soukromých škol ve městě, má luxusní vůz, spoustu volného času a kolem sebe stovky pochlebníků. Co lepšího si člověk může přát?

Zůstat dítětem fascinovaným detektivkami, pomyslel si Méli?s, ale rozhodl se nechat si svou myšlenku pro sebe.

Po skončení tohoto krátkého rozhovoru opouštěl komisař prefekturu a vtom si poblíž mříže všiml velkého reklamního panelu polepeného volebními plakáty s nejrůznějšími slogany: „Pro demokracii založenou na skutečných hodnotách volte sociální demokracii!“, „Ne krizi! Už dost nedodržených slibů. Přidejte se k Hnutí republikánských radikálů!“, „Zachraňte Zemi a podpořte Národně ekologickou obnovu!“, „Vzepřete se nespravedlnosti! Vstupte do Nezávislé lidové fronty“.

A všude stejné obličeje dobře živených chlápků, kteří mají za milenku svoji sekretářku a považují se za mistry světa. Prefekt mu nabízel, aby byl jako oni. Papaláš!

V Méli?sově případě nebylo o čem pochybovat. Než takovéhle pocty, to už je mu milejší jeho nezřízený život, jeho televize a vyšetřování kriminálních činů. „Pokud si nechceš komplikovat život, neměj žádné ambice.“ Tuto zásadu hlásal jeho otec. Kde nejsou přání, není utrpení. Dnes by možná ještě dodal: „Neměj tytéž ambice jako všichni ti kriplové, ale najdi si vlastní cíl, přesahující banální život, a jdi si za ním.“

Jacques Méli?s se už dvakrát oženil a také dvakrát rozvedl. S rozkoší rozlouskl na padesát složitých případů. Měl byt, knihovnu a hrstku přátel. Nic mu nechybělo. V každém případě se s tím spokojil.

Domů se vracel pěšky přes náměstí Poids-de-l’Huile, třídu Maréchal-de-Lattre-de-Tassigny a ulici Butteaux-Cailles.

Všude kolem něj se hemžili chodci, netrpělivě troubili automobilisté, ženy hlučně vyklepávaly z oken koberečky. Klučíci se navzájem honili a stříleli na sebe z pistolí na vodu. „Prásk, prásk, prásk, všichni tři jste mrtví!“ ječel jeden z nich. Tyto děti, které si hrály na policajty a zloděje, Jacquesa Méli?se silně rozladily.

Dorazil před svůj dům. Byl to velký blok tvořící dokonalý pravoúhelník sto padesát metrů vysoký a stejně tak široký. Kolem televizních antén kroužily vrány.

Okénkem k domovnickému bytu vystrčila hlavu vrátná a hned spustila:

„Dobrý den, pane Méli?si! Víte, viděla jsem, co o vás píšou v novinách. Čiší z toho akorát závist!“

„Prosím?“ podivil se.

„Já jsem každopádně přesvědčená, že pravdu máte vy.“

Spěchal ke svému bytu a bral schody po čtyřech. Doma na něj jako obvykla čekala Marie-Charlotte. Milovala ho vášnivou láskou a jako každý den mu i dnes doběhla pro noviny. Ostatně když otevřel dveře bytu, ještě je držela v zubech.

„Pusť to, Marie-Charlotte!“ nařídil.

Poslechla bez odmluvy a Méli?s se horečně vrhl na Nedělní ozvěnu. Za chvíli objevil svou fotografii a nad ní velký tučný titulek:

KDYŽ POLICIE ŠLÁPNE VEDLE

Úvodník Laetitie Wellsové

Demokracie skýtá mnohá práva. Mimo jiné nám umožňuje požadovat úctu, dokonce i když jde o tělo člověka po smrti. Přesto je právě toto právo zemřelé rodině Saltových upíráno. Nejenže tajemství trojnásobné vraždy nebylo osvětleno, ale aby toho nebylo dost, je pan Sébastien Salta bez možnosti se hájit obviněn, že zavraždil své dva bratry a poté sám nad sebou vykonal spravedlnost.

Z koho si tady dělají blázny? Jak je pohodlné obvinit nebožtíky, kteří už nemohou využít pomoci advokáta! Trojnásobná vražda spáchaná v ulici de la Faisanderie se přinejmenším zaslouží o to, že lépe poznáme, co je komisař Jacques Méli?s zač. Je to člověk silný v kramflecích díky své popularitě, který si dovolil beze studu odflinknout vyšetřování svého případu. Prohlášením učiněným v Ústřední tiskové agentuře, že všichni bratři Saltovi zemřeli na následky otravy jedem, se pan komisař nejen dopustil unáhleného soudu o případu mnohem komplikovanějším, než se na první pohled zdá, ale navíc ještě uráží mrtvé!

Sebevražda? Po zhlédnutí tělesných ostatků Sébastiena Salty mohu prohlásit, že tento muž zemřel jako oběť nejstrašnější hrůzy. Z jeho tváře vyzařoval jen děs!

Není těžké si připustit, že pachatel dvojnásobné bratrovraždy mohl pocítit palčivé výčitky, proto ten výraz. Ale nikdo, kdo má nějaké znalosti z oblasti lidské psychologie, a zdá se, že to není případ pana komisaře Méli?se, by nesoudil, že člověk schopný nasypat smrtelný jed do jídla dokáže jakoby nic poobědvat se svou rodinou a pak se z toho sesype. Jeho tvář by měla vyjadřovat už jen znovu nalezenou vyrovnanost.

Tak tedy bolest? Bolest vyvolaná jedem není tak prudká. Ještě by bylo třeba zjistit, o jaký jed šlo, protože to by všechno vysvětlilo. Pokud jde o mě, zašla jsem si do márnice, jelikož policie mi neumožnila pátrat na místě činu. Vyptávala jsem se soudního lékaře, a ten mi prozradil, že žádná pitva ani jediného těla bratrů Saltových nařízena nebyla. Případ byl tedy uzavřen, aniž byla známa přesná příčina jejich smrti. Jak neseriózní přístup ze strany tak uznávaného kriminalisty, jakým je komisař Méli?s!

Toto až překotně rychlé založení případu Saltových dává prostor k úvahám, a dokonce i obavám. Právem by bylo možné se ptát, zda úroveň vzdělání vedoucích pracovníků naší státní policie je dostatečná k tomu, aby mohli čelit důmyslnosti nové kriminality. L. W.

Méli?s zmuchlal noviny do koule a zaklel.

13. 103 683 SI KLADE OTÁZKY

Prsty!

Prsty!

103 683 se zmocnilo neznámé zachvění.

Mravenci normálně strach neznají. Ale je ještě 103 683 „normální“? Při vyslovení vonného slova Prsty v ní lebka ze skládky probudila dřímající oblast mozku, užívanou po tisíc generací. Pociťování strachu.

Až do této chvíle, kdy opět myslela na okraj světa, cenzurovala bojovnice své vzpomínky. Gumovala si z mysli své setkání s Prsty. S Prsty a jejich fenomenální mocí, s jejich nepochopitelnou morfologií, se slepým pudem strachu ze smrti, který vyvolávají.

A tahle lebka, pitomý zlomek roztržené kostry, stačila k tomu, aby zaktivovala oblast strachu. Kdysi byla 103 683 neohrožená bojovnice, stále v první linii legií, které se střetávaly s vojskem trpasličích mravenců. Spontánně se tehdy nabídla, že se vydá k zlověstnému Východu. Bojovala proti vyzvědačkám s vůní kamene. Zahnala zvířata, jejichž hlava byla tak vysoko, žeji ani nebylo možné zahlédnout. Ale její setkání s Prsty ji připravilo o všechen zápal.

103 683 si matně vzpomíná na ta apokalyptická monstra. Vybavuje si svou přítelkyni, starou 4000, slisovanou jako list ultrarychlým černým mrakem.

Někdo je nazýval „strážci okraje světa“, „nekonečná zvířata“, „tvrdé stíny“, „dřevožrouti“, „smrťáci“…

Ale zakrátko se všechna mraveniště z širokého i dalekého okolí shodla na stejném označení pro tento matoucí fenomém – Prsty!

Prsty – věci, které se zničehonic vynoří a zasévají smrt. Prsty – zvířata, která rozdrtí vše, kudy projdou. Prsty – hory masa, které srovnají se zemí a rozšlapou na padrť malá městečka. Prsty – stíny, které znečišťují les odhozenými předměty, jež otráví všechny, kdo je ochutnají. Už jen při pouhé myšlence na ně se 103 683 otřese odporem.

Je rozpolcená mezi dvěma pocity – strachem, cizím jejímu druhu, a tím, co je jí naopak vlastní – zvědavostí!

Po sto milionů let se mravenci štvou za věčným pokrokem. Evoluční hnutí, jež započala Chli-pu-ni, je jen jedním z mnoha výrazů typicky mravenčí potřeby postupovat stále dál, výš, až kam to jde.

103 683 se ničím nevymyká. Její zvědavost zahání strach. Ostatně bezkrevná lebka, která mluví o vzbouřenkách a o křížové výpravě proti Prstům, to přece není žádná banalita!

103 683 si čistí tykadla, což je u ní znamení, že potřebuje dospět k nějakému závěru.

Vztyčuje je k nepravděpodobnému nebi.

Něco visí ve vzduchu, jako by byla cítit přítomnost predátora kdesi na číhané, připraveného kdykoli se vynořit a ohrozit Město. Náhlý vánek rozhýbal větévky vůkol. Jako by jí stromy radily, aby si dávala pozor, ale stromy říkají cokoli. Jsou tak velké, že se nestarají o tragédie, odehrávající se mezi jejich kořeny. 103 683 si vůbec neváží mentality stromů spočívající v tom, že se do ničeho nepletou a nehýbají se. Jako by byly neporazitelné! Přesto se stává, že stromy padají, zlámané vichřicí, spálené bleskem nebo prostě rozežrané termity. A právě v tu chvíli přichází řada na mravence, aby ukázali, jak jsou k jejich pádu necitelní.

Přesně to vystihuje jedno přísloví trpasličích mravenců: Velcí jsou vždycky křehčí než malí.

Že by byly Prsty pohybující se stromy?

Přemýšlením o tom teď 103 683 nebude ztrácet čas. Rozhodla se ověřit tvrzení lebky.

Vnikla do mraveniště úzkou cestičkou poblíž skládky a došla na periferní bulvár. Z něj vycházejí velké třídy vedoucí do Zakázaného města. Tam ale nejde. Pouští se dál tak prudce stoupajícími šachtami, že se musí zavěšovat za drápy. Pak se spustí do příkré chodby, dostane se do spleti chodeb, nepříliš ucpaných navzdory obvyklému provozu.

103 683 zdraví zaneprázdněné dělnice, zaměstnané dopravou potravy a větviček. U mravenců neexistuje osobní sláva, ale přesto zde kdekdo ví, že tato bojovnice byla tam, v zemi Prstů. Viděla konec světa, nahnula se přes okrajový roh zemského povrchu.

103 683 vztyčuje tykadlo a dotazuje se na místo, kde se nacházejí stáje s brouky nosorožíky. Jedna dělnice upřesňuje, že jsou v minus dvacátém patře jiho-jihozápadní čtvrti, vlevo za zahradami s černými houbami.

Dává se do klusu.

Od požáru v loňském roce se udělala spousta práce. Bývalý historický střed města Bel-o-kanu měl padesát poschodí do výšky a dalších padesát do hloubky. Nové město, jehož podobu znovu důkladně promyslela Chli-pu-ni, se pyšní osmdesátipatrovou výškou. Hloubka změněna být nemohla kvůli žulové skále, která odjakživa tvoří podlahu.

Jak bojovnice kráčí vpřed, obdivuje svou neustále vylepšovanou metropoli.

Plus pětasedmdesáté patro. Zde jsou jesle s termoregulací zajišťovanou rozkládajícím se humusem, sušárna kukel s jemným pískem odsávajícím vlhkost. Díky systému fungujícímu jako mírně se svažující tobogan tak lze snadno snášet vajíčka až do pater intenzivní péče. Tam je neustále olizují chůvy s těžkým zadečkem. Tímto způsobem se jim daří dostávat přes průhledný obal zámotků proteiny a antibiotika, nezbytné pro jejich dokonalý růst.

Plus dvacáté patro. Zde se nacházejí zásoby sušeného masa, zásoby kousků ovoce, zásoby houbové mouky. Vše je čistě postříkáno konzervující kyselinou mravenčí, aby se potraviny nekazily.

Plus osmnácté patro. Kouřící kádě z tučných listů obsahují vojenské experimentální kyseliny. Chemici koncem svých dlouhých kusadel testují rozkladný účinek každé z nich. Některé pocházejí z ovoce, jako například kyselina jablečná, extrahovaná z jablka. Ostatní nemají tak obyčejný původ – kyselina šťavelová se získává ze šťovíku, kyselina sírová ze žlutých kamenů. Úplně nově vyvinutá kyselina mravenčí v šedesátiprocentní koncentraci je ideální pro lov. Trochu sice popálí vnitřnosti, zato však způsobí spoušť, která nemá obdoby. 103 683 ji už vyzkoušela.

Plus patnácté patro. V tělocvičně určené k bojovému výcviku byl zvýšen strop. Zde se bojovnice trénují v boji zblízka. Nové chvaty a hmaty jsou zanášeny do seznamů paměťových feromonů určených pro Chemickou knihovnu. Současná tendence spočívá v tom, že se už neskáče protivníkovi na hlavu, ale spíš se mu ustřihnou postupně všechny končetiny, aby se nemohl pohybovat. O kus dál se cvičí dělostřelkyně v rozpouštění zrn, umístěných ve vzdálenosti deseti kroků, přesným zásahem vystříknuté kyseliny.

Minus deváté patro. Zde jsou stáje mšic. Královně Chli-pu-ni záleželo na tom, aby byly všechny stáje včleněny přímo do Města a nehrozilo tak, že by stáda napadly krvežíznivé housenky. Dělnice se činí a házejí mšicím plátečky cesmíny. Mšice z nich horlivě vysávají všechnu mízu.

Reprodukční schopnosti mšic vzrostly. Nyní již dosahují počtu deseti jedinců za vteřinu. 103 683 přeje štěstí, že může cestou kolem přihlížet vzácnému jevu. Mšice porodí malou mšici, už také hned připravenou vrhnout mladé, a ta přivede na svět ještě mrňavější mšičku. Tak se někdo stává v jedné vteřině současně matkou a babičkou…

Čtrnácté podzemní patro. Kam oko dohlédne, se rozprostírají žampionárny, houbové lány zásobované nádržkami s kompostem, kam každý vynáší své exkrementy. Zemědělkyně ořezávají přečnívající oddenky, jiné skládají mateří kasičku, jež houby chrání před parazity.

Náhle před 103 683 vyskočí nějaké zelené zvíře, pronásledované jiným zeleným zvířetem. Zdá se, že spolu bojují. Samička 103 683 se vyptává svých družek kolem, co je to za prapodivný hmyz. Smrduté jeskynní štěnice, dozvídá se. Tyhle se spolu neustále milují. Všemi způsoby, jež si lze vůbec představit, kdekoli a s kýmkoli. Je to určitě zvíře obdařené nejneobyčejnější sexualitou na světě. Chli-pu-ni je zkoumá s obzvláštní oblibou.

Odjakživa se ve všech mraveništích bujně množili příživníci. Napočítalo se přes dva tisíce hmyzích druhů, mezi něž patří stonožky a pavoukovití, žijící nepřetržitě v mraveništi a mravenci bezvýhradně tolerovaní. Někteří toho využívají pro dokončení své proměny, jiní zase požíráním zbytků uklízejí sály.

Bel-o-kan je však první město, kde se zkoumají „vědecky“. Královna Chli-pu-ni trvá na tom, že jakýkoli hmyz lze vycvičit a přetvořit na obávanou zbraň. Každý jedinec má podle ní vlastní návod, který lze objevit, jakmile se na něj začne mluvit. Stačí jen potřebná dávka obezřetnosti.

Prozatím se Chli-pu-ni setkávala spíš s úspěchem. Podařilo se jí „ochočit“ několik druhů brouků díky tomu, že je nechávala živit, dala jim vybudovat přístřeší, léčila je z jejich nemocí, jako se to už dělalo s mšicemi. Královniným nejúctyhodnějším úspěchem bylo, že dokázala zkrotit a podrobit si brouky nosorožíky.

Minus dvacáté patro. Jiho-jihozápadní čtvrť, za zahradami s černými houbami zabočit vlevo. Měla správné informace. Brouci jsou na konci chodby.

14. ENCYKLOPEDIE

STRACH

Chceme-li porozumět tomu, proč mravenec necítí strach, je třeba si uvědomit, že celek mraveniště žije jako jednotný organismus. Každý mravenec v něm hraje stejnou roli jako buňka v lidském těle.

Copak se konečky našich nehtů obávají, že budou ostříhány? Copak se chlupy, jež nám rostou na bradě, třesou strachy před blížící se břitvou? Copak se náš palec u nohy vyděsí, když ho pověříme, aby zjistil teplotu vody ve vaně, která je možná vařící?

Nepociťují strach, protože nežijí jako autonomní entity. Stejně tak když naše levá ruka stiskne naši pravou ruku, nijak se jí to nedotkne. Máme-li pravou ruku ozdobenou více prsteny než levou, ani v takovém případě nepropukne žárlivost. Pokud na sebe jedinec zapomíná a myslí už jen na celek společenství-organismu, končí všechny starosti. V tom tkví možná jedno z tajemství sociálního úspěchu světa mravenců.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

15. LAETITIA SE STÁLE JEŠTĚ NEOBJEVILA

Když Jacquese Méli?se přešla zlost, otevřel svůj kufřík a vytáhl z něj spis k případu bratrů Saltových. Pustil se do přezkoumávání všech složek, zejména fotografií. Hodnou chvíli se skláněl nad velkým detailem Sébastiena Salty s ústy dokořán. Jako by mu ze rtů vycházel křik. Křik hrůzy? Zoufalé „ne“ před neodvratnou smrtí? Před identitou jeho vraha? Čím déle si fotku prohlížel, tím víc se cítil ohromený, zdrcený studem.

Nakonec vybuchl, vyskočil a vzteky praštil pěstí do zdi.

Redaktorka z Nedělní ozvěny má pravdu. Naběhl si.

Ten případ podcenil. Vynikající lekce pokory. Neexistují horší omyly než podcenění situace nebo lidí. Díky, paní nebo slečno Wellsová!

Ale proč se v tomhle případu ukázal v tak špatném světle? Z obyčejné lenosti. Protože si navykl být vždycky úspěšný. Najednou podlehl něčemu, co by žádný policista, dokonce ani úplný začátečník v branži, neudělal – odflákl vyšetřování. A má takový věhlas, že se ho nikdo kromě té novinářky vůbec neodvážil podezřívat, že by vybouchl.

Se vším se musí začít znova od začátku. Bolestné, avšak nezbytné zpochybnění! Přesto bylo lepší přiznat si hned, že se zmýlil, než kdyby dál setrvával v omylu.

Problém je v tom, že pokud nešlo o sebevraždu, má co do činění se sakramentsky choulostivým případem. Jak se vrazi mohli dostat do zavřeného místa a ven z něho a nezanechat po sobě žádné stopy? Jak lze zabít, a přitom nezpůsobit zranění ani nepoužít vražednou zbraň? Tahle záhada překonávala ty nejlepší detektivky, které do té doby četl.

Zmocnilo se ho zcela nové vzrušení.

A co když čirou náhodou kápl na „dokonalý zločin“?

Vzpomněl si na případ dvojnásobné vraždy spáchané v ulici Morgue, kterou tak mistrně vypráví ve své povídce Edgar Allan Poe. V tom příběhu, založeném na věrohodných faktech, jsou ve svém zamčeném bytě nalezeny dvě mrtvé ženy, matka s dcerou. Byt je hermeticky uzamčený, a to zevnitř. Žena byla podříznuta břitvou, dívka ubita. Žádné stopy loupeže, ale prudce zasazené smrtelné rány. Na konci vyšetřování je vrah odhalen – je to orangutan uprchlý z cirkusu, který se do bytu dostal přes střechy. Oběti začaly křičet, jakmile se objevil. Svým řevem opičáka rozběsnily. Zabil je, aby je umlčel, a pak zmizel stejnou cestou, jakou přišel, a když narazil zády na římsu u svisle posuvného okna, okno sklouzlo dolů, takže to vypadalo, jako by bylo celou dobu zavřené zevnitř.

V případu bratrů Saltových byla situace podobná, až na to, že nikdo nemohl zavřít okna tím, že by do nich vrazil zády.

Ale bylo to jisté? Méli?s okamžitě vyrazil na prohlídku místa činu.

Dodávka elektřiny byla přerušena, ale vzal si s sebou baterku s lupou. Důkladně si prohlédl místnost, přerušovaně osvětlovanou různobarevnými světelnými nápisy z ulice. Sébastien Salta a jeho bratři tam stále leželi, napuštění bezbarvým voskem, strnulí, jako by právě čelili jakési ďábelské hrůze vytrysklé z městského pekla.

Jelikož dveře zamčené na závoru byly mimo diskusi, zkontroloval komisař uzávěry na oknech. Jejich sofistikované espaňolety určitě neumožňovaly zavřít okna zvenku, ani náhodou.

Zabubnoval rukou na přepážky polepené hnědými tapiseriemi, jako by hledal nějaký tajný vchod. Nadzvedl obrazy, aby viděl, jestli neukrývají trezor. V místnosti se nacházela spousta cenných předmětů – mnohoramenný zlatý svícen, stříbrná soška, hi-fi souprava a další věci. Jakýkoli zloděj by je rozhodně odnesl.

Na židli byly položené šaty. Mechanicky je prohrábl. Hmatem ucítil něco, co vzbudilo jeho zájem. V látce vesty byla miniatruní dírka. Jako dírka od mola, ale s dokonale čtvercovým okrajem. Odložil vestu a už na ni nemyslel. Vytáhl z kapsy jeden ze svých typických balíčků žvýkaček a tím pohybem vypadl na zem i článek z Nedělní ozvěny, který si z novin pečlivě vystřihl.

Zamyšleně si ještě jednou přečetl výstřižek s textem od Laetitie Wellsové.

Mluvila o tváři s výrazem hrůzy. To byla pravda. Tito lidé vypadali, jako by zemřeli strachem. Ale co je mohlo tak vyděsit, aby je to zabilo?

Ponořil se do vlastních vzpomínek. Jednou jako dítě dostal úpornou škytavku. Přešla ho díky matce, která si vzala masku vlka a náhle se před ním vynořila tak, aby se lekl. On tehdy vykřikl a jako by mu na vteřinu přestalo bít srdce. Matka si masku hned strhla z tváře a zasypala ho polibky. A bylo po škytavce!

Zkrátka a dobře Jacques Méli?s byl vychováván v permanentním strachu. Drobná nahánění strachu – strach, že onemocní, strach z automobilové nehody, strach z pána, který nabízí dětem cukrátka a který vás unese neznámo kam, strach z policie… Větší nahánění strachu – strach, že propadne ve škole a bude muset opakovat ročník, strach z vydírání na konci studia na lyceu, strach z psů.

Na povrch vystoupily spousty dalších vzpomínek na strach zažívaný v dětství.

Jacques Méli?s si vzpomínal na nejhorší ze všech zážitků strachu. Na svůj velký strach.

Jednou v noci, když byl ještě docela malý, pocítil, jak se mu něco vrtí v nohách postele. Tam, kde byl podle svých představ v největším bezpečí, se uhnízdila nějaká stvůra. Na okamžik strnul a nebyl schopen si pod přikrývkou natáhnout nohy. Když se vzpamatoval, postupně je tam zasunul.

Náhle však jeho palce na nohou ucítily – teplý dech. Odporné. Ano, byl si tím jist! V nohou postele byla tlama jakéhosi monstra a čekala, až se jeho chodidla přiblíží, aby je mohla sežrat. Naštěstí nedosáhla až na konec postele. Nebyl dost velký, ale každým dnem rostl a jeho chodidla se blížila k záhybu prostěradla, kde se schovávala stvůra, co požírala palce u nohy.

Mladý Méli?s spal několik nocí na zemi nebo na dekách. Měl z toho křeče, nic to neřešilo. Rozhodl se tedy, že zůstane v posteli, ale žádal celé své tělo, všechny své svaly, všechny kosti, aby už dál nerostly, a on se tak nikdy nemusel dotknout konce postele. Možná právě proto nebyl tak velký jako jeho rodiče.

Každá noc pro něj znamenala zkoušku. Přesto si našel jednu fintu. V náručí silně svíral svého plyšového medvídka. S ním se cítil připravený postavit se stvůře skryté v nohách jeho postele. A pak se vždycky schoval pod deky a nic nevystrčil ven, paži ani sebemenší vlásek nebo ucho. Protože se mu zdálo samozřejmé, že si ta obluda počká na to, až se setmí, a pokusí se postel obejít a zvenčí ho chytit za hlavu.

Ráno jeho matka nacházela kouli zmuchlaného ložního prádla a svého syna s medvídkem, zahrabaného vespod. Nikdy se to podivné chování nepokusila pochopit. A pak, Jacques sám se neobtěžoval, aby jí pověděl, jak dokázal se svým medvídkem vzdorovat celou noc nějakému monstru.

Nikdy nezvítězil, nikdy nezvítězila ani ta obluda. A jemu zůstával jenom strach. Strach vyrůst a strach postavit se tváří v tvář něčemu děsivému, co předtím dokonce ani neidentifikoval. Něčemu, co mělo rudé oko, ohrnuté pysky a uslintaný tesák.

Komisař se vzpamatoval, sevřel v dlani baterku s lupou a důkladněji než poprvé si prohlédl místnost, v níž došlo k vraždě.

Nahoře, dole, napravo, nalevo, nad i vespod.

Ani sebemenší zablácená stopa na kovralu, ani jediný vlas, který by nepatřil do rodiny, ani jediný otisk prstů na oknech. Žádné cizí otisky ani na skleničkách. Zašel do kuchyně. Osvětlil ji světelným svazkem své svítilny na baterky.

Nasál vzduch a ochutnal jídlo na talířích, co se tam povalovaly. Emile byl dokonce tak duchapřítomný, že nechal petrifikovat i potraviny. Dobrák Emile! Jacques Méli?s si čichl ke karafě s vodou. Žádná známka jedu. Ovocné džusy a sodovka vypadaly také zcela neškodně.

Bratři Saltovi měli na tváři výraz strachu. Určitě stejného strachu, jaký měly ty dvě ženy, oběti dvojnásobné vraždy v ulici Morgue, když uviděly neobratnou opici, jak leze oknem do jejich obýváku. Opět si na ten případ vzpomněl. Ve skutečnosti měl hrozný strach i orangutan, zabil obě ženy jen proto, aby učinil přítrž jejich ječení. Bál se jejich křiku.

Zase jedna tragédie způsobená neschopností komunikovat. Každý se bojí toho, co nechápe.

Když se zabýval těmito úvahami, zaregistroval, že se něco hýbe za závěsem, a srdce mu polil led. Vrah se vrátil! Komisař upustil baterku s lupou a ta zhasla. V místnosti zbyla jen světla z vývěsních štítů na ulici, jež se střídavě rozsvěcely, aby postupně hláskovaly jednotlivá písmena slov „Bar Habaděj“.

Jacques Méli?s se chtěl ukrýt, ani se nehnout, zalézt někam pod zem. Oběma rukama sebral odvahu, zvedl lupu-svítilnu a odhrnul podezřelou záclonu. Nebylo tam nic. Anebo tam byl někdo neviditelný.

„Je tam někdo?“

Žádný, ani sebemenší hluk. Jistě jen průvan.

Už tam nemohl zůstat, rozhodl se, že se půjde podívat k sousedům.

„Dobrý den, promiňte, policie.“

Otevřel mu nějaký elegantní pán.

„Policie. Chtěl bych vám položit jednu nebo dvě otázky, jenom tady, na prahu.“

Jacques Méli?s si vyndal z kapsy notýsek.

„Byli jste doma ten večer, kdy došlo k vraždě?“

„Ano.“

„Neslyšeli jste něco?“

„Žádnou detonaci, to ne, ale najednou všichni zařvali.“

„Zařvali?“

„Ano, hrozně silně zařvali. Ten jek byl hrozný. Trvalo to půl minuty a pak už nebylo slyšet nic.“

„Ozýval se ten křik současně, nebo zařvali jeden po druhém?“

„Spíš současně. Byl to opravdu nelidský řev. Museli hrozně trpět. Bylo to, jako by je někdo vraždil všechny tři najednou. Bylo to strašně nepříjemné. Můžu vám říct, že od té doby, co jsem slyšel ty lidi takhle řvát, nemůžu v noci usnout. Ostatně se chystám přestěhovat.“

„Co to podle vás mohlo být?“

„Už tady byli vaši kolegové. Prý to nějaké policejní eso zhodnotilo jako sebevraždu… Já tomu moc nevěřím. Museli se něčemu octnout tváří v tvář, něčemu děsivému, ale čemu, to netuším. V každém případě to nedělalo žádný hluk.“

„Děkuji.“

V mysli na něj dorážela jedna utkvělá představa.

(Tyhle vraždy spáchal rozlícený vlk, který po sobě nenechává stopy.)

Ale věděl, že takhle to vůbec není. Ale pokud to nebylo tohle, co mohlo způsobit víc škody než orangutan vyzbrojený břitvou, který by sem doputoval po střechách? Nějaký člověk, nějaký génius a zároveň šílenec, který objevil recept na dokonalou vraždu.

16. ENCYKLOPEDIE

ŠÍLENSTVÍ

Všichni se denně stáváme o něco víc blázny a u každého jde o jiný druh šílenství. Proto jedni druhé navzájem chápeme tak špatně. Já sám se cítím být zasažený paranoiou a schizofrenií. Kromě toho jsem hypersenzitivní, což deformuje mou vizi reality. Vím to. A tak se snažím spíš než je snášet používat toto šílenství jako hybnou sílu všeho, do čeho se pouštím. Ale čím víc se mi to daří, tím větším šílencem se stávám. A čím větším šílencem se stávám, tím lépe se mi daří dosahovat cílů, které si stanovím. Šílenství je zběsilý lev zasutý v každé lebce. Hlavně se nesmí utlouct. Stačí ho identifikovat a ovládnout ho. Váš ochočený lev vás tak dovede mnohem dál než jakýkoli učitel, jakákoli škola, droga nebo náboženství. Ale stejně jako u každého zdroje moci i zde existuje riziko přílišného zahrávání si s vlastním šílenstvím – občas se lev, napružený na nejvyšší míru, otočí proti tomu, kdo ho chtěl ovládnout.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

17. STOPY KROKŮ

Samička 103 683 našla stáje vrubounů. Ve skutečnosti je to rozlehlá hala, kde jsou zavřeni nosorožíci, brouci impozantního vzrůstu. Jejich těla jsou tvořena silnými zrnitými pláty černé barvy, které do sebe navzájem zapadají. Vzadu mají kulatý tvar a jsou hladká. Vepředu je dutinová kapuce zakončená dlouhým ostrým rohem, desetkrát tlustším než růžový trn.

103 683 o nich ví jen to, že každý z těchto létajících živočichů měří šest kroků na délku a tři na šířku. Libují si v pološeru, ale jejich největší slabostí je paradoxně fakt, že je silně přitahuje světlo. Ve světě hmyzu je záře lahůdka, jíž málokterý jedinec dokáže odolat.

Velká zvířata okusují rozkládající se piliny a pupeny. Své výměty vypouštějí víceméně všude a pořádně to smrdí, protože mají v těchto prostorách s příliš nízkým stropem málo místa k pohybu. Úklid mají na starosti dělnice, ale zdá se, že už tady dlouho nebyly.

Ochočování takovýchto brouků nebyla žádná maličkost. Královna Chli-pu-ni dostala nápad ucházet se o spojenectví s nimi poté, co ji jeden z nich zachránil z pavoučí sítě. Hned jak se stala královnou, sdružila je do létající legie. Ale příležitost vést je do boje ještě nenadešla a oni dosud nedostali křest kyselinou, proto nikdo nevěděl, jak by tito mírumilovní býložravci mohli zareagovat ve válečné vřavě tváří v tvář hordám zuřivých bojovnic.

103 683 se protahuje mezi nohama okřídlených mastodontů. Hlubokým dojmem na ni zapůsobilo, jak je vymyšlené jejich napajedlo – list uprostřed místnosti, v němž se udržuje ohromná kapka vody, která se protahuje do strany, jakmile některé ze zvířat přijde uhasit žízeň.

Zdá se, že Chli-pu-ni tyto brouky přesvědčila, aby se usadili v Bel-o-kanu, prostě jen tak, že si s nimi povídala prostřednictvím čichových feromonů. Je hrdá na svůj diplomatický talent. K dosažení spojení mezi dvěma odlišnými myšlenkovými systémy stačí najít způsob komunikace, vysvětluje v rámci svého evolučního hnutí. A k jeho uskutečnění se jí hodí cokoli – potravinové dary, pachové pasy, uklidňující feromony. Dva živočichové, kteří spolu komunikují, podle ní už nejsou schopni se navzájem pozabíjet.

Při poslední schůzce královen federace její účastnice namítly, že reakcí nejrozšířenější u všech druhů je snaha vyloučit všechno, co je odlišné – pokud chce jeden komunikovat a druhý zabíjet, napálit se vždycky nechá ten první. Na to Chli-pu-ni vtipně opáčila, že i zabíjení je koneckonců forma komunikace, i když ze všech nejelementárnější. Aby mohl jedinec zabíjet, musí vykročit vpřed, musí umět sledovat, studovat a předjímat reakce svého soupeře. Tedy se o něj zajímat.

Pravda, její evoluční hnutí bylo bohaté na paradoxy…

103 683 se odtrhla od podívané na brouky a pokračovala v hledání tajné chodby, která ji zavede k mravenčím vzbouřenkám.

Zkoumá otisky kroků na stropě. Dokonce směřují na všechny strany, jako by někdo chtěl zahladit stopy. Jenomže tato bojovnice je také prvotřídní průzkumnicí a dokonale dokáže odhalit nejčerstvější stopy a sledovat je.

Ty ji vedou k malému hrbolu půdy, maskujícímu ve skutečnosti nějaký otvor. Musí to být tady. Zahrabává svůj motýlí zámotek, který jí překáží víc než co jiného, strčí hlavu a pak celé tělo do chodby a se zlým tušením postupuje vpřed.

Čerstvé pachy.

Vzbouřenky… Jak mohou existovat v tak homogenním městském organismu jako Bel-o-kan nějaké vzbouřenky? Je to, jako by se někde v koutku střeva jeho buňky rozhodly, že už nebudou hrát globální hru těla. Dalo by se to přirovnat k zánětu slepého střeva. 103 683 šla právě vstříc záchvatu způsobenému prasknutím apendixu, který zachvátil živé město.

Kolik jich je, jak to, že takhle podvádějí? Jakou k tomu mají motivaci? Čím déle postupuje vpřed, tím víc v tom chce mít jasno. Teď, když ví, že existuje vzbouřenecké hnutí, si přeje zjistit, co je zač, a pochopit jeho funkci a cíl.

Postupuje, jsou tam čerstvé pachy. Tímhle úzkým tunelem musely krátce předtím projít občanky Bel-o-kanu. Náhle ji za hrudní štít popadnou dvě pracky zakončené čtyřmi drápy a prudce ji vlečou dopředu. Je nasáta do chodby a vyvržena v nějakém sále. Krk jí svírají dvě čelisti a začínají utahovat stisk.

103 683 se zmítá. Skrz krunýře, které do ní strkají, rozeznává místnost s velmi nízkým stropem. Spíš rozlehlou. Podle toho, kam dohlédne tykadlem, musí měřit tucetkrát dvacet kroků a navíc zahrnovat celou stáj nosorožíků, ukrytou ve falešném stropu.

Vtom se octla v obklíčení asi stovky samiček. Několik z nich nedůvěřivě zkoumá identifikační pachy vetřelkyně.

18. ENCYKLOPEDIE

JAK SE JICH ZBAVIT?

Když se mě někdo dotazuje, jak se má zbavit mravenců, kteří straší v kuchyni, odpovídám takto: jakým právem by vám měla vaše kuchyň patřit víc než mravencům? Koupili jste si ji? Dobrá, ale od koho? Od jiných lidí, kteří ji vyrobili s použitím cementu a naplnili ji potravinami pocházejícími z přírody. A právě na základě dohody mezi vámi a jinými lidmi se vám zdá, že vám tyto kousky zpracované přírody náleží. Ale to je právě jen dohoda mezi lidmi. Týká se tedy jen lidí. Proč by vám měla rajčatová šťáva z vaší špižírny patřit víc než mravencům? Ta rajčata patří Zemi! Cement patří Zemi. Kov na vašich vidličkách, ovoce, z nějž máte marmeládu, cihla ve vašich stěnách pocházejí z planety Země. Člověk jim dal jenom názvy, etikety a ceny. To z něj však nedělá „vlastníka“. Země a její bohatství jsou volně přístupné všem jejím nájemníkům…

Avšak tato zpráva je ještě příliš nová, než aby mohla být pochopena. Pokud jste se přesto rozhodli této nepatrné konkurence zbavit, pak „nejméně špatnou“ metodou je ještě tak bazalka. Zasaďte sazeničku bazalky a postavte ji do míst, jež si přejete chránit. Mravenci nemají rádi zápach bazalky a raději půjdou navštívit byt vašeho souseda.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

19. VZBOUŘENKY

103 683 se rebelkám představuje rychlými pohyby tykadel. Patří ke kastě vojáků. Ubezpečuje je, že na skládce našla lebku, která ji požádala, aby se vydala sem k nim a upozornila je, že bude brzy zahájeno křížové tažení proti Prstům.

Zpráva účinkuje. Mravenci neumějí lhát. Ještě nepochopili, k čemu by lhaní mohlo být dobré.

Sevření povoluje. Kolem ní se chvějí tykadla. 103 683 zachycuje feromony zmiňující se o útoku na Chemickou knihovnu. Některé ze vzbouřenek se domnívají, že bojovnice mohla rozmlouvat s jednou ze tří členek komanda. Už dlouho o nich nemají žádné zprávy.

Z toho mála, co se jí daří zachytit, 103 683 pochopila, že má co do činění s opravdovým ilegálním hnutím, které dělá vše pro to, aby zůstalo utajeno. Vzbouřenky pokračují v komentování jejích informací. Hlavně je trápí výraz „křížové tažení proti Prstům“. Vypadají rozrušeně. Některé však současně zneklidňuje otázka, jak se mají k nežádoucí návštěvnici dál chovat. Představuje pro ně nebezpečí, protože teď zná jejich tajné doupě, a přitom není jednou z nich.

Kdo jsi?

103 683 vysílá všechny vlastnosti, jež ji charakterizují – svou kastu, své číslo snůšky, své rodné mraveniště… Vzbouřenky jsou užaslé. Tak to je ona, mají před sebou tu známou bojovnici 103 683, jedinou zástupkyni rezavých mravenců, která se dotkla okraje světa a dokázala se odtamtud vrátit.

Osvobozují ji. Dokonce se před ní s úctou rozestupují. Navazují s ní rozhovor.

U mravenců se jedinci mezi sebou dorozumívají pomocí pachů, feromonů, jež vylučují články tykadel. Feromon je hormon schopný vycházet z těla, obíhat ve vzduchu a pronikat do jiného těla. Když nějaký mravenec zažívá nějaký pocit, vysílá ho celý svým tělem a všichni mravenci kolem ho vnímají zároveň s ním. Mravenec prožívající stres své utrpení okamžitě přenáší na své okolí, a to má pak jedinou starost – postarat se, aby tato nepříjemná zpráva přestala být vysílána, proto hledá způsob, jak dotyčnému jedinci pomoci.

Každý z jedenácti segmentů tykadla vypouští na své vlnové délce pachová slova. Jsou jako stejné množství úst hovořících současně, každá na své zvláštní vlnové délce. Některá vysílají nízké tóny a ohlašují základní informace. Jiná si hrají na úrovni vysokých tónů a vysílají lehčí zprávy.

Tatáž tykadla nahrazují uši. Takže z obou stran se diskutuje jedenáctero ústy a poslouchá jedenáctero ušima. To všechno současně. Náhle jsou hovory bohatě odstíněné. V mravenčím rozhovoru se jedinec docela jistě dozvídá jedenáctkrát rychleji jedenáctkrát víc věcí, než je tomu v rozhovoru lidském. Proto když člověk pozoruje setkání dvou mravenců, připadá mu, že se navzájem sotva dotknou konci tykadel a pak hned zase vyrážejí každý za svou povinností. Přesto bylo díky tomuto nepatrnému kontaktu vše řečeno.

Vtom k ní přistoupí jedna kulhavá vojačka a zeptá se, jestli 103 683 není náhodou bývalá přítelkyně prince 327 a princezny Chli-pu-ni.

103 683 přitaká.

Kulhavá samička jí vysvětluje, že jí šla dlouho po krku, chtěla ji zabít. Teď se však vítr otočil a ona vysílá pach potutelného smíchu.

My jsme asociálky, a ty představuješ normu.

Časy se mění.

Belhavá samička jí nabízí trofolaxi. 103 683 souhlasí a obě se políbí na ústa a hladí si tykadla, dokud se potrava uzavřená na dně sociálního volátka dárkyně zcela nepřelije do žaludku obdarované.

Spojité nádoby. I spojité trávicí soustavy.

Belhavá ze sebe uvolňuje veškerou energii a návštěvnice se jí naplňuje. V mysli se jí vybaví přísloví dávných předků, pocházející ze 43. tisíciletí: Bohatší jsme tím, co dáváme, chudší o to, co bereme.

Přesto tuto úlitbu nemohla odmítnout.

Vzbouřenky ji pak berou na prohlídku své nory. Nacházejí se tam uskladněné zásoby semen, medovatky, vejce naplněná feromony paměti.

103 683 neví proč, ale vůbec se jí nezdá, že by šel ze všech těch spiklenek strach. Připadá jí, že než by si hrály na buřičky žíznící po politické moci, dělá jim starost spíš to, jak udržet všechno v tajnosti.

Kulhavá přistupuje blíž k ní a svěřuje jí tajemství. Kdysi byly vzbouřenky známé pod jiným jménem. Byly to „bojovnice s vůní kamene“, druh tajné policie podřízené příkazům královny Belo-kiu-kiuni, matky současné Chli-pu-ni. Tehdy měly dokonce takovou moc, že mohly zřídit pod velkou žulovou dlaždicí tvořící podlahu Města paralelní ilegální podzemí. Druhý Bel-o-kan.

Belhavá samička přiznává, že právě ony, bojovnice s vůní kamene, udělaly všechno pro to, aby odstranily prince 327, princeznu 56 (Chli-pu-ni), a dokonce i bojovnici 103 683. Tehdy nikdo nevěděl, že Prsty opravdu existují. Utkvělá představa královny Belo-kiu-kiuni spočívala v tom, že by její poddané mohly propadnout panice, kdyby zjistily, že ti ohromní živočichové jsou obdařeni téměř stejně vyvinutou inteligencí, jakou mají rezaví mravenci. Belo-kiu-kiuni tedy uzavřela dohodu s vyslancem Prstů – ona ututlá každou informaci týkající se existence Prstů a ony zase na oplátku zamlčí vše, co už vědí, nebo se následně dozvědí o inteligenci mravenců. Každý tudíž musí držet své podřízené stranou tajemství.

Královna Belo-kiu-kiuni se domnívala, že obě civilizace ještě nejsou dostatečně připraveny porozumět jedna druhé. Proto pověřila své bojovnice s vůní kamene, aby odstranily každého, kdo se o existenci Prstů dozví.

Toto rozhodnutí je však přišlo draho.

Kulhavá samička připouští, že zabily pohlavního samce prince 327 stejně jako tisíce jiných mravenců, kteří se nějak dozvěděli, že Prsty nejsou pouhou báchorkou, ale že opravdu existují a jejich exempláře běhají po lese.

103 683 je velmi zneklidněná. Má to snad znamenat, že mezi rezavými mravenci a Prsty došlo k rozhovoru?

Kulhavá to potvrzuje. Prsty se usadily v jedné sluji pod Městem. Vyrobily si stroj a mravenčího velvyslance, a to umožňuje i jim vysílat a přijímat feromony. Stroj dostal jméno „Rosettská deska“ a vyslanec „Doktor Livingstone“. To jsou typické názvy Prstů. Jejich prostřednictvím se Prsty mohly s mravenci dohodnout na tom hlavním:

„Máme rozdílný vzrůst, jsme odlišní, ale stejně jako vy i my jsme vybudovali na téhle planetě inteligentní civilizaci.“

To byl první kontakt. Potom přišlo mnoho dalších. Prsty se staly vězni své jeskyně pod Městem a Belo-kiu-kiuni je živila a bděla nad jejich přežitím. Rozhovor pak dál probíhal v pravidelných intervalech po celé roční období. Belo-kiu-kiuni díky Prstům objevila princip fungování kola, ale dřív, než z něj mohl mít její národ nějaký užitek, zahynula při požáru svého města.

Když se její dcera Chli-pu-ni stala královnou, nechtěla o Prstech ani slyšet. Žádala, aby je přestali živit. Nařídila, aby byl průchod vedoucí do druhého Bel-o-kanu, a tedy do jeskyně Prstů, ucpán vosím tmelem. Takto je odsoudila k smrti hladem.

Současně pronásledovala garda Chli-pu-ni bojovnice s vůní kamene. Nová vládkyně nechtěla, aby se po této ostudné epizodě, v níž mravenci spolupracovali s Prsty, zachovala sebemenší stopa. Jako příslušnice rezavých mravenců, nadšených zastánců kontaktů mezi druhy, v tomto případě projevila podivnou netoleranci.

V jednom dni byla téměř polovina bojovnic druhého Bel-o-kanu vydána na smrt. Ty, jimž se podařilo uniknout, se zavrtaly do stěn a stropů. Aby přežily, rozhodly se, že opustí své poznávací vůně a dopřály si nové jméno. Staly se „buřičkami – sympatizantkami Prstů“.

103 683 si tyto takzvané buřičky pozorně prohlíží. Většina z nich kulhá. Královnina garda se s nimi nemazlila. Jsou však mezi nimi i mladé, naprosto zdravé družky. Tyto bojovnice se možná naivně nechaly okouzlit vyprávěním o paralelní civilizaci.

Ale bylo by šílenství vtáhnout všechny tyhle Belokanky do bratrovražedného boje. A proč vlastně? Kvůli Prstům, o nichž se toho nakonec ani mnoho neví.

Kulhavá říká, že vzbouřenkám se podařilo dosáhnout jednotnosti jejich hnutí. Nyní mají hlavní stan ve falešném stropě stáje vrubounů. A umí vydávat tak nenápadné pachy, že je federální vojínky stále ještě nedokážou identifikovat.

Ale k čemu slouží toto podzemní hnutí?

Kulhavá protahuje okamžik napjatého očekávání. Šetří si účinek svých slov a pak náhle bez okolků prohlásí, že ani Prsty umístěné pod podlahou nejsou mrtvé. Vzbouřenky prorazily vosí cement, znovu zprůchodnily chodbičku v žule a opět jim začaly dodávat potravu.

Chtěla by se 103 683 taky stát vzbouřenkou? Vojačka váhá, ale jako vždy převáží zvědavost. Na znamení souhlasu zaklání tykadla dozadu. Všichni si blahopřejí. Hnutí přijalo do svých řad bojovnici, která dokázala dojít až na konec světa. Dostává mnoho nabídek trofolaxe a už ani neví, ke komu se dřív přisát. Všechny ty vyživující polibky jí rozehřívají tělo!

Chromá jí oznamuje, že vzbouřenky vyšlou komando pověřené krádeží mravenčích cisteren a jejich dopravením pod podlahu, aby bylo možné Prsty lépe krmit. Pokud se chce setkat s Doktorem Livingstonem, je to vhodná příležitost.

103 683 se nenechá dvakrát přemlouvat. Hoří netrpělivostí, aby na vlastní oči spatřila hnízdo Prstů ukryté pod Městem. Nemůže se dočkat, až si s nimi promluví. Tak dlouho žila s utkvělou myšlenkou na Prsty. Teď by jí to mělo pomoci zbavit se „nemoci duševních stavů“ a zároveň ukojit zvědavost.

Hned se shromáždí třicet schopných vzbouřených bojovnic a poté, co se vydatně nalokají medovatky, vyrazí směrem do sálu cisteren. Mezi nimi je i 103 683.

Kéž nepadnou na družstva ostrahy.

20. TELEVIZE

Ostražitě sledovala všechno, co vcházelo dovnitř a vycházelo ven.

Na svou pozici za pootevřeným oknem byla domovnice náležitě hrdá.

Komisař Méli?s přistoupil blíž.

„Promiňte, mohl bych vám položit otázečku?“

Napadlo ji, že musí jít o nějakou stížnost na špinavá zrcadla ve výtahu. Přesto přikývla.

„Mohla byste mi říct, čeho se v životě nejvíc bojíte?“

Divná otázka. Zamyslí se. Má obavu, aby nevyslovila nějakou hloupost, a zároveň si dělá starost, aby svého nejslavnějšího nájemníka nezklamala.

„No, myslím, že cizinců. Ano, cizinců. Jsou všude. Berou lidem práci. Večer je přepadají na rohu ulic. Holt nejsou jako my! Jak chcete poznat, co mají za lubem?“

Méli?s potřásl bradou a poděkoval. Už byl na schodech, když za ním ještě celá zamyšlená zavolala:

„Dobrou noc, pane komisaři!“

Doma shodil z nohou boty a usadil se před televizí. Na zastavení stroje, který mu večer po dnu stráveném vyšetřováním běžel v hlavě na plné obrátky, nic jiného než televize nezabíralo. Když člověk spí, tak sní, a to už je práce. Televize mozek vyprazdňuje. Neurony si dávají pohov a všechna světla mozkové hmoty přestávají blikat. Extáze!

Uchopil ovladač.

Kanál 1675, americký televizní film: „Tak co, Bille, to tě nepotěšilo, co? Myslel sis, že seš ten největší frajer, a teď najednou vidíš, že seš stejná troska jako ostatní…“

Přepnul na 877. kanál. Reklama. „S Krak krakem se jednou provždy zbavíte všech svých…“

Znovu přepnul.

Měl k dispozici 1825 kanálů, ale jedině 622. ho každý večer přesně v osm hodin dokázal strhnout svým hlavním pořadem „Chytáky pro chytré hlavy“.

Úvodní titulky. Znělka pořadu, fanfára. Na scénu vchází moderátor. Potlesk.

„Je mi velkým potěšením pozdravit vás všechny zde i doma u obrazovek, věrné diváky našeho 622. programu,“ září muž. „Přivítejme dnešní sto čtvrté vydání vašeho oblíbeného pořadu Chytáky pro…“

„…chytré hlavy!“ odpovídají diváci přítomní ve studiu, div si nevykřičí plíce.

Ke kolenům se mu přišla přitisknout Marie-Charlotte a říkala si o pohlazení. Dal jí trochu paštiky z tuňáka. Marie-Charlotte zbožňovala paštiku z tuňáka ještě víc než hlazení.

„Pro ty, kdo se na náš pořad dívají poprvé, ještě zopakuji pravidla.“

Sál reaguje bouřlivým pokřikem a nesouhlasným pískáním.

„Děkuji. Princip hry je tedy jednoduchý. Nejdřív se seznámíme s jednou hádankou. Na soutěžícím nebo soutěžící pak je, aby našli řešení. Tak vypadají Chytáky pro…“

„…chytré hlavy!“ zahlaholí publikum.

Rozzářený moderátor pokračuje.

„Za každou správnou odpověď získá soutěžící šek v hodnotě deset tisíc franků a k tomu žolíka, který povoluje jednu chybnou odpověď a umožňuje inkasovat následujících deset tisíc. Už několik měsíců je naší stálou šampionkou paní, ehm, Juliette… Ramirezová. Doufejme, že i dnes při ní bude stát štěstí. Představte se našim divákům znovu, paní… Ramirezová. Můžete nám říci, jaká je vaše profese?“

„Poštovní doručovatelka.“

„Jste vdaná?“

„Ano. Manžel se teď na mě doma jistě dívá.“

„Tak tedy, dobrý večer, pane Ramirezi! A máte děti?“

„Ne.“

„Jaké máte koníčky?“

„No… luštění křížovek… vaření…“

Potlesk.

„Ještě, prosím, ještě,“ velí moderátor publiku. „Paní Ramirezová si to docela jistě zaslouží.“

Živější potlesk.

„A nyní, paní Ramirezová, jste připravena na novou hádanku?“

„Jsem připravena.“

„Já tedy otevírám obálku, která ji ukrývá, a přečtu vám naši hádanku dne.“

Víření bubnů.

„Zde ji máme: jaký bude následující řádek vzhledem k této řadě?“

Moderátor píše fixem na bílou tabuli čísla:

1

11

21

1211

111221

312211

Kamera detailně zabírá soutěžící, která se zatvářila pochybovačně.

„Hra… snadné to tedy není!“

„Nespěchejte, paní Ramirezová, času máte dost. Můžete si to rozmyslet do zítřka. A zde je jako nápověda klíčová věta, která vás navede správným směrem. Takže teď pozorně poslouchejte: ‚Čím je člověk chytřejší…, tím menší má šanci na úspěch’.“

Sál tleská, i když nechápe.

„Přátelé televizní diváci a divačky, i vy si vezměte do ruky pero,“ začíná se loučit moderátor. „A zítra se opět uvidíme!“

Jacques Méli?s přepnul na zprávy z regionu. Nějaká výrazně nalíčená žena s bezvadným účesem lhostejně odříkávala text ze čtecího zařízení: „Po brilantním úspěchu komisaře Jacquesa Méli?se v případu bratrů Saltových předložil prefekt Dupeyron návrh na policistovo povýšení a na to, aby mu byl udělen titul důstojníka řádu Čestné legie. Ze spolehlivého pramene vyplývá, že nyní tuto kandidaturu posuzuje ministerstvo spravedlnosti.“

Jacques Méli?s znechuceně vypnul televizor. Co má teď dělat? Dál si hrát na hvězdu a zazdít případ, nebo se zatvrdit, pokusit se zjistit pravdu a neohlížet se na dopad, jaký to bude mít na jeho pověst neomylného slídiče?

V hloubi dobře věděl, že nemá na výběr. Vnadidlo dokonalé vraždy účinkovalo až příliš silně. Popadl telefon.

„Halo, to je márnice? Dejte mi doktora…“ (Ze sluchátka se linula rozčilující hudba.) „Dobrý večer, doktore, potřebuji nechat udělat důkladnou pitvu těl bratrů Saltových… Ano, spěchá to!“

Zavěsil a vyťukal další číslo.

„Emile? Mohl bys mi sehnat záznamy o té novinářce z Nedělní ozvěny! No jo, té Laetitie Tentononc. Fajn, přijď za mnou za hodinu na patologii. Jo a ještě něco, Emile, jedna malá otázečka: čeho se v životě nejvíc bojíš…? Fakt? Vážně? To je psina. V životě by mě nenapadlo, že by se toho vůbec někdo mohl bát… Tak jo, poběž rychle.“

21. ENCYKLOPEDIE

INDIÁNSKÁ LÉČKA

Kanadští indiáni používají na medvědy jednu z nejjednodušších pastí. Spočívá v tom, že se za větev stromu zavěsí pomocí provazu velký kámen pomazaný medem. Když medvěd zpozoruje domnělou pochoutku, přiblíží se ke kameni a snaží se ho chytit údery tlap. Uvede tak kámen do kyvadlového pohybu, při němž ho kámen pokaždé udeří. Medvěd se rozčilí a bije do kamene stále prudčeji. A čím víc bije, tím větší rány dostává. Tak to trvá až do závěrečného úderu K.O.

Medvěd není schopen uvažovat následujícím způsobem: A co kdybych zastavil kolotoč násilí? Pouze pociťuje frustraci. Dostávám rány, tak je vracím! říká si. Proto se také tak strašně rozzuří. Přitom kdyby přestal bít tlapou, kámen by se zastavil a ve chvíli, kdy by se uklidnil, by si možná všiml, že jde jen o bezvládný předmět zavěšený na provaze. Pak už by stačilo překousnout tesáky provaz, dostat kámen na zem a potom z něj olízat med.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

22. MISE V CISTERNOVÉM SÁLE

Zde, ve čtyřicátém patře pod zemí, vládne tlačenice a nepřetržité hemžení. Srpen je v plném proudu a horko každého znervózňuje, dokonce i během noci, dokonce i v hloubce.

Vzrušené belokanské bojovnice bezdůvodně koušou kolemjdoucí. Dělnice běhají mezi pečovatelskými sály s vajíčky a sklady s medovatkou. V mraveništi Bel-o-kan panuje teplo.

Dav Belokanek proudí jako vlahá lymfa.

Skupina třiceti vzbouřenek nenápadně vstupuje do sálu mravenčích cisteren. Obdivně si prohlížejí své „zápasnice v sumu“. Mravenčí cisterny tvoří jakési obézní zlatavé plody ozdobené neprůsvitnými červenými pásy. Tyto plody vlastně představují do krajnosti vytažený chitin jedinců zavěšených ke stropu s hlavou nahoře a zadečkem dole.

Dělnice se činí jak při získávání vyživujícího nektaru, tak při plnění prázdných volátek.

Občas se zajde k cisternám nalokat sama královna Chli-pu-ni osobně. Její přítomnost nechává tento fenomenální hmyz, který díky své nehybnosti dospěl k filozofii pasivní rezistence, zcela lhostejným. Někdo tvrdí, že se těmto živočichům smrsknul mozek. Funkce si vytvoří orgán, avšak absence funkce orgán zničí. Mravenčí cisterny, jejichž jediným zaměstnáním je naplnit se nebo vyprázdnit, se postupně proměnily v binární stroje.

Kromě tohoto sálu nedokážou nic vnímat ani chápat. Narodily se v podřadné kastě cisteren a jako cisterny i zemřou.

Bylo by však možné je sundat dolů, dokud jsou ještě živé. K tomu stačí vyslat feromon s významem „migrace“. Mravenčí cisterny jsou zcela jistě nádržemi, ale nádržemi pohyblivými, naprogramovanými tak, aby souhlasily s tím, že budou v případě migrace dopravovány tam, kam je třeba.

Vzbouřenky si vyhlédly několik cisteren vyhovujícího vzrůstu. Přiblížily se k jejich tykadlům a vyslovily slovo „migrace“. V tom okamžiku se ohromný hmyzí jedinec pohnul, vyhákl nohy jednu po druhé od stropu a sestoupil na zem. Vzápětí se ho ujímá spousta dalších noh, aby se nesvalil.

Kam jdeme? ptá se jedna z cisteren.

Na jih.

Mravenčí cisterny nediskutují a nebrání vzbouřenkám, aby je odnášely. Ty musí za účelem transportu těchto polních lahví vytvořit šestičlenné skupiny, tak jsou těžké. A přitom jejich úsilí přinese užitek jen Prstům!

Dokážou to aspoň ocenit? dělá si starost 103 683.

Stěžují si, že jim jich nepřivádíme dost! odpoví jedna vzbouřenka.

Ti nevděčníci!

Komando opatrně sestoupilo do nižších pater. Konečně se objevuje miniaturní trhlina procházející žulovou podlahou. Z druhé strany se nachází sál, kde k nim promluví Doktor Livingstone.

103 683 se chvěje. To bude tak snadné mluvit se strašlivými Prsty?

Debata se však hned tak neuskuteční. Vzbouřenky začnou náhle pronásledovat stráže, které v této čtvrti provádějí rutinní obchůzku. Honem, nechávají cisterny svému osudu, aby mohly snadněji zmizet.

To jsou vzbouřenky!

Jedna vojínka poznala odlišnou vůni, kterou buřičky považovaly za nezjistitelnou. Výstražné feromony bijí na poplach a hned se rozpoutala honička.

Federální gardistky jsou rychlé, ale přesto se jim nedaří rebelky polapit. Tak staví zátarasy a snaží se je odříznout od některých cest, jako by je měly v úmyslu někam zavést.

Vojínky nutí komando běžet do vyšších pater zběsilou rychlostí. Patro minus čtyřicet, minus třicet, minus šestnáct, minus čtrnáct. Určitě se své oběti snaží nasměrovat k nějakému konkrétnímu místu. 103 683 tuší, že jde o léčku, ale nevidí žádné východisko. Před sebou má jediný východ. Jestli ho federálky nechaly volný, znamená to, že pro to mají své důvody! Ale co dělat jiného než se dát tudy?

Vzbouřenky vbíhají do sálu plného smrdutých štěnic a ohavností. Naskýtá se jim příšerný pohled, který jim nadzvedává tykadla.

Páchnoucí samičky štěnic se zády posetými malými dorzálními vagínami běhají všemi směry a přitom je pronásledují samci, mávající špičatým údem s propichovacím konečkem. O kus dál se do sebe navzájem vkliňují homosexuální samci v dlouhých zelených hroznech. Hemží se doslova všude a přitom se rozmnožují. Samci mají zvednuté propichovací údy, připravené prorazit chitin.

Vzbouřenky si nestačily uvědomit, co se s nimi děje, a už na ně ten prokletý hmyz dotírá a leze po nich. Jedna mravenčí samička se zhroutila, převálcovaná tlustou matrací smrdutých říjících štěnic. Žádná z nich nemá čas vyprostit si zadeček, aby se mohla bránit vystřelením kyseliny. Propichovací údy samečků štěnic jim prorážejí krunýře.

103 683 se zuřivě brání.

23. ENCYKLOPEDIE

ŠTĚNICE

Nejvíc ohromující formou zvířecí sexuality je pohlavní život štěnic domácích (Cimex lectularius). Takové perverznosti se nevyrovná lidská představivost žádného jedince. První zvláštnost: priapismus (chorobné ztopoření pyje). Štěnice domácí ani na okamžik neustává v páření. Někteří jedinci mají přes dvě stě styků za den.

Druhá zvláštnost: homosexualita a bestialita. Štěnice domácí špatně rozpoznávají své příbuzné, a ještě větší potíže jim dělá odlišit samce od samiček. Jejich pohlavní styky jsou z 50 % homosexuální, z 20 % k nim dochází s cizími živočichy a konečně v 30 % případů se samci páří se samičkami.

Třetí zvláštnost: penis s perforačními schopnostmi. Štěnice domácí jsou vybaveny dlouhým pohlavním údem se špičatým rohem. Pomocí tohoto nástroje podobajícího se injekční stříkačce samci propíchnou samici krunýř a vstříknou dovnitř své semeno, a to kamkoli, do hlavy, břicha, nohou, zad své paní, a dokonce i do jejího srdce! Tato operace sice zdraví samiček neohrožuje, ale jak za takových okolností otěhotní? A to právě vysvětluje…

Čtvrtá zvláštnost: těhotná panna. Zvnějšku se zdá být vagina samičky netknutá, a přesto jí do zad pronikl penis. Jak tedy samčí spermatozoidy v krvi přežijí? Ve skutečnosti většinu z nich zničí imunitní systém jako obyčejné cizí mikroby. Pro znásobení šancí, aby alespoň setina samčích gamet dorazila k cíli, je do samičky vstříknuto fenomenální množství spermatu. Pro srovnání uveďme, že kdyby měli samci štěnice lidský vzrůst, vydali by ze sebe při každé ejakulaci třicet litrů spermatu. I při takovém množství ho přežije jen velmi malé množství. Samičí pohlavní buňky ukryté v zákoutích tepen, zalezlé v žilách si počkají, až přijde jejich chvíle. Samička přečká zimu jako squatter u svých ilegálních nájemců. Na jaře se všechny spermatozoidy z hlavy, končetin a břicha instinktivně sejdou v okolí vaječníků, protrhnou jejich stěny a vniknou dovnitř. Cyklus pak bez nejmenšího problému pokračuje dál.

Pátá zvláštnost: samičky s mnohonásobnými pohlavními orgány. Ustavičnými perforacemi v kterémkoli místě mají samice štěnic celé tělo pokryté jizvami, připomínajícími hnědé trhliny uvnitř světlého kruhu. Jako terče! Tak lze přesně zjistit, kolik páření samička prodělala.

Příroda tyto ničemnosti podpořila vytvořením prapodivného přizpůsobení. Mutace, jež se objevovaly v průběhu generací, vyústily v něco neuvěřitelného. Dcery štěnic se začaly rodit s hnědými skvrnami na zádech, nacházejícími se uprostřed světlých fleků ve tvaru kruhu. Každé skvrně odpovídá receptakulum, „filiálka pohlaví“ přímo spojená s hlavním pohlavním orgánem. V současné době existuje tato zvláštnost na všech stupních vývoje štěnice – žádné jizvy, několik receptakulumových jizev při narození, skutečné druhotné vaginy na zádech.

Šestá zvláštnost: samoparoháčství. Co se děje, když samec perforuje samce? Sperma přežívá a podle svého zvyku si to hasí rovnou směrem k vaječníkům. Jenže je nenachází, a tak se hrne k chámovodům svého hosta a smísí se s jeho původními spermatozoidy. A jaký je výsledek? Při perforaci příští dámy jí pak pasivní samec vstříkne kromě svých vlastních spermatozoidů i sperma samce, s nímž měl homosexuální styky.

Sedmá zvláštnost: hermafroditismus. Příroda dělá na svém oblíbeném sexuálním morčeti neustále další a další podivné pokusy. I samci štěnice zmutovali. V Africe žije druh štěnice Afrocimex constrictus, jehož samci se rodí s drobnými sekundárními vagínami na zádech. Přesto nejsou plodní. Zdá se, že tyto druhotné pohlavní znaky jsou zde z důvodů ryze dekorativních, nebo aby podněcovaly k homosexuálním stykům.

Osmá zvláštnost: pohlaví-kanon, který střílí na vzdálenost. Vyskytuje se u některých druhů tropických štěnic Antochorides scolopelliens. Chámovod tvoří velkou a silnou šnekovitě stočenou rourku, v níž je semeno stlačeno. Poté je sperma velkou rychlostí vypuzeno speciálními svaly, které je vyloučí z těla. Takže když samec zahlédne samičku v několikacentimetrové vzdálenosti od sebe, zaměří penisem cílové vaginy na slečniných zádech. Vystříknuté semeno si razí cestu vzduchem. Tyto výstřely provází taková síla, že sperma dokáže prorazit krunýř, který je v těch místech tenčí.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

24. HONIČKA V PODZEMÍ

Než vzbouřenka zemřela, vyslala vonný výkřik, pronikavý a nepochopitelný:

Prsty jsou naši bohové.

Poté se spustila na celou délku končetin, takže její natažené tělo tvoří šestiramenný kříž.

Všechny její družky se jedna po druhé hroutí a 103 683 slyší, jak některé z nich opakují tutéž podivnou větu.

Prsty jsou naši bohové.

Rozzuřené štěnice jim prorážejí krunýře a znásilňují je před očima federálek, které viditelně nemají v úmyslu učinit přítrž mučení.

103 683 odmítá zemřít tak rychle. Rozhodně ne dřív, než zjistí, co znamená slovo „bohové“. Najednou ji popadla strašná zuřivost, mrská svými tykadly desítku štěnic, které se jí pověsily na hruď, a pak s rozběhem vráží skloněnou hlavou do skupiny vojaček. Moment překvapení zabral. Bojovnice jsou příliš zaujaté podívanou na krvavé orgie, než aby ji stihly zastavit. Přesto se neprodleně vzpamatovávají.

Ale 103 683 není v honičce žádnou začátečnicí. Vrhá se na strop a špičkou svých široce roztažených tykadel oškrabává stěnu. Odletují z ní vločky hlíny. Využívá toho, aby mezi sebou a svými pronásledovatelkami vytvořila opravdovou zeď z písku. Poté zaujala střeleckou pozici a skolila strážné, jimž se navzdory všemu podařilo projít. Avšak když jich několik společně překoná překážku, nemůže je jednou dávkou kyseliny pokropit všechny najednou. Ostatně její kapsa na kyselinu je nyní prakticky prázdná.

Sebrala veškerou energii a upaluje pryč.

To je vzbouřenka! Zastavte ji!

103 683 pospíchá chodbami, které jako by poznávala. A vtom jí dochází proč! Provádí dokonalé otočení čelem vzad. Opět je v sále cisteren. Její končetiny ji přirozeně nesly na cestu, kterou si o to lépe zapamatovala, protože ji právě vykonala v opačném směru.

Z nohy jí trochu teče krev. Za každou cenu se musí skrýt. Spása se nachází na stropě. Vylézá nahoru a pevně se přimáčkne k nohám jedné mravenčí nádrže. Cisterna ji svým objemem dokonale skryje právě ve chvíli, kdy do dolní části sálu vtrhly stráže.

Federálky tykadly prohledávají sebemenší zákoutí.

V tu chvíli vyhákne 103 683 jednu nohu mravenčí cisterny, která ji maskuje.

Co tě to napadá? táže se chabě dotyčná.

Migrace, odpoví sebejistě 103 683. A pak odepne druhou a ještě třetí nohu. Tentokrát však cisterna není naivně důvěřivá.

Cože, co… Okamžitě toho nech!

Federálky pod ní si všimly kalužinky průhledné krve. Pátravě se rozhlížejí. Jedna náhle ucítila, jak jí něco káplo na hlavu a zvedá tykadla.

A máme to, našla jsem ji!

103 683 horečně vytrhne ještě jednu nohu a pak další. Cisterna už drží jen na dvou drápech a propadá panice.

Dáš to okamžitě zpátky na místo!

Jedna federálka se otočila a nastaví zadeček do pozice, z níž by mohla mířit na strop.

103 683 se pomocí šavlovitých kusadel rázem zbavuje poslední nohy. Právě ve chvíli, kdy vojínka vystřelí, na ni padne oranžová cisterna. To způsobí dvojnásobný výbuch množství tekutiny. 103 683 sotva stačila seskočit ze svého hradu a po celé místnosti létaly kousky zadečku.

Objevují se nové federální vojínky. 103 683 váhá. Kolik jí ještě zbývá kyseliny? Tak na trojí vystřelení. Rozhodla se, že rozmetá cisternám nohy.

Zasáhla upínadla tří mravenčích nádrží a úspěšně je sestřelila. Ty padají a roztříští se přímo na honicí smečce. Jedné z nich, celé ulepené od medovatky, se přesto z chumlu daří vyprostit.

103 683 teď nemá žádnou kyselinu. Přesto zaujímá střeleckou pozici v naději, že tím svou soupeřku zastraší, a se stoickým klidem čeká na pálivý zásah, který ji dorazí.

Nic se však neděje. Že by se octla na suchu i její protivnice? Nastupuje boj zblízka. Obě samičky se do sebe zahryzávají kusadly, jimiž se pokoušejí přeseknout chitin. Dobyvatelka okraje světa je zkušenější. Převrací soupeřku na záda a táhne jí hlavu dozadu. Ale ve chvíli, kdy chce zasadit ránu z milosti, jí poklepe po zádech čísi noha, jako kdyby ji chtěl někdo požádat o trofolaxi.

Proč ji chceš zabít?

103 683 otočí tykadla, aby lépe identifikovala zdroj vysílání.

Nyní už ty přátelské vůně poznává.

Je tady královna osobně. Její dávná přítelkyně, s níž zažila mnohá dobrodružství, iniciátorka její první odysey…

Kolem se vynořují vojínky připravené bojovat, ale vládkyně vysílá nepatrný pach, kterým jim oznamuje, že tato samička je pod její ochranou.

Pojď za mnou, vybídne ji královna Chli-pu-ni.

25. VŠECHNO SE RÁZEM KOMPLIKUJE

Z hlasu zaznívá naléhavost.

„Následujte mě, prosím.“

Pod ostrým světlem zářivek leží vyrovnaná dvojitá řada mrtvol, každá vybavená cedulkou zavěšenou za palec u nohy. Sál vydává vůni éteru a věčnosti.

Fontainebleauská márnice.

„Tudy, pane komisaři,“ upozorňuje soudní lékař.

Procházejí mezi mrtvolami, některé jsou přikryté plastovým povlakem, jiné schované pod bílými prostěradly. Každá cedulka nese jméno a anotaci udávající datum a okolnosti smrti dotyčného – 15. března, ubodán nožem na ulici; 3. dubna, sražen autobusem; 5. května, sebevražda skokem z okna…

Zastavují se před třemi velkými palci, jejichž kovové štítky upřesňují, že patří Sébastienovi, Pierrovi a Antoinovi Saltovým.

Méli?s se už samou netrpělivostí neudržel.

„Zjistil jste, co způsobilo jejich smrt?“

„Více méně… Silný psychický šok. Řekl bych dokonce velmi silný.“

„Strach?“

„Možná. Nebo překvapení. V každém případě znásobený stres. Podívejte se na poznámky na tomhle papíru – všichni tři mají v krvi desetkrát vyšší hladinu adrenalinu, než je normální.“

Méli?se napadá, že novinářka měla pravdu.

„Takže zemřeli strachem…“

„Nezbytně ne, protože psychický šok nebývá jedinou příčinou úmrtí. Pojďte se na něco podívat.“ (Lékař položil na svítící desku stolu rentgenový snímek.) „Na rentgenu jsme konstatovali, že jejich těla jsou plná drobounkých otevřených ranek.“

„Co je mohlo způsobit?“

„Jed. Určitě jed, ale jed nového druhu. Například u kyanidu se setkáváme jen s jednou rozsáhlou lézí, zatímco tady je jich spousta.“

„Jaká je tedy podle vás diagnóza, doktore?“

„Možná se vám to bude zdát divné. Řekl bych, že první příčinou úmrtí bylo prudké rozrušení a druhou následné žaludeční a střevní krvácení, rovněž smrtelné.“

Muž v bílém plášti si složil poznámky a podal komisaři ruku.

„Ještě jedna otázka, doktore. Čeho se ze všeho nejvíc bojíte?“

Lékař si povzdychl.

„Ach, já už toho viděl tolik! Momentálně se mě nic doopravdy nedotkne.“

Komisař Méli?s se rozloučil a opustil márnici se žvýkačkou v ústech a s pocity ještě větší bezradnosti, než když tam vstupoval. Věděl, že má co do činění se silným soupeřem.

26. ENCYKLOPEDIE

ÚSPĚCH

Ze všech zástupců Země nejlépe uspěli mravenci. Zaujímají rekordní počet ekologických nik. S mravenci se setkáváme v pouštních stepích, na hranici polárního kruhu stejně jako v rovníkových džunglích, evropských lesích, horách, propastech, okolí sopek, na plážích oceánů, a dokonce i přímo v lidských příbytcích. Příkladem mimořádné přizpůsobivosti těchto živočichů je fakt, že aby vydržel vysoké teploty saharské pouště, jež mohou dosahovat až 60 °C, vyvinul si mravenec z rodu Cataglyphis jedinečné techniky přežití. Pohybuje se po dvou nohách z šesti, aby si je na rozžhavené půdě nespálil. Zadržuje dech, aby zbytečně nepřicházel o vlhkost a nezpůsobil si dehydrataci. Neexistuje jediný kilometr země, na němž by nebyli mravenci. Mravenec je jedinec, který postavil na povrchu zeměkoule nejvíc měst a vesnic. Dokázal se přizpůsobit všem svým predátorům a všem klimatickým podmínkám – dešti, vedru, suchu, zimě, vlhku i větru. Nedávný výzkum prokázal, že třetina živočišné biomasy a amazonského pralesa je tvořena mravenci a termity. A to v poměru osm mravenců na jednoho termita.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

27. KRÁLOVSKÉ SHLEDÁNÍ

Vrátné s plochou hlavou se rozestupují a nechávají je projít. V této chvíli kráčejí bok po boku dřevěnými chodbami Zakázaného města. 103 683, bojovnice, která se před více než rokem zúčastnila posledního útoku na Bel-o-kan, a její královna, jež jí o sobě od té doby nikdy nedala žádné zprávy. Zapomněla snad na jejich dávné přátelství?

Vstupují do královské síně. Chli-pu-ni přeorganizovala příbytek své matky, vyčalounila ho krásným sametem, pocházejícím z vnitřní stěny kaštanové slupky. Uprostřed sálu je vystaven objekt skýtající úděsný pohled – duté, průsvitné tělo Belo-kiu-kiuni, jejich vlastní matky!

V análech mravenců je to nepochybně poprvé, co královna žije neustále v těsné blízkosti zachované mrtvoly vlastní rodičky. Dokonce té, proti níž kdysi vstoupila do války a nad níž zvítězila.

Chli-pu-ni a 103 683 se usazují přímo ve středu místnosti dokonale oválného půdorysu. Konečně k sobě navzájem přibližují tykadla.

Naše setkání není náhodné, prohlašuje vládkyně. Svou elitní bojovnici hledá už dlouho. Potřebuje ji. Chce zahájit rozsáhlé křížové tažení proti Prstům, zničit všechna hnízda, která si postavily za východním okrajem světa. 103 683 je k vedení rezavého vojska do země Prstů tou nejzpůsobilejší.

Vzbouřenky mluvily pravdu. Chli-pu-ni chce skutečně proti Prstům rozpoutat významnou válku.

103 683 váhá. Jistě, hoří netrpělivostí vyrazit na Východ. Ale také je tady ten hrozný, v jejím těle pevně usazený strach a hrozí, že se každým okamžikem znovu objeví. Strach z Prstů.

Během celé hibernace, jež po jejím dobrodružství následovala, se jí zdálo jen o Prstech, obřích růžových koulích, pohlcujících celá města, jako kdyby to byly jen nepatrné kořisti! 103 683 zažila těžká probuzení ze spánku se zvlhlými tykadly.

Co se děje? ptá se královna.

Bojím se Prstů, které žijí za okrajem světa.

Co je to strach?

To je přání neocitnout se v situacích, které nemůžeme ovládat.

V tu chvíli jí Chli-pu-ni začíná vyprávět, jak při čtení Matčiných feromonů našla mezi nimi jeden, který to slovo taky zmiňuje. „Strach“. Tenhle feromon vysvětluje, že když se jedinci nejsou schopní navzájem pochopit, znamená to, že mají jedni z druhých „strach“.

A až se podle Belo-kiu-kiuni nad strachem z druhého podaří zvítězit, spousta věcí považovaných za nemožné se pak stane dokonale proveditelnými.

103 683 v tom poznává typický aforismus, milý bývalé královně. Mírným pohybem pravého tykadla se Chli-pu-ni táže: mohl by strach způsobit, že by bojovnice nebyla schopná tohle křížové tažení vést?

Ne. Zvědavost je silnější než strach.

Chli-pu-ni se uklidnila. Bez zkušenosti její někdejší přítelkyně by tažení nezačalo dobře.

Kolika bojovnic bude podle tebe potřeba na zabití všech Prstů na Zemi?

Ty si přeješ, abych zabila všechny Prsty na Zemi?

Ano. Samozřejmě, Chli-pu-ni si to přeje. Prsty musí být vymýceny, vyhlazeny ze zemského povrchu. Jako pitomí obří paraziti, jimiž jsou. Rozčiluje se, smotává a rozbaluje tykadla. Naléhá – Prsty představují nebezpečí nejenom pro mravence, ale pro všechny živočichy, všechny rostliny, všechny minerály vůbec. Ví to, cítí to. Je přesvědčena o správnosti své věci.

103 683 jí vyhoví. Pouští se do rychlého odhadu. K přemožení jediného Prstu je třeba nejméně pěti milionů dobře vycvičených bojovnic. A ona je přesvědčena o tom, že Prstů existují nejméně… čtyři stáda, to je dvacet Prstů na Zemi!

Sotva postačí sto milionů bojovnic.

103 683 zase vidí ohromný černý pás, na němž nic neroste. A všechny průzkumnice jedním rázem slisované jako ty nejtenčí listy v rámusu vibrací a uhlovodíkového kouře.

I tohle představuje okraj východního světa.

Královna Chli-pu-ni nechává ve vzduchu viset ticho. Popojde po svatební síni několik kroků, špičkou kusadel ohmatává obilné klasy. Když se konečně otočí se skloněnými tykadly, ujišťuje svou bývalou družku, že diskutovala s mnoha mravenci, aby je přesvědčila o nutnosti tažení. Nemá žádnou politickou pravomoc. Ona jen dává návrhy. Rozhoduje společenství. Ostatně všechny její sestry a dcery její hledisko nesdílejí. Obávají se, že by zase mohly vypuknout války s trpasličími mravenci a termity. Nepřejí si, aby tažení nechalo Federaci bez možnosti obrany.

Chli-pu-ni hovořila s mnoha belokanskými agitátorkami. Snažily se, jak mohly, královna také. Společně dospěly k číslu představujícímu osmdesát tisíc.

Osmdesát tisíc legií?

Ne, osmdesát tisíc bojovnic. Co se týče jí samotné, Chli-pu-ni si myslí, že takový počet bohatě stačí. Pokud se 103 683 jeví skutečně tak směšně nízký, královna dá souhlas k ještě dalšímu agitování, aby mohlo práci opustit dalších sto až dvě stě tisíc bojovnic navíc. Ale to je maximum, které se jí může podařit získat!

103 683 přemýšlí. Královna si neuvědomuje, o jak rozsáhlou akci jde! Osmdesát tisíc bojovnic k napadení všech Prstů na Zemi je přece nesmysl!

Avšak hlodá v ní věčná zvědavost. Jak si může nechat ujít tak vzácnou příležitost? Snaží se nějak vzpružit. Nakonec s osmdesáti tisíci bojovnic bude mít k dispozici výpravu velkého významu. Trochu odvahy, a je to! Určitě se jí nepodaří zabít všechny Prsty, ale na druhou stranu bude mít mnohem lepší představu o tom, kdo vlastně jsou a jak fungují.

Souhlas s osmdesáti tisíci bojovnic. 103 683 by si přesto přála položit královně dvě otázky. K čemu je tohle tažení? A k čemu všechna ta animozita vůči Prstům, když si jich Matka Belo-kiu-kiuni tolik vážila?

Královna vykročí směrem k chodbě, která vychází ze zadní části síně.

Pojď. Ukážu ti Chemickou knihovnu.

28. LAETITIA SE SKORO OBJEVUJE

Místnost byla hlučná, zakouřená, přecpaná stoly, židlemi a kávovary.

Ozýval se klapot klávesnic, hekání lidských trosek povalující se na lavicích, hlasité protesty individuí visících na mřížích svých klecí, že takhle by to nešlo a že chtějí zavolat svému advokátovi.

Z nástěnky zíraly tváře se zločineckým výrazem a u každé fotografie byla uvedená suma vypsaná za dopadení. Výše odměny se pohybovala mezi tisícem a pěti tisíci franků. Tato čísla byla spíš skromná, když se uváží, že člověk ve svém těle skrývá organické produkty (ledviny, srdce, hormony, krevní cévy a různé tekutiny), jejichž obchodní cena tvořená součtem všech položek by se blížila spíš pětasedmdesáti tisícům franků.

Když se na komisariátu objevila Laetitia Wellsová, zvedlo se mnoho párů očí. Takto její přítomnost účinkovala vždycky.

„Promiňte, prosím, kde je kancelář komisaře Méli?se?“

Poskok v uniformě ji požádal, aby mu nejdřív ukázala písemné předvolání, a pak odpověděl:

„Tamhle, vzadu, před záchody.“

„Děkuji.“

Jakmile prošla jeho dveřmi, pocítil komisař něco jako píchnutí u srdce.

„Hledám komisaře Méli?se,“ oznámila.

„To jsem já.“

Pohybem ruky ji vyzval, aby se posadila.

Nemohl se vzpamatovat. Nikdy, nikdy v životě neviděl tak krásné děvče. Ani jeden z jeho úlovků, ať už nedávných, či minulých, jí nesahal ani po kotníky.

To, co bilo do očí na prvním místě, byly její duhovky slézové barvy. Po nich následoval obličej madony, útlé tělo a obláček vůně, která z něj vycházela. Chemik by v ní určil přítomnost bergamotu, vetiveru, mandarinky, galoxydu a santalového dřeva, to vše ještě zvýrazněné špetkou pižma z pyrenejského kozorožce. Jacques Méli?s ji mohl jen s rozkoší vdechovat.

Nechal se unášet jejím hlasem dřív, než pochytil obsah slov. Co to říkala? Usilovně se snažil vzpamatovat. Jeho mozek naplňovalo tolik vizuálních, sluchových a čichových vjemů…

„Děkuji vám, že jste přišla,“ vykoktal nakonec.

„Já jsem vděčná vám, který jste tak skoupý na rozhovory, že jste s tímhle interview souhlasil.“

„Ne, ne, hodně vám toho dlužím. Otevřela jste mi oči v pohledu na tenhle případ. Bylo nanejvýš spravedlivé vás přijmout.“

„Skvělé. Jste charakter. Mohla bych si náš rozhovor nahrávat?“

„Jak chcete.“

Rozhovořil se. Z úst mu vycházela nic neříkající slova, byl jako zhypnotizovaný bílou tváří mladé ženy, jejími velmi tmavými vlasy ostříhanými na Louise Brooksovou, s těžkou ofinou, jejíma protáhlýma očima slézové barvy, posazenýma nad vysokými lícními kostmi. Plné rty si zvýraznila nenápadnou růžovou rtěnkou. Švih jejího purpurového kostýmku jednoznačně ukazoval na prvotřídního krejčího. Její šperky, držení těla, všechno na ní prozrazovalo, že je Někdo.

„Mohla bych si zapálit?“

Přikývl na znamení souhlasu, přisunul k ní popelník a ona se rozmáchla drobnou tepanou špičkou na cigarety. Zapálila si a vypustila modrý obláček kouře opiově nasládlé vůně. Pak vytáhla z kabelky zápisník a pustila se do vyptávání.

„Dozvěděla jsem se, že jste nakonec požádal o provedení pitvy. Je to pravda?“

Přikývl.

„Co z ní vyplynulo?“

„Strach plus jed. Svým způsobem jsme měli oba pravdu. Pokud jde o mě, myslím si, že pitvy nejsou univerzální řešení. Nemohou nám prozradit všechno.“

„Prokázal rozbor krve stopu jedu?“

„Ne. Negativní. Ale to nic neznamená, existují i nezjistitelné jedy.“

„Našel jste na místě činu nějaké vodítko?“

„Ne.“

„Stopy po vloupání?“

„Nic takového.“

„Něco v mobilním telefonu?“

„Jak už jsem uvedl v písemném prohlášení vydaném agenturou, Sébastien Salta přicházel o velké sumy peněz ve hře.“

„Jaký je váš soukromý názor na tenhle případ?“

„Už žádný nemám… Ale mohl bych se vás teď na něco zeptat já? Vypadá to, jako byste se poptala u psychiatrů…“

V jejích slézových panenkách četl překvapení.

„Výborně, jste dobře informovaný!“

„To mám v popisu práce. Zjistila jste, co by mohlo třem lidem nahnat takový strach, aby je to dokázalo na místě zabít?“

Zaváhala.

„Jsem novinářka. Moje práce spočívá v tom, že shromažduju zprávy od policie, ne že jí je dávám.“

„Dobrá, řekněme, že by šlo o prostou výměnu, ale pochopitelně na to nemusíte přistupovat.“

Narovnala si zkřížené štíhlé nohy v hedvábných punčochách.

„Čeho se nejvíc bojíte vy, pane komisaři?“ (Zadívala se na něj zespodu, jak se naklonila, aby si odklepla popel do popelníku.) „Ne, neodpovídejte. Je to příliš intimní. Moje otázka byla dost nevhodná. Strach je tak složitý pocit. Je to prvotní emoce jeskynních lidí. Strach je něco prastarého a velmi mocného. Zakořeňuje se v naší představivosti, a my ho nedokážeme držet pod kontrolou.“

Několikrát z cigarety silně potáhla a pak ji zamáčkla. Opět zvedla hlavu a usmála se na něj.

„Pane komisaři, myslím, že stojíme před hádankou odpovídající naší úrovni. Napsala jsem ten článek, protože jsem se obávala, abyste ji nenechal zmizet.“ (Vypnula magnetofon.) „Pane komisaři, neřekl jste mi nic, co bych už nevěděla. Něco vám prozradím.“ (Už vstávala.) „Tenhle případ bratrů Saltových je mnohem zajímavější, než si myslíte. Brzy v něm dojde k novým a dost nečekaným zvratům.“

Trhnul sebou.

„Co o tom víte?“

„To můj malíček…,“ prohlásila, přivřela slézové oči a roztáhla kouzelné rty do tajemného úsměvu.

Pak s pružností kočkovité šelmy zmizela.

29. SHÁŇKA PO OHNI

103 683 nikdy nebyla v Chemické knihovně. To místo skutečně působí velkolepě. Vajíčka naplněná živnou tekutinou stojí vyrovnána v řadách táhnoucích se do nedohledna. Každé skrývá jedinečná svědectví, popisy a myšlenky. Zatímco postupují vpřed mezi policemi, Chli-pu-ni vypráví. Zjistila, že když se Matka Belo-kiu-kiuni zmocnila Zakázaného města Bel-o-kanu, komunikovala s podzemními Prsty. Matka byla Prsty slepě posedlá. Domnívala se, že tvoří zvláštní civilizaci. Živila je a za to se odnich učila podivné věci. Například se od nich dozvěděla o existenci kola.

Pro královnu Belo-kiu-kiuni byly Prsty užiteční živočichové. Jak se mýlila! Chli-pu-ni se o tom přesvědčila. Všechna svědectví se shodují v tom, že právě Prsty zapálily Bel-o-kan, a tedy zabily Belo-kiu-kiuni, jedinou královnu, která se je snažila pochopit.

Smutnou pravdou je, že jejich civilizace je založena na… ohni. Právě proto s nimi Chli-pu-ni už nechtěla vést žádný rozhovor, ani je nechtěla živit. Právě proto také nechala zapečetit průchod vedoucí žulovou podlahou. Právě proto je rozhodnutá smést je z povrchu Země.

Přicházející zprávy stále častěji zdůrazňují jednu a tutéž informaci – Prsty zažíhají ohně, hrají si s ohněm, pomocí ohně vyrábějí různé předměty. Mravenci nemohou dovolit, aby v tom tito nesmyslní tvorové pokračovali. To by znamenalo jít přímo vstříc apokalypse. Zkušenost města Bel-o-kanu to prokázala.

Oheň…! 103 683 se zachvěla odporem. Lépe teď chápe posedlost Chli-pu-ni. Všechny příslušnice mravenčího rodu vědí, co je oheň. Kdysi objevily tento živel i ony. Jako lidé – náhodou. Do jednoho keře udeřil blesk. Vznícená větvička spadla do trávy. Jedna mravenčí samička se k ní přiblížila, aby si ten kousek slunce, kterým zčernalo všechno kolem, lépe prohlédla.

Mravenci se snaží všechno neobvyklé přinést do hnízda. Tento první pokus nevyšel. Následující také ne. Cestou plamínek pravidelně zhasl. A pak, jak se samičky zmocňovaly čím dál delších větévek, podařilo se jisté obezřetné průzkumnici jednu přinést až k okraji mraveniště. Dokázala, že kousíčky slunce lze přenášet. Její sestry ji radostně přivítaly.

Oheň, taková nádhera! Přinášel energii, světlo, teplo. A hrál tak krásnými barvami! Rudou, žlutou, bílou a dokonce i modrou.

To se přihodilo ne zase tak dávno, před sotva padesáti miliony let. U různých druhů společenského hmyzu si na to ještě pamatují.

Mělo to však háček – plamen nikdy nevydržel. A tak bylo třeba čekat, až udeří další blesk. Ten však bohužel často doprovázel déšť, který oheň uhasil.

Aby lépe ochránila svůj žhoucí poklad, napadlo jednu samičku zanést si ho do svého města z větviček. Nešťastná iniciativa! Oheň hořel jistě déle, ale zároveň okamžitě způsobil požár větvičkových kupek a zavinil smrt tisíců vajíček dělnic a bojovnic.

Tentokrát novátorku neoslavovali. Ale popravdě to byly teprve začátky sháňky po ohni. Takoví jsou mravenci. Vždy začínají tím nejhorším řešením, a teprve později, postupnými úpravami, dospějí k tomu nejlepšímu.

Mravenci se tímto problémem dlouhodobě zabývali.

Chli-pu-ni vyjímá paměťové feromony, v nichž jsou jejich práce uloženy. Nejdřív si všimli, že oheň je velmi nakažlivý. Stačilo, aby se k němu někdo přiblížil, a v tu ránu sám vzplál. Zároveň byl paradoxně velmi nestálý. Stačilo obyčejné zamávání motýlích křídel, a už z něj zbyl je černý dým, který se rozplynul ve vzduchu. Když si mravenci přáli uhasit oheň, nejpohodlnější pro ně bylo postříkat ho ještě slabě koncentrovanou kyselinou mravenčí. Kutilky předchůdkyně, které polévaly uhlíky příliš silnou kyselinou, se rychle proměnily v hořáky a posléze v živé pochodně.

Později, když uběhlo sedm set padesát milionů let, mravenci zase při pokusech všeho druhu učinili objev, i tentokrát čirou náhodou (což je forma jejich vědeckého poznání), že oheň lze „postavit“, aniž přitom bylo třeba čekat, až udeří blesk. Při tření dvou velmi suchých listů si jedna dělnice všimla, že se z nich začalo kouřit a pak se vznítily. Tento pokus se opakoval a zkoumal. Nyní už mravenci uměli zapálit oheň, kdykoli se jim zachtělo.

Po tomto úžasném objevu následovala euforie. Každé hnízdo nacházelo téměř denně nějaké jeho nové využití. Oheň pomáhal ničit překážející stromy, drobil nejtvrdší stavební materiály, dodával mravencům energii na konci hibernace, léčil některé nemoci a obvykle přikrášloval barvu věcí. Nadšení začalo ochabovat ve chvíli, kdy došlo k neodvratnému objevu využití ohně pro vojenské účely. Čtyři mravenčí bojovnice vyzbrojené dlouhou zapálenou větévkou byly od té doby schopné zničit město protivníka s milionem obyvatel za necelou půlhodinu!

Také docházelo k lesním požárům. Mravenci nedokázali nakažlivost plamene uhlídat. Jakmile něco začalo hořet, stačil k rozdmýchání ohně závan větru a mravenčí hasiči se svým proudem slabě koncentrované kyseliny pak nezmohli skoro nic, aby požár dostali pod kontrolu.

Vzplanul keř a oheň hned přeskakoval ze stromu na strom, takže za jeden den už to nebylo tři sta tisíc uhořelých jedinců, ale třicet tisíc mravenišť, jež lehla načernalým popelem.

Tato metla ničila všechno – nejmohutnější stromy, největší živočichy, a dokonce i ptáky. Takže radostné zanícení vystřídalo odmítnutí. Naprosté. Svorné. Radost prvních dnů vzala za své! Oheň byl příliš nebezpečný. Veškerý společenský hmyz se shodl na uvalení klatby a na prohlášení ohně za nebezpečné tabu.

Nikdo už se nesměl k ohni přibližovat. Když do stromu udeřil blesk, bylo nařízeno vzdálit se co nejdál. Když vzplály suché větvičky, měl každý povinnost snažit se je uhasit. Instrukce se dostaly i přes oceány. Všichni mravenci z celé planety, všechen hmyz se brzy dozvěděl, že musí před ohněm utéci, a hlavně se nesmí pokoušet stát se jeho pánem.

Zbylo pouhých několik druhů mušek a motýlů, které plameny ještě přitahovaly. Ale u nich to bylo proto, že světlo pro ně představovalo drogu.

Ostatní přísně dodržovali zákazy. Pokud se nějaké hnízdo nebo jedinec pletli do využití ohně ve válce, všichni ostatní, žádné druhy nevyjímaje, velké ani malé, se okamžitě spojovali, aby ho porazili.

Chli-pu-ni paměťový feromon odložila.

Prsty zakázanou zbraň použily a používají ji stále při každé své činnosti. Civilizace Prstů je civilizací ohně. Musíme ji tedy zničit dřív, než zapálí celý les.

Královna vydává pach nezlomného přesvědčení.

103 683 cítí rozpaky. Podle samotné Chli-pu-ni představují Prsty přechodný jev. Dočasné nájemníky zemského povrchu. A docela jistě nájemníky pomíjivé. Jsou tady jen tři miliony let a příliš dlouho už zde nejspíš nezůstanou.

103 683 si čistí tykadla.

Normálně se mravenci o ostatní živočišné druhy nestarali, nechávali jejich generace na zemské kůře žít, umírat a střídat se. Tak proč to tažení?

Jsou příliš nebezpečné, naléhá Chli-pu-ni. Nemůžeme čekat, až samy vyhynou.

Zdá se, že existují Prsty, které žijí pod Městem, upozorňuje 103 683.

Jestli chce Chli-pu-ni svalovat vinu na Prsty, tak proč nezačne těmihle?

Královnu udivuje, že bojovnice o tom tajemství ví. Pak se snaží ospravedlnit. Prsty tam dole nepředstavují žádnou hrozbu. Netuší, jak se dostat ven z té jejich díry. Jsou tam zablokované. Stačí je nechat zemřít hlady, a problém se vyřeší sám od sebe. Možná jsou z nich v tuhle chvíli už mrtvoly.

To by byla škoda.

Královna zvedá tykadla.

Proč? Ty máš Prsty ráda? Tvoje cesta na okraj světa ti umožnila s nimi komunikovat?

Bojovnice se staví na odpor.

Ne. Ale byla by to škoda pro zoologii, protože neznáme mravy a morfologii těchhle obřích živočichů. A byla by to škoda i pro křížové tažení, protože se vydáme na konec světa a sotva přitom budeme vědět, kdo jsou naši protivníci.

Královna vypadá znepokojeně. Bojovnice se nevzdává výhody.

Vždyť je to terno! Máme přímo doma k dispozici hnízdo Prstů. Tak proč toho nevyužít ve svůj prospěch?

To Chli-pu-ni nenapadlo. 103 683 má pravdu. To je fakt, tyhle Prsty jsou koneckonců jejími vězni, zrovna jako roztoči, které zkoumá v zoologickém sále. Roztoči, uvěznění ve skořápce lískového oříšku, jí slouží jako vivárium pro něco nekonečně malého. Prsty, uvězněné v jejich jeskyni, jí nabízejí příklad nekonečně velkého…

Královna je na okamžik v pokušení bojovnici poslechnout, řídit chladně svůj „Prstín“, zachránit poslední Prsty, pokud ještě nějaké přežily, a případně s nimi dokonce znovu navázat dialog. Ve prospěch vědy.

A proč si je neochočit? Neproměnit je v obrovská jízdní zvířata? Nepochybně by si je dokázala výměnou za potravu podmanit.

Náhle se však stalo něco neočekávaného.

Z ničeho nic se odkudsi vynořila mravenčí kamikadze a vrhla se na Chli-pu-ni, aby jí ukousla hlavu. 103 683 v královražedkyni poznává jednu vzbouřenku ze stáje pro brouky nosorožíky. 103 683 se vymrští a srazí troufalou útočnici seknutím šavlovitými kusadly ještě dřív, než se jí podaří její zločin dotáhnout do konce.

Královna zůstala chladnokrevně klidná.

Podívej se, čeho jsou Prsty schopné! Udělaly ze samiček s vůní kamene fanatičky schopné zavraždit vlastní panovnici. Vidíš, 103 683, s nimi se nesmí mluvit. Prsty nejsou živočichové jako ostatní. Jsou příliš nebezpečné. Mohou nás zabít i svými slovy.

Chli-pu-ni upřesňuje, že je informovaná o existenci vzbouřeneckého hnutí, jehož členky dál komunikují s Prsty, zápasícími se smrtí pod podlahou. Ostatně právě takto je studuje. Do společenství vzbouřenek se infiltrovaly špionky, které jí prokazují oddanost, a starají se o to, aby měla čerstvé zprávy o všem, co vyjde z Prstína. Chli-pu-ni ví, že 103 683 vešla ve spojení s buřičkami. Považuje to za dobrou věc. Bojovnice jí může i takto přispět svou pomocí.

Královražedná rebelka ležící na zemi sbírá zbytek sil a vysílá poslední poselství.

Prsty jsou naši bohové.

Konec. Je mrtvá. Královna očichává mrtvolu.

Co znamená slovo „bohové“?

To by 103 683 také ráda věděla. Královna přechází dlouhými kroky po královské síni a dokola opakuje, že zabít Prsty se ukazuje jako čím dál nezbytnější cíl. Vyvraždit je. Všechny do jednoho. Spoléhá na svou zkušenou bojovnici, že se jí tento nejdůležitější úkol podaří splnit.

Výborně. 103 683 potřebuje na shromáždění svých oddílů dva dny. A pak plnou parou vpřed. Vzhůru na všechny Prsty světa!

30. BOŽÍ ZPRÁVA

Zvětšete své obětiny,

riskujte své životy, obětujte se,

Prsty jsou důležitější než královna nebo vajíčka.

Nikdy nezapomeňte, že

Prsty jsou všudypřítomné a všemocné.

Prsty mohou všechno, neboť Prsty jsou bohové.

Prsty mohou všechno, neboť Prsty jsou velké.

Prsty mohou všechno, neboť Prsty jsou mocné.

Taková je pravda!

Autor tohoto poselství rychle opustil přístroj dřív, než by ho tam mohli objevit ostatní.

31. DRUHÁ RÁNA

Caroline Nogardová neměla ráda jídla v rodinném kruhu. Měla naspěch, aby byla večeře brzy za ní a ona mohla v klidu pokračovat ve svém „díle“.

Kolem ní se gestikulovalo, klábosilo, žvýkalo, podávalo si to jídla a hádalo se to o problémech, které jí byly zoufale k smíchu.

„Takové horko!“ postěžovala si její matka.

„Ten chlápek v televizní předpovědi počasí hlásil, že vedra teprve začínají. To bude asi tím znečištěným ovzduším na konci 20. století,“ doplnil její otec.

„To je tátova chyba. V jeho době, v devadesátých letech, se nezřízeně znečišťovalo ovzduší. Celou jeho generaci by za to měli tahat po soudech,“ odvážila se sestřička.

Byli u stolu jenom čtyři, ale ti tři Caroline Nogardové úplně stačili, aby ji udolali.

„Za chvíli jdeme do kina. Chceš jít s námi, Caro?“ navrhla jí matka.

„Ne, díky, mami. Mám doma práci.“

„V osm večer?“

„Ano. A důležitou.“

„Jak je libo. Jestli radši zůstaneš sama, než by ses šla s námi pobavit, jen proto, abys mohla do noci makat, máš na to nejsvrchovanější právo…“

Už nemohla vydržet netrpělivostí, když za nimi konečně zavřela dveře na dva západy. Rychle běžela najít kufr, vyndala z něj skleněnou kouli plnou granulí, vysypala její obsah do kovové nádržky, kterou dala hřát nad Bunsenův plynový kahan.

Získala tak hnědou kaši. Z ní se uvolnil vzduch a po něm následoval šedivý kouř, pak plamen, zpočátku zkalený kouřem, nakonec krásný, jasný, čistý plamen.

Tento postup byl nepochybně poněkud archaický, ale v tomto stadiu jiný neexistoval. Spokojeně si prohlížela své dílo, když vtom zadrnčel zvonek.

Otevřela vousatému muži se sytě rusými vousy. Téměř rudými. Maximilien MacHarious nařídil dvěma velkým chrtům, jejichž stříbrná vodítka držel v ruce, aby si lehli, a zeptal se ještě dřív, než stačil pozdravit:

„Je to připravené?“

„Ano, poslední operace jsem dokončila doma, ale hlavní úpravy se dělaly v laboratoři.“

„Skvěle. Nebyly s tím potíže?“

„Ani v nejmenším.“

„Nikdo o tom neví?“

„Nikdo.“

Vylila horkou látku, která se mezitím zbarvila okrově, do lahve s tlustým sklem a podala mu ji.

„O všechno se postarám. Teď si můžete odpočinout,“ pravil.

„Na shledanou.“

Se spikleneckým výrazem zmizel se svými dvěma chrty ve výtahu.

Když Caroline Nogardová zase osaměla, pocítila úlevu, jako by z ní spadla velká tíha. Pomyslela si, že nyní už je nemůže nic zastavit. Uspějí tam, kde tolik jiných selhalo.

Nalila si vychlazené pivo a dlouho si ho vychutnávala. Poté si svlékla pracovní plášť a navlékla si růžový župan. Na jednom rukávu si všimla drobounké dírky čtvercového tvaru. Spravené to bude mít raz dva. Vzala si nit a jehlu a posadila se před televizor.

Právě dávali „Chytáky pro chytré hlavy“. Caroline Nogardová si zapnula přijímač televize.

Na obrazovce stále ještě byla paní Ramirezová se způsoby průměrné Francouzky a tak autentickou plachostí, když sdělovala svá řešení nebo logické procesy, které ji k nim dovedly.

Moderátor předvedl své obvyklé číslo:

„Jak to, vy jste to neuhodla? Dobře si prohlédněte tenhle obraz a povězte televizním divákům, co vás napadá při pohledu na tento sled čísel.“

„Totiž, víte, je to opravdu zvláštní problém. Jde o trojúhelníkovou posloupnost, která vychází z prosté jednotky a směřuje k něčemu mnohem složitějšímu.“

„Výborně, paní Ramirezová! Jste na dobré cestě, tak pokračujte a uvidíte, že na to přijdete!“

„Na začátku je tohle číslo jedna. Jako kdyby to byl… Skoro jako kdyby to byl…“

„Televizní diváci vás poslouchají, paní Ramirezová! A palce vám drží i publikum tady v sále.“

Bouřlivý potlesk.

„Do toho, paní Ramirezová! Co jako kdyby to byl?“

„Posvátný text. Jednička se rozdělí a jsou z ní dvě čísla, z nichž pak vzniknou čtyři čísla. Je to trochu…“

„Je to trochu?“

„Jako předzvěst zrození. Původní vajíčko se nejdřív rozdělí na dvě, pak na čtyři části, pak se stane ještě složitější. Intuitivně ve mně tenhle obraz vyvolává představu zrození, bytosti, která se objeví a pak se rozvine. Je to dost metafyzické.“

„Přesně tak, paní Ramirezová, přesně tak. Dostala jste od nás takovou nádhernou hádanku! Hodnou vašeho důvtipu a ovací publika.“

Potlesk.

Moderátor se snažil udržet napětí.

„A jakým zákonem se tahle posloupnost řídí? Jaká je mechanika tohoto zrození, paní Ramirezová?“

Zkormoucený výraz soutěžící.

„Nenapadá mě teď… No, použila bych žolíka.“

Sálem proběhl zklamaný šepot. To bylo poprvé, co měla paní Ramirezová výpadek.

„Jste si jistá, paní Ramirezová, že chcete obětovat jednoho ze svých žolíků?“

„A co jiného mi zbývá!“

„Taková škoda, paní Ramirezová, po tom, co jste urazila tak krásný kus cesty bez jediné chybičky…“

„Tahle hádanka je dost zvláštní. Stojí za to, aby se u ní člověk zdržel. Takže dávám žolíka, abyste mi pomohl.“

„Výborně. Úplně první věta, kterou jsme vám dali, zněla: ‚Čím je člověk chytřejší, tím menší má šanci na úspěch’. Druhá věta je následující: ‚Je třeba zapomenout na všechno, co známe’.“

Zkormoucený výraz soutěžící.

„A to znamená co?“

„Tak to už je na vás, abyste na to přišla, paní Ramirezová. Abych vám pomohl, řeknu vám, že stejně jako při psychoanalýze musíte provést čelem vzad uvnitř vašeho mozku. Zjednodušte to. Nahradte prázdnem mechanismy logiky a předem vytvořených úvah.“

„To není snadné. Vy po mně žádáte, abych úvahou vyloučila úvahu!“

„To je právě ono! Proto se taky náš pořad nazývá Chytáky pro…“

„…chytré hlavy!“ opakuje sál sborem.

Přítomní diváci sami sebe odměnili potleskem.

Paní Ramirezová si s pokrčeným obočím povzdychla. Moderátor udělal povzbudivé gesto.

„Se svým žolíkem máte rovněž právo na jeden řádek na obrázku navíc.“

Vzal fix a napsal:

1

11

21

1211

111221

312211

Pak dopsal:

13112221

Detailní záběr na ohromenou tvář paní Ramirezové. Přimhouřila oči. Mumlala si „jedničky“, „dvojky“, „trojky“, jako by šlo o hrníčkový recept na švestkový koláč. Hlavně dodržet proporce „trojek“. A naopak neskrblit „jedničkami“.

„Tak co, paní Ramirezová, je to teď lepší?“

Paní Ramirezová, soustředěná na nejvyšší míru, neodpověděla a zabručela „hmmmm“, což mělo znamenat „myslím, že tentokrát to uhodnu“.

Moderátor ctil její rozjímání.

„Doufám, že i vy, vážené televizní divačky a vážení televizní diváci, jste si poznamenali náš nový řádek. Tak na shledanou zítra, těším se na vás!“

Potlesk. Závěrečné titulky. Bubny, trumpety a různý pokřik.

Caroline Nogardová vypnula televizor. Zdálo se jí, jako by zaslechla nepatrný hluk. Dokončila šití. Dokonale se jí to povedlo, po té ošklivé dírce nezůstala na pohled ani sebemenší stopa. Uklidila nit a nůžky. Opět to zašustění zmačkaného papíru.

Přicházelo z koupelny. Myš to být nemohla. Takovýhle zvuk by při přeběhnutí dlaždic nevydávala. Že by jeden nebo vícero zlodějů? Co ale dělají v koupelně?

Pro každý případ si zašla do komody pro malý revolver ráže 6 mm, který si tam schoval její otec, když podobnou situaci předvídal. Aby mělo překvapení, které vetřelci či vetřelcům uchystala, větší účinek, zase zapnula televizi, zesílila zvuk a po špičkách zamířila ke koupelně.

Na obrazovce byla skupina rapperů, křičících na protest.

„Vaše domy, vaše krámy, všechno to všechno spálíme, všechno, všechno…“

Caroline Nogardová se přitiskla ke dveřím, oběma rukama pevně svírala revolver, jak to viděla v amerických seriálech. Prudce otevřela.

Nebyl tam nikdo, a ten hluk odtamtud přesto jasně vycházel, rezonoval stále hlasitěji za závěsem od sprchy. Jedním trhnutím ho odhrnula.

Nejdřív přistoupila blíž, aby ten jev lépe pochopila. Pak vyděšeně zaječela a zbytečně vystřílela všechny náboje ze zásobníku. Celá bez dechu vycouvala z koupelny a nohou zavřela dveře. Klíč byl naštěstí z té správné strany. Zamkla na dva západy a na pokraji hysterického záchvatu vyčkávala, co bude následovat.

Přece „to“ neprojde skrz dveře!

Ale „ono“ to prošlo. A dokonce ji „to“ pronásledovalo.

Zasténala, běžela, brala do rukou bibeloty a házela je za sebe. Bila kolem sebe rukama, nohama. Ale co mohla dělat proti takovému protivníkovi?

32. ROZPAKY JSOU NA MÍSTĚ

Myje si hlavu hřebenem na své holeni.

103 683 už opravdu neví, čí je.

Obává se Prstů, a teď ji pověřili úkolem všechny zabít… Už začínala věřit věci vzbouřenek, a najednou ji musí zradit… Na okraj světa se dostala s dvaceti průzkumnicemi, a nyní jí jich nabízejí osmdesát tisíc, což ona považuje za směsně málo…

Co jí však ze všeho nejvíc dělá starost, je samo vzbouřenecké hnutí. Představovala si, že se spojí s uvážlivými dobrodružkami, a nyní je konfrontována s pološílenými bytostmi, jež neustále vysílají slovo „bohové“, které nic neznamená.

Dokonce i královna se chová podivně. Na mravence mluví příliš mnoho. To je nenormální. Chce zabít všechny Prsty, ale zcela opomíjí, že žijí pod jejím vlastním městem. Tvrdí, že budoucnost záleží na studiu cizích druhů, a odmítá využít svého Prstína, aby mohla provádět pokusy s nejexotičtějším a nejpodivnějším z nich.

Chli-pu-ni jí všechno neřekla. Vzbouřenky také ne. Buďjí nedůvěřují, nebo se ji snaží zmanipulovat. Cítí se jako loutka v rukou královny, vzbouřenek, a dokonce možná všech současně.

Náhle jí všechno došlo: v žádném mraveništi a vůbec nikde na této planetě se něco takového nikdy nestalo. Jako by v Bel-o-kanu všichni přišli o zdravý rozum. Jedinci uvažují zvláštním způsobem, pociťují různé duševní stavy, zkrátka jsou mravenci méně než dřív. Mutují. Vzbouřenky jsou mutantky.

Chli-pu-ni je mutantka. Sama 103 683 má teď sklon uvažovat o sobě jako o nezávislé entitě, ani ona se necítí jako běžná příslušnice druhu mravenců. Co se to s Bel-o-kanem děje?

Protože není schopná najít na svou otázku odpověď, chce nejdřív pochopit, co vzbouřenky vede k těm podivným výrazům.

Co je to „bůh“?

103 683 zamíří ke stáji brouků nosorožíků.

33. ENCYKLOPEDIE

KULT MRTVÝCH

První prvek definující myslící civilizaci je „kult mrtvých“. Dokud lidé odhazovali své mrtvé mezi odpadky, byli pouhými zvířaty. Ode dne, kdy je začali ukládat do země nebo je spalovat, došlo k něčemu nezvratnému. Pečovat o své mrtvé znamená rozumově chápat existenci jakéhosi zásvětí, virtuálního světa, překrývajícího se s viditelným světem. Pečovat o své mrtvé znamená chápat život pouze jako pouhý přechod mezi dvěma dimenzemi. Z toho vyplývá veškeré náboženské chování.

První kult mrtvých byl zaznamenán v paleolitu, starší době kamenné, před sedmdesáti tisíci let. V té době některé kmeny lidí začaly pochovávat mrtvoly svých příslušníků do jam o velikosti 1,40 m x 1 m x 0,30 m. Příslušníci kmene pokládali vedle zemřelého čtvrtky masa, předměty z pazourku a lebky zvířat, která ulovil. Zdá se, že pohřeb doprovázel společné jídlo s celým kmenem.

U mravenců, zejména v Indonésii, byly zjištěny některé druhy, které krmí svou zemřelou královnu ještě několik dní po její smrti. Toto chování je o to překvapivější, že pachy kyseliny olejové, vydávané mrtvou královnou, je nutně musely upozornit na její stav.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

34. NEVIDITELNÝ ČLOVĚK

Komisař Jacques Méli?s klečel před mrtvolou Caroline Nogardové. Na tváři s očima obrácenýma v sloup byl opět škleb úzkosti, překvapený výraz plný hrůzy.

Otočil se k inspektoru Cahuzacqovi.

„Emile, evidentně žádné otisky, že ne?“

„Bohužel ne. Už to zase začíná – žádné rány, žádné zbraně, žádné vloupání, žádné vodítko. Jsme ve stejné kaši jako posledně.“

Komisař vytáhl žvýkačky.

„Dveře byly samozřejmě zamčené,“ poznamenal Méli?s.

„Tři zámky zamčené, dva odemčené. Jako by se ve chvíli smrti ještě snažila něco provést s jedním ze zámků pancéřových dveří.“

„Zbývá zjistit, jestli to bylo kvůli odemčení, nebo zamčení,“ zabručel Méli?s. (Sklonil se, aby si prohlédl pozici rukou.) „Chtěla otevřít!“ zvolal. „Vrah se nacházel uvnitř a ona se snažila utéct… To ty jsi tady byl první, Emile?“

„Jako vždy.“

„A byly tady mouchy?“

„Mouchy?“

„Ano, mouchy. Octomilky, jestli ti to tak líp vyhovuje…“

„To tě trápilo už u Saltových. Proč tě to tolik zajímá?“

„Mouchy jsou hrozně důležité! Pro detektiva jsou to vynikající informátorky. Jeden můj profesor tvrdil, že všechny své případy vyřešil jedině díky tomu, že se opíral o zkoumání much.“

Inspektor se zatvářil skepticky. Zase jeden z těch fíglů na draka, co se učí v nových policejních školách! Cahuzacq se spoléhal spíš na staré dobré metody, ale přesto se uvolil odpovědět.

„Jo, vzpomněl jsem si na Saltovy a podíval jsem se. Tentokrát byla okna zavřená, takže pokud tady nějaké mouchy byly, jsou tu pořád. Ale proč by ses měl podle nich řídit?“

„Mouchy jsou zcela zásadní věc. Pokud tady jsou, pak někde existuje nějaký průchod. Pokud v bytě nejsou, znamená to, že je hermeticky uzavřený.“

Neustálým slíděním po všech koutech se nakonec komisaři podařilo objevit jednu mouchu v rohu bílého stropu.

„Emile, podívej! Vidíš ji tam nahoře?“

Moucha odletěla pryč, jako kdyby jí vadilo, že si ji někdo prohlíží.

„Ukazuje nám svoji vzdušnou chodbu! Sleduj, Emile. Ta škvírka nad oknem, tou se musela dostat dovnitř.“

Moucha chvíli poletovala a pak přistála na křesle.

„Odtud ti můžu říct, že jde o zelenou mouchu. To znamená o mouchu z druhé kohorty.“

Co má být zase tohle za žargon? Méli?s to hned vysvětlil.

„Jakmile člověk zemře, slétávají se na něj mouchy. Ale ne ledajaké a ne ledakdy. Choreografie je neměnná. Nejdřív se obvykle objeví modré mouchy (calyphora), mouchy z první kohorty. Jsou tady do pěti minut následujících po úmrtí. Mají rády teplou krev. Pokud jim daný terén vyhovuje, nakladou do masa vajíčka, a jakmile začne být mrtvola silně cítit, odletí pryč. V tu chvíli je nahradí druhá kohorta, zelené mouchy (muscina). Tyhle zase dávají přednost masu mírně odleželému. Pustí se do něj, nakladou vajíčka a pak přenechají místo šedým mouchám (sarcophaga) ze třetí kohorty, které mají v oblibě maso víc uzrálé. Nakonec přilétají mouchy, které jsou na hermelín (piophila), a milovnice sádla (ophira). Takhle se na našich tělesných pozůstatcích vystřídá pět muších čet. Každá se spokojí se svým dílem a ten, co patří druhým, nechá nedotčený.“

„Nejsme nic,“ povzdychl si inspektor trochu znechuceně.

„Záleží na tom pro koho. Jedna mrtvola dokáže bohatě počastovat několik set much.“

„Výborně. Ale jak se to týká našeho vyšetřování?“

Jacques Méli?s se vyzbrojil baterkou kombinovanou s lupou a zkoumal uši Caroline Nogardové.

„Uvnitř boltce je krev a taky vajíčka zelených much. To je moc zajímavé. Normálně bychom měli najít i larvy modrých much. Takže první kohorta tady nebyla. Už to je sakramentská informace!“

Inspektor začínal chápat, jak úžasná fakta lze získat pozorováním much.

„A proč tady nebyly?“

„Protože něco, někdo, pravděpodobně vrah, se musel u mrtvoly zdržet pět minut po smrti. Modré mouchy se neodvážily přiblížit. Pak začalo tělo kvasit a už je nezajímalo. Takže se do něj pustily zelené. A ty už nic nevyrušilo. Vrah tedy zůstal pět minut, víc ne, a pak odešel.“

Tolik logiky udělalo na Emila Cahuzacqa dojem. Zato Méli?s spokojeně nevypadal. Přemýšlel, co mohlo zabránit modrým mouchám v tom, aby se přiblížily.

„Jako bychom měli co do činění s nějakým neviditelným člověkem…“

Zarazil se. Stejně jako Méli?s i on zaslechl v koupelně jakýsi hluk.

Spěchali tam. Roztáhli závěs u sprchy. Nic.

„Ano, jako by to byl opravdu nějaký neviditelný člověk, mám pocit, že je tady v místnosti.“

Zachvěl se.

Méli?s zamyšleně žvýkal žvýkačku.

„Každopádně je schopen vstupovat dovnitř a vycházet ven, aniž by musel otvírat dveře nebo okna. Tvůj chlápek není jen neviditelný, ale taky člověk, který dokáže procházet zdí!“ (Otočil se k mrtvole napuštěné voskem, s tváří stále strnulou děsem.) „A taky strašák. Čím se tahle Caroline Nogardová v životě zabývala? Máš o tom něco ve svých papírech?“

Cahuzacq nahlédl do spisů uložených v deskách se jménem zesnulé.

„S nikým nechodila. S nikým nebyla zapletená. Neměla nepřátele, kteří by ji nenáviděli do té míry, že by ji chtěli zabít. Pracovala jako chemička.“

„I ona?“ podivil se Méli?s. „A kde?“

„U SOCH.“

Oba muži se na sebe užasle podívali. SOCH – Společnost obecné chemie, podnik, v němž pracoval i Sébastien Salta!

Konečně měli v ruce společného jmenovatele, který nemohl být pouhou hříčkou náhody. Konečně nějaká stopa.

35. BŮH MÁ ZVLÁŠTNÍ VŮNI

Vedou tudy.

Bojovnice rozpoznává vůně, které jí umožňují najít tajný sál vzbouřenek.

Potřebuji vysvětlení.

Kolem 103 683 se srocuje skupina vzbouřenek. Mohly by ji snadno zabít, ale neútočí na ni.

Co je to „bohové“?

Opět se jako mluvčí ujímá slova kulhavá.

Připouští, že bojovnici všechno neřekly, ale zdůrazňuje, že už jen samotný fakt, že jí odhalily existenci vzbouřeneckého hnutí sympatizujícího s Prsty, je ohromným projevem důvěry. Tajná organizace štvaná všemi hlídkami federace nemá ve zvyku svěřovat se příliš rychle komukoli, kdo se namane!

Chromá se snaží vztyčit tykadla tak, aby vyjadřovala upřímnost.

Vysvětluje, že v současné době se v Bel-o-kanu děje něco zásadního pro jejich město, pro všechna města, dokonce pro celý druh. Úspěch nebo krach jejich hnutí může přivodit vítězství nebo prohru celých tisíciletí evoluce pro všechny mravence světa. V této situaci jeden život nehraje roli. Je nutné být schopen obětovat kohokoli, a stejně tak zachovat absolutní tajemství. Kulhavá přiznává, že v této partii tvoří 103 683 vůdčí figuru. Lituje, že jí nesvěřila všechno. Toto opomenutí hodlá napravit.

Obě mravenčí samičky se slavnostně scházejí uprostřed místnosti, aby se oddaly obřadu AK, absolutní komunikace. Díky AK mravenec vidí, cítí a rozumí okamžitě všemu, co ukrývá mysl jeho protějšku v dialogu. Tato výměna informací pomocí dotyku tykadel neprobíhá jen na základě vysílání a příjmu – je oběma mravenci společně prožita.

103 683 a kulhavá si vzájemně tisknou články svých tykadel k tykadlům té druhé. Je to, jako kdyby vstoupilo do přímého kontaktu současně jedenáctero úst. V tu chvíli je z nich jen jeden dvouhlavý hmyzí jedinec.

Kulhavá přelévá svůj příběh.

Když v minulém roce zničil Bel-o-kan mohutný požár a zabil královnu Belo-kiu-kiuni, mravenčí samičky s vůní kamene přišly o smysl svého bytí. Musely čelit velkým raziím, které vypukly na rozkaz nové panovnice Chli-pu-ni. Ze samiček s vůní kamene se tehdy staly vzbouřenky a ukryly se v tomto doupěti. Pak znovu otevřely průchod v žulové podlaze, krmily Prsty ukradenou potravou, ale hlavně pokračovaly v dialogu s jejich zástupcem Doktorem Livingstonem.

Na začátku všechno dokonale fungovalo. Doktor Livingstone vysílal prosté zprávy jako „Máme hlad“, „Proč s námi královna nechce hovořit?“. Prsty věděly o aktivitách vzbouřenek a radily jim při operacích prováděných jejich komandem s cílem co nejnenápadněji uloupit potraviny. Prsty potřebují přemrštěná kvanta potravy, není vždy snadné jim ji dodat tak, aby to prošlo bez povšimnutí.

To všechno zůstávalo v rovině normálu. Jednou však Prsty vyslaly zprávu docela jiné povahy. V té krátké řeči se tvrdilo, že mravenci Prsty podcenili, že Prsty to až do této chvíle tajily, ale že jsou ve skutečnosti bohy mravenců.

„Bohy“? Co to slovo znamená? ptaly jsme se.

Prsty nám vysvětlily, co to jsou bohové. Podle nich to jsou živočichové budovatelé světa. My všichni jsme v jejich „hře“.

AK přichází narušit třetí samička.

Bohové všechno vynalezli, jsou všemohoucí, jsou všudypřítomní, sděluje zaníceně. Neustále nás hlídají. Tato skutečnost, která nás obklopuje, se odehrává pouze ve vymyšlené režii bohů, aby nás mohli lépe zkoušet.

Když prší, znamená to, že bohové vylévají vodu.

Když je horko, znamená to, že bohové zesílili sluneční žár.

Když je zima, znamená to, že ho zeslabili.

Prsty jsou bohové.

Chromá překvapivou zprávu tlumočí. Nebýt bohů Prstů, nic by na tomhle světě neexistovalo. Mravenci jsou jejich stvoření. Jenom se rvou se životem v umělém světě, který si pro obyčejnou zábavu vymyslely Prsty.

Tak tohle toho dne řekl Doktor Livingstone.

103 683 je zmatená. Proč za takovéhle situace Prsty umírají hlady pod podlahou Města? Proč jsou vězněny pod zemí? Proč dovolují mravencům, aby proti nim chtěli zahájit křížové tažení?

Kulhavá přiznává, že tvrzení Doktora Livingstona obsahují některé mezery. Jejich hlavní výhodou je oproti tomu to, že vysvětlují, proč mravenci existují, proč je svět takový, jaký je.

Odkud přicházíme, kdo jsme, kam jdeme? Pojem „bohů“ na tuto otázku konečně přináší odpověď.

Ať je tomu jakkoli, semínko bylo zaseto. Tento první „deistický“ projev okouzlil hrstku vzbouřenek a mnoho dalších znepokojil. Následovala jen normální prohlášení, která o „bozích“ nemluvila.

Pak už se na to nemyslelo, když o několik dní později zazněla senzační „deistická“ řeč v tykadlech Doktora Livingstona ještě důrazněji. Znovu se v ní tvrdilo, že Prsty kontrolují svět, že neexistuje náhoda, že všechno, co se odehrává zde dole, se zaznamenává a ukládá. Že ti, kdo nebudou ctít „bohy“ nebo je nebudou živit, budou zraněni.

103 683 z toho má tykadla omráčená překvapením. Její představivost, která byla podle mravenčí normy bezuzdná, by nikdy nemohla dospět k myšlence tak fantastické, jako je představa obřích živočichů, kteří mají vládu nad světem a hlídají každého z jeho obyvatel. Přesto si uvědomuje, že Prsty mají opravdu času nazbyt.

Nicméně poslouchá pokračování vyprávění kulhavé.

Vzbouřenkám brzy došlo, že Doktor Livingstone pronesl dvojí projev naprosto odlišného ducha. Takže když mluvil o bozích, byly o tom uvědomovány deistické samičky, a ostatní se odvracely. Když mluvil na „normální“ témata, odcházely deistky. Tak se stalo, že se vzbouřenecká komunita stranící Prstům pozvolna rozštěpila. Byly v ní deistky, byly v ní nedeistky, mezi nimi však k rozkolu nedošlo. Třebaže se ty druhé domnívaly, že deistky vyvinuly zcela iracionální chování, mravenčí kultuře cizí.

103 683 se odpojuje. Myje si tykadla a ptá se neadresně:

Které z vás jsou deistky?

Přistupuje k ní jedna samička.

Jmenuji se 23 a věřím v existenci všemohoucích bohů.

Kulhavá jí stranou šeptá, že deistky takto omílají nejrůznější fráze, i když často ani neznají jejich smysl. Nezdá se, že by jim to vadilo, právě naopak. Čím jsou slova méně srozumitelná, s o to větší oblibou je opakují.

Pokud jde o ni samotnou, 103 683 nechápe, jak může mít v sobě tento Doktor Livingstone současně dvě osobnosti.

Možná je právě v tom ona velká záhada Prstů, odpovídá kulhavá. Jejich dualita. U nich těsně sousedí prosté a složité, každodenní feromony s abstraktními zprávami.

Dodává, že momentálně jsou deistky v menšině, ale jejich strana se neustále rozrůstá.

Přibíhá mladá samička a mává zámotkem motýla, který bojovnice zakopala u vchodu do stáje.

To je tvoje, ne?

103 683 přitaká a natáhne tykadla k nově příchozí s otázkou:

A co ty? Kdo jsi ty? Deistka, nebo nedeistka?

Mladá samička k ní nesměle sklání hlavu. Ví, kdo s ní mluví – slavná zkušená bojovnice. Měří míru závažnosti toho, co se jí chystá říct. Přesto z největší hloubky jejích tří mozků náhle vytrysknou tato slova:

Jmenuji se 24. Věřím v existenci všemohoucích bohů.

36. ENCYKLOPEDIE

MYŠLENÍ

Lidské myšlení může všechno.

Anglická loď pro přepravu kontejnerů, převážející v padesátých letech lahve portugalského vína z Madeiry, zrovna vyložila náklad v jistém skotském přístavu. Jeden námořník vstoupil do chladicí místnosti, aby zkontroloval, že všechno bylo v pořádku dodáno. Jiný námořník, který nevěděl, že je někdo uvnitř, zavřel zvenku dveře. Uvězněný muž buší ze všech sil do stěn, ale nikdo ho neslyší a loď vyplouvá na zpáteční cestu do Portugalska.

Muž najde dostatek jídla, ale ví, že dlouho v takové mrazničce nevydrží. Přesto se vzchopí, vezme kousek kovu a ryje jím do stěn hodinu po hodině, den po dni vyprávění o své kalvárii. S vědeckou přesností líčí svou agónii. Jak ho chlad ochromuje, jak mu mrznou prsty, nos a palce, které se stávají křehkými, jako by byly ze skla. Popisuje, jak ho nesnesitelně spaluje štípající vzduch. Jak postupně celé jeho tělo tuhne a mění se v kus ledu.

Když loď spustí kotvu v Lisabonu, objeví mrtvého námořníka kapitán, který kontejner otevře. Čte na stěnách podrobný deník o jeho strašlivém utrpení. To však ještě není to nejvíc ohromující. Kapitán v kontejneru nastavil vyšší teplotu. Teploměr udává 19°C. Jelikož už chladicí box neobsahoval zboží, nebyl během zpáteční cesty chladicí systém aktivován. Muž zemřel jenom proto, že si myslel, že je mu zima. Stal se obětí jedině vlastní představivosti.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

37. MISE RTUŤ

Ráda bych navštívila Doktora Livingstona.

Přání 103 683 nemůže být vyslyšeno. Všechny vzbouřenky ji vytrvale zkoumají tykadly.

Potřebujeme tě na něco jiného.

Kulhavá vysvětluje. Předchozího dne, zatímco byla bojovnice u královny, sestoupila skupina vzbouřenek chodbičkou pod žulovou podlahu. Setkaly se s Doktorem Livingstonem a informovaly ho o křížovém tažení proti Prstům.

Byl to Doktor Livingstone promlouvající jako deista, nebo nedeista? zajímá se 103 683.

Ne. Byl to nedeista, rozumný a konkrétní, mluvící o obyčejných a přímých věcech, dostupných všem tykadlům. V každém případě Doktor Livingstone a Prsty, jež se skrze něj vyjadřují, neztratili hlavu, když se dozvěděli, že se brzy vydá na konec světa výprava s cílem vyhladit všechny Prsty. Naopak to přijali jako velmi dobrou zprávu a řekli, že jde o jedinečnou šanci, kterou si nesmějí nechat ujít.

Prsty dlouho přemýšlely. Potom Doktor Livingstone předal jejich instrukce a rozkazy týkající se vlastní mise, již nazvali „mise Rtuť“. Bude přímo spojena s tažením na východ do té míry, že s ním splyne.

Protože oddíly Bel-o-kanu povedeš ty, dokážeš také nejlépe ze všech dovést do zdárného konce i tuhle misi Rtuť.

103 683 se seznamuje s novým pověřením.

Pozor! Dobře zvaž význam toho, co máš dotáhnout do úspěšného konce. Mise Rtuť může změnit tvář světa.

38. VESPOD

„Myslíš, že jí mise Rtuť vyjde?“

Augusta Wellsová dokončila výklad svého plánu, určený mravencům. Stařenka si rukou zdeformovanou revmatismem přejela čelo a povzdychla si:

„Ach Bože, kéž by to tahle malá rezavá bojovnice dokázala!“

Všichni se na starou paní tiše dívali. Někteří se usmívali. Museli těmhle mravenčím vzbouřenkám prostě důvěřovat. Neměli na výběr. Neznali jméno bojovnice pověřené misí Rtuť, ale všichni se modlili za to, aby se nenechala zabít.

Augusta Wellsová zavřela oči. Už rok byla tady vespod, několik metrů pod zemí. Byla staletá, ale všechno si pamatovala.

Předně si pamatovala na svého syna Edmonda, který se po smrti své ženy usadil v ulici des Sybarites číslo 3, pár kroků od Fontainebleauského lesa. Když se o několik let později odebral na věčnost i on, zanechal po sobě dopis pro svého dědice, synovce Jonathana. Podivný dopis, jehož jediná věta obsahovala tuto radu: „Nikdy nechodit dolů do sklepa.“

S odstupem času dospěla Augusta Wellsová k názoru, že to bylo to nejužitečnější doporučení. Ostatně Parmentier vymyslel, jak vzbudit zájem o své brambory, které nikdo nechtěl, když je zasadil na ohrazené pole a kolem něj vyvěsil cedule s nápisem: Přísný zákaz vstupu. Už první noc mu vzácné hlízy štípli zloději a o sto let později se staly hranolky hlavní složkou světového stravování.

Jonathan Wells tedy sestoupil do zakázaného sklepa. Už nikdy se nevrátil nahoru. Jeho žena Lucie se ho vydala hledat. Pak jeho syn Nicolas. Potom hasiči pod vedením inspektora Gérarda Galina. Pak policisté v čele s komisařem Alainem Bilsheimem. A konečně i ona, Augusta Wellsová, ve společnosti Jasona Bragela a profesora Daniela Rosenfelda.

Celkem se po nekonečných točitých schodech propadlo do země osmnáct lidí. Všichni měli co dělat s potkany, museli vyřešit hádanku s šesti zápalkami tvořícími čtyři trojúhelníky. Prolezli škvírou, která stlačí tělo jako při porodu. Vystoupili o kus výš a spadli do jámy. Překonali své dětské fobie a nástrahy podvědomí, vyčerpaní a s vidinou smrti.

Na konci svého dlouhého pochodu objevili podzemní chrám postavený v době renesance pod velkou žulovou deskou, nad nímž se nacházelo mraveniště. Jonathan jim ukázal tajnou laboratoř Edmonda Wellse. Dal jim přímo pod nos důkazy génia svého starého strýce, zejména zařízení pojmenované „Rosettská deska“, umožňující porozumět čichové řeči mravenců a mluvit s nimi. Vycházela z něj hadička propojená se sondou, přesněji řečeno mravenec z umělé hmoty, sloužící současně jako mikrofon i reproduktor. Tento přístroj byl jejich vyslancem u mravenčího národa, Doktor Livingstone.

Jeho prostřednictvím hovořil Edmond Wells s královnou Belo-kiu-kiuni. Neměli dost času vyměnit si velké množství vět, ale přesto jich bylo dost na to, aby dokázali odhadnout, nakolik byly jejich velké paralelní civilizace ještě neschopné se domluvit.

Jonathan převzal pochodeň, kterou jeho strýc nedonesl do cíle, a své zaujetí přenesl na celou skupinu. S oblibou říkával, že jsou jako kosmonauti v kabině kosmické lodi, kteří se snaží dohovořit s mimozemšťany. „Možná se jednou ukáže, že to, co tady děláme, je fascinující zkušenost naší generace, která nemá obdoby. Pokud se nám nepodaří mluvit s mravenci, nedokážeme to ani s jinou formou inteligence, ať už zemského, nebo mimozemského původu.“

Nepochybně měl pravdu. Ale k čemu je dobré mít pravdu příliš brzy? Jejich utopická komunita nebude dokonalá dlouho. Vrhli se na řešení nejsubtilnějších problémů, a zastavily je problémy nejtriviálnější.

Jednou se na Jonathana živě obrátil jeden z hasičů.

„Možná jsme jako kosmonauti v kabině, ale oni by si uměli poradit a vynesli by do vesmíru stejný počet mužů a žen. Jenže nás je tady patnáct mužů v nejlepším věku a jediná žena. Stařenu a batole do toho nepleťme!“

„U mravenců je taky na patnáct samců jedna samice!“ svižně opáčil Jonathan Wells.

Raději se tomu zasmáli.

Nevěděli pořádně, co se děje nahoře v mraveništi, než to, že královna Belo-kiu-kiuni zemřela a že ta, jež nastoupila na její místo, o nich nechce ani slyšet. Dokonce zašla tak daleko, že jim přerušila dodávky potravy.

Poté, co byli připraveni o možnosti dialogu a stravování, se jejich život stal brzy peklem. Osmnáct hladových lidí uzavřených v podzemní místnosti – to byla obtížně zvladatelná situace.

Právě komisař Alain Bilsheim našel jako první jednou ráno „krabici na obětiny“ prázdnou. Vrhli se tedy na zásoby, hlavně na houby, které se tady pod zemí naučili pěstovat. Díky podzemnímu prameni jim aspoň nechyběla čerstvá voda a ani vzduch díky větracím šachtám.

Ale vzduch, voda a houby, takový půst!

Jeden policista nakonec vybuchl. Maso, žádal červené maso. Navrhl, aby losovali, kdo poslouží čerstvým masem ostatním. A nedělal si legraci!

Augusta Wellsová si na to vzpomínala, jako by se ta strastiplná scéna odehrála včera.

„Chci jíst!“ zlostně křičel policista.

„Ale už nic nemáme.“

„Ale ano! Sebe! My přece můžeme být jeden pro druhého potravou. Aby ostatní přežili, musí se obětovat určitý počet náhodně vybraných jedinců.“

Jonathan Wells vstal.

„Nejsme zvířata. Jenom zvířata se mezi sebou požírají. My jsme lidi, lidi!“

„Nikdo tě nepřinutí změnit se na kanibala, Jonathane. Uznáváme tvoje názory. Ale když odmítáš jíst lidi, můžeš jim přece posloužit za potravu.“

Nato kývl policista na jednoho ze svých kolegů, jako kdyby spolu byli domluveni. Oba pak společně Jonathana uchopili a snažili se ho zabít, jemu se však ranami pěstí podařilo vytrhnout z jejich sevření. Do rvačky se vmísil Nicolas Wells.

Potyčka se rozvinula do pořádné bitky. Protivníci a přívrženci kanibalismu si zvolili svůj tábor. Zanedlouho se už rvali všichni, za chvíli už tekla krev. Některé rány byly zasazovány s úmyslem zabít. Milovníci lidského masa se zmocnili střepů z lahví, nožů a klacků, aby snadněji dosáhli svého cíle. Zuřivost popadla dokonce i Augustu, Lucii a malého Nicolase. Škrábali, rozdávali kopance, divoce se rozháněli pěstmi. V jednu chvíli se babička zakousla do předloktí, které se jí octlo v dosahu úst, a vtom jí praskl umělý chrup. Lidské svaly jsou přece jen tuhé.

Bili se v hloubce několika metrů pod zemí s nevraživostí zvířat zatlačených do kouta. Zavřete na měsíc osmnáct koček do bedny velikosti metru čtverečního a uděláte si názornou představu o tom, do jak divoké rvačky se toho dne pustila utopistická skupina, která si předtím myslela, že by mohla pomoci evoluci lidstva.

Bez policie nebo svědků dočista ztratili zábrany.

Zůstal jeden mrtvý. Hasič, který se stal obětí rány nožem. Zděšení přítomní okamžitě přerušili zápas a zírali na pohromu, kterou způsobili. Nikoho ani nenapadlo vrhnout se na zemřelého a pustit se do něho.

Zdivočelé mysli se uklidnily. Profesor Daniel Rosenfeld debatu zakončil slovy:

„Klesli jsme hodně hluboko! Kdesi v nás se ukrývá jeskynní člověk, ani není třeba rýt do hloubky v naší vrstvě slušnosti, abychom viděli, jak se opět náhle objeví. Pět tisíc let civilizace příliš velkou váhu nemá.“ (Povzdychl si.) „Jak by se nám mravenci smáli, kdyby nás teď viděli, že jsme schopní se kvůli jídlu mezi sebou navzájem povraždit!“

„Ale…,“ chtěl něco namítnout policista.

„Mlč, lidská larvo!“ zahřímal profesor. „Žádný společenský hmyz, dokonce ani šváb, by se neodvážil chovat tak jako my před chvílí. Považujeme se za klenoty stvoření, ale mezi námi, dovolte, abych se zasmál. Tahle skupina, pověřená předjímat člověka budoucnosti, se chová jako stádo krys. Podívejte se na sebe a uvidíte, co jste s tím svým lidstvím udělali.“

Nikdo na to nic neřekl. Pohledy znovu sklouzly na mrtvolu hasiče. Bez jakýchkoli dalších řečí se všichni pustili do kopání hrobu v rohu chrámu. Pohřbili ho a společně odříkali krátkou modlitbu. Násilí dokázalo zarazit prostě jen krajní násilí. Zapomněli na žádost svých žaludků, lízali si rány.

„Nemám nic proti dobré lekci filozofie, ale přece jen bych rád věděl, jak to uděláme, abychom přežili,“ nadhodil tehdy inspektor Gérard Galin.

Myšlenka požrat se navzájem byla jistě degradující, ale co dělat jiného, aby žili…

„A co kdybychom všichni najednou spáchali sebevraždu?“ navrhl. „Zbavili bychom se utrpení a ponižování, kterým nás trestá nová královna Chli-pu-ni.“

Jeho návrh však žádné nadšení nevyvolal. Galin se rozčertil:

„Proč se k nám krucinál mravenci takhle chovají? Jsme jediní lidé, kteří se s nimi uráčili mluvit, dokonce jejich vlastním jazykem, a oni se nám za to takhle odvděčí. Nechají nás pochcípat!“

„Ale tady se vůbec není čemu divit,“ pravil profesor Rosenfeld. „V Libanonu v době únosů teroristé přednostně zabíjeli rukojmí, která mluvila arabsky. Měli strach, že by jim ti lidé mohli rozumět. Možná se i tahle Chli-pu-ni obává, že bychom jí mohli rozumět.“

„Bezpodmínečně musíme najít způsob, jak z toho ven, aniž bychom se museli navzájem pozabíjet nebo páchat sebevraždu!“ zvolal Jonathan.

Zmlkli a zamysleli se se vší názorovou tolerancí, jakou jim dovoloval prázdný žaludek.

Potom se ozval Jason Bragel:

„Myslím, že vím, jak to udělat…“

Augusta Wellsová na to vzpomíná a usmívá se. Věděl, jak na to.

Arkánum druhé

PODZEMNÍ BOHOVÉ

39. HOREČNÉ PŘÍPRAVY

A ty víš, jak na to?

Mravenčí samička neodpovídá.

Ty víš, jak by se dal zabít Prst? upřesňuje zájemkyně.

Vůbec nic mě nenapadá.

Všude ve Městě se připravují skupiny bojovnic na velké křížové tažení proti Prstům. Pěšačky si brousí kusadla. Dělostřelkyně se naplňují kyselinou.

Rychlé pěšačky, jež lze považovat za kavalerii, si stříhají chlupy na nohách, aby kladly menší odpor vzduchu, až vtrhnou na nepřítele a zasejí v jeho řadách smrt a zkázu.

Každý mluví jen o Prstech z konce světa a o nových technikách boje, jež by ty obludy měly zlikvidovat.

Očekávají riskantní, ale velmi stimulující lov.

Jedna dělostřelkyně se přecpává šedesátiprocentní kyselinou. Je to tak silně koncentrovaný jed, že se jí kouří z konce zadečku.

Tímhle Prsty dostaneme! tvrdí rozhodně.

Prsty určitě nejsou tak kruté, jak se povídá, připojuje svůj názor stará bojovnice myjící si tykadla, která tvrdí, že si už poradila i s hadem.

Ve skutečnosti nikdo pořádně neví, co může od Prstů očekávat. Ostatně i kdyby Chli-pu-ni křížové tažení nevyhlásila, většina Belokanek by si dál myslela, že to, co se o nich vypráví, jsou jen povídačky a že Prsty neexistují.

Některé bojovnice tvrdí, že je povede 103 683, průzkumnice, která byla na konci světa. Oddíly se z přítomnosti takto zkušené vůdkyně upřímně radují.

K sálu cisteren zamířily skupinky, aby si doplnily zásoby sladké energie. Bojovnice nevědí, kdy zazní povel k odchodu, ale všechny už jsou připravené, dobře připravené.

Do ozbrojeného davu se nenápadně vmísilo asi deset vzbouřenek deistek. Mlčí, ale pečlivě zachycují feromony, povalující se po sálech. Neustále chvějí tykadly.

40. UNESENÉ MĚSTO

Feromon: Zpráva z expedice

Původce: Bojovnice z kasty bezpohlavních lovkyň

Věc: Vážná nehoda

Slinový podpis: Průzkumnice 230

Ke katastrofě došlo dnes dopoledne. Náhle potemnělo nebe. Prsty dokonale obklíčily federální město Giu-li-kan. Hned nato vyrazily elitní legie a skupiny těžkého dělostřelectva.

Zkusily jsme všechno možné. Zbytečně. Několik stupňů poté, co se objevily Prsty, roztrhla zemi obrovitá plochá, tvrdá věc a pronikla do hloubky hned vedle Města, prorazila sály, rozdrtila vajíčka, přeťala chodby. Poté převrátila a zvedla celé Město. Říkám to dobře – zvedla celé Město! Jedním pohybem!

Všechno se to odehrálo velmi rychle. Vysypali nás do jakési velké, průhledné, tuhé ulity. Naše Město bylo položeno vzhůru nohama. Svatební síně byly rozvrácené, zásobárny obilnin puklé. Roztroušená vajíčka se odkutálela bůhví kam. Královna byla zajata a zraněna. Já sama za svou spásu vděčím jen řadě zuřivých skoků, díky nimž jsem se dostala přes horní okraj velké průhledné ulity.

Všude byl cítit zápach Prstů.

41. EDMONDPOLIS

Laetitia Wellsová vložila mraveniště, které právě vybrala ze země ve Fontainebleauském lese, do rozměrného akvária. Přitiskla tvář k vlhkému sklu.

Ta, již pozorovala, ji zjevně neviděla. Tato nová várka rezavých mravenců (Formica rufa) se jevila obzvlášť živá. Laetitia si už několikrát přinesla poněkud neduživé mravence, červené (Pheidoles) nebo černé (Lazius niger), kteří se děsili úplně všeho. Žádné nové potraviny se ani nedotkli. Jakmile mladá žena přiblížila ruku, ihned pelášili pryč. A po týdnu začal hmyz chřadnout a hynout. Nemělo by se věřit tomu, že všichni mravenci jsou inteligentní, zdaleka to tak není. Existuje spousta poněkud slaboduchých druhů. Sebemenší narušení jejich drobné rutiny je úplně hloupě uvádí v zoufalství…

Tihle rezaví jí naopak přinášeli chvíle opravdového uspokojení. Samičky se neustále činily, vláčely větvičky, navzájem si o sebe třely tykadla nebo se praly. Byly plné života, mnohem víc než všechny zástupkyně mravenců, s nimiž se doposud seznámila. Jakmile jim Laetitia předkládala nové pokrmy, ochutnaly je. Když ponořila prst do akvária, pokoušely se ji kousnout nebo po něm vyšplhat.

Na dno jejich příbytku Laetitia použila sádru, aby se v něm udržovala vlhkost. Samičky si chodby upravily na sádře. Vlevo malá kupa větviček. Uprostřed písečná pláž. Vpravo zvlněný mechový terén sloužící jako zahrada. Laetitia jim tam položila umělohmotnou láhev naplněnou cukrovou vodou, utěsněnou bavlněným tamponem, aby se mravenci mohli z cisterny pohodlně napájet. Ve středu pláže stál popelník ve tvaru amfiteátru s kousky nadrobno nakrájených jablek a taramou, jikrovou pomazánkou.

Jako by tento hmyz taramu přímo zbožňoval…

Zatímco si všichni stěžují, že jejich příbytek zaplavili mravenci, Laetitia Wellsová si dala vekou práci s tím, aby u ní přežili. Hlavní problém s mraveništěm v jejím pokoji spočíval v tom, že v něm hnila hlína. A tak stejně, jako je třeba červeným rybičkám pravidelně měnit vodu, musela mravencům každých čtrnáct dnů obnovovat hlínu. Jestliže však stačí umět zacházet s podběrákem, když chcete rybičkám vyměnit vodu, s hlínou pro mravence je to problém. Potřebovala k tomu dvě akvária – to staré s vyschlou hlínou a nové se zvlhčenou zemí. Mezi oběma nainstalovala rouru. Mravenci se pak sami přestěhovali do vlhčího akvária. Jejich migrace mohla zabrat i celý den.

Laetitia si se svými mraveništi užila kdejaký nervák. Tak například jednou ráno zjistila, že všechny obyvatelky jejího akvária – spíše terária – si uřízly zadeček. Za sklem se kupily na pochmurné hromadě. Jako by tím chtěly dát najevo, že je jim milejší smrt než život v zajetí.

Další z jejích nedobrovolných nájemnic udělaly všechno pro to, aby mohly zmizet. Nejednou se mladá žena probudila s mravencem na tváři. To znamenalo, že když se tam potlouká jeden, určitě jich po bytě v tu chvíli pobíhá aspoň stovka. Nezbylo jí tedy než se vydat na lov, a aby je mohla vrátit zpátky do jejich skleněného vězení, musela je nejdřív pochytat pomocí malé lžičky a zkumavky.

V naději na zlepšení podmínek věznění svých hostů, a tedy i jejich morálky, umístila Laetitia do akvária zahrádku z bonsají a květin. Aby se mohli procházet v členitější krajině, měli koutek se skalkou, koutek s dřívky a koutek s oblázky jako pláž. Umožnila jim navázat na jejich zálibu v lovu, a proto vypouštěla do jejich terária, jež pojmenovala Edmondpolis, malé živé cvrčky. Bojovnice se příjemně bavily tím, že je uštvaly k smrti mezi bonsajemi.

Samičky rezavých mravenců jí také poskytly jedno z nejpodivnějších překvapení. Když poprvé nadzvedla víko terária, všechny na ni namířily své zadečky a obdivuhodně sborem z nich vystřelily kyselinu. Náhodou si jednou lokla žlutého obláčku. Okamžitě se jí zakalil zrak. Laetitia měla červené a zelené halucinace. Takový objev! Zjistila, že si lze „šlehnout“ i páry z mraveniště!

Ihned si ten poznatek zaznamenala do studijního notýsku. To už věděla, že existuje vzácná choroba, jejíž oběti přitahovala jako magnet mraveniště. Nemocní, kteří u mraveniště vydrželi ležet celé hodiny, se údajně cpali mravenci a nemohli se toho nabažit. Prý si tím kompenzují deficit kyseliny mravenčí, jímž trpí jejich krev. Teď věděla, že ve skutečnosti tihle lidé vyhledávají psychedelické účinky vyvolané kyselinou mravenčí.

Když zase přišla k sobě, uklidila náčiní nutné k údržbě svého města (pipetu, pinzetu na chloupky, zkumavku a jiné) a vrátila se od svého koníčku zas jen k práci novinářky. Jako všechny předchozí články bude i ten příští o záhadném případu bratrů Saltových, na jehož rozluštění netrpělivě čekala.

42. ENCYKLOPEDIE

MOC MRTVÝCH

Takovou moc mají slova!

Já, který k vám hovořím, jsem už dávno po smrti, a přesto jsem silný díky seskupení písmen, jež tvoří tuto knihu. Díky této knize žiji. Navždy s ní obcuji a ona si za to na oplátku bere moji sílu. Chcete o tom podat důkaz? Tak tedy já, mrtvola, já, nebožtík, já, kostra, vám mohu dávat pokyny, vám, čtenáři, který jste naživu. Ano, ačkoli jsem mrtvý, mohu vámi manipulovat. Ať žijete kdekoli, na kterémkoli světadíle, v kterékoli době, mohu vás přinutit, abyste mě poslouchali. A to právě prostřednictvím této své Encyklopedie. A dokážu vám to hned. Zde je můj pokyn:

OTOČTE STRÁNKU!

Vidíte? Poslechli jste mě. Jsem mrtev, a vy jste mě přesto poslechli. Jsem v této knize. V této knize jsem Živý! A tato kniha také nikdy nebude obtěžovat silou svých slov, neboť tato kníha je váš statista. Vyptávejte se znovu a znovu. Vždy vám bude k dispozici. Odpověď na všechny své otázky vždy najdete buď přímo v textu, nebo mezi řádky.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

43. FEROMON, KTERÝ JE TŘEBA ZNÁT

Chli-pu-ni si nechala zavolat 103 683. Její stráže ji všude hledaly, až ji nakonec našly v sektoru stájí brouků vrubounů.

Vedou ji do Chemické knihovny.

Královna je tam, téměř sedí. Musela se právě poradit s jedním feromonem, protože má konečky tykadel ještě vlhké.

Hodně jsem přemýšlela o tom, o čem jsme si spolu povídaly.

Chli-pu-ni nejdřív uznává, že počet osmdesát tisíc bojovnic se skutečně může zdát nedostatečný na to, aby pobily všechny Prsty, které žijí na Zemi. Právě došlo k strašné nehodě, k hrozné katastrofě, která věští to nejhorší, pokud jde o moc těch oblud. Prsty právě unesly celé město Giu-li-kan. V průhledné schránce si odnesly celé město!

103 683 takovému divu jen stěží dokáže uvěřit. Jak se to stalo a proč?

To královna neví. Odehrálo se to velmi rychle a jediná přeživší samička je stále ještě v šoku. Ale případ Giu-li-kanu není ojedinělý. Denně jsou hlášeny nové incidenty zaviněné Prsty.

Podle všeho to ale vypadá, jako by se Prsty velmi velkou rychlostí rozmnožovaly. Jako by se rozhodly zaplavit celý les. Každým dnem je jejich přítomnost stále patrnější.

Co tvrdí svědectví? Problém je, že málokterá se vzájemně potvrzují. V některých jsou zmiňováni černí placatí živočichové, jiná zase hovoří o tom, že jsou oblí a růžoví.

Zdá se, že jde o podivné živočichy, nějakou přírodní anomálii.

103 683 se zasní.

(A co kdyby to byli naši bohové? Nechystáme se právě povstat proti našim bohům?)

Chli-pu-ni žádá bojovnici, aby ji následovala. Vede ji až na samý vršek kupy mraveniště. Tam je zdraví několik bojovnic a srocují se kolem své panovnice. Pro jedinou královnu kladoucí vajíčka je nebezpečné, aby vycházela ven na vzduch samotná. Na nepostradatelné personifikované pohlaví Bel-o-kanu by tam mohl zaútočit nějaký pták.

Dělostřelkyně už zaujaly útočné pozice, připravené okamžitě zaměřit první stín, který by se octl v jejich zorném poli.

Chli-pu-ni obešla špici kopule a dostala se na volné prostranství, jež má znaky startovací dráhy. Přechodně tam mají ustájených několik brouků nosorožíků, kteří poklidně spásají pupeny. Královna vybízí 103 683, aby si vylezla na jednoho z nich, jehož černý krunýř s jemně měděnými odlesky se blyští ve slunci.

Tak tohle je největší zázrak našeho evolučního hnutí. Podařilo se nám ochočit si tahle létající zvířata. Vyzkoušej si to.

O pilotování brouků neví 103 683 zhola nic.

Chli-pu-ni jí vyšle několik feromonových rad.

Neustále udržuj tykadla v dosahu jeho tykadel. Cestu, kterou se má dát, mu udej tak, že na ni budeš co nejusilovněji myslet. Tvé jízdní zvíře velmi rychle poslechne, sama se o tom přesvědčíš. A v zatáčkách se nesnaž vyrovnávat rovnováhu nahýbáním opačným směrem. Dělej přesně to, co vruboun.

44. SOCH, TO SE VÁM LÍBÍ

Středisko obecné chemie mělo ve znaku bílého trojhlavého orla. Dvě jeho hlavy byly nebezpečně svěšené, jako kdyby odumíraly. Třetí hlava, hrdě vztyčená, plivala proud stříbřité vody.

Při pohledu na množství komínů a jimi vypouštěného kouře se právem nabízela otázka, zda tato továrna nevyrábí úplně všechny výrobky ve své zemi. Podnik tvořil opravdové městečko, uvnitř něhož se jezdilo elektrickým autem.

Zatímco komisař Méli?s a inspektor Cahuzacq jeli k budově Y, obchodní ředitel jim vysvětloval, že SOCH vyrábí hlavně chemické látky sloužící jako základ farmaceutických výrobků, potřeb pro domácnost a dále umělohmotných a potravinářských výrobků. Dvě stě pětadvacet pracích prášků a čisticích prostředků, na trhu vzájemně konkurenčních, pochází z téhož základního mýdlového prášku vyráběného ve společnosti SOCH. S touž základní sýrovou pastou společnosti SOCH zápasilo o zákazníky velkých nákupních středisek tři sta pětašedesát různých značek sýrů. Ze syntetické pryskyřicové hmoty se vyráběly hračky a nábytek…

Společnost SOCH byla mezinárodní trust se sídlem ve Švýcarsku. Její konsorcium stálo v čele světové produkce v rámci nesčetných odvětví – zubní pasty, lešticí prostředky, kosmetické přípravky a podobně.

V bloku Y zavedli policisty až k laboratořím bratrů Saltových a Caroline Nogardové. S překvapením zjistili, že používali sousedící laboratorní stoly.

„Znali se?“ zeptal se Méli?s.

„Občas pracovali spolu,“ odpověděl chemik s uhrovitou tváří, navlečený v bílém plášti.

„Dělali v nedávné době na nějakém společném projektu?“

„Ano, ale rozhodli se to prozatím uchovat v tajnosti. S kolegy o tom odmítali mluvit. Tvrdili, že je na to ještě příliš brzy.“

„Jakou měli specializaci?“

„Byli to odborníci na obecnou chemii. Přicházeli do styku s mnoha našimi výzkumnými odvětvími. Zajímaly je vosky, brusné prášky, lepidla pro kutily, prostě veškeré využití chemie v praxi. Často osobní schopnosti spojovali, ostatně velmi úspěšně. Ale opakuji, že pokud jde o jejich poslední práce, nikomu se nesvěřovali.“

Cahuzacqa něco napadlo.

„Mohli třeba pracovat na nějakém prostředku, s jehož pomocí by se člověk mohl stát neviditelný?“

„Neviditelný?“ zasmál se pobaveně chemik. „Děláte si legraci?“

„Vůbec ne. Naopak to myslím úplně vážně.“

Odborník vypadal zmateně.

„Dobrá, tak se vám to pokusím vysvětlit. Naše tělo se nikdy nedokáže stát průhledným. Jsme tvořeni příliš složitými buňkami, než aby se je nějakému vědci, třeba i geniálnímu, podařilo náhle učinit křišťálově průzračnými, jako je voda.“

Cahuzacq dál nenaléhal. Věda nikdy nebyla jeho silnou stránkou. Přesto ho stále ještě cosi sužovalo.

Méli?s pokrčil rameny a zeptal se nejprofesionálněji, jak byl schopen:

„Mohl bych se podívat na fioly obsahující substance, které právě zkoumali?“

„Totiž…“

„Je v tom nějaký problém?“

„Ano. Už si je přišel vyžádat někdo jiný.“

Méli?s sebral z poličky vlas.

„Žena,“ konstatoval.

Chemik se podivil.

„Skutečně to byla žena. Ale…“

Komisař sebejistě pokračoval:

„Je jí mezi pětadvaceti a třiceti lety. Dokonale o sebe pečuje. Je to Euroasijka a její krevní systém funguje docela dobře.“

„To má být otázka?“

„Ne. Vidím to při důkladnějším pohledu na vlas, který se válí na polici, jediném místě, kde není prach. Mýlím se snad?“

Na muže to hluboce zapůsobilo.

„Nemýlíte se. Jak se vám podařilo přijít na ty detaily?“

„Vlas je hladký, to znamená, že byl po nedávném mytí. Čichněte si, ještě voní. Struktura vlasu je silná, patří osobě žluté pleti. Vlas má velký průměr, což je typické pro Orientálce. Struktura je velmi vybarvená, takže krevní systém je v dokonalém stavu. A dokonce mohu upřesnit, že ta žena pracuje v Nedělní ozvěně.“

„Tak teď mě vodíte za nos. Copak jste tohle všechno vyčetl z jediného vlasu?“

„Ne, to jsem si vycucal z malíčku,“ napodobil Méli?s Laetitii Wellsovou při jejich prvním setkání.

Cahuzacq chtěl dokázat, že ani on nepostrádá čich.

„Co tady ta dáma ukradla?“

„Neukradla vůbec nic,“ odpověděl chemik. „Požádala nás, jestli by si ty fioly mohla odnést domů a po libosti si je prozkoumat. Neviděli jsme v tom žádnou potíž.“

Když na komisařově tváři zpozoroval zuřivý výraz, omluvil se:

„Nevěděli jsme, že pak přijdete vy a že se o to taky zajímáte. Jinak bychom vám je tady samozřejmě nechali.“

Méli?s se otočil na podpatku a odváděl si Cahuzacqa.

„Myslím, že se od téhle Laetitie Wellsové máme ještě hodně co učit.“

45. ZKUŠEBNÍ LET S NOSOROŽÍKEM

103 683 sedí na předohrudi brouka. Tohle letadlo měří dobře čtyři kroky na délku a dva na šířku. Ze svého místa vidí přímo před sebou vzpřímený zahnutý čelní roh nosorožíka připomínající zvednutou příď. Plní vícero funkcí – kopí prorážejícího břicha, zaměřovače při střílení kyseliny, ostruhy na zahákování nepřítele a pustošícího berana k boření pevnostních hradeb.

Pro udatnou bojovnici zůstává nejžhavějším problémem přece jen vedení jejího stroje. Pomocí myšlenky, radila jí Chli-pu-ni.

Nezbývá než to okamžitě vyzkoušet.

Tykadlové připojení.

103 683 se soustředí na start. Ale jak dokáže tenhle tlustý černý brouk překonat gravitaci?

Chci letět. No tak, vzlétněme.

103 683 se nestačí divit. Živočich jí připadal tak těžkopádný a neohrabaný, ale už za jejími zády něco klouže a je slyšet vrčení dobře promazané mechaniky. Dvě hnědé krovky sklouzly dopředu. Dvě pořádná průhledně hnědá křídla se otáčejí, aby se našikmo roztáhla, a uvádějí se do chodu drobným nervním vířením. Současně kolem nich zaburácí ohlušující rámus. Chli-pu-ni zapomněla svou bojovnici upozornit, že brouk při letu vydává silný hluk. Bzukot ještě mohutní. Všechno se třese. 103 683 se nemůže ubránit obavám z toho, co bude následovat.

Její vizuální prostor se noří do kotoučů prachu a pilin.

Zvláštní jev – připadají, jako by se spíš Město propadalo do země, než by její živý stroj nabíral výšku. Královna, která ji zezdola zdraví tykaly, je nyní čím dál menší. Když ji 103 683 v dálce už ani nerozezná, konstatuje, že je dobrých tisíc kroků vysoko.

Chci letět rovně dopředu.

Brouk se okamžitě naklání dopředu a řítí se vpřed, zatímco rámus jeho tmavých křídel sílí ještě víc.

Letí! Ona letí!

Dnes uskutečňuje sen všech bezpohlavních jedinců. Dokáže přemoci zemskou přitažlivost, dobývat výšky, úplně stejně jako pohlavní mravenci v den svatebního letu!

103 683 zmatečně vnímá vážky, mouchy, vosy, prolétávající kolem ní. Přímo před sebou čichem rozeznává ptačí hnízda. Nebezpečí. Nařizuje urychleně zatočit. Ale nahoře to není totéž jako na zemi, nelze se otočit bez naklonění polohy křídel nejméně o pětačtyřicet stupňů. A když nosorožík poslechne, všechno se překlopí.

Mravenčí samička klouže, snaží se zaseknout drápy do chitinu svého létajícího stroje, o kousek minula záchyt a zbytečně poškrábala černý lak, z nějž se odlupují drobounké hoblinky. Nemá se za co chytit, a tak nenapravitelně přepadává přes bok letícího nosorožíka.

Řítí se do prázdna.

Neustále padá. Jenomže nosorožík si ničeho nevšiml. 103 683 ho vidí, jak dokončuje oblouk své zatáčky a směle se vrhá vstříc novým vzdušným dálavám.

Mravenčí bojovnice mezitím padá, padá, padá. Země se svými rostlinami a šibeničními skalami se vrhá směrem k ní. Ona víří, tykadla se bezvládně zmítají.

A vtom přichází náraz!

Všechno schytává do nohou, pád ji znovu vymrští, zase padá kus dál, ještě jednou vyskočí. Poslední přemet tlumí mechové lože.

Mravenec je hmyz tak lehounký a odolný, že se při volném pádu nemůže zabít. Dokonce i když spadne z velmi vzrostlého stromu, pokračuje mravenec v plnění svého úkolu, jako by se nic nestalo.

103 683 je nanejvýš trochu dezorientovaná ze závrati, jež provázela její pád. Převrací si tykadla dopředu a v rychlosti provádí jejich očistu a pak se vydává na zpáteční cestu ke svému městu.

Chli-pu-ni se ani nepohnula. Když se 103 683 zase objevila na kupě mraveniště, stojí stále na stejném místě.

Nenechej se odradit. Zkus to znovu.

Královna opět doprovází bojovnici na startovací ponton.

Kromě osmdesáti tisíc bojovnic můžeš využít i pomoci sedmašedesáti těchhle ochočených námezdních nosorožíků. Budou představovat nezanedbatelnou sílu navíc. Musíš se je naučit pilotovat.

103 683 opět vzlétá na dalším brouku. První zkušenost nedopadla dobře, třeba se s novým válečným ořem lépe shodne.

Po její pravici současně vzlétá i jedna dělostřelkyně. Letí spolu bok po boku a ta druhá jí dává znamení. V této rychlosti feromony prakticky neobíhají. Bez ohledu na to si obě průkopnice brzy vymyslely nový jazyk na základě pohybů tykadel. Podle toho, zda jsou vztyčená nebo stažená, skládají svým způsobem jakousi na dálku srozumitelnou morseovku.

Dělostřelkyně ukazuje, že se lze tykadly pustit tykadel létajícího koně a procházet se mu po ploché části hřbetu. Stačí si zajistit několik dobrých úchytů zatnutím drápů do zrnité tkáně jeho krunýře. Vypadá, jako by tuto techniku dokonale ovládala. Poté ukazuje, že je možné slézt dolů po vrubounových nohách. Odtamtud může zaměřit zadečkem na cíl a střílet na všechno, co se pohybuje dole.

103 683 dělá trochu potíže všechny ty akrobatické kousky zvládnout, ale brzy zapomněla, že se pohybuje ve výšce dvou tisíc stop. Se svým létajícím ořem se ve všem dokonale shodne. Jakmile se vrhne střemhlav do výšky travin, bojovnici se podaří vystřelit a rozmetat na kusy květinu.

Po tomto zásahu se celá rozjasnila. Myslí si, že se sedmašedesáti těmito válečnými stroji musí mravenčí armáda rozprášit přinejmenším několik těch bo… několik Prstů.

Nahoru jako střela, dolů střemhlav, nařizuje svému nosorožíkovi.

Bojovnice začíná mít pocit v tykadlech, vyvolaný rychlostí, docela ráda. Taková létající síla a takový pokrok pro mravenčí civilizaci! A ona patří k první generaci, která zná tento div – let na oři z rodu vrubounů!

Opájí se rychlostí. Její pád chvíli předtím neměl žádné vážné následky a všechno ji teď vede k domněnce, že na tomto vzdušném plavidle nepodstupuje žádná rizika. Vynucuje si spirály, loopingy, akrobatické kousky. 103 683 si vrchovatě dopřává neobyčejné zážitky. Všechny její Johnsonovy orgány, citlivé na polohu v prostoru, jsou zkratované. Už neví, kde je nahoře, kde dole, vepředu nebo vzadu. Naopak nezapomíná na to, že když se před ní náhle tyčí strom, musí se rychle klopit zatáčka, aby se mu vyhnula.

Je tak zaměstnaná hraním si se svým létacím strojem, že ani nezaregistrovala, jak znepokojivě potemnělo nebe. Chvíli jí trvá, než si všimne, že její vzdušný oř znervózněl. Už neposlouchá, když má zvýšit rychlost, už nepřijímá povely k nabírání výšky. Dokonce nepostřehnutelně klesá.

46. ZPĚV

Paměťový feromon číslo 85

Věc: Evoluční zpěv

Slinový podpis: Královna Chli-pu-ni

Jsem velká rozvracečka.

Odvracím jedince z jejich obvyklé cesty, a to je naplňuje děsem.

Ohlašuji podivné pravdy a budoucí časy plné paradoxů.

Jsem poruchou systému, ale systém potřebuje být narušován, aby se mohl vyvíjet.

Nikdo nemluví tak nesměle, neobratně a nejistě jako já.

Nikdo nemá mou nekonečnou slabost.

Nikdo nemá mou genetickou skromnost.

Neboť mou inteligenci nahrazují pocity.

Neboť nemám žádnou znalost ani žádnou vědomost, které by mě zatěžovaly.

Mé kroky vede jedině intuice, která poletuje ve vzduchu.

A nevím, odkud tato intuice pochází.

A nechci se to dozvědět.

47. NÁPAD

Augusta Wellsová vzpomínala.

Jason Bragel si odkašlal do ruky, všichni kolem něj udělali kruh a hltali jeho slova o to lačněji, že ve své situaci už neviděli ani náznak nápadu, který by jim umožnil se odtamtud dostat.

Jak by mohlo sedmnáct lidí, mezi nimiž je stoletá žena a malý chlapec, doufat v přežití bez jídla, bez jakékoli možnosti dostat se ven z této podzemní sluje, bez možnosti komunikace s povrchem?

Jason Bragel se držel pěkně zpříma.

„Vezmeme si to pekně od začátku. Kdo nás sem přivedl? Edmond Wells. Přál si, abychom žili v tomhle sklepení a pokračovali tady v jeho díle. S možností, že se dostaneme do strašné situace, počítal, tím jsem si jistý. Sestoupení do sklepa představovalo naši individuální cestu k zasvěcení. To, s čím se potýkáme dnes, je velká zkouška na naší kolektivní cestě k zasvěcení. Toho, co jsme dokázali každý zvlášť, teď budeme muset dosáhnout společně. Všichni jsme vyřešili hádanku čtyř trojúhelníků, protože jsme dokázali změnit svůj způsob myšlení. Otevřeli jsme jedny dveře ve své mysli. Musíme vytrvat. I k tomuhle nám Edmond poskytl klíč. My ho nevidíme, protože jsme zaslepeni strachem.“

„Přestaň s tím tajemným tónem! Jaký klíč? Jaké navrhuješ řešení?“ zabručel jeden hasič.

Jason naléhavě pokračoval:

„Připomeňte si hádanku se čtyřmi trojúhelníky. Vyžadovala, abychom změnili způsob uvažování. ‚Je potřeba myslet jinak…’ opakoval Edmond.“

„Ale vždyť jsme tady uvěznění jako krysy!“ zvolal jeden policista. „Je jen jediný způsob jak uvažovat v téhle situaci. To je evidentní.“

„Ne. Je jich víc. Jsme uvěznění ve svých tělech, ne v myslích.“

„Slova, slova a zase jenom slova! Pokud máš nějaký návrh, tak do toho. Pokud ne, tak mlč.“

„Novorozenec, který vyjde z těla své matky, nechápe, proč už ho neomývá teplá voda. Rád by se vrátil do útočiště matčina lůna, ale dveře se zavřely. Cítí se jako ryba, která nikdy nedokáže žít na vzduchu. Je mu zima, oslepuje ho světlo, všude je příliš hlučno. Žít vně matčina lůna je peklo. Stejně jako my teď se i on cítí neschopný překonat zkoušku, protože si myslí, že není fyziologicky adaptovaný na nový svět. Tento okamžik jsme si prožili všichni. Přesto jsme nezemřeli. Přizpůsobili jsme se vzduchu, světlu, hluku, chladu. Zmutovali jsme z plodu žijícího ve vodním prostředí na kojence přizpůsobeného k dýchání vzduchu. Zmutovali jsme z ryby na savce.“

„Ano, a co má být?“

„Prožíváme stejně kritickou situaci. Přizpůsobme se ještě jednou, vklouzněme do nové formy.“

„On blouzní, dočista blouzní!“ zvolal inspektor Gérard Galin a zvedl oči k nebi.

„Ne,“ zamumlal Jonathan Wells, „myslím, že jsem pochopil, co tím chtěl říct. Najdeme řešení, protože nemáme jiné východisko než je najít.“

„To ano, to řešení můžeme hledat do omrzení. Dokonce ani nemáme na práci nic jiného, než chcípneme hlady.“

„Nechte Jasona domluvit,“ nařídila Augusta. „Ještě to nedopověděl do konce.“

Jason Bragel zamířil v kněžišti k místu pro zpěváky a uchopil Encyklopedii relativního a absolutního vědění.

„Přečetl jsem si to dnes v noci,“ dodal. „Byl jsem přesvědčený, že řešení tam bylo napsané v každém písmenu. Dlouho jsem hledal a nakonec jsem našel tuhle pasáž, kterou bych vám rád přečetl nahlas. Dobře poslouchejte.“

48. ENCYKLOPEDIE

HOMEOSTÁZE

Každá forma života usiluje o homeostázi. Homeostáze představuje rovnováhu mezi vnitřním a vnějším prostředím.

Každá živá struktura funguje v homeostázi – Pták má duté kosti, aby mohl létat. Velbloud má zásoby vody, aby dokázal přežít v poušti. Chameleón mění pigmentaci kůže, aby unikl pozornosti svých predátorů. Tyto druhy jako tolik ostatních se dožily dneška jenom proto, že se přizpůsobily všem otřesům, jež postihly jejich okolní prostředí. Ty, které nedokázaly dospět k rovnováze s vnějším světem, vyhynuly.

Homeostáze je schopnost autoregulace našich orgánů ve vztahu k vnějším tlakům.

Stále nás překvapuje, do jaké míry může obyčejný človíček vydržet i ty nejtěžší zkoušky a přizpůsobit jim svůj organismus. Během válek, v podmínkách, kdy je člověk nucen překonávat sám sebe, aby přežil, jsme byli svědky toho, jak lidé, kteří do té doby znali jen pohodlí, s klidem a bez reptání dokázali být o vodě a suchém chlebu. Během několika dní se lidé z města, ztracení v horách, naučili poznávat jedlé rostliny, lovit a jíst zvířata, kterých se předtím vždy štítili – krtky, pavouky, myši, hady a podobně.

Schopnost homeostáze u lidského tvora oslavují knihy jako Robinson Crusoe Daniela Defoea nebo Tajuplný ostrov Julese Verna.

My všichni neustále hledáme dokonalou homeostázi, neboť to už je starost našich buněk. Bez ustání prahnou po maximu živného roztoku té nejlepší teploty a bez agresivního účinku toxické látky. Ale když ho nemají, přizpůsobí se. Podobně jsou například jaterní buňky opilce lépe přizpůsobené vstřebávání alkoholu než buňky abstinenta. Plicní buňky kuřáka si vyrobí rezistenční látky na nikotin. Král Mithridates si dokonce vytrénoval tělo tak, aby snášelo arzén.

Čím je vnější prostředí nepřátelštější, tím víc nutí buňku nebo jednotlivce rozvíjet dosud nepoznané schopnosti.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

Po tomto čtení následovalo dlouhé ticho. Přerušil je Jason Bragel jen proto, aby mohl donekonečna opakovat:

„Jestli zemřeme, pak jenom proto, že jsme se nedokázali přizpůsobit tomuhle extrémnímu prostředí.“

„Extrémnímu prostředí,“ vybuchl Gérard Galin, „ty jsi dobrý! Copak se vězni Ludvíka XI., spoutaní v řetězech ve vězení o velikosti jednoho metru čtverečního, přizpůsobili svým mřížím? Copak je možné, aby ztvrdla kůže na prsou popraveným, kteří jsou zastřeleni, a tak odrazila kulky? Copak se stali Japonci odolnější vůči atomovému záření? To si děláš legraci? Některým agresím se nelze přizpůsobit, i kdyby si to člověk sebevíc přál!“

K místu pro zpěváky se přiblížil Alain Bilsheim.

„Tvoje pasáž z Encyklopedie byla dost zajímavá, ale pokud jde o nás, nevidím, čím by nám mohla konkrétně pomoct.“

„Přesto je to, co nám Edmond sděluje, velmi jasné – pokud chceme přežít, musíme zmutovat.“

„Zmutovat?“

„Ano. Zmutovat. Stát se jeskynními zvířaty žijícími pod zemí a živícími se málem. Využívat skupiny jako prostředku odporu a přežití.“

„To jest?“

„Prošvihli jsme komunikaci s mravenci a trpíme ve svém těle, protože jsme nedokázali zajít dostatečně daleko. Zůstali jsme zimomřivými lidmi, kteří si o sobě myslí bůhvíco.“

„Jason má pravdu,“ souhlasil Jonathan Wells. „Překonali jsme cestu, která nás fyzicky dovedla na dno sklepa. Ale byla to jen polovina cesty. V každém případě nás okolnosti nutí, abychom v té cestě pokračovali.“

„Chceš snad říct, že je za sklepem další sklep?“ posmíval se Galin. „Chceš, abychom kopali pod chrámem a našli sklepení chrámu, které nás dovede bůhvíkam?“

„Ne. Ty mě nechápeš. Polovina cesty měla fyzickou podobu, a my jsme ji vykonali se svým tělem. Druhá se týká naší psychiky a tam se všechno teprve musí udělat.

Teď musíme v prvé řadě změnit myšlení, zmutovat ve svých hlavách. Přistoupit na život, jaký vedou jeskynní zvířata, jimiž jsme se stali. Kdysi jeden z nás prohlásil, že naše skupina nemohla doufat, že bude fungovat s jednou samicí na patnáct samců. To byla pravda z pohledu lidské společnosti, ale z hlediska hmyzu…“

Lucie Wellsová nadskočila. Pochopila, kam její manžel směřuje. Aby mohli všichni společně přežít, pod zemí a s velmi malým množstvím potravin, je jediným možným řešením proměnit se v… proměnit se v…

Všichni měli v tentýž okamžik na rtech totéž slovo.

Mravence.

49. DÉŠŤ

Vzduch je nabitý elektřinou. Blesk zapaluje tornádo převážně negativních iontů. Po něm následuje hluboké zahřmění a pak nebe roztříští na tisíc kousků další blesk, promítající na listí znepokojivé fialově bílé světlo.

Ptáci létají nízko, níž než mouchy.

Nové zadunění hromu. Mrak ve tvaru kovadliny se rozletí na kusy. Krunýř letícího brouka prudce zazáří. 103 683 se bojí, že z blyštivé plochy sklouzne dolů. Zažívá stejný pocit bezmoci, jako když se octla tváří v tvář Prstům, strážcům konce světa.

Je třeba se vrátit, dává jí na srozuměnou její oř.

Ale to už hustě prší. Každá kapka může být smrtelná. Po obrovitých křišťálových perlách následují těžké šňůry korálků. Jakýkoli kontakt s křídly velkého brouka by byl osudný.

Nosorožík propadá panice. Kličkuje uprostřed hustého bombardování a snaží se udělat všechno pro to, aby proletěl mezi kapkami. 103 683 už nemá vládu nad ničím. Prostě se jen křečovitě drží všemi drápy a přísavkami, jimiž má vybavené drobounké polštářky na chodidlech. Všechno má hrozně rychlý spád. Chtělo by se jí zavřít kulovité oči, které vidí současně všechna nebezpečí hrozící zepředu, zezadu, zdola i shora! Ale mravenci nemají víčka. Ach, jak už by chtěla být zpátky na podlaze u mšic!

Jedna jemná zatoulaná kapka spadla přímo na 103 683 a srazila jí tykadla na hrudník. Voda zalévající její čidla jí brání vnímat sled událostí.

Je to, jako kdyby jí vypnuli zvuk. Už jí zbývá jen obraz, a o to je to hroznější.

Velký brouk je celý schvácený.

Kličkovat mezi kapkami s razancí vrhaných oštěpů je pro něj čím dál obtížnější. Pokaždé mu skropí konec křídel a letící sestava je tak zase o něco těžší.

Těsně se vyhnuli těžké kouli vody. Nosorožík klopí na pětačtyřicet stupňů a zatáčí, aby unikl druhé, ještě větší. Taktak. Ale voda se dotkla jeho nohy, rozstříkla se a pocákala mu tykadla.

Nový záblesk světla. Dunění.

Na zlomek vteřiny ztrácí letící živočich schopnost vnímat vnější svět. Je to, jako kdyby kýchl. Když opět nabyl kontrolu nad svou dráhou letu, je už příliš pozdě. Řítí se přímo do pilíře křišťálové vody, která se třpytí v záblescích blesku.

Vruboun brzdí nastavením obou křídel do vertikální polohy. Ale stejně letí příliš rychle. Brzdit v téhle rychlosti není možné. Následuje přemet a po něm řada kotrmelců dopředu.

103 683 se tak tiskne ke krunýři svého válečného oře, že mu drápky propíchla chitin. Její mokrá tykadla ho šlehají do očí a nakonec se mu na ně přilepila.

Poprvé narazí do pilastru vody, který je současně odmrštil k tečkované dešťové čáře. Převalila se přes ně vlna. Nyní váží desetkrát víc než předtím. Padají jako zralá hruška přímo na větévky kryjící Město.

Nosorožík se roztříštil, má prasklý roh a hlavu na drobky. Jeho krovky ukazují směrem k nebi, jako by chtěly pokračovat v letu samy. Lehká samička 103 683 vyvázla z neštěstí bez úrazu. Ale déšť jí nedopřává ani chvilky oddechu. Otírá si tykadla, jak se dá, a vyráží ke vchodu do Města.

Následuje větrací otvor. Hned ji zastavují dělnice, aby ochránily Město před povodní, ale 103 683 se podařilo zátaras prorazit. Uvnitř jí spílají stráže. Copak si neuvědomuje, jakému nebezpečí Město vystavuje? Ve skutečnosti za sebou nechává jen malý pramínek vody. Bojovnice toho nedbá, pokračuje dál v běhu, zatímco zednice za ní spěšně zavírají bezpečnostní komoru.

Poté, co se zastavila, vysílená, ale v suchu, nabízí jí jedna soucitná samička trofolaxi. Zachráněná 103 683 ji vděčně přijímá.

Oba jedinci se postavili proti sobě tváří v tvář, začínají se líbat na ústa a poté provádějí regurgitaci potravin, které jsou uloženy na dně jejich společenského volátka. Teplo, dar svého těla, všechno, co má ráda.

Pak vniká 103 683 do tunelu a proběhne několika chodbičkami.

50. LABYRINT

Temné chodby a úzké vlhké průchody. Vznášely se tam zvláštní pachy. Po zemi se válely kousky shnilých potravin a pestré odpadky. Podlaha se lepila k nohám, zdi se potily vlhkostí.

Podezřelá individua tam vytvářela ostrůvky. V odporných výklencích se shlukovali pobudové, žebráci, falešní muzikanti, praví balíci z periferie.

Vtom se k ní přiblížil jeden z nich, stažený v červené bundě, bezzubá ústa strnulá v prohnaném úsměvu.

„Tak naše slečinka se potlouká v metru sama samotinká? Copak neví, že je to nebezpečné? Nechtěla by bodygarda?“

Zlomyslně se pochechtával a křepčil kolem ní.

Laetitia Wellsová si u neomalenců příležitostně dokázala vynutit respekt. Slézový pohled jejích očí ztvrdl, fialová duhovka zrudla dokrvava a vyslala zprávu: „Odprejskni!“ Než muž zmizel, ještě stačil zabručet:

„No, no, aby tě neubylo, Náno! Až tě někdo sejme, tak se hlavně nediv, koledovala sis o to!“

Tentokrát to zafungovalo, ale nikde nebylo řečeno, že jí to bude vycházet vždycky. Tím, že bylo metro jediným dopravním prostředkem, který jezdil řádně, stalo se zároveň i hnízdem predátorů moderní doby.

Došla na nástupiště, kde jí souprava ujela těsně před nosem. V opačném směru projely dvě a pak tři, dav kolem ní houstl a nikdo si nebyl jist, zda zase nejde o nějakou stávku, která má cestující překvapit, nebo jestli na některé z předchozích stanic nenapadlo nějakého pitomce vrhnout se pod projíždějící vlak.

Konečně se objevily dva světelné kruhy. Ze skřípění brzd na hranici únosnosti jí málem praskly bubínky. Dlouhá souprava s pomalovaným zrezivělým plechem se roztáhla podél celého nástupiště a vystavovala na odiv nejrůznější graffiti jako „Smrt sráčům“, „Polib si prdel, vole“, „Babylone, tvá smrt se blíží“, „Fuck bastard crazy boys territory“, nepočítaje drobná oznámení a obscénní kresby, v rychlosti nahozené fixem nebo kapesním nožíkem.

Když se otevřely dveře, všimla si ke své nelibosti, že vagón je plný k prasknutí. S tvářemi a rukama přimáčknutýma na sklo. Jako by nikdo neměl dost odvahy volat o pomoc.

Už si ani nevzpomínala, jaká motivace nutila všechny ty lidi k tomu, aby každý den dobrovolně (a ještě za peníze) přicházeli do téhle tlačenice v teplé plechové krabici o několika metrech čtverečních, kde se tísní přes pět set cestujících. Žádný živočich by nebyl tak hloupý, aby se do podobné situace vrhal sám od sebe!

Laetitia hned na začátku musela čelit kyselému dechu jakési otrhané stařeny, pachu nevolnosti nějakého nemocného kloučka, jehož držela na ruce paní navoněná levným parfémem, a odporně páchnoucímu potu nějakého zedníka. V její blízkosti se vyskytoval také velmi elegantní pán, který se jí snažil hladit hýždě, revizor, jenž ji žádal, aby mu ukázala jízdenku, žebrák loudící drobáky nebo stravenky a kytarista, který navzdory rámusu zpíval z plných plic.

Pětačtyřicet capartů z přípravky využilo všeobecné nepozornosti a pokusilo se propichovat propisovačkami koženku na sedadlech, která obsadili, a četa vojáků hulákala: „Ať žije civil!“ Skla byla úplně zamlžená párou ze stovek nepřetržitě dýchajících úst.

Laetitia Wellsová pomalu vdechovala vydýchaný vzduch, zaťala zuby a trpělivě snášela nepohodlí. Vlastně si neměla na co stěžovat, cesta z domova do práce jí trvala jen půl hodiny. Někteří lidé museli ve špičce v tomhle trávit tři hodiny denně!

Žádný autor vědecko-fantastických románů s tímhle nikdy nepočítal. Civilizace, v nichž lidé dobrovolně snášejí, že se budou mačkat po tisících v plechových krabicích!

Stroj se dal do pohybu, sklouzl po kolejích a od kol mu vylétly jiskry.

Laetitia Wellsová zavřela oči a pokusila se nalézt klid, zapomenout, kde je. Otec ji naučil udržet se v pohodě tím, že si bude hlídat dýchání. Když má člověk pěkně pod kontrolou svůj dech, měl by se pokusit ovládnout tlukot svého srdce, aby ho zpomalil.

V soustředění jí bránily pozornost odvádějící myšlenky. Opět pomyslela na svou matku… Ne, hlavně nemyslet na… Ne…

Znovu otevřela oči, zrychlila tlukot svého srdce a dech.

Ve vagónu bylo volněji, jedno místo dokonce zůstalo neobsazené. Vrhla se na ně a usnula. Stejně vystupuje až na konečné. A čím méně si uvědomovala, že je v metru, tím jí bylo lépe.

51. ENCYKLOPEDIE

ALCHYMIE

Cílem veškeré alchymistické manipulace je napodobit nebo znovu zinscenovat vznik světa. K tomu je zapotřebí šesti operací. Kalcinace. Putrefakce. Rozpouštění. Destilace. Tavení. Sublimace.

Těchto šest operací probíhá ve čtyřech fázích a nazývá se černé dílo, což je fáze vaření. Bílé dílo je fáze vypařování, červené dílo fáze míšení. A konečně následuje sublimace, která přináší zlatý prášek. Tento prášek je týž, jaký měl kouzelník Merlin v pověsti o rytířích kulatého stolu. Stačí jím posypat člověka nebo předmět, a stane se dokonalým. Mnoho legend a mýtů skrývá ve své výstavbě ve skutečnosti tento recept. Například Sněhurka. Sněhurka je konečný výsledek alchymistického přípravku. Jak ho lze získat? Pomocí sedmi trpaslíků. Ti představují sedm kovů: olovo, cín, železo, měď, rtuť, stříbro, zlato, které jsou samy spojeny se sedmi planetami – Saturnem, Jupiterem, Marsem, Venuší, Merkurem, Měsícem a Sluncem, jež se zase pojí se sedmi hlavními povahovými rysy člověka jako například morous, prosťáček, snílek apod.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

52. VÁLKA O VODU

Rozbouřené nebe stále křižují blesky, ale žádný mravenec není s to obdivovat se majestátním zlatohnědým mrakům, jimž proudy bílého světla způsobují trhliny. Bouřka je kalamita.

Na Město dopadají kapky jako bomby a bojovnice, které se venku zdržely kvůli pozdnímu lovu, se nacházejí pod palbou tekutých projektilů.

Dokonce i uvnitř Bel-o-kanu je jeden z pokusů, které na jaře učinila Chli-pu-ni, na nejlepší cestě katastrofě ještě napomoci.

Za účelem zrychlení dopravy mezi jednotlivými čtvrtěmi nechala královna vykopat vodní kanály. Mravenci se přepravovali na plovoucích listech. Ovšem při lijácích se tyto podzemní potůčky pokaždé vzedmou a stávají se z nich veletoky. Dav hlídek se pak bezúspěšně dře, když se snaží zkrotit jejich zběsilost.

Na vrcholu kupy mraveniště se situace zhoršuje. Kroupy prorazily střešní těsnění z větviček. Množstvím trhlin vniká do Města voda.

103 683 se marně pokouší zacpat největší díru.

Všechny do solária, vykřikne, musíme zachránit vajíčka!

V tu chvíli se za ní rozbíhá skupina bojovnic, zdolávajících valící se vlny.

Vysoký sál solária ztratil svou obvyklou světlost. Na stropě se snaží dělnice, jež se staly kořistí nejstrašnější úzkosti, ucpat trhliny suchým listím. Ale voda se hned objevuje nanovo a teče dlouhými stříbrnými stuhami na zem. Všechno je promáčené. Nelze zachránit všechny cenné zámotky, je jich příliš mnoho. Chůvy mají čas nanejvýš na to, aby zachránily několik předčasně vylíhlých larev. Vajíčka ve spěchu házená chůvám se rozbíjejí o zem.

V tu chvíli si 103 683 vzpomene na vzbouřenky. Pokud bude voda protékat dolů, a ona stále teče, až ke stájím vrubounů, všechny zahynou!

1. fáze poplachu: feromony rozčilení se šíří, jak se dá, nejčastěji smíchané s vodní párou.

2. fáze poplachu: bojovnice, dělnice, chůvy, pohlavní jedinci, všichni zuřivě, urputně bubnují špičkou zadečku do zdí. Tento bojový poplach rozkmital celičké Město.

Bum, bum, bum. Pozor! Tisíckrát pozor!

Budiž panika!

Dokonce i samičky uvězněné v kalužích se pokoušejí bít do země skrz vodu, aby se mělo celé Město na pozoru. Buší to jako krev v tepnách zadýchaného mravence.

Srdce Města supí.

Ozvěnou je slyšet kroupy prorážející kupoli mraveniště. Prásk, prásk, prásk.

Co zmohou kusadla, byť ostrá, proti kapkám vody?

3. fáze poplachu: situace je kritická. Některé dělnice propadly hysterii a běhají sem a tam. Z jejich napjatých tykadel se line nesrozumitelný feromonový jekot. Některé se tak zmítaly, že zranily své příbuzné.

U rezavých mravenců je nejsilnějším poplašným feromonem látka vylučovaná Dufourovou žlázou. Nese název n-dekan a je to létavý zásaditý uhličitan, který má chemický vzorec C10-H22. Dosti silný pach na to, aby se po něm probrala chůva uprostřed hibernace a byla jako divá.

Zakázané město by se nepodařilo ušetřit záplavové vlny bez sebeobětování domovnic. Hrdinné strážkyně svými plochými hlavami hermeticky zablokovaly vstupní otvory, a tak zabránily tekutému vetřelci, aby zaplavil středový pařez. Všechny obyvatelky Zakázaného města, a v první řadě královna Chli-pu-ni, vyvázly bez nehody.

Naproti tomu se nyní voda valí do sálů mšic.

Zelená zvířátka vydávají směšný pachový vřískot.

Jejich pastýřky, jednou nohou na útěku, z nich mohou zachránit jen hrstku užuž rodících samiček.

Všude je vidět snaha stavět hráze. Mravenci se činí hlavně při zpevňování takových zábran, které jsou strategicky umístěné v hlavní chodbě, a snaží se zadržet rozběsněnou bystřinu. Ale hydraulická síla je nezadržitelná. Přehrada se drolí, puká a rozpadá se. Stavba se hroutí a náhle uvolňuje proud vody, který strhává odvážné zednice.

Voda unáší utopené, zmocňuje se chodeb, strhává klenby, mosty, rozrušuje celou podzemní topografii, než se vylije do žampionáren. I tam však zemědělky stíhají nanejvýš odebrat pár vzácných spor a vzít nohy na ramena.

Vodní brouci, věhlasní potápníci, které si Chli-pu-ni tolik toužila ochočit, jsou nyní všude, ve svém živlu, šťastní, že mohou skotačit ve vodě, a rovnou požírají mšice, mrtvoly mravenců i umírající larvy.

Po množství oklik způsobených obcházením překážek se 103 683 dostává ke stájím brouků nosorožíků. Nebohá zvířata vyděšeně poletují sem a tam, aby unikla smrti utopením. Ale strop je tak nízký, že do něj po chvíli narážejí.

I zde se stejně jako všude jinde přičinlivé dělnice navzdory nebezpečí starají o záchranu několika mladých a o dostrkání do sucha několika kravinců kulového tvaru plných vajíček. Dobře však vědí, že ztráty jsou ohromné a nevyhnutelné.

Mít mokré nohy vrubouny děsí a nutí je tlouci rohem do stropu. Za to, že se jí daří úspěšně prokličkovat mezi ranami nosních bodců, vděčí 103 683 jen vlastní bdělosti bojovnice.

Konečně je u vchodu do skrýše vzbouřenek. Všechny jsou tam, deistky i nedeistky. Ale třebaže sebou nedeistky nervózně škubou, deistky naopak zůstávají podivně klidné. Živelní katastrofa je nepřekvapuje.

Nenakrmily jsme bohy dostatečně, proto nás namáčejí.

103 683 přerušuje jejich monotónní odříkávání modliteb. Brzy už nezbude žádný nouzový východ. Jestli chtějí zachránit vzbouřenecké hnutí, musí odtamtud neodkladně zmizet.

Nakonec ji poslechnou a jdou těsně za ní. Ve chvíli, kdy ta místa opouštějí, jí samička 24 podává zámotek motýla, který si tam 103 683 nechala při své poslední návštěvě.

Kvůli misi Rtuť. Nesmíš to zapomenout.

Než by se dál dohadovala, 103 683 raději bere kokon do náruče a vede vzbouřenky za sebou. Ale dostat se přes stáj už je zhola nemožné. Celý sál je potopený. Vrubouni nosorožíci, ale i mravenčí samičky, plavou mezi dvěma vodami.

Musí se co nejrychleji prorazit nový tunel. 103 683 udílí rozkazy.

Je třeba si pospíšit, hladina vody v místnosti začíná nebezpečně stoupat.

Všechny potraviny, které ležely na zemi, teď plavou.

Voda stoupá čím dál rychleji.

Přesto deistky ani nenapadne si stěžovat. Většina z nich se smířila s tím, že zažívá spravedlivý nebeský hněv.

Jsou přesvědčeny, že tento pustošící déšť na ně udeřil jenom proto, aby jim zabránil v křížovém tažení královny Chli-pu-ni.

53. HOŘKÉ VZPOMÍNKY

„Promiňte, slečno!“

Někdo na ni mluvil.

Když Laetitia znovu otevřela oči, nebyla ještě na konečné. Mluvila na ni nějaká žena.

„Promiňte, slečno. Myslím, že jsem vás píchla jehlicemi.“

„To nic,“ vzdychla si Laetitia.

Ta žena něco štrikovala z bonbónově růžové vlny. Potřebovala víc prostoru, aby si mohla roztáhnout pletení.

Laetitia pohlédla na předoucí pavoučici, jež kmitala prsty. Jehlice rozmnožovaly počet upletených ok, navazujících na sebe za neodbytného chrastivého cvakání.

Její růžové dílo se podobalo dětské výbavičce. Jaké nebohé dítě má asi v úmyslu uvěznit v takovém moltonovém pancéři? pomyslela si Laetitia Wellsová. Jako kdyby její otázku zaslechla, žena odhalila nádherný porcelánový chrup.

„To je pro syna,“ oznámila hrdě.

V téže chvíli ulpěl Laetitiin pohled na plakátě: „Naše země potřebuje děti. Bojujte proti poklesu porodnosti.“

Laetitia Wellsová pocítila nepatrnou trpkost. Plodit děti! Říkala si, že to je prvořadá povinnost druhu – zajistit svou reprodukci, rozmnožovat se, masově se rozšiřovat. Nemáte zajímavou přítomnost? Tak přežijte do budoucnosti prostřednictvím nakladených vajíček! Nejdřív mějte na paměti kvantitu, potom snad přijde i kvalita.

Každá kladoucí samička byla, aniž si to uvědomovala, poslušným vykonavatelem věčné propagandy přesahující veškerou politiku všech národů – posilovat vliv lidí na zeměkouli.

Laetitia Wellsová měla chuť vzít tuto maminku za ramena a říct jí přímo do očí: „Ne, už neploďte děti, ovládněte se, trochu zdrženlivosti, hrome! Berte antikoncepci a těm, které máte rády, dávejte prezervativy, domlouvejte svým plodným přítelkyním, jak byste si přály, aby někdo domlouval vám. Na jedno povedené dítě připadá sto odfláknutých. To nestojí za to. Ty nepovedené se pak chopí moci a takhle to dopadá. Kdyby byla vaše vlastní matka serióznější, byla by vás ušetřila všeho toho utrpení. Nemstěte se na svých dětech tím nejhorším darebáctvím, jehož se na vás dopustili vaši rodiče tím, že vás přivedli na svět. Přestaňte se navzájem milovat, snažte se růst, ale už se nerozmnožujte.“

Po každém z takových záchvatů mizantropie (v její fázi to byla humanofobie) jí v ústech zůstávala hořká pachuť. Ale nejvíc ze všeho ji mátlo, že se jí to nezdálo nutně nepříjemné.

Vzpamatovala se a předoucí pavoučici věnovala úsměv.

Ta tvář naproti ní, zářící štěstím, že je matkou, jí připomněla… Ne… Jen to ne… Jí připomněla… její vlastní matku. Ling-mi.

Ling-mi Wellsovou postihla akutní leukemie. Rakovina krve, ta nezná bratra. Ling-mi, její něžná matka, která jí nikdy neodpovídala, když se jí ptala, co říkal doktor. Laetitii Ling-mi odpovídala vždycky jen: „Nestrachuj se. Já se uzdravím. Doktoři to vidí nadějně a léky jsou teď čím dál účinnější.“ Ale v umyvadle v koupelně se často objevovala krev a sklenička s analgetiky bývala obvykle prázdná. Ling-mi překračovala všechny předepsané dávky. Na bolesti už jí nic nepomáhalo.

Jednou přijela záchranka a odvezla ji do nemocnice. „Netrap se tím. Mají tam všechny potřebné přístroje na moji léčbu, i odborníky. Opatruj byt, než se vrátím, buď hodná a každý večer se za mnou přijď podívat.“

Ling-mi měla pravdu. V nemocnici měli všechny možné přístroje. Takže se jí nedařilo zemřít. Třikrát se pokusila o sebevraždu a třikrát ji v poslední chvíli zachránili. Bránila se. Přivázali ji k lůžku popruhy a nacpali ji morfiem. Pokaždé, když Laetitia matku navštívila, nemohla si nevšimnout, že má paže plné hematomů od injekcí a infuzí. Za měsíc se z Ling-mi stala svraštělá stařena. „Nebojte se, zachráníme ji, zachráníme ji,“ tvrdili doktoři. Ale Ling-mi Wellsová už nechtěla, aby ji někdo zachraňoval.

Dotkla se dcerčiny paže a zašeptala jí: „Já… chci… umřít.“ Jenomže co může dělat čtrnáctiletá žába, když se jí matka svěří s takovou prosbou? Zákon zakazoval nechat kohokoli zemřít. Hlavně když byl schopen platit denně tisíc franků za pokoj s plnou penzí a péčí.

Od chvíle, kdy hospitalizovali jeho ženu, urychleně zestárl i Edmond Wells. Ling-mi ho žádala o pomoc při velkém skoku. Jednou, když už nemohla, se s tím nakonec smířil. Naučil ji, jak zpomalit dech a srdeční tep.

Odhodlal se k hypnóze. Samozřejmě u toho nikdo další nebyl, ale Laetitia věděla, jak to otec dělával, když jí pomáhal usnout. „Jsi klidná, úplně klidná. Tvůj dech je jako vlna, která se valí zepředu dozadu. Je to tak příjemný pocit. Dopředu a dozadu. Tvůj dech je jako moře, které se chce proměnit v jezero. Dopředu a dozadu. Každý tvůj nádech a každý výdech je pomalejší a hlubší než ten předchozí. S každým nádechem jsi silnější, cítíš se mnohem příjemněji. Už nevnímáš své tělo, už nevnímáš své nohy, už nevnímáš své ruce, svůj hrudník ani hlavu. Jsi jako lehounké, necitelné pírko poletující ve větru.“

Ling-mi odletěla.

Na tváři se jí zračil klidný úsměv. Zemřela, jako kdyby usnula. Lékaři z resuscitačního oddělení hned zvonili na poplach. Chytli se toho jako lasičky toužící zabránit volavce vzlétnout. Ale tentokrát Ling-mi prostě vyhrála.

Od té doby řešila Laetitia jednu osobní hádanku – rakovinu. A také byla posedlá nenávistí k lékařům a jim podobným, kdo rozhodují o osudu lidstva. Byla přesvědčená o tom, že pokud se nikomu nepodařilo vymýtit rakovinu, pak to bylo proto, že nikdo neměl opravdový zájem řešení najít. Pro klid duše se dokonce stala onkoložkou. Chtěla prokázat, že rakovina není neporazitelná a že lékaři jsou neschopní, protože mohli její matku zachránit místo toho, aby ji ještě víc trápili. Ale neuspěla. A tak už jí zbývala jen nedůvěra k lidem a vášnivá záliba v luštění hádanek.

Novinařina jí dovolila smířit zatrpklost s hlubším úsilím. Svým perem mohla odhalovat nespravedlnost, podněcovat davy, tepat pokrytce. Bohužel si brzy uvědomila, že mezi pokrytce se na prvním místě řadili její kolegové z práce. Odvážní ve slovech, a zbabělí v činech. Napravovatelé křivd ve svých úvodnících, a přitom schopní těch nejhorších nízkostí výměnou za příslib zvýšení platu. Vedle světa médií jí lékařské prostředí připadalo plné okouzlujících lidí.

Ale v tisku si vytesala svou ekologickou niku, své lovecké teritorium. Udělala si jméno díky tomu, že vyřešila několik policejních záhad. Pro tuto chvíli si od ní její kolegové drželi odstup a z povzdálí očekávali její pád. Nesměla klopýtnout.

Propříště si na svou loveckou nástěnku připíchla jako trofej případ Saltové-Nogardová. Jiskrný komisař Méli?s měl smůlu…

Konečně dojeli na konečnou. Vystoupila.

„Hezký večer, slečno,“ rozloučila se pletařka a dětskou výbavičku si uklidila do tašky.

54. ENCYKLOPEDIE

JAK

Když narazí lidský tvor na překážku, jako první ho napadne otázka: „Proč se to muselo stát zrovna mně a kdo za to může?“ Hledá viníky a vymýšlí trest, který je za to bude muset stihnout, aby se to už neopakovalo.

V téže situaci si klade mravenec nejdřív otázku: „Jak a s čí pomocí dokážu ten problém vyřešit?“

V mravenčím světě vůbec neexistuje pojem viny. Vždycky bude existovat velký rozdíl mezi těmi, kdo se ptají, „proč věci nefungují“, a těmi, kdo se táží, „Jak to zařídit, aby fungovaly“.

Prozatím patří lidský svět těm, kdo se ptají „proč“, ale přijde den, kdy se k moci dostanou ti, kdo se ptají „jak“…

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

55. TO JE VODY, TO JE VODY

Drápy a kusadla houževnatě pracují. Hrabat, dál hrabat, jiné záchrany není. Kolem vzbouřenek, usilovně se snažících vyhloubit si nouzový tunel, se třese a zachvívá zem.

Voda smetla celé Město. Ze všech krásných plánů, ze všech skvělých avantgardních výtvorů Chli-pu-ni zbylo jen smetí unášené proudy vody. Marnost nad marnost, tyhle zahrady, žampionárny, stáje, cisternové sály, zimní sýpky, oddělení pro kojence s termoregulací, solárium, sítě vodní dopravy… Všechno strhla velká voda, jako by to nikdy neexistovalo.

Náhle se hroutí boční stěna tunelu. Tryskají z ní sloupy vody. 103 683 a její družky polykají hlínu, aby mohly hloubit ještě rychleji.

103 683 si nedělá iluze o osudu, který je čeká. Už jsou mokré až po břicho a voda rychle stoupá dál.

56. PONOŘENÍ

Ponořila se. Nyní ji celou zakrývala hladina.

Už se nemohla nadechnout. Zůstala dlouhou chvíli ve vodě a na nic už nemyslela.

Měla ráda vodu.

Ve vaně se jí pod vodou vzdouvaly vlasy, kůže jí zkrabatěla jako karton. Laetitia Wellsová to nazývala svou každodenní rituální koupelí.

Uvolňovala se trochou vlažné vody a tichem. Cítila se jako jezerní královna.

Vytrvala pod vodou se zadrženým dechem několik desítek vteřin, až měla pocit, že umírá.

Každý den zůstávala pod vodou o něco déle.

Přitiskla si nohy k tělu a bradu si položila na kolena, byla jako lidský zárodek ponořený v plodové vodě a pomaličku se houpala ve vodním tanci, jehož smysl znala jen ona sama.

Začala si vyprazdňovat mysl, vypouštěla z ní všechno, z čeho si dělala hlavu, rakovinu, odchod ze scény, Saltovi, odchod (crrr, crrr), redakce Nedělní ozvěny, krásu, metro, samičky nosnice, vy všichni pryč (crrr, crrr) … Bylo to velké letní gruntování.

Crrr, crrr.

Vynořila se z vody. Všechno, co se nachází mimo vodu, se zdá tak suché. Suché, nepřátelské (crrr, crrr!) a hlučné…

Tohle se jí nezdálo – někdo zvonil u dveří.

Vylezla ven z vany jako obojživelník, který objevuje, jaké to je dýchat vzduch.

Popadla velký župan, zabalila se do něj a drobnými krůčky došla do haly.

„Kdo je tam?“ zeptala se skrz dveře.

„Policie!“

Podívala se kukátkem ve dveřích a poznala komisaře Méli?se.

„Co se vám děje, že jste přišel v tuhle dobu?“

„Mám povolení k domovní prohlídce.“

To ji přimělo otevřít.

Vypadal uvolněně.

„Byl jsem v SOCH a tam mi řekli, že jste šlohla lahvičky s chemickými látkami, na kterých pracovali bratři Saltové a Caroline Nogardová.“

Zašla pro lahvičky a podala mu je. Zamyšleně se na ně zadíval.

„Slečno Wellsová, mohla byste mi říct, co je uvnitř?“

„Nevidím důvod, proč bych vám měla strkat pod nos hotovou práci. Chemickou expertizu si platil můj časopis. Její výsledky patří jemu, nikomu jinému.“

Pořád ještě stál na prahu dveří, téměř vystrašený, ve zmuchlaném obleku tváří v tvář sličné dívce, která mu házela rukavici.

„Slečno Wellsová, prosím vás, nemohl bych jít na chvilku dál? Mohli bychom si trochu promluvit? Nebudu vás dlouho zdržovat.“

Musel ho přepadnout pořádný liják. Byl promáčený skrznaskrz. Na rohožce u nohou se mu už stačila utvořit malá kaluž vody.

„Dobře, ale nemůžu vám věnovat moc času.“

Dlouze si čistil boty a pak vstoupil do obýváku.

„Hnusné počasí.“

„Po vedrech přichází liják.“

„Celý rok je počasí vzhůru nohama, jednou je horko a sucho, pak zase zima a vlhko. Nic mezi tím.“

„No tak, pojďte dál, posaďte se. Dáte si něco k pití?“

„Co byste mi mohla nabídnout?“

„Medovinu.“

„Co to je?“

„Voda, med a kvasnice, to všechno pěkně zamíchané a vykvašené. Kdysi to býval nápoj olympských bohů a keltských druidů.“

„No tak to jo. Tak tedy nápoj olympských bohů.“

Nalila mu a pak se vytratila.

„Počkejte na mě, nejdřív si musím vysušit vlasy.“

Jakmile Méli?s uslyšel z koupelny vrčení fénu, hned vyskočil, rozhodnutý využít toho, že má klid, a pořádně si to tam obhlédnout.

Byl to vysoce nadstandardní, velmi vkusně zařízený byt. Nefritové sošky představovaly propletené dvojice. Nástěnné obrazy z biologie osvětlovaly halogenové lampy.

Přistoupil k jednomu z nich a prohlédl si jej.

Zachycoval soupis pěti desítek druhů mravenců z celého světa, včetně velmi přesných kreseb.

Fén si stále ještě prozpěvoval.

Byli tam černí mravenci s bílými chlupy, kteří se podobají policejním motocyklistům (Rhopalothrix orbis), mravenci s hrudníkem posázeným rohy po celé ploše (Acromyrmex versicolor), jiní zase s chobotem zakončeným klepetem (Orectognathus antennatus) nebo s dlouhými prameny chlupů, jimiž připomínají hippíky (Tingimyrmex mirabilis). Je až s podivem, jak rozmanitý mohou mít mravenci vzhled, překvapilo komisaře.

Ale on sem nepřišel kvůli entomologické misi. Poté si všiml černě nalakovaných dveří a chtěl je otevřít. Byly zamčené. Rychle vytáhl z kapsy sponku na vlasy a chystal se s ní šťourat v klíčové dírce, když vtom zaslechl, jak fén náhle ztichl. Spěšně se vrátil na své místo.

Nyní měla Laetitia na hlavě účes na Louise Brooksovou a na sobě dlouhé šaty z černého hedvábí, nabrané v pase. Méli?s se snažil, aby to na něj nijak nepůsobilo.

„Zajímáte se o mravence?“ zeptal se společenským tónem.

„Nijak zvlášť,“ odpověděla. „To hlavně můj otec. Byl to velký odborník na mravence. Tyhle obrázky mi dal ke dvacátým narozeninám.“

„Váš otec byl Edmond Wells?“

„Vy ho znáte?“ podivila se.

„Slyšel jsem o něm. U nás na policii je známý hlavně proto, že byl vlastníkem toho prokletého sklepa v ulici des Sybarites. Pamatujete si na ten případ s dvaceti osobami, které zmizely v bezedném sklepě?“

„Samozřejmě! Mezi ty osoby patřili mimo jiné můj bratranec, moje sestřenice, můj synovec a babička.“

„Divný případ, co?“

„Jak je možné, že vás vůbec nenapadlo pátrat po jejich zmizení, když máte tak rád záhady?“

„V té době jsem dělal na něčem jiném. Sklepem se tehdy zabýval komisař Alain Bilsheim. Ostatně žádné štěstí mu to nepřineslo. Stejně jako ostatní se ani on nahoru nikdy nevrátil. Ale já myslím, že i vy máte ráda záhady…“

Jízlivě se usmála.

„A ještě raději je objasňuju,“ konstatovala.

„Myslíte si, že se vám podaří najít vrahy bratrů Saltových nebo Caroline Nogardové?“

„V každém případě se o to pokusím. Mé čtenáře to jistě potěší.“

„Nemohla byste mi povědět, kam jste se ve svém pátrání dostala?“

Zavrtěla hlavou.

„Lepší bude, když si každý půjdeme vlastní cestou. Tak si aspoň nebudeme překážet.“

Méli?s se zmocnil jedné ze svých žvýkaček. Když žvýkal, vždycky se cítil lépe.

„Co je za těmihle černými dveřmi?“ otázal se.

Laetitii jeho neomalený dotaz na okamžik zaskočil. Ale hned se to rozhodla zamluvit.

Pokrčila rameny.

„Moje pracovna. Nebudu vám ji ukazovat. Je to opravdové skladiště starých krámů.“

V tu chvíli vytáhla cigaretu, zasunula ji do dlouhé špičky a zapálila si ji zapalovačem ve tvaru krkavce.

Méli?s se vrátil k předmětu svého hlavního zájmu.

„Chcete si nechat tajemství svého pátrání pro sebe. Přesto vám řeknu, k čemu jsem se dobral já.“

Vyfoukla obláček perleťového dýmu.

„Jak chcete.“

„Pojďme si to zrekapitulovat. Naše čtyři oběti pracovaly v SOCH. Mohli bychom se přiklonit k nějakému ponurému motivu profesionální žárlivosti. Ve velkých podnicích bývá rivalita častým jevem. Kvůli povýšení nebo zvýšení platu si tam lidi jdou po krku a ve světě vědy se nezřídka vyskytují chamtivci. Uznejte, že hypotéza existence nějakého rivala mezi chemiky nezní špatně. Mohl otrávit své kolegy látkou s opožděným smrtícím účinkem. To přesně odpovídá vnitřním zraněním v trávicím traktu, která zjistila pitva.“

„Necháváte se unést, pane komisaři. Jste posedlý myšlenkou o použití jedu a neustále zapomínáte na strach. I extrémní stres může vyvolat podobná vnitřní zranění a všechny čtyři oběti přece zažily hrozný strach. Strach, pane komisaři, strach je jádro problému, a nikdo z nás dvou, ani vy ani já, ještě nepochopil, co tu hrůzu, která se každému z nich zračí v obličeji, vlastně vyvolalo.“

„Ale samozřejmě, že jsem o tom strachu uvažoval, a dokonce o všem možném, co může lidem nahánět strach,“ bránil se Méli?s.

Znovu vydechla tabákový obláček.

„A z čeho máte strach vy, pane komisaři?“

Zaskočila ho, protože tutéž otázku se právě chystal položit on jí.

„Hm… totiž…“

„Existuje přece něco, co vás děsí ze všeho nejvíc, ne?“

„Rád se vám s tím svěřím, ale vy mi na oplátku stejně upřímně řeknete, co nahání strach vám.“

„Dobrá,“ souhlasila a dívala se mu při tom do očí.

Zaváhal a pak vykoktal:

„Bojím se… Já se bojím vlků.“

„Vlků?“

Vyprskla smíchy a opakovaně vyslovila slovo „vlci“, „vlci“. Vstala a nalila mu plnou sklenku medoviny.

„Řekl jsem vám pravdu, tak teď vy.“

Vstala a pohlédla z okna. Jako by se věci, které ji zajímaly, snažila rozeznat někde v dálce.

„No… já… já se bojím vás.“

„Přestaňte si dělat blázny, slíbila jste mi, že budete upřímná.“

Otočila se a vypustila další kotouč dýmu. Slézové oči jí skrz tyrkysový kouř zářily jako hvězdy.

„Ale já jsem upřímná. Mám z vás strach a prostřednictvím vás z celého lidstva. Bojím se mužů, žen, starců, stařenek i nemluvňat. Všude se chováme jako barbaři. Všichni mi připadají tak fyzicky ohyzdní… Kam se kdokoliv z nás svým vzhledem hrabe na hlavonožce nebo komára…“

„Až takhle!“

V postoji mladé ženy se cosi změnilo. Její pohled, který měla do té chvíle tak pod kontrolou, jako by sužovala výrobní slabost. Z očí jí vyzařovalo šílenství. Podléhala moci nějakého přízraku a líbezně se poddávala nadvládě pomatenosti. Ve všem padaly zábrany. Už nefungovala žádná cenzura. Zapomněla, že se baví s policejním komisařem, jehož sotva zná.

„Připadá mi, že jsme afektovaní, arogantní, domýšliví, pyšní na to, že jsme lidmi. Mám strach z lidí, co žijí na venkově, z farářů a vojáků, bojím se doktorů a nemocných, těch, co mi chtějí ublížit, i těch, co mi přejí jenom to nejlepší. Zničíme všechno, na co sáhneme, a to, co se nám nepodaří zničit, aspoň pošpiníme. Našemu nepředstavitelnému smyslu pro špínu nic neodolá. Jsem si jistá, že jestli na Zemi nepřistanou Marťani, pak jenom proto, že z nás mají nahnáno; jsou plaší, bojí se, že se k nim budeme chovat, jako se chováme ke zvířatům, co žijí kolem nás, a taky k sobě navzájem. Nejsem hrdá na to, že patřím k lidskému rodu. Bojím se, moc se bojím svých bližních.“

„Jste opravdu upřímně přesvědčená o tom, co říkáte?“

Pokrčila rameny.

„Podívejte se, kolik lidí zabili vlci a kolik jich zabili lidé. Nezdá se vám, že můj strach je, jak to jen říct, oprávněnější než ten váš?“

„Vy se bojíte lidí? Ale vždyť vy sama jste lidská bytost!“

„To dobře vím a ostatně mívám strach i sama ze sebe…“

Ohromeně zíral na její rysy, na nichž se náhle objevily stopy nenávisti. Rázem se však uvolnila.

„Ale pojďte se bavit o něčem jiném! Oba máme rádi hádanky. Dám vám společensky optimální návrh moderní doby, dívejme se spolu chvilku u mě na televizi.“

„Děkuji.“

Pohrávajíc si s ovladačem, hledala „Chytáky pro chytré hlavy“.

57. ENCYKLOPEDIE

POMĚR SIL

Svého času byl na potkanech proveden jistý pokus. K prozkoumání jejich způsobilosti plavat umístil Didier Desor, vědec z výzkumné laboratoře současné biologie fakulty v Nancy, šest potkanů do jedné klece, jejíž jediný východ vedl do bazénu, který měli přeplavat, a tak se dostat ke krmítku, z něhož si brali potravu. Velmi rychle se zjistilo, že si potkani pro potravu nechodí tak, že by si pro ni přeplavalo na druhou stranu všech šest. Ukázalo se, že potkani si rozdělili následující role: dva vykořisťovaní plavci, dva neplavci vykořisťovatelé, jeden samostatný plavec a jeden neplavec obětní beránek. Oba vykořisťovaní potkani chodili pro potravu tak, že plavali pod vodou. Když se vraceli do klece, oba vykořisťovatelé je zmlátili a strkali jim hlavu pod vodu tak dlouho, až pustili všechno, co si nahrabali. Teprve až když nakrmili oba své vykořisťovatele, mohli si oba podřízení vykořisťovaní doplavat pro vlastní kroketu a zkonzumovat si ji. Vykořisťovatelé nikdy neplavali, stačilo jim zbít plavce, a mohli se nažrat. Samostatný potkan byl dost statný na to, aby vykořisťovatelům podlehl. A konečně obětní beránek nebyl schopný ani plavat ani postrašit plavce, a tak sbíral drobky, které v zápalu boje odpadly na zem. Stejná struktura – tedy dva vykořisťovaní, dva vykořisťovatelé, jeden samostatný jedinec a jeden obětní beránek – byla zjištěna ve všech dvaceti klecích, v nichž se prováděl týž pokus.

Aby bylo možné lépe pochopit, jak tato hierarchie funguje, bylo do jedné klece umístěno pohromadě šest vykořisťovatelů. Rvali se celou noc. Ráno dva z nich vykonávali nucenou práci, jeden plaval sám a další si musel nechat všechno líbit. Tentýž pokus byl proveden i s potkany vyznačujícími se chováním podřízených vykořisťovaných jedinců. Nazítří za úsvitu si dva z nich hráli na pašu.

Ale to, co na tomto pokusu vede opravdu k zamyšlení, je fakt, že když potkanům otevřeli lebku, aby mohl být prozkoumán jejich mozek, všimli si vědci toho, že nejvíc vystaveni stresu byli vykořisťovatelé. Docela určitě měli strach, že je vykořisťovaní nebudou chtít poslechnout.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

58. NA SUCHU

Voda jim olizuje záda. 103 683 a její družky freneticky kutají ve stropě. Všechna těla pokrývá jemná sprška a vtom se stane zázrak – konečně z chodby vstupují do suché místnosti.

Jsou zachráněny.

Rychle utěsňují otvor. Vydrží písková zídka? Ano, bystřina ji obtéká a vlévá se do méně odolných chodeb. Samičky ze skupiny se přitisknuté jedny k druhým v malé komůrce cítí lépe.

Vzbouřenky se navzájem počítají – přežilo jich jen asi padesát. Hrstka deistek do omrzení mumlá:

Nedávaly jsme Prstům dostatek jídla. No tak pootevřely nebe.

V mravenčí kosmogonii má totiž planeta Země krychlový tvar a nad ní se rozkládá strop z mraků, který zadržuje „nejvyšší oceán“. Pokaždé, když nejvyšší oceán váží přespříliš, strop rozpuká a nechá vytéci to, co se nazývá deštěm.

Deistky zastávají názor, že za toto rozpraskání oblačného stropu mohou nehty, jimiž na strop škrábou Prsty. Ať tak či onak, všechny samičky si v očekávání příchodu lepších časů navzájem maximálně pomáhají. Některé si spojenými ústy poskytují trofolaxi. Jiné se třou, aby si udržely zásoby tepla.

103 683 klade ústní makadla na zeď a cítí, jak se pod nápory vody ještě celé Město chvěje.

Bel-o-kan, zcela zdecimovaný polymorfním nepřítelem, který strká do kdejaké spáry své průhledné pracky, se už nehýbá. Hanba tobě, dešti, ještě poddajnější, přizpůsobivější a poníženější než mravenci. Naivní bojovnice tepou šavlovitými kusadly do kapek vody, jež k nim sem tam stékají. Zabít jednu předpokládá zaútočit na čtyři. Když se nohou oženou po dešti, déšť nohu chytí na lep. Jestliže vystřelí na déšť dávku kyseliny, pak má déšť korozivní účinky. Když strčíte do deště, déšť vás přivítá sprškou, a ještě vás pod ní podrží.

Oběti přeháňky už se nepočítají.

Všechny póry Města se rozevřely.

Bel-o-kan se topí.

59. TELEVIZE

Na obrazovce se objevila zachmuřená tvář paní Ramirezové. Od té doby, co se potýkala s novou hádankou představovanou sledem číslic, se sledovanost pořadu zdvojnásobila. Že by sadistické potěšení z pohledu na někoho, kdo byl až do této chvíle neporazitelný, a nyní je náhle na pokraji selhání? Anebo to bylo tím, že má publikum často raději než vítěze právě prohrávající, protože se s nimi snadněji identifikuje?

„Tak co, paní Ramirezová, už jste přišla na řešení?“ zeptal se bodře moderátor, jako obvykle dobře naladěn.

„Ne. Stále ještě ne.“

„No tak, soustřeďte se, paní Ramirezová! Copak vám připomíná náš sled čísel?“

Kamera zabrala nejdřív tabuli s čísly a poté paní Ramirezovou, která zamyšleně vysvětlovala:

„Čím víc se na to pořadí dívám, tím jsem zmatenější. Je to síla, opravdu síla. Přesto se mi zdálo, že jsem si všimla některých rytmů… Jednička stále na konci… Balíky dvojek uprostřed…“

Přistoupila k tabuli, na níž byla napsána čísla, a komentovala jejich sestavu způsobem učitelky na základní škole:

„Mohlo by to vypadat jako exponenciální řada. Ale ta to vlastně není. Napadlo mě, jestli nejde o nějaký systém mezi jedničkami a dvojkami, a pak se najednou objeví trojka, a i ona se rozšiřuje… Tak jsem si myslela, že v tom možná vůbec žádný systém nebude. Máme zde co do činění se světem chaosu, s čísly použitými nahodile. Přesto mi můj ženský instinkt napovídá, že to tak nebude, že náhodně poskládána určitě nebyla.“

„Takže co vás při pohledu na tuhle tabuli napadá, paní Ramirezová?“

Fyziognomie paní Ramirezové se rozzářila.

„Budete se mi smát,“ upozornila.

V sále propukl potlesk.

„Nechte paní Ramirezovou přemýšlet,“ zasáhl moderátor. „Něco ji napadlo. Co to je, paní Ramirezová?“

„Vznik vesmíru,“ odpověděla se svraštělým čelem. „Myslím na vznik vesmíru. Jednička je božská jiskra, která se zvětší a pak se rozdělí. Bylo by možné, že byste mi dali jako hádanku matematickou rovnici, kterou se řídí vesmír? To, co Einstein marně hledal celý svůj život? Grál všech fyziků z celého světa?“

Pro jednou se moderátor zatvářil záhadně, zcela v souladu s tématem svého pořadu.

„Kdoví, paní Ramirezová! Chytáky pro…“

„…chytré hlavy!“ zaburácelo publikum jednohlasně.

„Ano, chytáky pro chytré hlavy neznají hranic. Tak co, paní Ramirezová, odpověď, nebo žolík?“

„Žolík. Potřebuju ještě nějaké doplňující informace.“

„Tabuli, prosím!“ požádal moderátor. Zaznamenal známý sled čísel:

1

11

21

1211

111221

312211

13112221

Pak, aniž se podíval do svého papíru, doplnil:

1113213211

„Ještě připomínám klíčové věty. První zněla: ‚Čím je člověk chytřejší, tím menší má šanci na úspěch’. Druhá zněla: ‚Je třeba zapomenout na všechno, co známe’. Nyní vašemu důvtipu prozradím ještě třetí: ‚Jako vesmír má i tahle hádanka svůj původ v absolutní jednoduchosti’.“ Bouřlivý potlesk.

„Mohl bych vám dát jednu radu, paní Ramirezová?“ zeptal se moderátor, opět laškovně.

„Prosím vás o to,“ souhlasila soutěžící.

„Myslím si, paní Ramirezová, že nejste dost jednoduchá, tedy ne dost hloupá, zkrátka ne dost prázdná. Vaše inteligence vám podráží nohy. Ustupte o krok dozadu, povolte v aktivitě svých mozkových buněk, odkryjte v sobě zase to naivní děvčátko, jež ve vás stále ještě přežívá. A pokud jde o mé drahé televizní diváky a divačky, zdravím je a těším se zítra na shledanou, pokud budete mít chuť!“

Laetitia Wellsová vypnula televizní přijímač. „Tenhle pořad je čím dál zábavnější,“ poznamenala. „Přišla jste na řešení té hádanky?“

„Ne. A vy?“

„Taky ne. Musíme být příliš inteligentní, pokud chcete znát můj názor. Ten moderátor má bezesporu pravdu.“

Pro Méli?se to byla hodina, kdy je třeba se zvednout a jít. Uschoval si lahvičky do širokých kapes.

Na prahu se ještě zeptal:

„Co kdybychom si raději navzájem pomáhali, než abychom se vyčerpávali každý zvlášť?“

„Protože mám ve zvyku fungovat sama a protože policie a tisk, to jsou dva světy, které se nikdy neshodly!“

„Copak neexistuje žádná výjimka?“

Potřásla svými krátkými ebenovými vlasy.

„Žádná výjimka neexistuje. Běžte, komisaři, a ať zvítězí ten nejlepší!“

„Když si to tak přejete, tak ať tedy zvítězí ten nejlepší!“

Zmizel na schodišti.

60. POČÁTEK KŘÍŽOVÉHO TAŽENÍ

Vyčerpaný déšť bije na ústup. Ustupuje na všech frontách. I on má svého predátora. Jmenuje se Slunce. Dávný spojenec mravenčí civilizace na sebe nechal čekat, ale přesto přišel včas. Brzy zase slepil rozšklebené rány zející v nebi. Nejvyšší oceán už na svět neteče.

Belokanky, jež unikly katastrofě, vylézají ven, aby oschly a ohřály se. Déšť je jako hibernace, při níž zimu nahradí vlhko. Je to horší. Chlad uspává, ale mokro zabíjí.

Venku si všichni blahopřejí k vítězné hvězdě. Některé bojovnice si začínají notovat prastarý oslavný hymnus:

Slunce, vstup do našich koster dutých,

rozhýbej naše bolavé svaly

a sjednoť naše rozdělené myšlenky.

Všude ve Městě si tuto pachovou píseň znovu a znovu prozpěvují. Bel-o-kan tím nedostal na frak o nic míň. To málo, co zbývá z kupy mraveniště, proděravělého údery dopadajících krup, vyvrhuje miniaturní vodotrysky čiré vody sem tam znečištěné černými žmolky – mrtvolkami utopených.

Zprávy přicházející z jiných měst nejsou o nic skvělejší. Že by na pokoření hrdé federace rezavých lesních mravenců stačila jedna průtrž mračen? Copak stačí, aby jeden obyčejný déšť přivedl k zániku celou říši?

Trosky kupy odkrývají solárium, kde zbyly ze zámotků už jen vlhké granule plovoucí v bahnité polévce. Kolik chův si našla smrt, když chtěly ochránit nakladená vajíčka v předních končetinách? Některým se podařilo ta svá zachránit tím, že je držely vysoko nad hlavou.

Pár přeživších mezi domovnicemi čistí od nánosů východy ze Zakázaného města. Se zděšením zírají na důsledky katastrofy. Sama Chli-pu-ni je ohromená rozsahem škod.

Dá se vůbec v takových podmínkách vybudovat něco solidního? K čemu je inteligence, když stačí trocha vody, aby se svět vrátil na samý počátek mravenčí civilizace?

Také 103 683 a vzbouřenky opouštějí svůj úkryt. Bojovnice hned odchází vyhledat královnu.

Po tom, co se stalo, se budeme muset vzdát křížového tažení proti Prstům.

Chli-pu-ni znehybní a feromon zvažuje. Potom klidně pohne tykadly a prohlásí, že ne, že tažení patří mezi nejvýznamnější projekty, které nesmí nic zpochybnit. Dodává, že její elitní oddíly ubytované uvnitř pařezu v Zakázaném městě zůstaly nedotčeny a podobně v záloze byli drženi i vrubouni nosorožíci.

Musíme zabít Prsty a taky to uděláme.

Mění se však objem vojenských sil – místo osmdesáti tisíci bojovnic bude 103 683 disponovat nanejvýš třemi tisíci… Je to zredukovaný počet, to jistě, ale mají ostřílené bojovnice, uvyklé válečným útrapám. Stejně tak místo původně plánovaných čtyř letek brouků bude k dispozici jen jedna o síle třiceti jednotek, což je lepší než nic.

103 683 to uznává a na znamení souhlasu zaklání tykadla dozadu. Přesto dál zůstává pesimistkou, pokud jde o osud, který čeká takhle hubenou expedici.

Nato se Chli-pu-ni vzdálila a pokračovala ve své inspekci. Některé zábrany vydržely a umožnily zachránit celé čtvrti. Ztráty jsou však ohromné, odnesly to hlavně zámotky, tedy následující generace. Chli-pu-ni se rozhoduje, že zvýší rychlost kladení vajíček, aby Město zase co nejdříve zalidnila. Ve své spermatéce má ještě v zásobě několik milionů čerstvých spermatozoidů.

A pakliže bude třeba klást vajíčka, tak je naklade.

Všude v Bel-o-kanu se něco opravuje, krmí, léčí, analyzují se škody a hledají se řešení.

Mravenčí samičky se jen tak snadno nevzdávají.

61. ČERNÁ TEKUTINA

Profesor Maximilien MacHarious si ve svém pokoji v hotelu Bellevue prohlížel obsah zkumavky. Látka, kterou mu předala Caroline Nogardová, se proměnila v tmavou tekutinu, podobnou černému inkoustu.

Cinkl zvonek. Oba návštěvníci byli očekáváni. Šlo o manželský pár etiopských vědců, Gillese a Suzanne Oderginovy.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se muž úvodem.

„Všechno se daří přesně podle stanoveného plánu,“ odpověděl klidně profesor MacHarious.

„Jste si tím jistý? U bratrů Saltových nikdo nebere telefon.“

„To je toho! Nepochybně odjeli na dovolenou.“

„Nehlásí se ani Caroline Nogardová.“

„Všichni se přece tak nadřeli! Je normální, že si momentálně chtějí dopřát trochu odpočinku.“

„Trochu odpočinku?“ ironicky zopakovala Suzanne Oderginová.

Otevřela kabelku a vytáhla několik novinových výstřižků zmiňujících se o smrti Saltových i Caroline Nogardové.

„Copak vy nikdy nečtete noviny, profesore MacHariousi? V tisku už tenhle případ hodnotí jako ‚thriller letošního léta’! Tomuhle říkáte, že se všechno daří přesně podle stanoveného plánu?“

Nezdálo se, že by tyto zprávy profesora se zrzavou kšticí nějak znepokojily.

„Co chcete? Omeletu neuděláte, pokud nerozbijete vejce.“

Etiopané si zjevně dělali větší starosti.

„Doufejme jen, že se ‚omeletu’ podaří usmažit dřív, než budou všechna vejce zkažená!“

MacHarious se usmál. Ukázal na zkumavku.

„Tady máme tu naši ‚omeletu’.“

Společně si obdivně prohlíželi černou kapalinu s jemnými modrými odlesky. Profesor Odergin uložil s nejvyšší opatrností vzácný flakon do vnitřní kapsy svého saka.

„Nevím, co se děje, MacHariousi, ale buďte přece jen opatrný.“

„Nedělejte si starosti. Moji dva chrti mě chrání.“

„Vaši chrti!“ zvolala manželka. „Vždyť ani nezaštěkali, když jsme přišli. Divní kerberové!“

„To je proto, že dnes večer tady nejsou. Veterinář si je nechal u sebe kvůli nějakému vyšetření. Ale zítra už budou moji věrní strážci zpátky a budou nade mnou bdít jako oko v hlavě.“

Když se etiopští vědci vzdálili, vyčerpaný profesor MacHarious si lehl.

62. VZBOUŘENKY

Vzbouřenky, které vyvázly, se shromáždily na předměstí Bel-o-kanu pod květem jahodníku. Jeho sytá ovocná vůně zajistí přehlušení úryvků hovoru v případě, že by se kolem ochomýtalo nějaké nepovolané tykadlo. Ke skupině se připojila i 103 683. Ptá se, co v takovémto oslabení momentálně hodlají dělat.

Je nás málo, ale Prsty nechceme nechat zemřít. Budeme pracovat ještě víc a snažit se je uživit, odpověděla jejich nejstarší členka, nedeistka.

Jako výraz souhlasu ostatních se postupně zvedla všechna tykadla. Záplavy vody jejich odhodlání nespláchly.

K 103 683 se otáčí jedna deistka a ukazuje jí motýlí zámotek:

Ty musíš odejít. Kvůli tomuhle. Běž s tím křížovým tažením na konec světa. Je to potřeba kvůli misi Rtuť.

Pokus se přivést nějaký pár Prstů, žádá jiná. Budeme o ně pečovat, abychom viděli, jestli se mohou v zajetí rozmnožovat.

Nejmladší ze skupiny s číslem snůšky 24 prosí 103 683, aby jí dovolila odejít s ní. Chce vidět Prsty, chce si je očichat a osahat. Doktor Livingstone jí nestačí. Je to jenom tlumočník. Přála by si zažít přímý kontakt s bohy, i kdyby měla přihlížet jejich záhubě. Naléhá, mohla by být 103 683 užitečná, například kdyby se během bitev starala o kokon.

Ostatní vzbouřenky se její žádosti podivují.

Proč? Co je na téhle samičce tak zvláštního? ptá se 103 683.

Mladá bezpohlavní samička je nenechá odpovědět a trvá na tom, že chce doprovázet bojovnici během její další odysey.

103 683 její nabídku přijímá a už se na nic nevyptává. Cítí v ní pachovou spřízněnost, jež jí dává na vědomí, že v téhle samičce 24 není vůbec nic špatného. Ostatně během výpravy se jí naskytne dostatek příležitostí zjistit, kvůli jaké „vadě“ se jí její družky vysmívají.

To už se však k účasti na tažení hlásí i druhá vzbouřenka. Jde o starší sestru 24 – číslo 23.

103 683 si ji očichá a opět souhlasí. V těchto dobrovolnicích bude mít vítané spojenkyně.

Odchod vojsk na křížovou výpravu se koná zítra ráno při východu slunce. Obě sestry mohou počkat zde.

63. ŽIVOT A SMRT MACHARIOUSE

Profesor Maximilien MacHarious si byl naprosto jist, opravdu zaslechl nějaký hluk, tam, v nohách lůžka. Něco ho vytrhlo ze spánku a nyní bez hnutí, s nervy napnutými k prasknutí, čeká, co se bude dít. Nakonec rozsvítil lampičku na nočním stolku a rozhodl se vstát. Nebylo nejmenších pochyb, pokrývka se zachvívala jemnými vibracemi.

Vědec jeho formátu se přece jen tak něčeho nelekne. Po čtyřech, hlavou napřed, si opět zalezl pod deku. Jakmile zjistil, co chvění způsobilo, nejdřív se napůl pobaveně a napůl zvědavě usmál. Ale když se to pak na něj najednou vrhlo, nestihl si ve své noře z dek, zamotaný do ložního prádla, ani chránit obličej.

Kdyby se v tu chvíli někdo nacházel v jeho pokoji, naskytl by se jeho očím pohled na přikrývku vlnící se jako za noci plné vášní.

Ale noc plná vášní to nebyla. Byla to noc smrti.

64. ENCYKLOPEDIE

MUTACE

Když Číňané anektovali Tibet, přesídlili tam čínské rodiny, aby dokázali, že i tuto zemi obývají Číňané. Ale atmosférický tlak běžný v Tibetu se špatně snáší. U lidí, kteří na něj nejsou zvyklí, vyvolává závratě a edémy. A navíc zde z nějakých záhadných fyziologických důvodů nebyly čínské ženy schopné rodit, zatímco tibetské ženy děti přiváděly na svět bez problémů i v těch nejvýše položených vesnicích. Všechno budilo dojem, jako kdyby tibetská země vyháněla uchvatitele, organicky nezpůsobilé v ní žít.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního myšlení, 2. díl

65. DLOUHÝ POCHOD

Od úsvitu se v místě, kde bývala brána číslo dvě a nyní po ní zbyla jen hromada polámaných vlhkých větviček, začínají shromažďovat zástupy bojovnic.

Ty, kterým je zima, se pouštějí do provádění drobných cviků na protažení nohou, aby si je rozhýbaly a rozehřály. Jiné si ostří kusadla nebo napodobují zápasnické hmaty a nanečisto si trénují bojové výpady.

Nad rozrůstajícím se vojskem konečně vychází slunce a blyštivě se odráží od krunýřů. Rozčilení sílí. Všechny přítomné si uvědomují, že prožívají významnou chvíli.

Objevuje se 103 683. Mnohé ji poznávají a nadšeně ji pozdravují. Bojovnice má po boku obě sestry ze skupiny vzbouřenek. 24 nese motýlí zámotek, skrz nějž lze mlhavě rozeznat tmavou postavu.

Co má znamenat ten zámotek? zajímá se jedna bojovnice.

Potravu, jenom potravu, odpovídá 24.

V tu chvíli nastupují vrubouni nosorožíci. I když jich není víc než třicet, působí na okolí hlubokým dojmem. Nastává strkanice, protože všichni je chtějí obdivovat víc zblízka. Každý by je rád viděl vzlétat, oni však vysvětlují, že do vzduchu se zvednou teprve tehdy, až to bude opravdu nezbytné. Prozatím se budou přesunovat po zemi jako ostatní.

Nastává vzájemné sčítání, povzbuzování, blahopřání, krmení. Rozděluje se medovatka a úlomky nohou utopených mšic, posbírané pod sutinami. U mravenců nikdy nic nepřijde nazmar. Také se krmí vajíčky a mrtvými kuklami. Kousky masa, nasáté vodou jako houby, obíhají v řadách a po vyždímání končí v lačných útrobách.

Sotva jsou z této sváteční krmě spolknuta všechna sousta, zazní neznámo odkud povel vybízející shromážděné k vytvoření vyrovnaných řad připravených k pochodu. Vpřed na křížovou výpravu proti Prstům!

Odchod!

Mravenčí samičky se dávají do pohybu a utvářejí dlouhý zástup. Bel-o-kan vrhá svou ozbrojenou paži směrem na východ. Slunce začíná vysílat příjemné teplo. Bojovnice se dávají do zpěvu. Notují si prastarou vonnou hymnu:

Slunce, vstup do našich koster dutých,

rozhýbej naše bolavé svaly

a sjednoť naše rozdělené myšlenky.

Pak se navazuje stále dál:

My všichni jsme zrnka slunečného prachu.

Ať jsou v našich myslích bubliny světla

jako se jednou i naše mysli stanou bublinami světla.

My všichni jsme teplo.

My všichni jsme zrnka slunečného prachu.

Ať nám Země ukáže cestu, jíž se dát!

Budeme ji procházet tam i zpět, dokud nenajdeme

místo, kde už není třeba postupovat vpřed.

My všichni jsme zrnka slunečného prachu.

Žoldnéřky z podčeledi Ponerinae neznají feromony slov, a tak doprovázejí zpěv jen skřípáním. Aby mohly produkovat hudbu, přesouvají chitinovou špičku hrudníku na rýhovanou pásku umístěnou na nejnižším místě břišních článků. Takto vydávají zvuk připomínající cvrkání cvrčka, avšak o něco údernější a méně rezonující.

Po skončení válečného zpěvu bojovnice mlčky pochodují vpřed. Třebaže jsou jejich kroky anarchické, rytmus srdečního dmutí mají všechny stejný.

Každá myslí na Prsty a na hrůzostrašné pověsti, jež jim byly o těch obludách předávány. Ale takto v houfu se cítí všemocné a radostně postupují kupředu. I zvedající se závany větru jako by se rozhodly uspíšit velké tažení a usnadnit mu jeho úkol.

V čele průvodu kráčí 103 683, větří pachy ulpělé na rostlinách a na větvích, které se jim vznášejí nad tykadly.

Ten pach je všude kolem. Drobní živočichové, kteří ve strachu mizí do bezpečí, různobarevné květiny, pokoušející se přivábit hmyz opojnými vůněmi, temné kmeny, které určitě přechovávají nepřátelská komanda, hasivky orličí plné ruměnic.

Ano, je tady všechno. Jako tenkrát, poprvé. Je tady všechno, napuštěné tou jedinečnou vůní – pachem velkého dobrodružství, jež právě začíná!

66. ENCYKLOPEDIE

PARKINSONŮV ZÁKON

Podle Parkinsonova zákona (nemá nic společného s nemocí téhož jména) platí, že čím víc se podnik zvětšuje, tím víc průměrných, zato však přeplácených lidí zaměstnává. A proč tomu tak je? Docela prostě proto, že se tamní vedoucí pracovníci obávají příchodu silné konkurence. Nejlepší způsob, jak si nevytvářet nebezpečné rivaly, spočívá v tom, že se zaměstnávají nekompetentní osoby. Nejlepší způsob, jak v nich potlačit veškerou chuť dělat rozruch, je přeplatit je. Tak si řídící kasty zajistí stálý klid.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

67. DALŠÍ VRAŽDA

„Profesor Maximilien MacHarious byl kapacita Chemické univerzity v Arkansasu. Během návštěvy Francie se před týdnem ubytoval v tomhle hotelu,“ uvedl inspektor Cahuzacq a nahlížel přitom do spisu.

Jacques Méli?s přecházel dlouhými kroky po pokoji a zároveň si dělal poznámky.

Do dveří strčil hlavu policista, který hlídal na chodbě.

„Komisaři, je tady redaktorka z Nedělní ozvěny a přála by si vás vidět. Mám ji pustit dovnitř?“

„Ano.“

V místnosti se objevila Laetitia Wellsová, stále tak skvěle oblečená, v jednom ze svých kostýmků z černého hedvábí.

„Dobrý den, pane komisaři.“

„Dobrý den, slečno Wellsová! Co vás k nám přivádí? Myslel jsem, že jsme měli pracovat každý na vlastní pěst, dokud ten lepší nevyhraje.“

„To nám ovšem nebrání setkávat se na místech záhady. Nakonec když se díváme na ‚Chytáky pro chytré hlavy’, řešíme tentýž problém každý po svém… Tak co, poslal jste na rozbor ty lahvičky ze SOCH?“

„Ano. Podle laboratoře by to mohl být jed. Je v tom spousta věcí, jejichž jméno jsem zapomněl. Jedny jedovatější než druhé. Prý se z toho vyrábějí nejrůznější insekticidy.“

„No tak vidíte, komisaři, teď o tom víte stejně tolik jako já. A co pitva Caroline Nogardové?“

„Srdeční zástava. Četná vnitřní krvácení. Stále stejná písnička.“

„Hm… A co tenhle? Zase taková hrůza!“

Zrzavý vědec ležel na břiše s hlavou otočenou směrem k návštěvníkům, jako kdyby je chtěl brát za svědky děsivé, hrůzné scény. Oči měl vypoulené a jeho ústa vyzvracela jakési odporné hleny, které mu potřísnily bohatý vous. Dosud krvácel z uší… A přes čelo mu ležel podivný bílý pramen vlasů, u něhož bude třeba ověřit, zda ho měl bílý už před smrtí. Méli?s si ještě všiml, že na břiše mu spočívají křečovitě sevřené ruce.

„Víte, kdo to je?“ zeptal se.

„Naše další oběť je, nebo spíš byla, profesor Maximilien MacHarious, světový odborník na insekticidy.“

„Aha, no ano, na insekticidy… Kdo by mohl mít zájem na smrti vynikajících vynálezců insekticidů?“

Oba zírali na zbědované tělo slavného chemika.

„Nějaká liga na ochranu přírody?“ napadlo Laetitii.

„Jo, ale proč ne hmyz?“ ušklíbl se Méli?s.

Laetitia potřásla hnědou ofinou.

„Vlastně proč ne. Jenže vtip je v tom, že noviny čtou jenom lidé!“

Podala mu novinový výstřižek, který oznamoval příjezd profesora Maximiliena MacHariouse do Paříže kvůli semináři věnovanému problémům invazí hmyzu ve světě. Dokonce v něm bylo uvedeno, že bude pobývat v hotelu Bellevue.

Jacques Méli?s si článek přečetl a předal ho Cahuzacqovi, který ho založil do svých desek k případu. Pak začal pokoj důkladně prohledávat. Povzbuzený Laetitiinou přítomností chtěl za každou cenu podat důkaz o svém puntičkářském profesionalismu. Opět žádná zbraň, žádné známky násilného vniknutí. Žádné otisky na skle, žádná zjevná zranění. Jako u Saltových, jako u Caroline Nogardové – ani sebemenší stopa.

A stejně tak se ani tady neobjevila první kohorta much. Vrah se tedy na místě činu musel zdržet pět minut, jakoby kvůli hlídání mrtvoly nebo vyčištění místnosti od veškerých usvědčujících stop.

„Přišel jste na něco?“ zeptal se Cahuzacq.

„I tentokrát měly mouchy strach.“

Inspektor vypadal ohromeně.

„Jaké mouchy?“ zajímala se Laetitia. „Jakou roli v tom hrají mouchy?“

Komisař se nezlobil, že bude mít trochu převahu, a odříkal jí svou malou přednášku o mouchách.

„S myšlenkou využít pomoci much při řešení kriminálních případů přišel jistý profesor Brouarel. V roce 1890 byl v jednom pařížském bytě v kouřovodu krbu nalezen silně vyuzený lidský plod. V bytě se během několika měsíců vystřídalo několik nájemníků. Který z nich mrtvolku ukryl? Brouarel tuto záhadu vyřešil. Odebral z úst oběti nakladená vajíčka much a chronometrem přesně změřil stadium jejich zralosti. Tak mohl určit s týdenní přesností datum, kdy byl fétus do komína u krbu uložen. Viníci mohli být zatčeni.“

Znechucený výraz, který mladá novinářka nedokázala potlačit, povzbudil Méli?se k tomu, aby ve stejném duchu pokračoval.

„I mně se jednou podařilo díky této metodě zjistit, že jeden učitel, jehož našli mrtvého ve škole, byl ve skutečnosti zavražděn v lese a teprve pak převezen do učebny, aby to vypadalo jako pomsta nějakého žáka. Prokázalo se to díky mouchám. Larvy odebrané z těla pocházely bez nejmenších pochyb od lesních much.“

Laetitii napadlo, že příležitostně by jí jednou mohla tahle teorie posloužit jako téma k napsání článku.

Méli?s, spokojený se svou demonstrací, se vrátil k loži. Pomocí lupy spojené s baterkou nakonec objevil dokonale čtvercovou dírku ve spodní části nohavice pyžama, jež měla mrtvola na sobě. Novinářka k němu přistoupila blíž. Zaváhal, ale nakonec jí řekl:

„Vidíte tuhle dírku? Stejnou jsem našel na vestě jednoho z bratrů Saltových. Měla úplně stejný tvar…“

BZZZZzzzzz.

Komisaři zazněl v uších typický zvuk. Zvedl hlavu a na stropě zpozoroval mouchu. Ta udělala několik kroků, vzlétla a poletovala jim nad hlavami. Jeden policista, jehož to bzučení rozčilovalo, ji chtěl zahnat, ale komisař mu v tom zabránil. Sledoval dráhu jejího letu a chtěl vědět, kam si sedne.

„Podívejte se!“

Po několika kruzích, jejichž výsledkem bylo to, že vyčerpaly trpělivost všech policistů i novinářky, uznala moucha za vhodné přistát na krku mrtvoly. Potom jí vklouzla pod bradu. Nakonec zmizela pod profesorem.

Jacques Méli?s zvědavě přistoupil blíž a tělo převrátil, aby zjistil, kam moucha zalezla. A v tu chvíli uviděl ten nápis.

Profesor MacHarious sebral poslední síly a namočil si ukazovák do krve, která mu vytékala z uší. Tou se mu podařilo napsat jedno slovo na prostěradlo napnuté na matraci. Pak se na ně zhroutil, možná proto, aby si vrah zprávy nevšiml, možná proto, že už byl v tu chvíli mrtvý…

Všichni přítomní se co nejvíc přiblížili, aby si těch osm písmen přečetli.

Moucha právě sosákem sála krev tvořící první písmeno – „M“. Když byla s tímto předkrmem hotova, pustila se postupně do „R“, „A“, „V“, „E“, „N“, „C“ a nakonec do „I“.

68. DOPIS LAETITII

Laetitie, milá dceruško,

prosím, neodsuzuj mě. Nezvládl jsem to a po smrti Tvé matky jsem s Tebou nedokázal zůstat, protože pokaždé, když jsem se na Tebe podíval, viděl jsem ji, a to bylo, jako kdyby se mi do mozku zabodl nůž rozžhavený do běla.

Nepatřím k tvrdým chlapům, kterých se nic nedotkne a kteří zatnou zuby, když se zvedne bouře. Já mám v takových chvílích spíš sklon od všeho utéct a nechat se unášet jako spadlý list. Vím, že jsem si zvolil řešení, které se všeobecně považuje za nejzbabělejší – útěk. Ale nic jiného nás, Tebe a mě, nemohlo zachránit.

Budeš tedy sama vyrůstat, sama se učit, budeš v sobě muset najít sílu i vlastní ochranu, které Tě ponesou vpřed. To zdaleka není ta nejhorší škola. Člověk je v životě stále sám, a čím dřív si to uvědomí, tím lépe si vede.

Najdi si svou cestu.

Nikdo z mé rodiny neví, že jsi. Vždycky jsem dokázal uchovat v tajnosti to, co mi bylo nejdražší. Ve chvíli, kdy dostaneš tento dopis, už budu jistě mrtvý. Je tedy zbytečné po mně pátrat. Svůj byt jsem přenechal synovci Jonathanovi. Nechoď tam, nemluv s ním, nic po něm nechtěj.

Zanechávám Ti docela jiné dědictví. Ten dárek by mohl většině smrtelníků připadat nicotný. Přesto je pro zvídavého a smělého ducha mimořádně cenný. A v tom v Tebe vkládám důvěru.

Jde o plány přístroje, který umožní dešifrovat olfaktorický jazyk mravenců. Pojmenoval jsem ho Rosettská deska, protože představuje jedinečnou možnost k vytvoření mostu mezi dvěma druhy, dvěma civilizacemi, oběma vysoce vyspělými.

Tento přístroj zkrátka funguje jako překladatel. Jeho prostřednictvím budeme moci mravence nejenom pochopit, ale i s nimi mluvit. Hovořit s mravenci! Uvědomuješ si, co to znamená?

Ještě jsem ho ani pořádně nezačal používat, a už se přede mnou otvírá tolik nádherných perspektiv, že mi na to život, který mám ještě před sebou, ani nebude stačit.

Pokračuj v mém díle. Převezmi štafetu. Později ji zase předáš dalšímu vyvolenému, aby to zařízení nikdy neupadlo do propadliště zapomnění. Ale postupuj jen s největší opatrností – ještě je příliš brzy na to, aby byla lidem odhalena inteligence mravenců. Mluv o tom jen s těmi, kdo Ti budou užiteční na cestě vpřed.

Možná se mému synovci Jonathanovi už podařilo použít prototyp, který jsem nechal ve sklepě. Po pravdě řečeno o tom pochybuji, ale na tom nesejde.

Pokud se Tě tahle věc týká a oslovuje Tě, myslím, že Ti přichystá ohromující překvapení.

Mám Tě rád, dceruško.

Edmond Wells

P. S. Přikládám plánky k Rosettské desce.

P. S. S. Přikládám také druhý díl své Encyklopedie relativního a absolutního vědění. Existuje ještě jedna kopie, a ta je uložená hluboko ve sklepě mého bytu. Cílem tohoto díla je pokrýt všechny oblasti poznání, samozřejmě s jistou preferencí entomologie. Encyklopedie relativního a absolutního vědění je taková všehochuť, každý si tam najde to, co zrovna hledá. A její čtení vyzní pokaždé jinak, protože v tu chvíli rezonuje se životem čtenáře, je v souladu s jeho viděním světa.

Ber to tak, že Ti tím posílám průvodce, přítele.

P S. S. S. Vzpomínáš si na to, jak jsem Ti jednou, když jsi byla malá, dal hádanku? (Řešit hádanky Tě bavilo už tenkrát.) Ptal jsem se Tě, jak s použitím šesti zápalek vytvoříš čtyři rovnostranné trojúhelníky. Abych Ti tehdy pomohl, napověděl jsem Ti tohle: Je třeba myslet jinak. Sice Ti to trvalo, ale nakonec jsi na to přišla. Bylo třeba se otevřít třetímu rozměru. Myslet jinak než ploše. Vztyčit v prostoru pyramidu. To byl první krok. Mám pro Tebe další hádanku, týká se druhého kroku. Dokázala bys s pomocí šesti zápalek vytvořit nikoli čtyři rovnostranné trojúhelníky, ale šest? Věta, která Tě má navést, Ti možná bude připadat jako protiklad první nápovědy. Zní: Je třeba myslet stejně jako ten druhý.

69. DVACET TISÍC MIL NA POVRCHU ZEMĚ

Křížová výprava pokračuje, les se mění. Eroze vápence místy umožnila pískovci tlačit se na povrch jako mléčné zuby. Následují vřesy, mechy a džungle kapradin.

Bojovnice, nadopované srpnovým vedrem, se v rekordním čase dostávají k východním městysům Federace – Li-viu-kanu, Zubizubi-kanu, Zedibej-nakanu… Všude jim nabízejí zámotky naplněné medovatkou, šunku z kobylek nebo hlavy cvrčků nadívané obilninami. V Zubizubi-kanu je dokonce prosí, aby od nich přijali darem rovnou celé stádo sto šedesáti mšic, které si budou moci během cesty dojit.

A pak se mluví o Prstech. Všichni o nich mluví. Kdo dosud nezažil nějakou nehodu s Prsty? Byly nalezeny celé rozdrcené expedice.

Město Zubizubi-kan se však s nimi nikdy nemuselo střetnout přímo. Zubizubikanky by velmi rády posílily křížové tažení, ale brzy začne období lovu housenek, a tak budou samy potřebovat všechna kusadla na ochranu vlastního dobytka.

Na příští zastávce v Zedibej-nakanu, úžasném městě postaveném mezi kořeny buku, nejsou domácí tak skoupé. Statečně staví do řady legii dělostřelkyň vybavených novou superkoncentrovanou, šedesátiprocentní kyselinou! A návdavkem jim věnují zásobu dvaceti kokonů-amfor nacpaných touto municí.

I tady mají Prsty na svědomí škody. Do kůry jejich stromu vyryly obří špicí nějaké znaky. Buku to dělalo velmi zle, začal vylučovat jedovatou mízu, která je všechny málem otrávila. Zedibejnakanky se do doby, než se kůra zacelila, musely přestěhovat.

A co když jsou Prsty blahodárné entity, jejichž činy nejsme s to pochopit?

Naivní poznámka 24 je přijata se zděšením a ohromením. Copak je vůbec možné vyslat podobnou poznámku přímo během křížového tažení proti Prstům?

103 683 hned spěchá pomýlené na pomoc. Vysvětluje, že v Bel-o-kanu se nebrání nahlížet jejich všechny možné podoby, což je cvičení, jehož cílem je nenechat se nikdy zaskočit nepřízní osudu.

Jedna Belokanka učí Zedibejnakanky poslední evoluční zpěv, který u příležitosti tohoto tažení složila Matka Chli-pu-ni:

Volba tvého protivníka určuje tvoji hodnotu.

Ten, kdo bojuje s ještěrkou, se stává ještěrkou,

ten, kdo bojuje s ptákem, se stává ptákem,

ten, kdo bojuje s roztočem, se stává roztočem.

A co ten, kdo bojuje s bohem, ten se stává taky bohem? napadne 103 683.

V každém případě ta sloka Zedibejnakanky uchvátila. Mnohé z nich se vyptávají křižáckých válečnic na evoluční technologie, jež zavedla jejich královna. Belokanky se nenechávají dvakrát prosit a vyprávějí, jak Město dokázalo zkrotit brouky nosorožíky. Ti se hned stávají oslavovanými hvězdami. Hovoří o kanálech sloužících k interní dopravě, o nových zbraních, o nových zemědělských technikách a architektonických úpravách ve vnitřním Městě.

Nevěděly jsme, že se evoluční hnutí tak rozmohlo, vysílá královna Zedibej-nikiuni.

Nikdo samozřejmě ani nemukne o spoušti, již po sobě zanechal nedávný liják, ani o existenci vzbouřenek sympatizujících s Prsty, vyskytujícími se v samém srdci Bel-o-kanu.

Zedibejnakanky jsou opravdu nadšené. Ještě před necelým rokem se nejpropracovanější mravenčí technologie omezovaly jen na chov mšic, pěstování hub a fermentaci medovatky!

Samičky nakonec probírají vlastní tažení. 103 683 vysvětluje, že vojsko překoná velkou řeku, překročí okraj světa a odtamtud bude pročesávat co možná nejrozlehlejší území, aby žádnému Prstu neumožnily vzít včas nohy na ramena.

Královna Zedibej-nikiuni si není jistá, zda budou na vyhubení všech Prstů na celém světě tři tisíce bojovnic hlavního města stačit. 103 683 přiznává, že i ona má v té věci jisté pochybnosti, navzdory pomoci létající legie.

Královna Zedibej-nikiuni se zamyslí a pak křižačkám nabídne jednu legii lehké kavalerie. Jsou to vysoké vojínky na dlouhých nohou, neobyčejně rychlé, nepochybně schopné dopadnout prchající Prsty.

Poté přejde královna k další věci. Tou jsou výstřelky nového města. Mravenčího města? Ne, včelího, askoleinského úlu, občas nazývaného Zlatý úl. Byl postaven kousek odtud, ve čtvrtém stromu vpravo od velkého košatého dubu. Na něm včely sbírají pyl, což je normální. Normální však není, že neváhají příležitostně zaútočit i na průvod mravenců. Toto pirátské chování by nebylo nijak neobvyklé u vos. U včel se jeví spíš jako znepokojivé.

Zedibej-nikiuni v uvažování zachází dál, a dokonce si myslí, že tyto včely v sobě živí expanzionistické myšlenky. Dorážejí na konvoje čím dál blíž jejich mateřského města. Mravencům dělá potíže je odrazit. Nejčastěji ze strachu, že dostanou jedovaté žihadlo, raději opouštějí své úlovky.

Je pravda, že včely po bodnutí umírají? ptá se jeden vruboun nosorožík.

Všechny udivuje, že se brouk takto přímo obrací na mravence, ale protože se nakonec i on účastní křížového tažení, je mu jedna Zedibejnakanka ochotná odpovědět:

Ne, vždycky ne. Umírají jen tehdy, když zapíchnou žihadlo příliš hluboko.

Zase jeden hroutící se mýtus.

Vyměnili si spoustu užitečných informací, ale už se stmívá. Belokanky děkují městu Zedibej-nakanu za šlechetně poskytnuté posily. Obě populace si navzájem vyměňují množství trofolaxí. Společně si myjí tykadla dřív, než chlad všechny ukolébá k povinnému spánku.

70. ENCYKLOPEDIE

ŘÁD

Řád generuje svůj opak, nepořádek generuje řád. Když člověk rozbije vejce a usmaží si z něj omeletu, teoreticky existuje jen nepatrná pravděpodobnost, že by bylo možné z omelety opět vytvořit vejce, z něhož vznikla. Tato pravděpodobnost však existuje. A čím víc nepořádku se do této omelety vloží, tím víc se znásobí šance k znovunalezení řádu původního vejce.

Řád tedy není nic jiného než kombinace různých nepořádků. Čím víc se náš spořádaný svět rozšiřuje, tím víc je v něm nepořádku. Nepořádek, který se sám šíří, generuje nové řády, u nichž nic nevylučuje, že by se jeden z nich nemohl stát identický s původním řádem. Kdoví, třeba se přímo před námi, v prostoru a čase, na kraji našeho chaotického světa nachází původní Velký třesk.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

71. KRYSAŘ

Crrr, crrr!

Laetitia Wellsová rychle otevřela.

„Dobrý den, komisaři. Co vás přivádí? Jdete zase na televizi?“

„Jen bych si rád popovídal, trochu srovnal myšlenky. Bude mi stačit, když mě vyslechnete, nechci po vás, abyste mi prozrazovala, co se vám honí hlavou.“

Pustila ho dovnitř.

„Výborně, komisaři, jsem jedno velké ucho.“

Ukázala na křeslo a usedla proti němu, dlouhé nohy přehozené jednu přes druhou.

Než začal, nejdřív se s obdivem zadíval na její nařasené šaty připomínající antickou řízu a sponku vykládanou nefritem v jejích jemných vlasech.

„Dovolte mi malou rekapitulaci. Vrah je někdo, kdo dokáže vniknout do uzavřeného prostoru a tam konat, někdo, kdo budí hrůzu, nezanechává po sobě žádné stopy a jako by měl spadeno jen na chemiky specializující se na insekticidy.“

„A taky někdo, koho se bojí mouchy,“ dodala Laetitia, naplnila medovinou dvě sklenky na šampaňské a upřeně se na něj zadívala svýma slézovýma očima.

„Ano,“ pokračoval. „Ale ten MacHarious nám do toho vnesl nový prvek – slovo ‚mravenci’. Dalo by se uvažovat o tom, že jsme konfrontováni s mravenci, kteří napadají výrobce insekticidů. Myšlenka je to sice zábavná, to jistě, ale…“

„Ale ne moc realistická.“

„Přesně tak.“

„Mravenci by zanechali stopy,“ prohlásí novinářka. „Například by se zajímali o potraviny, které se v místnosti povalují. Žádný mravenec neodolá lákadlu v podobě čerstvého jablka, a přitom na MacHariousově nočním stolku jedno leželo.“

„Dobrý postřeh.“

„Takže jsme se zasekli na vraždě v uzavřené místnosti, bez zanechaných stop, beze zbraní, bez známek vloupání. K pochopení nám možná chybí dostatek představivosti.“

„Ksakru, vrahem přece nelze být na deset tisíc způsobů!“

Laetitia Wellsová se zatvářila tajemně.

„Kdoví? Detektivky se vyvíjejí, zkuste si představit, co by o roce 5000 napsala Agatha Christie nebo o Marsu slavný Conan Doyle. Jsem si jistá, že se vaše vyšetřování posune kupředu.“

Jacques Méli?s se na ni podíval a oči se mu naplnily krásou Laetitie Wellsové.

Ta se náhle cítila zmateně, vstala a šla si pro cigaretovou špičku. Zapálila si a uchýlila se za ochrannou stěnu opiového kouře.

„Ve svém článku jste psala, že jsem si příliš jistý sám sebou a neumím dostatečně naslouchat druhým. Měla jste pravdu. Ale na to, aby se člověk napravil, není nikdy pozdě. Nesmějte se, ale zdá se mi, že jsem při kontaktu s vámi začal přemýšlet jinak, otevřeněji… Tak to vidíte, nakonec jsem začal podezřívat mravence!“

„Zase ti vaši mravenci,“ povzdychla si.

„Počkejte. Možná toho o mravencích ještě tolik nevíme. Mohou mít nějaké napomahače. Znáte příběh krysaře z Hammeln?“

„Vypadl mi z paměti.“

„Jednou,“ spustil, „se v Hammeln objevily krysy a zaplavily celé město. Hemžily se naprosto všude. Bylo jich tolik, že nikdo nevěděl, jak se jich zabavit. Čím víc je Hammelňané zabíjeli, tím víc odevšad vylézaly. Sežraly všechno, na co přišly, a množily se ostošest. Obyvatelé už uvažovali o tom, že z města odejdou a všechno tam nechají. A tehdy se nabídl jistý mladík, že za tučnou odměnu město zachrání. Konšelé neměli co ztratit, a tak bez řeči souhlasili. Mladík začal hrát na píšťalu. Krysy melodii okouzleně naslouchaly, všechny se k němu seběhly a jako omámené ho následovaly všude, kam šel. Krysař je zavedl k řece a tam se všechny utopily. Ale když žádal o vyplacení odměny, konšelé se mu vysmáli…“

„No a co?“

„No a co? Představte si obdobnou situaci – že by existoval někdo, podobně jako ten krysař, schopný ovládat mravence. Člověk, který se chce pomstít jejich nejhorším nepřátelům, vynálezcům prostředků na hubení hmyzu!“

Komisaři se konečně podařilo mladou ženu zaujmout. Zírala na něj svýma slézovýma očima.

„Pokračujte.“

Zdálo se, že znervózněla, prudce zatáhla z cigarety a vyfoukla velký oblak tabákového dýmu.

Zarazil se, jako kdyby upadl do vytržení. Ve všech mozkových závitech se mu rozeznělo typické zvonění ohlašující výhru.

„Myslím, že jsem na to přišel.“

Laetitia Wellsová se na něj podívala a měla ve tváři podivný výraz.

„Na co jste přišel?“

„Je to člověk, který dokázal zkrotit mravence! Vnikají do těl obětí zevnitř a koušou je kusadly – tím jim způsobují vnitřní krvácení – a pak vylézají ven, například ušima. To by vysvětlovalo, proč tolik mrtvol krvácí z uší. Pak se shromáždí a odnesou zraněné jedince. A to trvá pět minut, tedy dobu, která zabrání tomu, aby se k tělu přiblížily mouchy první kohorty… Co vy na to?“

Od samého začátku jeho výkladu nesdílela Laetitia Wellsová s policistou upřímně totéž nadšení. Upevnila si do špičky další cigaretu a zapálila si. Připustila, že má možná pravdu, ale podle toho, co o tom ví, neexistuje žádný způsob, jak si mravence ochočit do té míry, že by po nich bylo možné chtít, aby vnikli někam do hotelu, našli správnou místnost, v té zavraždili člověka a pak se spokojeně vrátili domů do mraveniště.

„Ale ano, taková možnost musí existovat. A já na to přijdu. O tom nepochybuju.“

Jacques Méli?s nadšeně zatleskal. Měl ze sebe velkou radost.

„Vidíte, že není nutné představovat si detektivky z roku 5000! Stačí trocha důvtipu a zdravého rozumu,“ prohlásil.

Laetitia Wellsová se zamračila.

„Výborně, komisaři. Určitě jste se trefil do černého.“

Méli?s se rozloučil a šel, aby na prvním místě navštívil soudního lékaře a ověřil si, že vnitřní zranění obětí mohla způsobit mravenčí kusadla.

Když osaměla, vytáhla Laetitia Wellsová s ustaranou tváří klíč, jímž odemkla načerno natřené dveře, nakrájela na tenké plátky jablko a dala je sežrat pětadvaceti tisícům mravenců obývajících její terárium.

72. VŠICHNI JSME MRAVENCI

Jonathan Wells našel v Encyklopedii relativního a absolutního vědění pasáž zmiňující se o uctívačích mravenců, kteří žili před několika tisíciletími na jednom ostrově v Tichomoří. Podle Edmonda Wellse si tito lidé vypěstovali neobyčejné psychické schopnosti snížením množství přijímané potravy a prováděním meditací.

Jejich společenství z neznámých důvodů zaniklo a s ním i jeho záhady a tajemství.

Sedmnáct obyvatel podzemního chrámu se po poradě rozhodlo, že se budou touto zkušeností inspirovat, ať už se opravdu uskutečnila, či nikoli.

Postupný nedostatek jídla je přinutil šetřit energií. I sebemenší pohyb jim dělal potíže. Mluvili čím dál méně, ale paradoxně si čím dál lépe rozuměli. Ke komunikaci jim stačil pohled, úsměv, pohnutí bradou. Jejich schopnost udržet pozornost značně vzrostla. Při chůzi si uvědomovali každé napnutí svalu, každý kloub uvedený do pohybu. Prostřednictvím mysli sledovali každý nádech a výdech.

Jejich čich a sluch nabyly na citlivosti, jaká se připisuje zvířatům a příslušníkům primitivních národů. Jejich chuťové vnímání se vlivem chronického půstu zostřilo. Dokonce i halucinace, kolektivní i individuální, vyvolané nedostatečnou přeměnou látek, dávaly smysl.

Když si Lucie Wellsová poprvé uvědomila, že přímo čte myšlenky druhých, vyděsilo ji to. Připadalo jí to neslušné. Ale když příležitostně komunikovala s čestnou myslí Jasona Bragela, těšilo ji se v ní koupat.

Jídla dostávali denně čím dál méně, o to silnější psychické zkušenosti však zažívali, což nebývalo nutně to nejlepší. Bývalí požárníci a policisté, zvyklí na tělesný pohyb a pobyt na vzduchu, občas potlačovali záchvaty vzteku nebo klaustrofobie.

Vychrtlí na kost a s tváří pohlcenou víc zářícíma a tmavšíma očima všichni vypadali k nepoznání, až se nakonec jeden druhému podobali. Jako by se vzájemně ovlivňovali (od ostatních se výrazně lišil pouze Nicolas Wells, s ohledem na jeho věk lépe živený).

Vyhýbali se vzpřímené poloze (příliš únavné pro lidi bez fyzické energie) a raději seděli, normálně nebo po turecku, či lezli po čtyřech. V průběhu dní pozvolna vystřídala úzkost prvních dob jakási pohoda.

Byla to forma demence?

A pak náhle jednoho rána zapraskalo v tiskárně počítače. Vzbouřenecká frakce rezavého města Bel-o-kanu si přála obnovit kontakt, přerušený smrtí předcházející královny. Mravenci používali k dorozumívání sondu „Doktor Livingstone“. Chtěli lidem pomoci. A skutečně jim od té doby začínali dodávat první potravinovou pomoc prostřednictvím trhliny procházející žulovou deskou ve stropě nad nimi.

73. MUTACE

Díky pomoci vzbouřenek stranících Prstům nyní Augusta Wellsová a její druhové věděli, že by mohli přežívat poměrně dlouho. Stabilizovali svou stravu na nízkou, ale pravidelnou úroveň. Dokonce trošinku nabrali síly.

Všechno v tomto pekle nakonec nefungovalo zase tak špatně. Na návrh Lucie Wellsové se rozhodli vzdát jmen lidí žijících na povrchu. Teď, když se všichni podobali všem, nezbývalo než si přidělit čísla. Mělo to dost významný účinek. Přijít o příjmení znamenalo odmítnout zatížení životem svých předků. Jako by byli najednou noví – všichni se právě společně narodili.

Přijít o křestní jméno znamenalo odmítnout vnitřní potřebu se odlišit.

Na návrh Daniela Rosenfelda (alias čísla 12) se rozhodli hledat jinou společnou řeč. A na tu fintu se podařilo přijít právě Jasonu Bragelovi (alias číslu 14). „Člověk komunikuje tím způsobem, že ústy vysílá zvukové vlny. Ale ty jsou příliš komplikované, příliš zmatené. Proč tedy nevysílat jen jednu zvukovou vlnu, v níž bychom se všichni rozkmitali?“

Věci nabraly prapodivný směr ve stylu indické náboženské sekty, ale o to se nestarali. Copak se přece dílem osudu neoctli v jiné dimenzi, na jiné úrovni existence? S tím museli počítat a zkušenosti, do nichž se pouštěli, je vzrušovaly.

Rozmístěni v kruhu, sedíce v tureckém, pružnější jedinci v lotosovém sedu s narovnanými zády, se všichni drželi kolem ramen. Nakláněli se dopředu, aby se dotkli hlavami ve středu růžice, a pak jeden po druhém vydali svůj tón. Vlastní zvukovou vibraci. Nakonec sladili všichni dohromady hlasové zabarvení a sjednotili se na tomtéž tónu. Neustálým cvičením dospěli k tomu, že všichni zpívali v nejnižší poloze svého rejstříku, jak jim zpívané tóny vycházely z hloubi břicha.

Zvolili si slabiku „ÓM“. ÓM, prvopočáteční, všepronikající zvuk, zpěv Země a nekonečného prostoru, je zvukem ticha hor stejně jako hospodského hluku.

Oči se jim při tom zavíraly. Dech se jim zpomaloval, prohluboval, synchronizoval. Stávali se stále lehčími a lehčími, zapomínali na vše ostatní, nořili se do zvuku. Byli zvukem. ÓM, zvukem, v němž všechno začíná a všechno končí.

Tento obřad trval dlouho. Pak se v poklidu oddělili, jedni se vraceli do svého kouta, jiní se rozcházeli za svým zaměstnáním – k uklízení, hospodaření s hubenými zásobami potravin nebo k debatě se „vzbouřenkami“.

Těchto rituálů se neúčastnil pouze Nicolas. Ostatní ho považovali za příliš mladého, než aby se do nich volně zapojil. Stejně tak se všichni shodli na tom, že by měl být lépe živen. Ostatně u mravenců je nakladené vajíčko či larva pokladem nade všechny poklady.

Mravenci… Jednou se s nimi pokusili spojit telepaticky. Bezvýsledně. Přece jen si neměli dělat přílišné naděje. Dokonce museli slevit, i pokud jde o ně samotné – telepatie funguje opravdu dobře jen v jednom případě ze dvou a pouze tehdy, když jedna nebo druhá strana komunikace neklade žádný odpor.

Stará Augusta si na to vzpomíná.

A tak se pozvolna stali mravenci. Alespoň ve své hlavě.

74. ENCYKLOPEDIE

RYPOUŠ LYSÝ

Rypouš lysý (Heterocephalus Glaber) žije ve východní Africe mezi Etiopií a severní částí Keni. Toto zvíře je slepé a jeho růžová kůže není porostlá srstí. Svými řezáky může razit tunely v délce několika kilometrů. Ale to na něm není to nejpodivnější. Rypouš lysý je jediný známý případ savce, jehož sociální chování odpovídá chování hmyzu! Kolonie rypoušů lysých má v průměru na pět set jedinců, kteří se člení úplně stejně jako mravenci do tří hlavních kast – pohlavních jedinců, dělníků a vojáků. Zabřeznout a přivádět na svět po třiceti mladých různých kast v jednom vrhu může jediná samička, jakási královna. Aby zůstala jedinou „královnou-matkou“, vylučuje v moči vonnou látku blokující reprodukční hormony ostatních samiček v hnízdě. Ustavování druhu v koloniích lze vysvětlit tím, že rypouš lysý žije v téměř pouštních oblastech. Živí se hlízami a kořeny, občas objemnými a často velmi rozptýlenými. Samotářský jedinec by mohl hrabat přímo před sebou celé kilometry, aniž by něco našel, a docela jistě zemřít hlady a vyčerpáním. Život ve společnosti znásobuje naději na nalezení nějaké potravy a zároveň vede k tomu, že sebemenší objevená hlíza bude rovnoměrně rozdělena mezi všechny.

Jediná významná odlišnost ve srovnání s mravenci: samci přežívají akt lásky.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

75. RÁNO

Blíží se velmi těžká růžová koule. Vysílá směrem k ní: „Nechovám vůči vašemu lidu žádné nepřátelské úmysly,“ ale koule se nezastavuje, valí se přes ni, až ji nakonec rozdrtí.

103 683 se náhle probouzí. Jelikož má neustále zlé sny, naprogramovala si tělo tak, aby zkrátila čas spánku a probudila se při sebemenší změně teploty.

Opět se jí zdálo o Prstech. Musí na ně přestat myslet. Jestliže se bude Prstů bát, nedokáže se náležitě bít, až nastane ta pravá chvíle, protože jí strach zabrání jednat.

Vzpomíná si na jednu mravenčí pověst, kterou jí a jejím sestrám kdysi vyprávěla Matka Belo-kiu-kiuni. V její předpaměti jsou vonná slova stále přítomná, stačí trocha vlhkosti a ona opět plně ožijí.

„Jednou se stalo, že jisté královně naší dynastie jménem Gum-gum-ni bylo v její svatební síni velmi teskno. Postihla ji nemoc duševních stavů. Nedokázala se zbavit tří otázek, jež na ni neustále dotíraly a uváděly do pohotovosti veškerou její schopnost myšlení:

Který okamžik je v životě nejdůležitější?

Jakou věc je ze všeho nejdůležitější udělat?

V čem spočívá tajemství spokojenosti?

Pohovořila si o tom se svými sestrami, dcerami, s nejplodnějšími duchy Federace, ale žádnou uspokojivou odpověď nedostala. Dozvěděla se od nich, že je nemocná, že žádná z těch tří otázek, jimiž je posedlá, nemůže být považována za životně důležitou pro přežití rodu.

Po takovém příkrém odmítnutí začala královna chřadnout. Rod si o ni dělal starosti. Pokud nechce Město ztratit svou jedinou královnu-matku kladoucí vajíčka, musí se poprvé vážně zabývat abstraktními problémy.

Nejdůležitější okamžik? Nejpodstatnější věc? Tajemství spokojenosti?

Všichni přicházeli s nějakou odpovědí.

Nejdůležitější okamžik je ten, kdy se jí, protože potrava dodává organismu energii… Ze všeho nejdůležitější je rozmnožování, a tím zajištění zachování druhu a rozhojnění množství bojovnic, které ochrání vnitřní Město… Tajemstvím spokojenosti je teplo, neboť teplo je zdrojem chemické úplnosti…

Žádné z těchto řešení královnu Gum-gum-ni neuspokojilo. A tak opustila hnízdo a vypravila se sama do Velkého Vnějšku. Tam musela tvrdě bojovat, aby přežila. Když se o tři dny později vrátila, její společenství se nacházelo v žalostném stavu. Ale královna měla v ruce své odpovědi. Uprostřed jedné nemilosrdné rvačky s divokými mravenci náhle přišlo osvícení. Nejdůležitější okamžik je nyní, neboť působit lze pouze na přítomnost. A když se někdo o svou přítomnost nestará, propásne i svou budoucnost. Nejdůležitější věcí je vypořádat se s tím, co je zde, přímo před námi. Kdyby se královna nebyla zbavila bojovnice, která ji chtěla zabít, zemřela by ona. A pokud jde o tajemství spokojenosti, na to přišla po jednom souboji – znamená být živý a moci se procházet po zemském povrchu. Jenom tak.

Vychutnat si přítomný okamžik.

Zabývat se tím, co máme před sebou.

Procházet se po Zemi.

Takové jsou tři velké návody na život, jež jim odkázala královna Gum-gum-ni.“

Za bojovnicí přichází 24.

Chce podat vysvětlení své víry v „bohy“.

103 683 žádná vysvětlení nepotřebuje, jedním pohybem tykadel jí dává pokyn, aby mlčela, a navrhuje jí, že se spolu trochu projdou kousek před městem Federace.

Je to fajn, viď?

24 neodpovídá. 103 683 zdůrazňuje, že se po nich samozřejmě žádá, aby našly Prsty a zabily je, ale že jsou i jiné důležité věci – být tady, cestovat. Možná že nakonec nebude tou nejlepší chvílí to, že se jim podaří uskutečnit misi Rtuť nebo porazit Prsty, ale třeba ta nejlepší chvíle nastala právě teď, v tomto okamžiku, kdy jsou tady obě spolu, časně ráno, obklopené přátelskými družkami.

103 683 jí vypráví příběh královny Gum-gum-ni.

24 vysílá poznámku o tom, co si myslí o jejich misi, že je mnohem „důležitější“ než řeči o duševních stavech. Je uchvácená možností, která se před ní otvírá – že se přiblíží Prstům, a možná je dokonce uvidí a dotkne se jich.

Své místo by s nikým nevyměnila. 24 chce vědět, zda už je 103 683 někdy viděla.

Připadá mi, že jsem je viděla, totiž vlastně nevím, už nevím, víš, 24, jsou tak jiní než my.

24 o tom pochybuje.

103 683 se nechce pouštět do feromonové debaty. Intuitivně však nevěří, že Prsty jsou bohové; bohové možná existují, ale to by bylo něco jiného. Třeba je to tahle bujná příroda, tyhle stromy, les, tohle úžasné bohatství flóry a fauny, jež mají kolem sebe… Ano, bylo by pro ni mnohem snadnější najít víru při pohledu na tuto fantastickou podívanou, jíž je docela prostě jejich planeta.

V tu chvíli se po obzoru právě rozlévá pás narůžovělého světla. Bojovnice na něj ukáže špičkou tykadla.

Podívej se na tu krásu!

24 se tento okamžik citového prožitku nedaří sdílet. A tak 103 683 prohodí, jako by šlo o vtip:

Jsem bůh, protože dokážu nařídit slunci, aby vyšlo.

103 683 se zvedá na čtyři zadní nohy, tykadly ukazuje na nebe a deklamuje kořeněný feromon:

Slunce, vstávej, nařizuju ti to!

V tu chvíli slunce vystřelí skrz vysoké traviny paprsek. Obloha se oddá festivalu barev, okrové, fialové, slézové, červené, oranžové, zlaté. Světlo, teplo, krása, všechno přichází ve chvíli, kdy o to mravenčí samička požádala.

Asi podceňujeme vlastní možnosti, uvažuje 103 683.

24 má chuť opakovat: „Prsty jsou naši bohové“, ale slunce je tak krásné, že raději mlčí.

Arkánum třetí

ŠAVLÍ A KUSADLY

76. JAK MARILYN PŘETRUMFLA MEDICEJSKOU

Oba etiopští vědci tvořili velmi stmelený manželský pár, který pojil týž ideál.

Už jako dítě trávil Gilles Odergin celé hodiny pozorováním mravenišť. Chtěl mít mravence u sebe doma a chovat je v prázdných sklenicích od marmelády. Při jejich prvním pokusu o útěk je však jeho matka v rozčilení pobila pantoflem.

Přesto se nevzdal a pustil se do dalších chovů, lépe ukrytých a hermeticky uzavřených. Ale mravenci mu pokaždé pochcípali a on ani nevěděl proč.

Dlouho si myslel, že je sám, kdo se o tato malá zvířátka zajímá, až do dne, kdy na fakultě entomologie v Rotterdamu potkal Suzanne. Oba k mravencům přitahovala stejně neodolatelná síla, a ta je ihned sblížila.

Ona byla, je-li to vůbec možné, ještě nadšenější než on. Upravila si terária, velký počet svých chovanců dokázala od sebe rozeznat, dávala jim jména a všímala si sebemenší události, k níž mezi jejími chráněnci docházelo. Oba trávili pozorováním mravenců celé soboty.

Později, to byli stále ještě v Evropě a už svoji, se stalo něco strašného. Tehdy měla Suzanne ve svém mraveništi šest královen. Tu s krátkými tykadly nazvala Kleopatrou, tu, jejíž hlava nesla stopy po nůžkách, pokřtila Marie Stuartovna; ta, jež měla kadeřavé nohy, byla Madame Pompadour, ta „nejupovídanější“ (neustále pohybovala svými dlouhými čidly) byla Eva Perónová, nejkoketnější Marilyn Monroe a nejagresivnější Kateřina Medicejská.

Poslední jmenovaná ve shodě se svou povahou postavila skupinu zabijáků a jednu po druhé nechala odstranit všechny své sokyně. Aniž do této občanské miniválky zasahovali, Oderginovi pozorovali, jak se najaté vražedkyně Medicejské zmocňují ostatních královen, vlečou je k napajedélku, v němž je topily a následně odhodily na smetiště.

Jenomže se stalo, že Marilyn Monroe tuto bartolomějskou noc přežila. Vynořila se z hromady odpadků, spěšně si vybudovala vlastní skupinu najatých vražedkyň a nechala Kateřinu Medicejskou zavraždit.

Toto hrozné vyřizování účtů oba milovníky mravenčí civilizace vyděsilo. Byli z toho rozrušení. Svět mravenců je tedy ještě krutější než svět lidí. To bylo příliš. Ze dne na den ho začali nenávidět se stejnou silou, s jakou si ho předtím zamilovali.

Jakmile se vrátili do Etiopie, okamžitě se zapojili do rozsáhlého hnutí bojujícího s hmyzem afrického kontinentu. Tehdy se dostali do styku s nejvyššími světovými kapacitami, nejlepšími specialisty v této oblasti.

Profesor Odergin vyndal zkumavku a rozvážným pohybem ruky připomínajícím výkon kněze ji zvedl do výše očí. Jeho manželka do ní stejně obřadně nasypala bílý prášek. Ve skutečnosti křídový prášek. Pak směs přelila ze zkumavky do odstředivky, přilila ještě několik tekutin mléčného vzhledu, přiklopila víko a stiskla spouštěč. O pět minut později to všechno dohromady dostalo krásný šedostříbrný odstín.

Tehdy je přišel varovat jeden člověk. Opět vědec. Byl vysoký, hubený a jmenoval se Cygneriaz. Profesor Miguel Cygneriaz.

„Musíme si pospíšit. Jdou po nás. Maximilien MacHarious je taky mrtev. Jak postupuje operace Bábel?“

„Všechno je připraveno,“ potvrdil Gilles a podal mu zkumavku naplněnou stříbřitou tekutinou.

„Výborně. Tentokrát si myslím, že jsme vyhráli. Už proti nám nezmůžou nic. Ale vy musíte odjet dřív, než znovu udeří.“

„Znáte jména těch, co nám chtějí házet klacky pod nohy?“

„Musí to být skupinka pseudoekologů. Ani sami nevědí, co dělají.“

Gilles Odergin si povzdechl.

„Čím to je, že sotva se člověk pustí do nějakého díla, okamžitě se musí objevit nějaká protikladná síla, která mu brání dosáhnout úspěchu?“

Miguel Cygneriaz pokrčil rameny.

„Takhle to funguje vždycky. Nezbývá nám než být rychlejší.“

„Ale kdo jsou naši protivníci?“

Miguel Cygneriaz se zatvářil spiklenecky.

„Vážně to chcete vědět? Bojujeme proti… silám podsvětí. Jsou všude. A hlavně jsou tam uvnitř, ukryté hluboko v utajených zákrutech naší vlastní mysli… Věřte mi, ty jsou nejhorší!“

Gilles a Suzanne Oderginovi zemřeli přesně třicet minut poté, co si profesor Miguel Cygneriaz odnesl látku stříbřité barvy.

77. MODLA HMYZÍCH JEDINCŮ

Je třeba ještě více obětin.

Pokud nebudete uctívat své bohy,

potrestáme vás zemí, ohněm a vodou.

Prsty mohou zabíjet, protože Prsty jsou bohové.

Prsty mohou zabíjet, protože Prsty jsou velké.

Prsty mohou všechno, protože Prsty jsou mocné.

To je pravda.

Prsty, jež právě vyťukaly tuto strohou zprávu, okamžitě nabírají výšku až po nosní otvor, který se tři z nich snaží z gruntu vyčistit. Poté kruhovými pohyby uhnětou kuličku, při pohledu na niž by hovnivál zbledl závistí, a odhazují ji daleko od sebe.

Poté Prsty stoupají ještě výš, aby podržely čelo, za nímž si kdosi říká, že odvedl dobrou práci. A navíc ještě takovou, která není v možnostech kohokoli, kdo se jen tak namane.

78. KŘÍŽOVÉ TAŽENÍ

K oběma samičkám se postupně přidává celý zbytek armády.

103 683 zvedá jedno tykadlo. Cítí vycházející slunce, jež ji nyní vyloženě hřeje. Kolem nich se shlukla spousta jedinců.

Podívaná přilákala Belokanky, ale i Zedibejnakanky. Živě povzbuzují obě dělostřelecké legie a lehkou kavalerii a svým nadšením dodávají kuráž celé výpravě.

23 si brousí kusadla, 24 hlídá motýlí zámotek. 103 683 nehybně stojí a čeká, až stoupne teplota vzduchu. Přesně při 20°C se protáhne a vyšle feromon se signálem k odchodu. Je to feromon odvodu, lehký a vytrvalý, obsahující kyselinu hexanovou (C6-H12-O2).

Bojovnice okamžitě vyrážejí. Utvářejí první zástup, který se v šumění tykadel, rohů, kulovitých očí a zaoblených zadečků chvílemi rozšiřuje, chvílemi protahuje.

První křížová výprava proti Prstům začala. Brzy se dostává do cestovního tempa a razí si cestu mezi travinami, které šustí a rozestupují se.

Hmyz, dešťovky, hlodavci a plazi raději uhýbají z cesty. Vzácní odvážlivci, kteří tento slavnostní pochod sledují z dobrého úkrytu, se nemohou vynadívat na vrubouny nosorožíky, kráčející bok po boku s rezavými mravenci.

Úplně vpředu se činí průzkumnice, jdou jednou doprava, pak zase doleva a otvírají převážné části oddílu co nejméně klikatou a nejméně nerovnou trasu.

Tato obezřetná opatření, zpravidla velmi účinná, však vojsku nezabrání, aby zčistajasna nezakoplo o nečekanou překážku. Vojáci se hromadí a strkají do sebe na kraji ohromného kráteru o průměru minimálně sta kroků. Zavládlo zděšení. Tu díru totiž vzápětí poznávají – to je všechno, co zbylo z města Giu-li-aikan, o jehož neštěstí se dozvěděli z vyprávění jedné zázrakem uniknuvší bojovnice… Tak vida, tohle je práce Prstů! Tak vida, čeho jsou schopni!

Jedna statná samička se vztyčenými tykadly se obrací ke svým sestrám. Je to číslo 9. Její nevraživost vůči Prstům všechny znají. Roztáhla kusadla do šířky a prudce vyloučila silný feromon:

Pomstíme je! Za každou z nás zabijeme dva Prsty!

Všechny křižačky už mnohokrát slyšely, že na světě není ani sto Prstů, přesto však tento fakt neubírá jejich sdělení na kousavosti. Hnané zuřivostí propast obešly a pokračují v cestě.

Přesto ani v rozrušení nezapomínají na nejvyšší opatrnost. Když přecházejí přes step nebo poušť, na niž praží slunce příliš prudce, starají se o to, aby šly jejich dělostřelkyně ve stínu. Nesmí dopustit, aby přehřátá kyselina explodovala a zabila jak svou nositelku, tak její sousedky. Hlavně při její hyperkoncentrovanosti na 60 %. Představte si ten poryv a tu spoušť v řadách vojska!

Nyní se bojovnice octly před tůňkou, památkou na nedávnou potopu. 103 683 si myslí, že nemůže být příliš velká a že by se měla dát obejít z jihu. Nikdo ji však neposlouchá – nesmí se ztrácet čas! Průzkumnice se vrhají do vody, vzájemně se zachytávají za nohy a ze svých těl vytvoří most. Jakmile po nich oddíl projde, čtyřicet z nich se už nepohne. Za všechno se musí platit.

Když se začíná snášet druhá noc, bojovnice by se rády dočasně nastěhovaly do nějakého termitiště nebo nepřátelského mraveniště. Ale kde nic tu nic. Nacházejí se na opuštěném vřesovišti, kde rostou jen javory.

Z popudu jedné staré bojovnice, která ani netuší, že tímto způsobem bivakují ve velmi vzdálených končinách mravenci-tkalci, se všechny shluknou do kupy a vytvoří upěchovanou kouli. Obvod jejich dočasného hnízda tvoří krajka kusadel připravených zaútočit. Uvnitř jsou upravené živé sály pro vrubouny, citlivější na chlad, a pro nemocné a raněné. Celek zahrnuje chodby a komůrky v desítce pater.

Pokud by se nějaký živočich hnědého hroznu jen nepatrně dotkl, v mžiku by ho pohltila mravenčí hmota. Takhle na svou zvědavost doplatili strašnou smrtí jeden mladý hýl a ještěrka, která měla za to, že ji jen tak něco nerozhází.

Zatímco mravenci nacházející se na vnější straně koule zůstávají ve střehu, uvnitř se pohyby zklidňují a zpomalují. Každá bojovnice se zasune do přiděleného koutku komůrky nebo chodby.

Je chladno. Všechny usínají.

79. ENCYKLOPEDIE

NEJMENŠÍ SPOLEČNÝ JMENOVATEL

Nejrozšířenější živočišná zkušenost, kterou sdílejí všichni lidé na Zemi, je setkání s mravenci. Nutně lze najít společenství, která nikdy neviděla kočku, psa nebo včelu či hada, ale nikdy nenajdeme jedince, kteří by si někdy nepohrávali s tím, že by po sobě nechali lézt mravence. Je to naše nejrozšířenější společně prožitá zkušenost. Jenomže z pozorování mravence, který nám leze po dlani, jsme si vzali jen ty nejzákladnější informace. Zaprvé: mravenec pohybuje tykadly, aby pochopil, co se s ním děje; zadruhé: vleze všude, kam se dá; zatřetí: vleze si na druhou ruku, pokud mu s její pomocí přerušíme započatou cestu; začtvrté: postupující řadu mravenců lze zastavit tím, že před ni mokrým prstem uděláme na zemi čáru (to způsobí, že se hmyz octne před jakoby neviditelnou, nepřekonatelnou zdí, již nakonec obejde). Tohle všichni víme. Přesto tato dětská, základní znalost sdílená se všemi našimi předky a všemi našimi současníky neslouží k ničemu. Protože se ani neopakuje ve škole (kde se o mravencích učí nezáživnou formou – například biflováním názvů částí mravenčího těla; upřímně, koho by to zajímalo?), ani se nehodí pro získání nějakého zaměstnání.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

80. VEČERNÍ NÁVŠTĚVNÍCI

Měl pravdu! Soudní lékař mu to potvrdil. Vnitřní zranění mohla klidně způsobit mravenčí kusadla. Jacques Méli?s sice ještě neměl podezřelého, ale nepochyboval o tom, že je na dobré cestě.

Jelikož byl příliš rozrušený, než aby mohl usnout, pustil si televizi a náhodou padl na noční reprízu „Chytáků pro chytré hlavy“. Paní Ramirezová se vzdala svého plachého vystupování a nasadila rozzářený výraz.

„No tak, paní Ramirezová, tentokrát jste na to přišla?“

Paní Ramirezová neskrývala radost.

„Ano, ano, přišla! Totiž myslím, že jsem přišla na řešení vaší hádanky!“

Zahřměl bouřlivý potlesk.

„Vážně?“ podivil se moderátor.

Paní Ramirezová tleskala jako malá holčička.

„Ano, ano, ano!“ zvolala.

„No tak nám to vysvětlete, paní Ramirezová.“

„Je to díky vašim klíčovým větám,“ řekla. „‚Čím je člověk chytřejší, tím menší má šanci na to přijít’, ‚Je třeba zapomenout na všechno, co jsme se naučili’, ‚Stejně jako vesmír má i tahle hádanka původ v absolutní jednoduchosti’. Došlo mi, že jestli to chci vyřešit, budu se muset zase stát dítětem. Zařadit zpátečku, vrátit se k pramenům úplně stejně, jako by se výsledek rozpínání vesmíru vracel k původnímu Velkému třesku. Musela jsem se vrátit k prostoduchosti, k duševnímu stavu kojence.“

„Tak tohle bude nadlouho, co, paní Ramirezová…“

Soutěžící byla ve svém živlu a nenechala se přerušit.

„My, dospělí, se usilovně snažíme být stále chytřejší, tak jsem přemýšlela, co by se stalo, kdyby se postupovalo opačným směrem. Kdyby se odhodila rutina a dělal se přesně pravý opak toho, na co jsme zvyklí.“

„Výborně, paní Ramirezová.“

Bouřlivý potlesk. Stejně jako Méli?s i publikum napjatě čeká, co bude následovat.

„Jenomže jak reaguje na takovou záhadu inteligentní člověk? Když má před sebou takovýhle sled čísel, hned v tom vidí matematický problém. Bude tedy mezi těmito řádky čísel pátrat po společném jmenovateli. Sčítá, odečítá, násobí, všechna ta čísla semele dohromady. Ale zbytečně si láme hlavu, a to z jednoho prostého důvodu, že totiž nejde o matematiku… A pokud nejde o matematickou hádanku, pak to musí být hádanka literární.“

„Skvělá dedukce, paní Ramirezová.“

Potlesk.

Soutěžící využívá nadšení diváků, aby se nadechla.

„Ale jak byste chtěla přisuzovat literární smysl sledu rostoucích čísel, paní Ramirezová?“

„Jako to dělají děti, vyjadřováním toho, co vidí. Děti, úplně malé děti, vysloví při pohledu na číslo nějaké slovo. ‚Šest’ pro ně odpovídá zvuku šest, stejně jako ‚kráva’ odpovídá zvířeti se čtyřma nohama a vemenem. To je konvence. Věci označujeme sledem libovolných zvuků, které zní na různých místech světa různě. Ale jméno, pojem a věc jsou nakonec všude jedno a totéž.“

„Dnes mluvíte doslova jako filozof, paní Ramirezová, ale naši milí televizní diváci chtějí slyšet konkrétní odpovědi. Tak jaké je to řešení?“

„Když napíšu ‚jedna’, capart, který umí sotva číst, mi řekne: ‚To je jedna jedna’. Tak napíšu jedna jedna. Když mu ukážu, co jsem právě napsala, řekne mi, že vidí ‚dvě jedna’: 2 1. A tak dál… To je řešení. Stačí pojmenovat vyšší řádek, a dostanete ten následující. Náš klouček čte tedy ve spodním řádku jedna dvě, jedna jedna. 1211. Když to vyjádřím slovy, tak budu mít 111221, pak 312211, pak 13112221, pak 1113213211 a tak dál. Nemyslím si, že by se hned tak objevilo číslo čtyři!“

„Vy jste úžasná, paní Ramirezová! Vyhrála jste!“

Přítomné publikum tleská, div nezboří sál, a Méli?s, vznášející se na svém obláčku, má dojem, že všechny ovace jsou určeny jemu.

Moderátor vyzývá ke klidu:

„Ale přece neusneme na vavřínech, viďte, paní Ramirezová?“

Žena se natřásá, usmívá se, dělá roztomilé cukrbliky, pokládá si ruce, nepochybně víc vlhké než suché, na karmínově červené tváře.

„Nechte mě aspoň, abych se z toho vzpamatovala.“

„Ach paní Ramirezová, naši zašifrovanou hádanku se vám podařilo vyřešit naprosto brilantně, ale už se nám tady rýsuje nový Chyták…“

„…pro chytré hlavy!“

„…který nám jako obvykle zaslal anonymní televizní divák. Vyslechněte si dobře náš další problém: dokázala byste pomocí šesti zápalek, opakuji šesti zápalek, sestavit šest rovnostranných trojúhelníků stejné velikosti, aniž byste nějaké zápalky zlomila nebo slepila?“

„Říkáte šest trojúhelníků? Jste si jistý, že nejde o šest zápalek a čtyři trojúhelníky?“

„Šest zápalek, šest trojúhelníků,“ opakuje moderátor neúprosně.

„To tedy dělá jeden trojúhelník na jednu zápalku?“ děsí se soutěžící.

„V tom je právě ten vtip, paní Ramirezová. A tentokrát bude první klíčová věta nápovědy znít: ‚Je třeba myslet stejně jako ten druhý’. A teď je řada na vás, abyste se zamysleli, milí televizní diváci, a když dovolíte, zítra se s vámi těším na shledanou!“

Jacques Méli?s zhasl, opět si lehl a nakonec usnul. Jeho vytržení ho následovalo až do jeho zamotaných snů, v nichž se míhaly obrazy Laetitie Wellsové, jejích očí slézové barvy a entomologických nástěnných obrazů, Sébastiena Salty a jeho tváře jako z hororového filmu, prefekta Dupeyrona, který odešel z politiky, aby se mohl vrhnout na kariéru soudního lékaře, a nakonec soutěžící Ramirezové, která se nikdy nenechala nachytat.

Velkou část noci strávil převracením se z boku na bok pod pokrývkou, zatímco jeho sny dál vířily v divokém tanci. Spal hlubokým spánkem. Spal méně. A najednou nespal. Nadskočil. V nohách lůžka skutečně pocítil nepatrné zachvění, jakoby ťapkání po matraci. Už je tady zase ta jeho noční můra z dětství, aby ho vyděsila k smrti – netvor, vzteklý vlk s očima rudýma nenávistí… Vzpamatoval se. Teď je dospělý. Když rozsvěcel lampičku, byl už zcela probuzený a konstatoval, že má pod nohama opravdu nějakou malou pohyblivou hromádku.

Vyskočil z postele. Hrbol tam vážně byl, skutečný. Udeřil do něj pěstí a zaslechl zakvičení. Pak ohromeně zíral, když mu zpod záhybů přikrývky vylezla pokulhávající Marie-Charlotte. Nebohá kočka se mu s mňoukáním schoulila v náručí. Aby ji uklidnil, hladil ji a masíroval jí tlapku, kterou jí poranil. Poté, pevně rozhodnutý načerpat té noci aspoň nějaké síly, šel Marie-Charlotte zavřít do kuchyně k misce s trochou paštiky z tuňáka s estragonem. Došel si do lednice pro sklenku vody a díval se na televizi, až z ní byl zpitý obrazy.

Ve velkých dávkách na něj měla televize uklidňující vliv jako analgetikum. Člověk se před ní cítil jako v bavlnce, hlavu ztěžklou nicotnostmi, oči prosáklé problémy, jež se vás netýkají. Požitek.

Šel si znovu lehnout a tentokrát se mu jako každému začaly hlavou honit věci, které právě viděl v televizi, to znamená americký film, reklamy, japonský kreslený film, tenisový zápas a několik scén vraždění ze zpravodajských pořadů.

Spal. Spal hlubokým spánkem. Spal méně. Už nespal.

Osud se s ním rozhodně nemazlil. Opět ucítil malou dunu, která se mu hýbala v nohách postele. Znovu rozsvítil. Copak to ta kočičí bonsaj Marie-Charlotte vyvádí za psí kusy? Přece za ní pečlivě zamkl dveře…

Rychle vyskočil a viděl, jak se duna rozdělila do dvou, čtyř, osmi, šestnácti, dvaatřiceti, do stovky malých, sotva znatelných puchýřků, jež se přesouvaly směrem k otvorům ústícím z ložního prádla ven. Ucouvl o krok dozadu. A vyjeveně zíral na mravence, kteří mu zaplavovali polštář.

Jeho první reflex byl smést je dlaní ruky. Včas se zarazil. Sébastien Salta a všichni ostatní je také museli chtít smést rukou. Není nic horšího než podcenit protivníka.

A tak před těmi drobounkými tvorečky, jež ho ani na okamžik nenapadlo přesně identifikovat, co se týče druhu, vzal Jacques Méli?s nohy na ramena. Zdálo se, že ho mravenci pronásledují, ale jeho dveře od bytu měly naštěstí jen jednu zástrčku, takže mohl svou domácnost opustit dřív, než ho dostihli. Ze schodiště ještě slyšel příšerné mňoukání nebohé Marie-Charlotte, kterou ten prokletý hmyz právě rozebíral na drobečky.

Všechno to prožil jakoby v transu, a ještě navíc zrychleně. Bosému a v pyžamu se mu na ulici podařilo zastavit taxík a řidiče zapřísahal, aby vyrazil na ústřední komisariát.

Teď už si byl jist – vrah ví, že vyřešil záhadu zavražděných chemiků, tak za ním urychleně poslal své malé zabijáky.

Jenomže o tom, že se mu podařilo záhadu vyřešit, věděl jenom jeden člověk. Jeden jediný…

81. ENCYKLOPEDIE

DUALITA

Celou Bibli lze shrnout její první knihou – Genesis. A celou Genesis lze shrnout její první kapitolou. Tou, která vypráví o stvoření světa. Celá tato kapitola může být sama shrnuta svým prvním slovem. Berechit. Berechit, což znamená „na počátku“. Celé toto slovo může být shrnuto první slabikou Ber, značící „co bylo stvořeno“. A i celá tato slabika může být shrnuta svým prvním písmenem B, jež se vyslovuje „Beth“ a znázorňuje se otevřeným čtvercem s tečkou uprostřed. Tento čtverec symbolizuje dům nebo dělohu, v níž je obsaženo vejce, zárodek povolaný k početí. Proč začíná Bible druhým písmenem abecedy, a nikoli prvním? Protože B představuje dualitu světa, zatímco A je původní jednota. B je emanace, projekce této jednoty. B je ten druhý. Pocházejíce z „jednoho“, jsme „dva“. Pocházejíce z A, jsme v B. Žijeme ve světě duality a v nostalgii – jinak řečeno hledání – po jednotě, Alefu, bodu, z nějž všechno pochází.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

82. STÁLE PŘÍMO ZA NOSEM

Bivakem zatřásla padající javorová nažka, rostlinná vrtule, jež dokáže zanést semena hodně daleko. Víření jejího dvojitého blanitého křídla je pro mravence nebezpečné. Tentokrát se křižácký blok jen rozpadl a sesypal na zem předtím, než se vydal na další cestu.

V pochodujících řadách je téma hovoru nasnadě. Debatuje se o tom, jaká rizika jsou spojena s různými přírodními projektily. Podle některých bojovnic je ze všeho nejhorší chmýří pampelišky, protože se přilepí na tykadla a zhatí veškerou komunikaci. Podle 103 683 se po této stránce nic nevyrovná netykavce. Stačí se jen letmo dotknout jejích protáhlých plodů, a ty hned prasknou a prudce vystřelí semena do vzdálenosti přesahující sto kroků!

Uprostřed klábosení postupuje dlouhý zástup vpřed, aniž by nějak zpomaloval krok. Bojovnice si sem tam otřou břicho o zem, aby pomocí Dufourovy žlázy zanechaly svým sestrám zůstávajícím pozadu vonnou stopu, která je povede.

Ve výšce poletuje spousta ptáků, zase jinak nebezpečných než křídlaté nažky. Jsou to jihofrancouzské pěnice s namodralým peřím, skřivani lesní, ale hlavně množství žlun šedých a zelených nebo strakapoudů. Ve Fontainebleauském lese jsou to ti nejběžnější létaví opeřenci.

Jeden z nich, žluna šedá, se nebezpečně přiblížil. Zaujal postavení přímo před čelem zástupu rezavých a má je zaměřené zobákem. Pak se střemhlav vrhá dolů, ještě si vyrovná stabilitu a letí těsně při zemi. Vyděšení mravenci se okamžitě rozutekli do všech stran.

Cílem žluny však není polapit několik nešťastnic odříznutých od ostatních. Jakmile se octla těsně nad družstvem bojovnic, vypustila bílý trus a všechny jím potřísnila. Když to zopakovala asi třicetkrát, podařilo se jí zasáhnout na třicet mravenců. Celým vojskem se nesl varovný pachový křik.

Nejezte je! Nejezte je!

Žluní výkaly bývají často infikovány tasemnicemi. Ty z nich, co by je okusily…

83. ENCYKLOPEDIE

TASEMNICE

Tasemnice jsou jednobuněční parazité, kteří ve stadiu dospělosti žijí uvnitř žluního střeva. Jsou vyvrhováni spolu s trusem ptáka. Někdo by si mohl myslet, že ten si to uvědomuje, často totiž svými výkaly bombarduje mravenčí města.

Když si chtějí mravenci město vyčistit od jeho bílých stop, sežerou je a nakazí se tasemnicí. Paraziti narušují jejich růst, mění pigmentaci jejich krunýře, který pak zesvětlá. Jedinec nakažený tasemnicí se stává netečný, má výrazně zpomalené reflexy a skutečně, když na město zaútočí žluna zelená, bývají jejími prvními oběťmi právě mravenci nakažení jejími exkrementy. Tito mravenčí albíni jsou nejenom pomalejší, ale díky světlému chitinuje mnohem snazší si jich v temných chodbičkách města všimnout.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

84. PRVNÍ MRTVÍ

Pták se opět vrací za účelem bombardování. Aplikuje svou strategii ve středně dlouhé lhůtě – nejdřív mravence otráví a při následujícím leteckém útoku jedince se sníženou odolností sklidí.

Bojovnice se cítí bezmocné. K nebi se vznáší křik samičky 9, že odcházejí zabít Prsty, a ten pitomý pták, který je napadl, tím vlastně chrání společné nepřátele. Ale žluna není schopna vnímat olfaktorická sdělení. Provádí převrácený looping a na zástup křižaček se vrhá s ještě větší urputností.

Všichni připravit k protivzdušné obraně! vyslala stará bojovnice.

Těžké dělostřelkyně co nejrychleji zlézají vysoké stvoly. Střílejí na ptáka při každém průletu, který je rozhodně příliš rychlý. Zásah vedle! Co hůř, dvě dělostřelkyně se zasáhly navzájem vlastními zkříženými střelami!

Ale ve chvíli, kdy se žluna šedá znovu chystá vrhnout trus, spatří přímo před sebou pozoruhodnou scénu. Vruboun nosorožík, téměř nehybně zavěšený ve vzduchu díky asynchronně bijícím křídlům, a na špici jeho čelního rohu kuriózně hřadující mravenčí samička ve střelecké pozici. Je to 103 683. Kouří se jí z řiti, neboť si natankovala plnou nádrž hyperkoncentrovanou šedesátiprocentní kyselinou.

Bojovnice udržuje vachrlatou rovnováhu a je v ní malá dušička. Žluna ji sezobne, je o tolik mohutnější, silnější a hbitější. Jejího zadečku se zmocňuje nezvladatelný třes, už ani nemůže mířit.

A v té chvíli jí vytane myšlenka na Prsty. Strachu z Prstů se nevyrovná strachu z ničeho jiného. Nezabalí to – když už se přiblížily k Prstům, přece se nenechají odradit nějakým ptačím lovcem.

Zvedne se a rázem vystřelí obsah své kapsy s jedem. Pal! Žluna nestihla včas nabrat výšku. V oslepení opouští pták dráhu letu, vráží do kmene stromu, odskočí a padá na zem. Nicméně se mu podaří opět vzlétnout, dřív než na něj družstva uzenářek vztáhnou nohu.

Z této epizody vychází 103 683 se značně posílenou prestiží. Nikdo neví, že nad svým strachem zvítězila díky ještě mnohem větší hrůze.

Křižáčky si od té doby navykly poukazovat na odvahu 103 683, na její zkušenost a střeleckou obratnost. Kdo jiný než ona by dokázal rázem zastavit uprostřed letu velkého predátora?

Tato rostoucí popularita má další důsledek – na znamení láskyplné důvěrnosti jí zkracují jméno. Od této chvíle už ji žádná z křižaček nenazve jinak než 103.

Ještě než vojsko opět vyrazí na cestu, se doporučuje těm, které dostaly dávku žluního trusu, aby neprováděly trofolaxe, a nenakazily tak ostatní bojovnice.

Znovu se formují řady, když vtom se k 103 přiblíží 23. Co se děje? 24 zmizela. Už dobrou chvíli ji hledají, ale nikde ji nemůžou najít. Přitom žluna nikoho neodnesla! Zmizení 24 je velmi nepříjemné, protože s ní se vypařil i motýlí zámotek mise Rtuť.

Informovat o tom ostatní není možné. Ani nelze dál čekat. 24 má smůlu. Hnízdo je důležitější než jedinec.

85. VYŠETŘOVÁNÍ

Do bytu manželů Oderginových dorazil Méli?s sám. Etiopská vědkyně seděla se zkříženýma nohama ve vypuštěné vaně. Na hlavě měla hustý zelený šampon a spolehlivě vykazovala již evidovaná stigmata – husí kůži, výraz děsu na tváři a sraženou krev na ušních lalůčcích. Na WC v sousední místnosti totéž schéma, až na to, že manžel seděl na míse, horní část těla měl zhroucenou dopředu a kalhoty spuštěné až k ponožkám.

Jacques Méli?s se popravdě na obě mrtvoly ani nepodíval. Už věděl, co s nimi je, a okamžitě uháněl rovnou k Emilu Cahuzacqovi domů.

Inspektora překvapilo, že ho jeho šéf přepadá doma tak brzy po ránu, ještě v pyžamu. Vůbec se to nehodilo. Cahuzacq se právě oddával své oblíbené kratochvíli – taxidermii, preparování motýlů.

Komisař na to nedbal a bez okolků ihned oznámil:

„A máme to, starouši! Tentokrát máme vraha!“

Inspektor se zatvářil skepticky.

Vtom si Méli?s všiml nepořádku na stole svého podřízeného.

„Propána, co to vyvádíš?“

„Já? No co, sbírám motýly. Copak jsem ti to nikdy neříkal?“

Cahuzacq zavřel láhev s kyselinou mravenčí, potřel štětcem zbytek křídel nějakého bource a pak s ním manipuloval pomocí pinzety s plochými konci.

„Hezké, ne? Hele, podívej… Tohle je bourec borový. Našel jsem ho před několika dny ve Fontainebleauském lese. To je divné, na jednom křídle má dokonale kulatou dírku a druhé je nastřižené. Možná jsem objevil nějaký nový druh.“

Méli?s se sklonil nad stůl a zatvářil se znechuceně.

„Ale vždyť ti tvoji motýli jsou mrtví! Věšíš si je na stěny jednoho vedle druhého. Ty sám bys chtěl, aby ti dali pod sklo cedulku s nápisem Homo sapiens?“

„Tebe hrozně zajímají mouchy, mě zase motýli,“ kabonil se starý inspektor. „Každý má nějakou mánii.“

Méli?s ho poplácal po rameni.

„No tak se nerozčiluj. Nemáme času nazbyt, našel jsem vraha. Pojď se mnou, půjdeme napíchnout jednoho pěkného motýlka docela jiného druhu.“

86. USTRAŠENÁ

Dobrá, nezbývá než se s tím smířit, tudy to není, tudy taky ne, ani tudy, ani tudy, ani tudyhle.

Žádný, ani sebeslabší mravenčí pach v těch místech. Jak se mohla tak najednou ztratit? Co se to jen stalo? Když na ně nalétala žluna, řekla jedna bojovnice, že je třeba se zachránit, schovat se. Poslechla ji tak dobře, až se octla ve Velkém vnějšku sama. Je mladá, nezkušená a daleko od svých sester. A také daleko od bohů.

Ale jak to, že se dokázala tak rychle ztratit? To bude nejspíš tím jejím hendikepem, chybí jí orientační smysl.

Ví to o sobě, právě proto ostatní nechtěly věřit, že by mohla mít kuráž přidat se ke křížové výpravě.

Všichni jí přezdívají „Od narození ustrašená 24“.

Tiskne k sobě vzácné břemeno. Motýlí zámotek. Tentokrát by mohla mít její ustrašenost nedozírné následky.

Nejen pro ni, ale pro celé hnízdo, možná dokonce pro celý druh. Za každou cenu musí najít feromonovou stopu. Rozkmitává tykadla na 25 000 kmitů za vteřinu, ale nic mimořádného neregistruje. Zkrátka a dobře zabloudila.

Její břímě ji s každým krokem víc tíží a překáží jí.

Pokládá kokon na zem, freneticky si myje tykadla a prudce nasává vzduch kolem sebe. Cítí pach vosího hnízda. Vosí hnízdo, vosí hnízdo… Každopádně se nejspíš nachází v blízkosti červených vosiček! To je na severu. Vůbec nejde dobrým směrem. Ostatně její Johnstonovy orgány, citlivé na zemská magnetická pole, jí potvrzují, že se pořádně sekla.

Na okamžik má pocit, žeji špehuje nějaká muška, ale to se jí nejspíš jenom zdá. Zvedá zámotek a vykročí dopředu přímo za nosem.

Dobrá, tak tentokrát se jistojistě ztratila.

24 se neustále ztrácela už od útlého mládí. Ztrácela se už v chodbách bezpohlavních jedinců, když jí bylo teprve pouhých několik dní, později se ztrácela ve Městě, a jakmile měla příležitost opustit mraveniště, začala se ztrácet v přírodě.

Na konci každého výletu s ní vždy nastala chvíle bezradného pobíhání zakončeného zvoláním:

Kam se poděla 24?

Tutéž otázku si ostatně kladla i nebohá bojovnice lovkyně: Kde to jsem?

Připadalo jí, že květinu, již má před sebou, skálu, mlazinu i kousek dřeva, už určitě někde viděla, ačkoli… ta květina měla možná docela jinou barvu. V takovou chvíli se při hledání feromonových stop své výpravy nejčastěji točila v kruhu.

Její družky ji však přesto neustále posílaly na stezky Velkého vnějšku, neboť následkem podivné genetické poruchy měla 24 na bezpohlavní samičku vynikající zrak. Kulovité složené oči měla téměř stejně vyvinuté jako pohlavní jedinci. Marně opakovala, že logicky nemůže mít dobrá tykadla už jenom proto, že jí výborně funguje zrak, a přesto si 24 přály mít mezi sebou na všech misích, aby mohla zajišťovat vizuální kontrolu jejich úspěšného průběhu. A ona se přitom ztrácela…

Až do této chvíle se jí vždy podařilo nakonec nějak najít cestu zpátky do hnízda. Tentokrát je to však jiné, cílem není vrátit se do hnízda, nýbrž dospět k okraji světa. Bude toho schopná?

Ve Městě jsi součástí druhých, samotná jsi jen součástí nicoty, opakovala si.

Nabrat kurs na východ. Ubírá se vpřed, zoufalá, opuštěná, vystavená napospas prvnímu predátorovi, který půjde kolem. Kráčí dlouho, když vtom ji náhle zarazí radikální pokles půdy, proláklina v zemi, způsobená pořádně těžkým krokem bořících se nohou. Zkoumá okraj prohlubně a nakonec dochází k závěru, že ve skutečnosti jsou tam dvě navzájem sousedící jámy, dva mělké lavory, z nichž ten větší vykreslil polovinu oválu a ten druhý, o něco hlubší, tvoří půlkruh. Průměry obou podivných otisků jsou paralelní, vzdálené od sebe asi tak pět kroků.

Samička 24 je očichává, zkoumá hmatem, ochutnává a ještě znovu nasává pach. I on je stejně obvyklý jako vše zbývající. Neznámý, nový… Zprvu zmatenou 24 posléze ovládlo prudké vzrušení. Už nepociťuje žádný strach. Následují další obří stopy v intervalech nějakých šedesáti kroků. 24 si je naprosto jistá, že má co do činění s otisky, jež po sobě zanechaly Prsty. Její přání bylo vyslyšeno! Prsty ji vedou, ukazují jí cestu!

Běží po stopách bohů. Konečně se s nimi setká.

87. BOHOVÉ SE ZLOBÍ

Obávejte se svých bohů.

Vězte, že vaše obětiny jsou příliš zřídkavé,

příliš hubené vzhledem k naší velikosti.

Tvrdíte nám, že sýpky zničil déšť.

To na vás přišel trest,

protože už jste nepřinášeli dost obětin.

Říkáte nám, že déšť převálcoval vzbouřenecké hnutí.

Dejte mu ožít ještě silněji.

Učte všechny své blízké síle Prstů!

Vysílejte sebevražedná komanda

a vyprázdněte sýpky Zakázaného města.

Obávejte se svých bohů!

Prsty mohou všechno, neboť Prsty jsou bohové.

Prsty mohou všechno, neboť Prsty jsou veliké.

Prsty mohou všechno, neboť Prsty jsou mocné.

To je pravda!

Prsty vypnuly přístroj a pocítily hrdost, že jsou bohy.

Nicolas se úsporně přesouvá na místo, kam si jde opět lehnout. S otevřenýma očima se zasní a usmívá se. Pokud se mu jednoho dne povede vyjít z téhle díry živý, bude mít co vyprávět. Kamarádům ve škole, celému světu! Vysvětlí lidem nezbytnost všech náboženství. A stane se slavným, když dokáže, že se mu podařilo implantovat náboženskou víru hmyzu!

88. PRVNÍ POTYČKY

Jenom na územích nacházejících se pod belokanskou správou jsou počty obětí a šíře škod způsobených průchodem první křížové výpravy značné.

To proto, že rezavé bojovnice mají pro strach uděláno.

Krtek, který měl v úmyslu nahrabat si v této mase mravenců, nestíhá v tom zmatku spolykat víc než čtrnáct obětí. To už se na něj rezavé vrhají, celého ho obsypou a rozcupují na kousky. Na dlouhý průvod se snáší plášť ticha. Před ním všechno bere nohy na ramena, dokonce do té míry, že po lovecké euforii na počátku nastupuje nouze a bezprostředně nato krutý hlad.

V brázdě spouště a zkázy, již za sebou zanechává křížové tažení, lze vidět i mravence mrtvé hlady.

Tváří v tvář této katastrofické situaci se 9 a 103 snaží domluvit. Navrhují, ať se průzkumnice rozvinou do pětadvacetičlenných skupin. Takový čelní vějíř by měl být logicky nenápadnější a pro obyvatele lesa méně děsivý.

Těm, co začínají reptat a mluvit o ústupu, jsou zavírána ústa tvrzením, že hlad je naopak musí stimulovat ke zrychlení postupu přímo vpřed. Na východ. Jejich příští zvěřina bude maso Prstů.

89. VINÍK JE KONEČNĚ ZATČEN

Laetitia Wellsová ležela v teplé vodě a oddávala se svému oblíbenému cvičení, ponoru s krátkodobým přerušením dýchání. Své myšlenky při tom nechávala volně plynout. Uvědomila si, že už celé dny neměla milence, ona, která jich dřív mívala tolik a již každý z nich velmi rychle unavil. Dokonce ji napadlo, že by si mohla vzít do postele Méli?se. Občas jí sice trochu lezl na nervy, ale výhodou je, že je tady, na dosah ruky, právě ve chvíli, kdy potřebuje chlapa.

Těch mužů, co chodí po světě… Ale žádný jako její otec. Její matka Ling-mi měla to štěstí, že s ním mohla sdílet společný život. S mužem otevřeným všemu, nevyzpytatelným a vtipným, který si rád zažertoval. A miloval, tolik miloval!

Na Edmonda si nikdo nepřišel. Jeho myšlení, to byl neomezený prostor. Edmond fungoval jako seizmograf, registroval všechny intelektuální otřesy své doby, všechny silné myšlenky, osvojil si je a syntetizoval… a dodával jim šťávy, když se staly jinými, jeho vlastními myšlenkami. Mravenci mu sloužili jako záminka. Stejně tak mohl studovat hvězdy, medicínu nebo odpor kovů, i v tom by exceloval. Byl to univerzální duch, dobrodruh zvláštního typu, skromný a zároveň geniální.

Možná někde existuje nějaký jiný muž s pružnou psychikou, který by ji neustále udivoval, a nikdy neunavil… Prozatím někoho takového ještě nikdy nepotkala…

Představila si sama sebe, jak si dává inzerát: „Hledám dobrodruha…“ Odpovědi ji však už předem odrazovaly.

Vystrčila hlavu z vody, zhluboka se nadechla a zase se potopila. Tok jejích myšlenek změnil směr. Její matka, rakovina…

Náhle se jí však nedostávalo kyslíku a opět se vynořila. Prudce jí bušilo srdce. Vylezla z vany a hodila přes sebe župan.

Zaslechla zvonek u svých dveří.

Chvíli jí trvalo, než se trochu uklidnila, třikrát dlouze vydechla a šla otevřít.

Zase Méli?s. Už si na jeho vpády pomalu začínala zvykat, ale nyní si nebyla zcela jistá, že ho poznává. Měl na sobě včelařský oblek, tvář mu zakrýval slaměný klobouk, přes nějž visel mušelínový závoj, a na rukou měl navlečené gumové rukavice. Pokrčila obočí, když si všimla, že za komisařem stojí tři muži vystrojení v tomtéž ohozu. V jednom z nich poznala inspektora Cahuzacqa. Zadržela smích.

„Komisaři! Co má znamenat tahle návštěva v kostýmech, jako byste se chystali na maškarní bál?“

Žádná odpověď. Méli?s ustoupil stranou a obě neidentifikované masky – nepochybně dva policajti – vykročily přímo k ní. Ten statnější jí připnul na pravé zápěstí náramek. Laetitia Wellsová měla pocit, že sní. Zlatý hřeb ovšem přišel ve chvíli, kdy Cahuzacq zkresleným hlasem přidušeným maskou začal odříkávat úřední formuli: „Zatýkám vás za vraždy a pokus o vraždu. Od této chvíle může být všechno, co řeknete, použito proti vám. Samozřejmě máte právo v nepřítomnosti svého právního zástupce nevypovídat.“

Policisté poté zavedli Laetitii k černým dveřím a zastavili se před nimi. Méli?s provedl bleskovou brilantní demonstraci svého lupičského umu – zámek nápor nevydržel.

„Nemusel jste hned všechno zdemolovat, mohl jste mě požádat o klíč!“ protestovala zatčená.

Všichni policisté stanuli jako omráčení před teráriem s mravenci a vším tím informatickým arzenálem.

„Co to má být?“

„Pravděpodobně vrazi bratrů Saltových, Caroline Nogardové, MacHariouse a manželů Oderginových,“ konstatoval zasmušile Méli?s.

„Mýlíte se!“ zvolala Laetitia. „Já nejsem krysař z Hammeln. Copak to nevidíte? Vždyť tohle je obyčejné hnízdo mravenců, které jsem si přinesla minulý týden z Fontainebleauského lesa! Moji mravenci nejsou zabijáci. Ostatně od té doby, co jsem je sem dala, tohle místo nikdy neopustili. Žádný mravenec nikdy nikoho neposlechne. Mravence si nelze ochočit. To nejsou psi nebo kočky. Jsou svobodní. Slyšíte mě, Méli?si? Jsou svobodní, řídí se jenom vlastní hlavou a nikdo jimi nedokáže manipulovat nebo je nějak ovlivnit. Na to přišel už můj otec. Jsou svobodní. A právě proto je stále chceme zničit. Žádní jiní než divocí a volní mravenci neexistují! Já nejsem váš vrah!“

Komisař její protesty ignoroval a otočil se ke Cahuzacqovi:

„Tohle všechno vezmi s sebou, počítač i mravence. Však se uvidí, jestli velikost jejich kusadel odpovídá vnitřním zraněním mrtvol. Nechej to tady úředně zapečetit a zavez slečnu rovnou k vyšetřujícímu soudci.“

„Já nejsem viník, kterého hledáte, Méli?si! Zase se mýlíte!“ bránila se Laetitia vehementně. „Zřejmě je to vaše specialita.“

Odmítl ji poslouchat.

„Chlapci, dávejte bacha, aby ani jeden z těch mravenců neutekl,“ připomněl ještě svým podřízeným. „Všichni jsou doličné předměty.“

Jacques Méli?s byl vydán napospas největší možné radosti. Vyřešil nejkomplikovanější záhadu své generace. Lehounce se dotkl Grálu dokonalého zločinu. Vyhrál tam, kde by nikdo jiný neuspěl. A měl vrahův motiv – ona byla dcerou Edmonda Wellse, nejslavnějšího praštěného profíka na mravence na světě.

Odešel a ani jednou se nesetkal s Laetitiiným slézovým pohledem.

„Jsem nevinná. Dopouštíte se největšího faux pas své kariéry. Jsem nevinná.“

90. ENCYKLOPEDIE

CIVILIZAČNÍ ŠOK

V roce 53 před naším letopočtem se generál Marcus Licinius Crassus, prokonzul Sýrie, který záviděl úspěchy Juliu Caesarovi v Galii, také vrhl do velkých dobyvačných výbojů. Caesar rozšířil svůj vliv na Západě až po Velkou Británii, Crassus chtěl ovládnout Východ až k břehům moře. Zvolil si východní směr. Jeho cesta však vedla přes parthskou říši. V čele ohromného vojska musel zdolat překážku. V bitvě u města Karrh však vítězí parthský král Surena. S dobýváním Východu je rázem konec.

Tento pokus však měl nečekané důsledky. Parthové zajali množství římských vojáků, kteří pak sloužili v parthském vojsku bojujícím proti kušánskému království. Tehdy došlo naopak k rozprášení Parthů a jejich Římané byli začleněni do kušánské armády, jež byla tehdy ve válce proti čínské říši. V ní zvítězili Číňané, takže zajatci-cestovatelé skončili v oddílech čínského císaře.

Tito bílí muži vzbudili v Číně překvapení, hlavně si však získali velký obdiv, protože uměli sestrojit katapulty a další obléhací zbraně. Společnost je přijímala tak vlídně, že jim dala rovnoprávnost a v úděl vlastní město.

Exulanti se ženili s Číňankami a měli s nimi děti. Když jim po letech nabídli římští velkoobchodníci, že je vezmou zpět do rodné země, odmítli jejich návrh a prohlásili, že jsou v Číně šťastnější.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

91. PIKNIK

Ve snaze uniknout srpnovým vedrům se prefekt Charles Dupeyron rozhodl, že vezme svou rodinku na piknik ve stínu listoví bujné vegetace Fontainebleauského lesa. Děti Georges a Virginie se pro tu příležitost vybavily turistickou obuví. Manželka Cecile si vzala na starost přípravu studeného oběda, který Charles prozatím nesl v ohromné chladničce, vystavený posměvačným pohledům ostatních výletníků.

Už v jedenáct hodin dopoledne bylo v tu neděli děsné vedro. Vnořili se mezi stromy směrem na západ. Děti si pobrukovaly rozpočitadlo, které se naučily v mateřské škole: „Be-bop-a-lula, she is my baby.“ Cecile se usilovně snažila nevyvrtnout si kotník ve vyjetých kolejích.

I když se Dupeyron hodně potil, vůbec ho nerozčilovalo, že se takhle vyhýbá práci, daleko od bodygardů, sekretářek, tiskových mluvčích a jiných dvořanů všeho druhu. Návraty k přírodě měly své kouzlo.

Když dorazil k napůl vyschlému potoku, potěšeně se nadechl vzduchu plného rozkvetlých vůní a navrhl, aby se posadili do trávy kousek odtamtud.

„Ty jsi legrační! Vždyť tady musí být spousta komárů! Jako bys nevěděl, že jakmile je někde jenom jeden komár, musí štípnout právě mě!“

„Komáři zbožňují máminu krev, protože je sladší,“ uchichtla se Virginie a zamávala síťkou na motýly, kterou si s sebou vzala v naději, že obohatí třídní sbírku.

Loňského roku složili z křídel osmi set motýlů velký nástěnný obraz představující plachtící letadlo. Tentokrát měli v úmyslu znázornit bitvu u Slavkova.

Dupeyron měl smířlivou náladu. Přece si kvůli nějakým komárům nezkazí tenhle krásný den.

„Výborně, tak pojďme dál. Zdá se mi, že támhle vidím nějakou paseku.“

Paseka byl čtverec jetele velký jako kuchyň, a proto velkoryse zastíněný. Dupeyron odložil přenosnou chladničku, otevřel ji a vytáhl krásný bílý ubrus.

„Tady nám bude naprosto skvěle. Děti, pomozte mamince prostřít.“

Sám si vzal za úkol odzátkovat láhev vynikajícího bordeauxského vína, čímž si od své manželky okamžitě vysloužil jedovaté popíchnutí:

„Tohle by opravdu nepočkalo… Děti už jsou mrzuté hlady, a ty nemyslíš na nic jiného než na pití! Snaž se trochu plnit úlohu otce!“

Georges a Virginie se kočkovali a házeli po sobě hroudy hlíny. Dupeyron je s povzdechem napomenul.

„No tak, to už stačí, děti! Georgesi, ty jsi rozumný chlapec, jdi Virginii příkladem.“

Prefekt popadl synka za kalhoty a pohrozil mu rukou.

„Dobře se na ni podívej! Jestli budeš sestřičku dál otravovat, vysloužíš si dvojitý pohlavek. Tak se podle toho chovej.“

„Ale, tati, já si nezačal, to ona…“

„Nechci vědět, kdo si začal, ještě jednou něco uslyším a schytáš to ty.“

Malé komando pětadvaceti průzkumnic se ubírá vpřed daleko před hlavním vojem a slídí ve všech směrech. Jako chapadla vojska disponují bojovnice stopovacími feromony, jež umožní velkému množství křižaček postupovat tou nejlepší možnou cestou.

Přední oddíl mašíruje pod vedením 103.

Dupeyronovi zvolna žvýkali v těžkém vzduchu pod korunami stromů. Byla to taková námaha, že i děti se na chvíli zklidnily. Ticho přerušila paní Dupeyronová s očima zvednutýma vzhůru.

„Myslím, že i tady jsou komáři. Každopádně je tu hmyz. Slyším nějaké bzučení.“

„Už jsi někdy viděla les bez hmyzu?“

„Přemýšlím, jestli byl ten tvůj piknik opravdu tak dobrý nápad. Mnohem líp by nám bylo na normandském pobřeží. Dobře víš, že Georges má alergii!“

„Prosím tě, přestaň toho malého rozmazlovat. Nakonec tvou zásluhou nadobro zchoulostiví!“

„Zaposlouchej se na chvíli! Ten hmyz je naprosto všude.“

„S tím si nedělej starost, vybavil jsem nás sprejem proti hmyzu.“

„Aha… A co je to za značku?“

Jedna průzkumnice vyslala signál:

Silné neidentifikované pachy od severo-severovýchodu.

Neidentifikované pachy, to samo o sobě ještě nic neznamená.

V širém světě jsou jich miliardy. Ale zvláštně naléhavý tón zprávy tentokrát okamžitě spouští v komandu poplach. Bojovnice znehybní do střehu. Ve vzduchu se vznášejí vůně s málo obvyklými nuancemi.

Jedna bojovnice vyzvání kusadly v domnění, že odhalila pachy sluky. Dochází k vzájemnému dotyku tykadel, probíhají porady. 103 si myslí, že by bylo přece jen dobré postupovat kupředu, i kdyby to mělo být jenom kvůli identifikaci onoho živočicha. K jejímu názoru se přidávají i ostatní.

Všech pětadvacet samiček se řídí vůní a opatrně postupuje až k jejímu zdroji. Nakonec se dostávají na rozlehlé otevřené prostranství, na zcela neobvyklé místo s bílou zemí posetou drobounkými dírkami.

Na místě je nejvyšší opatrnost, než se pustí do čehokoli dalšího. Pět průzkumnic se vrací stejnou cestou zpátky, aby položily do trávy chemickou vlajku Federace. Stačí několik kapek tetradecylacetátu (C6-H22-O2), a tím dají celému světu najevo, že se zde nachází na území Bel-o-kanu.

Tím se trochu uklidní. Pojmenovat nějakou zemi, to je totéž jako ji poznat.

Rozhlížejí se.

Před nimi se rýsují dvě mohutné věže. Čtyři průzkumnice se po nich začínají šplhat. Kruhový vrchol je vypouklý a také má na sobě drobounké dírky, jimiž unikají slané a pepřové vůně. Rády by ty látky viděly víc zblízka, ale spáry jsou příliš malé, než aby vydaly nějakou informaci. Zklamaně lezou dolů.

Tím hůř, technickým družstvům, která přijdou po nich, se tento problém jistě podaří vyřešit. Sotva se dostanou dolů, už je láká jiná kuriozita, ještě podivnější, sled navoněných kopců, ovšem docela přirozených tvarů. Vylezou nahoru a rozlézají se po dolinách a hřebenech. Ohmatávají, sondují.

Je to jedlé! zvolá první, jíž se podařilo propíchnout tvrdou umělou vrstvu. To, co považovala za kámen, je tak dobré! Skládá se to jen z proteinů, v nepředstavitelném množství! Vysílá tu zprávu na nadšené frekvenci, ústní makadla plná výživných vláken.

„Co si dáme pak?“

„Máme tam ražniči.“

„A s čím?“

„S jehněčím, slaninou a rajčaty.“

„To ujde. A co k tomu?“

Mravenci nezůstávají jen u toho. Opojeni prvním úspěchem si trochu naplnili volátka a rozptýlili se po bílém ubruse. Malá četa čtyř průzkumnic mizí v bílé krabici naplněné žlutou želatinou. Bojovnice se dlouho zmítají a pak se propadají hluboko do měkké hmoty.

„A co k tomu? Béarnskou omáčku z lahůdkářství.“

103 zmizela uvnitř obrovské hromady žlutých krystalků, jejíž povrch při každém kroku skřípe a šustí. Celé její stěny se řítí dolů. 103 uskakuje do všech stran, aby ji to nerozdrtilo, a jakmile se octne na nohou, hned musí zase skočit jinam a vyhnout se pádu, jenž by ji pohřbil v sypké, krystalické hmotě.

„Jé, paráda! Brambůrky!“

Z tohoto zlého snu ji konečně vytrhne nečekané sklouznutí po čemsi jako mírný svah, napuštěný lipidy. Když se ubírá podél vidličky, opět se věnuje průzkumu. Tak přechází od překvapení k překvapení, od sladké chuti ke kyselosti, od ostrého k teplému. Prodírá se kusem zelené zeleniny a opatrně se přibližuje k červené omáčce.

„Nakládané okurky, kečup.“

S tykadly rozjitřenými tolika exotickými objevy překračuje 103 683 rozlehlý, bledě žlutý prostor, z něhož vychází silný pach fermentace. Sestry se procházejí labyrintem dutin a ohromně se baví. Tvoří nepřerušované sledy dokonale kulatých a měkkých jeskyněk. Lze je protrhnout kusadly a v tu chvíli se žlutá stěna stává průhlednou.

„Ementál!“

103 je uchvácená, ale už jim nestačí sdělit, jaké dojmy v ní vyvolává tato neobyčejná země, kde je všechno k jídlu. Najednou nad nimi cosi zaburácí jako hrom, hluboce a temně, silou se podobající vichru.

„Pofou, fou f tom muavenci.“

Z nebe se vynoří jakási růžová koule a systematicky rozdrtí osm průzkumnic. Chřup, chřup, chřup. Za necelé tři vteřiny je po všem. Efekt překvapení působí dokonale. Tyto ušlechtilé bojovnice jsou všechny statného vzrůstu. Přesto se žádná z nich nezmůže na sebemenší odpor. Jejich pevné měděné krunýře praskají, jejich maso a krev se mísí v rozstřikující se kaši. Směšné hnědé placky na bílé, neposkvrněné zemi.

Bojovnice na křižáckém tažení nevěří vlastním smyslům.

Růžová koule ve skutečnosti přechází do dlouhého sloupu. Sotva stačila dokonat dílo zkázy, už se zvolna natahují další čtyři sloupy, které jí přispěchaly na pomoc. Jejich pět!

PRSTY!

To jsou Prsty!!!!! Prsty!!!!!

103 je o tom přesvědčena. Jsou tady! Jsou tady! Tak rychle, tak blízko, tak moc. Jsou tady Prsty!!!!! Vysílá své výstražné feromony s co možná nejvíc opiově nasládlou vůní.

Pozor, jsou tady Prsty! Prsty!

103 cítí, jak ji zaplavuje vlna pravého strachu. V jejích mozcích to vře, v jejích nohách se to třese. Kusadla se jí bezdůvodně střídavě roztahují a stahují.

PRSTY! Tohle jsou PRSTY! Všechny se dekujte pryč!

Prsty se v nebi společně zvednou a pak se přihrbí tak, aby se vzhůru tyčil jen jeden z nich. Ten je napnutý jako ostruha. Jeho růžový plochý konec pronásleduje průzkumnice a bez potíží je drtí.

Odvážná, nikoli však ukvapená 103 se instinktivně ukryla do jakési rozlehlé béžové jeskyně.

Všechno se to semlelo tak rychle, že si ani nestačila uvědomit, co se vlastně děje. Přesto je s jistotou poznala.

Byly to – Prsty!

Strach se vrací ve druhé, ještě prudší vlně.

Tentokrát už nemůže myslet na nic hroznějšího, aby se zbavila strachu. Ocitla se tváří v tvář tomu nejstrašnějšímu, nejnepochopitelnějšímu, možná nejmocnějšímu na světě. PRSTŮM!

Strach cítí v každé částečce svého těla. Celá se třese, dusí se.

Je to podivné – když to náhle přišlo, dost dobře nechápala, co se děje, ale teď, když je v bezpečí, v klidu provizorního úkrytu, právě zde dosahuje její strach nejvyššího stupně. Venku je plno Prstů, které si s ní chtějí vyřídit účty.

A co když jsou Prsty bohové?

Nevěnovala jim žádoucí pozornost, a oni se zlobí. Je jen ubohá mravenčí samička, která zemře. Chli-pu-ni měla pravdu, když se vylekala, koho by kdy napadlo, že by je mohli najít tak blízko Federace! Prsty tedy překročily okraj světa a teď zaplavily les!

103 se točí dokola v teplé béžové jeskyni. Hystericky buší zadečkem, aby se uvolnila a zbavila veškerého stresu, který se v ní během několika posledních vteřin nahromadil.

Trvá jí, než opět získá sebekontrolu, a pak, když se zdá, že se jí strach podařilo trochu rozptýlit, se začne opatrnými krůčky procházet po této zvláštní jeskyni s klenebními obloučky, aby si ji prohlédla. Interiér zdobí černé lamely. Vypocují vlažný rozpuštěný tuk. Celek uvolňuje odpornou zatuchlinu na hranici snesitelnosti.

„Rozporcuj to pečené kuře. Je zatraceně dobré.“

„Kdyby nás ti mravenci nechali na pokoji…“

„Už jsem jich spoustu zabil.“

„No, ty ses teda vyznamenal! Hele, jsou ještě támhle a támhle.“

103 přemohla odpor, prošla teplou jeskyní až na samotný kraj a tam zůstala stát.

Vrhá dopředu svá tykadla a skutečně se stává svědkem Neuvěřitelného. Růžové koule, hrozní predátoři, pořádají štvanici na všechny její družky. Nahnali je pod skleničky, pod talíře a pak je bez dlouhých ceremonií připravili o život.

Masakr.

Některé se pokoušejí vystřelit na útočníky dávku kyseliny. Marně. Růžové koule létají vzduchem, skáčou, vyrážejí odevšad a svým malinkým protivníkům nedávají žádnou šanci.

Pak se všechno uklidní.

Ve vzduchu je silně cítit pach kyseliny olejové, znamenající smrt mravenců.

Prsty hlídkují na ubruse v pětičlenných patrolách.

Zranění jsou doraženi, přeměněni na skvrny, posléze seškrábané, aby nezašpinily ubrus.

„Prosím, podej mi ty velké nůžky.“

Strop jeskyně náhle proráží ohromná špice a za ohlušujícího praskání roztahuje oba její okraje.

103 nadskočí. Vystřelí přímo před sebe. Honem. Pryč. Honem. Honem. Zrůdní bohové jsou tam nahoře.

Uhání nejvyšší rychlostí, umožňovanou jejími šesti nohami.

Růžovým sloupům chvíli trvá, než stačí zareagovat.

Vypadají, jako by je štvalo, že ji vidí odtamtud vybíhat. Okamžitě se za ní vrhají.

103 zkouší všemožné manévry. Vybírá ostré zatáčky, provádí obraty o sto osmdesát stupňů. Srdeční kapsa jí tluče, div že se nerozskočí, ale ona stále ještě žije. Proti ní padnou dva sloupy. Skrz síto svých očí vidí poprvé všech pět obřích siluet, jež se ostře rýsují na obzoru. Cítí jejich pižmové vůně. Prsty hlídkují.

Hrůza.

V tu chvíli jí v hlavě něco přecvaklo. Má takový strach, že provede nemyslitelné. Je to čiré šílenství. Místo aby utekla, skočí na své pronásledovatele!

Efekt překvapení působí dokonale.

Šplhá nejvyšší možnou rychlostí po Prstech. Je to opravdová raketa na odrazovém můstku. Když dospěla na vrchol hory, skočila do prázdna.

Její pád růžové koule ztlumily.

Uzavírají se, aby ji rozdrtily.

Proleze spodem a opět padá, tentokrát do trávy. Vidí, jak růžové sloupy prohrabávají okolní vegetaci. Bohové Prsty ji chtějí odstranit. Ale prostor od země do výšky, v níž kvetou sedmikrásky, je její svět. Už ji nenajdou.

103 běží, v tykadlech jí srší nejrůznější myšlenky. Tentokrát už žádné pochybnosti, viděla je, dotkla se jich, a dokonce je i ošálila.

To ovšem nedává odpověď na zásadní otázku.

Jsou Prsty bohové?

Prefekt Charles Dupeyron si utřel ruku károvaným kapesníkem.

„Tak vidíte, dokázali jsme je zahnat, ani jsme k tomu nepotřebovali insekticid.“

„Ale vždyť jsem ti to říkala, miláčku, tenhle les není čistý.“

„Já jsem jich zabila sto!“ chlubí se Virginie.

„A já mnohem víc, mnohem víc než ty!“ zvolal Georges.

„Uklidněte se, děti… Stačili znečistit potraviny?“

„Já jsem viděl jednoho vylézt z pečeného kuřete.“

„Já už nechci jíst kuře, které znečistil mravenec!“ zařvala okamžitě Virginie.

Dupeyron se zatvářil nesouhlasně.

„Přece nevyhodíme krásné pečené kuřátko jen proto, že se ho dotkl mravenec!“

„Mravenci jsou nečistí, přenášejí nemoci, ve škole nám to říkala učitelka.“

„Přesto si teď dáme kuře,“ trval na svém otec.

Georges si klekl.

„Jeden se zachránil.“

„Tím líp! Takhle půjde říct ostatním, že sem nemají chodit. Virginie, přestaň tomu mravenci trhat nožičky, stejně už je mrtvý.“

„Není, mami! Ještě se trochu hýbe.“

„Dobře, tak ale nedávej ty kousky na ubrus, házej je kus dál. Budeme se moct vůbec ještě v klidu naobědvat?“

Když mluvila, zvedla přitom oči k nebi a ohromením strnula. Asi metr nad její hlavou se právě v koruně stromu shromažďoval mrak brouků s rohem. Když viděla, jak tam bez hnutí dál visí, zbledla.

Její manžel nehnul brvou. Právě konstatoval, že traviny nějak zčernaly – byli obklíčeni skutečným mravenčím vojskem. Možná byly těch tvorečků miliony.

Ve skutečnosti to byly jen tři tisíce bojovnic první křížové výpravy proti Prstům, rozšířené o posily zedibejnakanských. Odhodlaně postupovaly vpřed, všechna kusadla vystrčená ven.

Manžel a otec pronesl dost nejistým hlasem:

„Miláčku, podej mi rychle sprej proti hmyzu…“

92. ENCYKLOPEDIE

KYSELINA MRAVENČÍ

Kyselina mravenčí je hlavní složkou k životu potřebných látek. Ostatně je přítomná i v lidských buňkách. V druhé polovině 19. století se kyselina mravenčí používala ke konzervování potravin nebo zvířecích mrtvol. Ale hlavně sloužila k odstraňování skvrn z ložního prádla.

Jelikož lidé neuměli tuto chemickou látku vyrábět synteticky, získávala se přímo z hmyzu. Do olejového lisu byly vtěsnány tisíce mravenců a pak se utahoval šroub do té doby, dokud vytékala žlutavá šťáva. Po přefiltrování se tento „sirup z rozdrcených mravenců“ prodával ve všech dobrých drogeriích v oddělení s prostředky na odstraňování skvrn.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

93. POSLEDNÍ STADIUM

Profesor Miguel Cygneriaz věděl, že nyní už nic nemůže zabránit tomu, aby přikročili k poslednímu stadiu.

Měl v rukou absolutní zbraň proti podsvětním silám.

Vzal stříbřitou kapalinu a nalil ji do zkumavky. Pak do ní přilil červenou tekutinu a přistoupil k tomu, co se v chemii lidově nazývá sekundární koagulace.

Substrát dostal měňavé barvy, jaké bývají na pávím ocase.

Profesor vložil nádobu do fermentátoru. Teď už mu nezbývalo nic jiného než čekat. Pro poslední fázi bylo třeba jen této ingredience, již přístroje stále ještě nedokázaly náležitě ohlídat.

94. PRSTY ZAŘAZUJÍ ZPÁTEČKU

Když vyrážejí první linie pěšáků do útoku, náhle je obklopí zelený oblak, který je dráždí k silnému kašli.

Mnohem výš bodají vrubouni nosorožíci do pohybujících se nezřetelných hor. Jakmile se dostaly do výše vlasové džungle Cecile Dupeyronové, spouštějí dělostřelkyně kyselinové salvy. To přináší jediný efekt – pobití tří mladých vší, jež se tam zamýšlely usadit.

Jiná skupina pěších dělostřelkyň zaměřuje palbu na velkou růžovou kouli. Jak by mohly vědět, že jde o ženský palec, který vylézá ze sandálu?

Bude třeba najít něco jiného. Působí-li totiž na jedné straně kyselina mravenčí na lidi svými žíravými účinky přibližně stejně jako limonáda, pak další zelené mračné formace insekticidu právě nelítostně kosí celé belokanské řady.

Zjistěte, kde mají díry, zlostně křičí 9, jejíž zprávu okamžitě zaregistrovaly všechny ty, které už mají zkušenosti s bojem proti savcům a ptákům.

Do útoku na titány odvážně vyráží několik legií. Bojovnice odhodlaně zabodávají kusadla do textilních vláken, a způsobují tak rozsáhlé rány bavlněnému tričku, jakož i šortkám z téhož materiálu. Třičko Virginie Dupeyronové (30 % acryl, 20 % polyamid) se naopak jeví jako opravdové brnění, na němž mravenčí štípačky nedosahují žádného přesvědčivého výsledku.

„Au! Jeden mi vlezl do nosu.“

„Rychle sprej!“

„Nemůžeme přece tím sprejem stříkat po sobě!“

„Pomoc!“ sténá Virginie.

„To je neštěstí!“ zvolal Charles Dupeyron a usilovně se snažil rukou odhánět brouky, kteří bzučeli kolem jeho rodiny.

„Nikdy nedokážeme zdo…“

…zdolat tyhle zrůdy. Jsou příliš velké, příliš silné. Jsou nepochopitelné.

103 a 9 někde na krku mladého Georgese horečně probírají situaci. 103 se ptá, zda s sebou mají exotické otravné látky. 9 odpovídá, že mají, vosí nebo včelí jed, a že pro něj hned dojde. Když se vrací a na konci nohou nese vejce plné žluté tekutiny, která obvykle vystříkne z včelího žihadla, bitva stále ještě zuří.

Jak ji hodláš naočkovat? Nemáme přece žihadlo.

103 neodpovídá, zabodne kusadla do růžového masa a zarazí je co možná nejhlouběji. Tuto operaci několikrát zopakuje, neboť terén je sice měkký, ale klade odpor. Konečně! Teď nezbývá než do červené díry nalít žlutý pěnivý mok.

Padáme odsud.

Ústup vůbec není bezpečný. Obrovský živočich se svíjí v křečích, dusí se, třese se a dělá spoustu hluku.

Georges Dupeyron padá na kolena a pak se zhroutí na bok.

Georges je sražen k zemi drobounkými draky.

Georges padá. Ve vlasech mu mizí čtyři legie mravenců, ale i dalším se daří najít jeho šest dírek.

103 září.

Tentokrát nemůže být žádných pochyb. Jednoho mají!

Strach z Prstů je náhle pryč. Jak je krásné přestat mít z něčeho strach! Cítí se volná.

Gerges Dupeyron leží na zemi a nehýbá se.

9 vyráží kupředu, vybíhá mu na tvář a zlézá růžovou hmotu.

Prst je tedy celé jedno teritorium. Jenom z toho mála, které proběhla, naměřila nejméně sto kroků na šířku a dvě stě na délku!

A uvnitř je všechno možné – jeskyně, údolí, hory, krátery.

9, již příroda obdařila nejdelšími kusadly z celé křížové výpravy, si myslí, že Prst ještě není úplně mrtev. Vylezla na obočí, zastavila se u kořene nosu přesně mezi oběma očima, na místě, které hinduisté nazývají třetí oko. Zvedá do výšky pravé kusadlo.

Čepel se záblyští v paprscích slunce jako skvostný Exkalibur. Pak zasviští rázný úder a ona proniká nejhlouběji, jak jen lze, do růžového povrchu.

9 uvolní svou chitinovou šavli za zvuku sání.

Okamžitě jim nad tykadla vytryskne tenký červený gejzír.

„Miláčku, podívej! Georges vůbec nevypadá dobře!“

Charles Dupeyron upustil sprej do trávy a sklonil se nad synem. Pleť na tvářích mu zrudla jako pivoňka. Těžce dýchal. Mravenci po něm běhali v celých hroznech.

„Dostal alergický záchvat!“ zvolal prefekt. „Rychle, potřebuje injekci, doktora…“

„Pojďme hned odsud!“

Rodina Dupeyronových uhání směrem k autu, aniž se zdržuje sbíráním nádobí. Charles nese syna v náručí.

9 včas seskočila. Olizuje si krev Prstu, jež jí ulpěla na pravém kusadle.

Teď už to všichni vědí.

Prsty nejsou nezranitelné. Lze jim ublížit. Lze je porazit včelím jedem.

95. NICOLAS

Svět Prstů je tak krásný, že ho ještě žádný mravenec

nedokázal pochopit.

Svět Prstů je tak klidný, že z něj vypudili veškeré starosti

a válku.

Svět prstů je tak harmonický, že v něm každý žije

v nepřetržité extázi.

Máme nástroje, jež nám umožňují nikdy nepracovat.

Máme nástroje, jež nám umožňují přemísťovat se velkou

rychlostí v prostoru.

Máme nástroje, jež nám umožňují uživit se bez nejmenší

námahy.

Můžeme létat.

Můžeme se pustit pod vodu.

Můžeme dokonce opustit tuto planetu a letět za hranice

nebe.

Prsty mohou všechno, protože Prsty jsou bohové.

Prsty mohou všechno, protože Prsty jsou velké.

Prsty mohou všechno, protože Prsty jsou mocné.

To je pravda.

„Nicolasi!“

Chlapec rychle vypnul stroj a tvářil se, že něco hledá v Encyklopedii relativního a absolutního vědění.

„Ano, mami?“

Objevila se Lucie Wellsová. Byla hubená a křehká, ale její zasmušilý pohled oživovala zvláštní síla.

„Ty nespíš? Teď je přitom doba naší umělé noci.“

„Víš, občas vstanu a jdu se na něco podívat do Encyklopedie.“

Usmála se.

„Máš pravdu. Z téhle knihy se toho lze tolik dozvědět.“ (Vezme ho za ramena.) „Poslyš, Nicolasi, ještě pořád nemáš chuť účastnit se našich telepatických sezení?“

„Ne, ne hned. Myslím, že ještě nejsem dost připravený.“

„Až budeš, docela přirozeně to poznáš citem. Nenuť se do toho.“

Stiskla ho v náruči a chvilku ho masírovala na zádech.

Jemně se vymanil, čím dál méně vnímavý k těmto projevům mateřské lásky.

„Prozatím to ještě nemůžeš pochopit, ale jednou…,“ zašeptala mu do ucha.

96. 24 DĚLÁ, CO MŮŽE (S TÍM, CO MÁ)

24 kráčí směrem, který považuje za jihovýchodní. Dotazuje se všech živočichů, k nimž se může bez zbytečného nebezpečí přiblížit.

Viděli křížové tažení? Ale vonná řeč mravenců ještě nemá status univerzálního jazyka. Jeden zlatohlávek z čeledi vrubounovitých přesto tvrdí, že něco zaslechl o vítězství Belokanek v bitvě s Prsty.

To je nemožné, napadá 24. Bohy nelze porazit! Cestou však pokračuje ve vyptávání a dozvídá se toho dost, aby se nechala přesvědčit, že k nějakému setkání skutečně došlo. Ale za jakých podmínek a s jakým výsledkem?

Nebyla při tom. Nemohla spatřit své bohy, a co je vážnější, nemohla jim předat kokon z mise Rtuť. 24 proklíná svou popletenost a věčný nedostatek orientačního smyslu.

Náhle cestou zpozorovala divočáka. Poběží mnohem rychleji než ona. Posedlá touhou opět se připojit ke svým rezavým sestrám a kdoví, snad se i přiblížit k Prstům, vylézá divočákovi na tlapu. Nemusí dlouho čekat, divočák vyráží vpřed. Problém je, že se příliš stáčí k severu. Musí seskočit za chůze.

Má štěstí. Objevuje se veverka a ona jí hned jako parazit skočí do srsti. Ta míří zase k severovýchodu. Ale mrštný hlodavec se náhle zastavuje ve vrcholu stromu a 24 musí seskočit, aby se dostala co nejrychleji na zem.

Jistě, urazila velký kus cesty, ale je stále sama. Nevede si dobře, musí se vzchopit – věří v Prsty, všemohoucí bohy. Ať je tedy vzývá, aby ji dovedli k výpravě i k sobě samotným.

Ó Prsty, neopouštějte mě v tomto děsivém světě. Učiňte, abych se shledala se svými sestrami.

Sklání tykadla, jako by chtěla lépe navázat kontakt se svými pány. A právě v tom okamžiku za sebou zachytí důvěrně známý pach.

To jsi ty!

24 je na vrcholu blaha.

103, která odešla hledat zprávy o Askoleinu, Zlatém úlu, se při pohledu na zámotek ulevilo. I ona má velkou radost, že se opět shledává s mladou vzbouřenkou deistkou.

Ty jsi neztratila motýlí zámotek?

24 jí ukazuje vzácnou nádobu a obě se společně připojují ke zbytku skupiny.

97. ENCYKLOPEDIE

OTÁZKA ČASOPROSTORU

Atom má kolem sebe několik oběžných drah elektronů, některé v těsné blízkosti jádra, jiné mnohem dál. Jakmile je na základě vnějšího působení jeden z elektronů nucen tuto dráhu změnit, okamžitě dochází k uvolňování energie formou světla, tepla a záření. Přemístění elektronu z nízké vrstvy do vyšší je skoro totéž, jako když do země slepců přijde jednooký. Září, dělá na druhé dojem, je král. Naopak elektron, který je z vyšší dráhy přesunut na nižší, bude působit jako dokonalý hlupák.

Analogicky funguje i celý vesmír, který svou stavbou připomíná lasagne. Existují v něm vedle sebe různé časoprostory, harmonicky uspořádané ve vrstvách jdoucích po sobě. Některé jsou složité a rychlé, jiné primární a pomalé.

Tuto stratifikovanou organizaci nacházíme na všech úrovních existence. Tak například velmi inteligentní a obratný mravenec, vržený do světa lidí, je jen nešikovné, bázlivé zvířátko. Člověk, ignorant a pitomec, který přistane v mraveništi, se stává všemocným bohem. Nicméně mravenec, jenž bude v kontaktu s lidmi, si z této zkušenosti odnese mnohé ponaučení. Obeznámenost s vyšším časoprostorem mu dá po návratu k příslušníkům jeho druhu jistou moc nad všemi jeho bližními. Dobrým prostředkem vnitřního růstu je zážitek stavu párie ve vyšším rozměru a poté návrat do původní dimenze.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

98. NAŠE PŘÍTELKYNĚ MOUCHY

Když 24 dorazila na paseku Prstů, kde nyní táboří křižačky, umanula si neuvěřit něčemu takovému, jako že její rezavé sestry zabily boha. Když mluví se 103, zastává názor, že si jejich sestry musely splést s Prstem nějakého jiného obrovského živočicha.

A pokud to opravdu byl Prst, je možné, že smrt jen předstíral. Takhle si chtěl vyzkoušet jejich reakci, ověřit si stupeň jejich horoucnosti. Se svou pověstí naivky zasazuje 24 ránu z milosti – pokud Prst skutečně zemřel, kam se poděla jeho mrtvola?

103 dává najevo jen trochu zmatku, nic víc: Potvrzuje, že po jedné takové běhala sem a tam a má nyní o té otázce mnohem přesnější představu.

Když tedy tohle všechno vysílá směrem k 24, vzklíčí jí v mozcích nápad: proč o Prstech nezaznamenat paměťový feromon? Vezme trochu slin a zapisuje do nich:

Feromon: Zoologie

Věc: Prsty

Dodavatelka sliny: 103 683

Rok záznamu: 100 000 667

1) Prsty existují.

2) Prsty jsou zranitelné. Lze je zabít pomocí včelího jedu.

Poznámky k druhé poznámce:

a) Možná existují jiné způsoby, jak zabít Prsty, ale do tohoto dne se jako účinný ukázal pouze včelí jed.

b) Kdybychom chtěli zabít všechny Prsty, bylo by potřeba ohromného množství jedu.

c) Zabít Prsty je přesto stále velmi obtížné.

3) Prsty jsou mnohem větší, než jsou schopné naše oči zachytit.

4) Prsty jsou teplé.

5) Prsty jsou zakryty vrstvou z rostlinného vlákna. Jako umělá barevná kůže. Když ji propíchnou kusadla, nekrvácí. Krvácí jen kůže pod ní.

Zvedá tykadla, aby si shromáždila vzpomínky, a pak polkla:

6) Prsty vydávají velmi silný pach, který se nepodobá ničemu známému.

Všimne si hejna much, které krouží kolem temně rudé kaluže.

7) Prsty mají červenou krev jako ptáci.

Tato kapka krve právě upoutala pozornost spousty bzučících much.

8) Pokud jsou Prsty…

V takových podmínkách se vážně nedá dělat. Mouchy v plném proudu hostiny. Už se navzájem neslyší. 103 musí přerušit práci a chce mrchožrouty rozehnat.

Ale když tak o tom přemýšlí, mohly by se mouchy křížové výpravě docela hodit.

99. ENCYKLOPEDIE

DÁREK

U much zelených samička během páření sežere samce. S city roste chuť a první hlava, která se jí namane, jí připadá jako vynikající oběd. Ale třebaže se chce samec milovat, nechce se mu zemřít tím způsobem, že ho splivne jeho milá. Aby tedy vyvázl z této corneillovské situace – mít Erose bez Thanatose, vynašel si samec mouchy zelené válečnou lest. Přinese s sebou jako „dárek“ kousek jídla. Když pak na paní mouchu zelenou přijdou chutě, prostě si pochutná na masíčku a její partner může bez rizika dál pokračovat v kopulaci. U jednoho ještě vyvinutějšího druhu přinese samec kus hmyzího masa zabalený v průsvitném kokonu, čímž získá vzácný čas navíc.

Třetí druh much vyvodil závěry ze skutečnosti, že čas potřebný k „rozbalení“ dárku je z hlediska samce mnohem důležitější než samotná jeho kvalita. U tohoto třetího druhu je balicí zámotek silný, objemný a… prázdný. Za dobu, než samička přijde na to, že se nechala obalamutit, samec svou věc stihne dokončit. Každý pak rázem přizpůsobí své chování. U kroužilek například samička ohne kokon, aby se přesvědčila, že není prázdný. Ale i v takovém případě se najde způsob zdržení. Předvídavý samec ozdobí balíček s dárečkem vlastními exkrementy, těžkými právě tak akorát, aby je bylo možno vydávat za kousek masa.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

100. LAETITIA UPRCHLA

Když komisař dorazil do vězení, požádal, zda by mohl vidět Laetitii Wellsovou.

„Jak reaguje na své uvěznění?“ zeptal se ředitele.

„Nijak. Nereaguje.“

„Co tím chcete říct?“

„Od té doby, co sem přišla, spí. Nic nejedla, dokonce nevypila ani hlt vody. Nepohnula se. Spí a nic ji nedokáže probudit.“

„Jak dlouho spí?“

„Dvaasedmdesát hodin.“

Jacques Méli?s takovou reakci nečekal. Ženy, které v minulosti zatýkal, obvykle plakaly, vztekaly se a křičely, ale v žádném případě nespaly.

Zazvonil telefon.

„To je pro vás,“ oznámil ředitel.

Byl to inspektor Cahuzacq.

„Šéfe, právě jsem u soudního lékaře a zdá se, že máme problém. Mravenci té novinářky, totiž, už se hýbe jenom jeden. Co tomu říkáš?“

„Co tomu říkám, co tomu říkám… Prostě hibernují, to je celé.“

„Uprostřed srpna?“ podivil se inspektor.

„Přesně tak!“ souhlasil Méli?s sebejistě. „Emile, řekni soudnímu, že se stavím o něco později.“

Jacques Méli?s zavěsil mrtvolně bledý.

„Laetitia Wellsová a její mravenci hibernují.“

„Co prosím?“

„Ano, učili jsme se to v biologii. Když je zima, když prší, když jim zmizí královna, hmyz zanechá veškeré činnosti a zpomalí svůj srdeční rytmus, až usne nebo zemře.“

Oba muži běželi přes celou věznici určenou pro osoby ve vyšetřovací vazbě až k Laetitiině cele. Rychle se uklidnili. Ze rtů mladé ženy vycházelo jemné chrápání. Méli?s ji vzal za zápěstí a konstatoval, že pulz je… trochu zpomalený. Třásl s ní, dokud se neprobrala.

Laetitia pootevřela slézové oči a zdálo se, jako by jí dělalo určité potíže se zorientovat, až konečně komisaře poznala. S úsměvem opět usnula. Méli?s se rozhodl nevšímat si prozatím smíšených pocitů, jež jím zmítaly.

Otočil se k řediteli.

„Uvidíte, že si zítra ráno řekne o snídani. Vsadím se o to.“

Pod křehkou kůží víček se slézové oči otáčely zleva doprava a zezdola nahoru, jako by chtěly lépe sledovat peripetie odehrávající se ve snu. To bylo podivné. Laetitia jako by utekla do světa snu.

101. PROPAGANDA

Je to přece tak prosté.

Takto začíná svůj proslov 23. Usadila se ve žlábku vyhloubeném v pískovcovém kameni, po boku 24. Proti nim se shromáždilo třiatřicetičlenné družstvo.

Nejdřív měla v úmyslu držet své propagační schůze přímo uvnitř živého bivaku, ale pak si to moudře rozmyslela – zdi tam mají tykadla.

23 si stoupla na čtyři nohy:

Prsty nás stvořily a umístily na Zemi, abychom jim sloužili. Sledují nás a my musíme dávat pozor, abychom se jim neznelíbili, protože nás mohou potrestat. Sloužíme jim a oni nám za to dávají část své moci.

Většinu přítomných tvoří bojovnice, které se staly oběťmi tasemnic ze žluny šedé bombardometčice. Ať už proto, že vlastně nemají co ztratit, či proto, že hledají útěchu na bolest z vlastní zkázy, se věci mají takto: albínky pozorně naslouchají argumentům deistek. Často bývají zarazené, občas skeptické, všechny by rády doufaly, že je po smrti čeká nějaký vyšší svět.

Je třeba říci, že nebohé albínky to mají zatraceně těžké. Jak je postupně přemáhá chorobná zemdlenost a jak se vlečou na ocase procesí, právem si kladou otázky po smyslu bytí. Dochází k tomu, že se rovnou nechávají diskvalifikovat a stávají se snadnou kořistí nejrůznějších predátorů.

Každá bojovnice, která by viděla napadenou nemocnou, by však nezaváhala a letěla jí na pomoc. Mravenčí solidarita nikoho nevyjímá, tím spíš, když se něco přihodí přímo uprostřed takového podniku, jakým je první křížové tažení.

Ať je to jakkoli, sdělení deistek láká a nachází ochotně naslouchající tykadla i u zdravých jedinců. A už ani nepřekvapí, že mravenci shromáždění u prohlubně pískovcového žlábku zapomínají, kvůli čemu vlastně opustili své město – aby vyhladili ty, které jsou momentálně ochotní uctívat.

Přesto lze sem tam slyšet nesmělé námitky, otázky, jež by mohly zasít nesnáze. Ale 23 má okamžitě na všechno odpověď:

Důležité je přiblížit se k Prstům. S ničím jiným si starosti nedělejte. Prsty jsou bohové a jsou nesmrtelné.

Co na to odpovědět? Jedna rezavá vyzvědačka přesto zvedá tykadlo:

Proč Prsty něco nevysílají, abychom neustále věděli, co máme podle nich dělat?

Mluví s námi, ujišťuje 23. V Bel-o-kanu jsme s Prsty v neustálém kontaktu.

Jak se to dělá, aby se mohlo mluvit s bohy? ptá se jedna dělostřelkyně.

Je třeba na ně strašně silně myslet, zní odpověď. Bohové to nazývají „modlitba“. Bohové slyší každou modlitbu vyslanou kdekoli na světě.

Jedna bílá samička vysílá feromon plný zoufalství:

Dokážou Prsty vyléčit tasemnice?

Bohové dokážou všechno.

V tu chvíli se jedna bojovnice zeptá:

A co budeme dělat, když nám náš hlavní stan nařizuje, abychom všechny Prsty zabili?

23 pokukuje po té, co se táže, a klidně potřásá svými senzorickými stvoly.

Nic. Nebudeme dělat nic. Zůstaneme stranou a budeme všechno sledovat. Kvůli bohům se neobávejme ničeho. Bohové jsou všemohoucí. Jenom šiřte slovo Doktora Livingstona. Buďme čím dál početnější, abychom se mohli spojit. Opatrně. A hlavně se modleme.

Pro většinu z nich je to poprvé, kdy se ve vztahu k Hnízdu chovají jako vzbouřenky. A zjišťují, že je to velmi vzrušující. I kdyby Prsty neexistovaly…

102. ENCYKLOPEDIE

BŮH

Bůh je podle definice všudypřítomný a všemocný. Existuje tedy všude a může všechno. Ale třebaže může všechno, je také schopen řídit svět, v němž je nepřítomný a kde nemůže nic dělat?

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

103. ZLATÝ ÚL ASKOLEIN

Vertikální osmička. Obrácená osmička. Osmička ve spirále. Osmička. Přestávka.

Dvojitá osmička. Změna úhlu vzhledem k slunci.

Úzká horizontální osmička. Široká horizontální osmička.

To sdělení už ani jasnější být nemůže.

Odpověď: osmička, široká horizontální osmička, dvojitá osmička, převrácená osmička. A pak předat zprávu vzdušnou cestou dál jako štafetu.

Včely vtiskují krouživými pohyby své informace do nebe.

Když potřebují sdělit ostatním, že potrava je vzdálená víc než sto metrů, provádějí osmičky, jejichž středová osa ukazuje směr, kterým se dát, a vzdálenost.

Město u velké jedle poblíž řeky má vonné jméno Askolein, což ve včelí řeči znamená Zlatý úl.

Má šest tisíc obyvatel.

Když tuto výzvu zachytí askoleinská včela průzkumnice, velkou rychlostí vzlétne. Slalomem proletí mezi bodláky, stoupá nad svahy, přeletí nad kolonou mravenců, kteří se hemží mezi travinami (hleďme, copak v těchhle místech pohledávají mravenci?), obletí velký dub a prolétá těsně nad pásmem kopečků písku.

Tady to vypadá zajímavě. Zpomalí třepetání křídel. Včela poletuje nad narcisy, namáčí si nohy do tyčinek neidentifikovaných květin, uvědomí si, že když se to tak vezme, je to kopretina, vyšle úzký, hbitý jazyk do žlutého prášku a o několik okamžiků později se vrací se stehny pokrytými čerstvým pylem.

Přistane na vzletové dráze úlu a okamžitě začne bít křídly s frekvencí 280 hertzů.

Bzzzzz bzzz bzzz. 280 hertzů je frekvence, jež včele umožňuje sehnat dohromady maximum dělnic zaměstnaných problémy potravy.

Při hodnotě 260 hertzů by přivolala dělnice, které mají na starost zásobování a péči o mladé. Při 300 hertzích by spustila vojenský poplach.

Průzkumnice si sedá na voskový šestiúhelník a začíná s tancem. Kreslí osmičky, tentokrát však dvourozměrné, na plocho na voskované podlaze úlu. Překotně vypráví o svém dobrodružství. Sděluje informace o směru, vzdálenosti a přesné kvalitě skupiny květin, jež navštívila. Podle ní jsou to kopretiny.

Protože zdroj je relativně blízko, tančí rychle, jinak by si počínala pomaleji. Trochu jako by chtěla pantomimicky napodobit únavu z dalekého letu.

Ve své „taneční“ zprávě také bere v úvahu postavení slunce a jeho pohyb.

Kolegyně se sbíhají. Pochopily, že je třeba sebrat nektar z mnoha květin, ale rády by znaly kvalitu zdroje. Květiny někdy bývají pokryté ptačími výkaly, jindy jsou zvadlé, občas už je vyplenily včely z jiného úlu. Některé nervózně klepou zadečkem do pláství.

Chceme konkrétnější zprávu, sdělují ve včelím jazyce.

Výzkumnice se nenechá dlouho prosit a z volátka vyvrhne pyl.

Ochutnejte, zlatíčka, uvidíte sama, že je prvotřídní!

Tento tanec, tento rozhovor probíhá v úplně nejtemnější tmě, ale na jeho konci vzlétne celá skupina s posláním, s jehož základními body jsou už včely z větší části obeznámeny.

Utrmácená průzkumnice zhltla vzorky, jež přinesla jako důkaz. Pak půjde do královské komnaty, kde dlí Zaha-haer-sša, královna askoleinských včel, toho jména sedmašedesátá.

Na trůn včelího království se dostala po skončení boje, v němž stála proti svým dvaceti královským sestrám. Včely vždy produkují příliš mnoho královen, ale jelikož je na město třeba jen po jedné, divoce bojují ve svatební síni, dokud nezůstane jediná vítězka.

Je to poněkud barbarská selektivní metoda, umožňuje však postavit do čela Města tu nejhouževnatější a nejbojovnější včelu.

Včela královna, rozeznatelná podle jednobarevného žlutého zadečku, žije čtyři roky, a když se všechno daří, může klást až tisíc vajíček denně.

Úl Askolein se nachází na východo-severovýchod od mraveniště Bel-o-kanu. Je to dokonalé místo, kde se oranžové plásty hemží včelami dělnicemi. Všechno je tu nablýskané a voňavé. Žlutá, černá, růžová a oranžová barva. Dělnice si z nohy do nohy předávají drahocenný med.

O něco dál se ve voskové díži hněte mateří kasička.

Ještě dál je učebna pro mladé včely.

Výchova včel vždy podléhá stejným pravidlům. Jakmile včela opustí svou buňku, její sestry ji nakrmí, načež se dává do práce. Během prvních tří dnů života se věnuje domácím pracím. Třetí den prodělá tělesné přeměny – kolem úst se jí objeví mandibulární žlázy produkující mateří kasičku. Tehdy se stává kojičkou. Význam těchto žláz se postupně snižuje a poznenáhlu se u ní projeví činnost nových žláz, tentokrát pod zadečkem. Jsou to voskové žlázy, jež budou produkovat vosk nezbytný pro stavbu a opravu pláství Města.

Tak se včela od dvanáctého dne stává zednicí. Od osmnáctého dne přestanou fungovat voskové žlázy. Tehdy se dělnice stává strážkyní, přichází čas blíže se seznámit s vnějším světem, a posléze opět dělnicí. Umírá jako dělnice.

Průzkumnice přichází do královské komory. Chce si s královnou-matkou promluvit o té podivné mravenčí koloně, ale zdá se, že ta je právě zabrána do vážného rozhovoru s – stěží dokáže uvěřit vlastním tykadlům – mravencem… Navíc ještě s mravencem z belokanské federace! Včela se tedy zpovzdálí soustředí na příjem hovoru mezi jedinci dvou hmyzích druhů.

Co můžeme udělat? ptá se včelí královna.

Když se tato mravenčí samička objevila v úlu, nikdo nechápal, kvůli čemu přišla. Do Zlatého města ji nechali vstoupit spíš ze zvědavosti než ze sympatie.

Co v úlu pohledává mravenec!

23 právě mluvila o výjimečných okolnostech, jež její příchod ospravedlňují.

Belokanky, její vlastní sestry, se zbláznily, zahájily křížové tažení proti Prstům a jednoho už zabily. 23 vysvětluje, že křížová výprava nutně zaútočí i na včely, protože stojí mravencům v cestě. Doporučuje proto včelí armádě, o níž ví, že je obávaná, aby je předešla a zaútočila na kolonu křižáků ve chvíli, kdy se octne v sevření v kaňonu pryskyřníků.

Říkáš léčka? Ty mi navrhuješ, abych nastrojila past na příslušníky tvého vlastního druhu?

Včela královna je překvapená. Samozřejmě jí vyprávěli, že mravenci mají čím dál perverznější chování, hlavně slyšela o žoldnéřkách, co výměnou za potravu bojují proti vlastnímu hnízdu, ale v tomto okamžiku tomu věřila jen z poloviny. To, že má proti sobě mravenčí samičku, od níž se dozvídá, z jakého místa by mohla nejlépe zabít její družky, na ni hluboce zapůsobilo.

Mravenci jsou zřejmě ještě zkaženější, než si myslela. Pokud to ovšem není past. Tato takzvaná zrádkyně mohla například přijít jen proto, aby vlákala včelí vojsko do kaňonu pryskyřníků, mezitím co většina křižáků zaútočí na úl. Takhle by to už bylo logičtější.

Královna Zaha-haer-sša kmitá zádovými křídly.

V nejzákladnějším vonném jazyce, srozumitelném i mravencům, se ptá:

Proč zrazuješ své družky?

Samička 23 se snaží vysvětlit, že Belokanky chtějí vybít všechny Prsty za Zemi. Jenomže Prsty tvoří součást rozmanitosti světa, a tím, že mravenci vyřazují celé druhy, vlastně planetu ochuzují. Každý druh je něčím užitečný a příroda vyjadřuje mnohostí forem života svého génia.

Zničit jednu z nich je zločin.

Mravenci už vyvraždili spoustu živočichů. Dopouštěli se toho vědomě, aniž se je pokusili pochopit nebo se s nimi domluvit. Obyčejné tmářství tak má za následek celou jednu část přírody.

Bojovnice 23 se střeží prozradit, že Prsty jsou bohové a ona sama deistka. Neříká, že „bohové jsou všemohoucí“, byť je o tom hluboce přesvědčena. Co z těch krajně abstraktních pojmů by včela královna mohla chápat?

Znovu volí argumenty vzbouřenek nedeistek.

Je to jednodušší řeč, lépe stravitelná pro někoho, kdo se nikdy nezamýšlel nad tím, že by mohli existovat bohové.

O Prstech prakticky skoro nic nevíme. Jistě mají mnoho věcí, které bychom se od nich mohli učit. Na jejich úrovni a při jejich vzrůstu se střetávají s problémy, které si ani nejsme schopni představit…

Podle ní je třeba Prsty ušetřit. Nebo přinejmenším zachránit jeden pár, aby se daly zkoumat.

Včela tuto řeč chápe, ale prohlašuje, že se jí prsto-mravenčí válka vůbec netýká. Včely mají momentálně nějaký pohraniční konflikt s hnízdem černých vos, a ten mobilizuje všechny jejich vojenské podněty. Královna Zaha-haer-sša se ostatně s jistou rozkoší pouští do popisu jedné včelo-vosí bitvy.

Létající eskadrý s tisíci blanokřídlých jedinců, kteří se do sebe zaplétají křídly, souboje bojovnic zavěšených ve vzduchu, rány způsobené otrávenými žihadly, uskoky, nečekané útoky, střídavé výhyby! Přiznává se, že je vášnivou milovnicí umění žihadlového šermu. A tento sport znají jedině včely a vosy. Není snadné udržet se v letu a zároveň při tom rozdávat obratné údery hroty žihadel. Čile napodobuje souboj s domnělým protivníkem a vyčísluje rány. Tu zakroužení, tam bodnutí, tam zase kvarta, kvinta, prima, odraz vpravo.

Hrot jejího zadečku je jen na tloušťku křídla vzdálen od hlavy mravenčí bojovnice. Ta se netváří, že by to na ni nějak zvlášť silně zapůsobilo, tak včela pokračuje v líčení souboje včel a vos. Bočná palba, nasazení, obchvat, výhoda, odveta…

23 ji přerušuje, naléhá, říká, že naopak včel se tato prsto-mravenčí válka plně týká. Samička 103, jedna z jejich nejzkušenějších bojovnic, zjistila, že Prsty lze zabít včelím jedem. V tuto chvíli je ničím jiným zabít nelze.

Křižáci tedy nutně zaútočí na Askolein, aby se zmocnili jedu.

Mravenci? Že by si na nás troufli zaútočit tak daleko od své Federace? Ty blouzníš!

A právě v tu chvíli ve všech plástech Zlatého úlu vypukl vojenský poplach.

104. HMYZ NÁM NEPŘEJE NIC DOBRÉHO

Nyní přišla řada na profesora Miguela Cygneriaze, aby na semináři o boji proti hmyzu přednesl svůj příspěvek. Vstal a předvedl přítomným planisféru obsypanou černými pastilkami.

„Tyto tečky představují válečné zóny, kde se nevede boj proti lidem, ale proti hmyzu. S hmyzem bojujeme všude. V Maroku, Alžírsku, Senegalu se bojuje proti náletům sarančat, v Peru přenášejí komáři bahenní zimnici, v jižní Africe způsobuje bodalka tse-tse spavou nemoc, v Mali vyvolalo bujné množení vší epidemii tyfu. V Amazonii, v rovníkové Africe, v Indonésii lidé zápolí s invazemi mravenců-tkalců. V Libyi vybíjí bzučivka celá stáda krav. Ve Venezuele útočí agresivní vosy na děti. Ve Francii, docela blízko odsud, ve Fontainebleauském lese došlo k napadení jedné rodiny kolonou rezavých mravenců přímo uprostřed pikniku. A to ponechám stranou mandelinky, jež ničí celé bramborové lány, termity, kteří dokážou schroustat dřevěné domy a nakonec se vrhají na jejich obyvatele, moly, kteří se živí naším šatstvem, svrab napadající naše psy a jiné druhy obtížného hmyzu. Taková je realita. Už milion let lidé válčí s hmyzem a tento boj teprve začíná. Protivník je malý, a proto bývá podceňován. Mnozí si představují, že stačí jedno plácnutí a je po něm. Omyl! Zlikvidovat hmyz je velmi obtížné. Přizpůsobuje se jedům, imituje, aby lépe odolával insekticidům, rozmnožuje se, aby se ho nepodařilo žádným způsobem vyhubit. Hmyz je náš nepřítel. Jenže devět živočichů z deseti patří mezi příslušníky hmyzích druhů. Oproti miliardám miliard mravenců, termitů, much, komárů jsme my, lidé, a dokonce savci vůbec, pouhá hrstka. Naši předkové měli pro označení těchto nepřátel jeden výraz. Nazývali je podsvětními silami. Hmyz představuje podsvětní síly, to znamená všechno, co je nízké, plazivé, podzemní, skryté, nepředvídatelné!“

Zvedla se jedna ruka.

„Profesore Cygneriazi, jak lze bojovat s podsvětím… chci říct s hmyzem?“

Vědec se na své posluchače usmál.

„Tím, že ho ze všeho nejdřív přestaneme podceňovat. Například v mé laboratoři v Santiagu de Chile jsme přišli na to, že si mravenci ustanovili ‚ochutnávače’. Pokaždé, když má mraveniště co do činění s nějakou novou potravinou, jsou jejím otestováním pověřeni právě oni. Pokud se u nich do dvou dnů neobjeví žádný podezřelý příznak, teprve pak mohou tuto potravinu konzumovat jejich sestry. To vysvětluje omezený účinek většiny organo-fosforečných insekticidů. Vyvinuli jsme tedy nový insekticid se zpožděným účinkem, působící až dvaasedmdesát hodin po požití. Doufáme, že tento nový jed by se mohl šířit mravenčím městem, navzdory všem bezpečnostním opatřením.“

„Profesore Cygneriazi, co si myslíte o Laetitii Wellsové, jíž se podařilo vycvičit mravence, aby zabíjeli badatele zabývající se insekticidy?“

Odborník, zvedl oči k nebi.

„Ve všech dobách existovali lidé, které hmyz fascinoval. Překvapivé však je, že s takovýmto chováním jsme se dřív nesetkali. Ty vraždy mne hluboce zasáhly. Většina obětí byli moji spolupracovníci a přátelé. Ale co na tom teď záleží! Slečna Wellsová už není schopna škodit a já vám během několika dní představím onen zázračný prostředek, účinný na světové úrovni, který nás přišel tak draho. Klíč k němu nese jméno ‚Bábel’. Pokud se chcete dozvědět víc, přijďte sem opět zítra ve stejnou dobu.“

Profesor Cygneriaz se do hotelu vrátil pěšky a cestou si pohvizdoval. Uspokojovalo ho, jak svou řečí zapůsobil na přítomné posluchače.

Když si v pokoji odepínal hodinky, všiml si čtvercové dírky na rukávu své košile, ale nevěnoval tomu žádnou pozornost.

Položil se na postel, aby setřásl únavu z celého dne, když zaslechl nějaký šramot vycházející z koupelny. K poruchám potrubí zřejmě dochází i v těch nejlepších ubytovacích zařízeních…

Vstal, klidně zavřel dveře od koupelny a usoudil, že je čas jít na večeři. Mohl si vybrat, jestli sejde do restaurace po schodech, nebo se sveze výtahem. Jelikož byl unavený, raději si zavolal výtah.

A to byla chyba.

Kabina se zablokovala mezi dvěma patry.

Zákazníci, kteří čekali na následujícím podlaží, slyšeli, jak Miguel Cygneriaz vyráží výkřiky hrůzy a zároveň buší ze všech sil do ocelových stěn.

„Zase nějaký klaustrofobik,“ konstatovala jakási žena.

Ale když zřízenec kabinu odblokoval, našel tam už jen mrtvolu. Výraz děsu, který se jí otiskl do tváře, svědčil o tom, že se ten muž musel utkat se samotným ďáblem.

105. SNY

Jonathan nespal. Od té doby, co jejich obřady nabyly takové intenzity, měl stále větší potíže s usínáním.

Obzvlášť včera zažil něco příšerného. Zatímco všichni vydávali společný zvuk, úplnou vlnu ÓM, pocítil cosi neobyčejného. Ta vlna vdechla celé jeho tělo. Stejně jako ruka, která se zbavuje rukavice, se i něco hluboko v něm pokoušelo vymanit ze svého lidského obalu.

Jonathan se lekl, ale přítomnost ostatních ho zároveň uklidňovala. A tak pomocí svého ÓM nebo ektoplazmy či duše, jak si kdo přeje, opustil své tělo a společně s ostatními prošel žulovou deskou a vystoupil do mraveniště.

Ten zážitek trval jen krátce. Jonathan se vmžiku vrátil do svého těla, jako by byl zpátky přitažen gumičkou.

To byl kolektivní sen. Nemohlo to být nic jiného než kolektivní sen.

Tím, že žili neustále v blízkosti mravenců, se všem o mravencích i zdálo. Vzpomněl si, že víc se sny zabýval jeden úryvek z Encyklopedie. S kapesní svítilnou v ruce si šel zalistovat stránkami vzácné knihy.

106. ENCYKLOPEDIE

SEN

V Malajsii žil v hlubokých lesích primitivní kmen Senoiů. Ti měli celý svůj život uspořádaný v závislosti na snech. Však se jim také říkalo „národ snu“.

Každý den ráno při snídani sedávali kolem ohně a nikdo nemluvil o ničem jiném než o tom, co se mu v noci zdálo. Pokud se Senoiovi zdálo, že někomu uškodil, musel člověku, jehož se tím dotkl, věnovat dárek. Pokud se mu zdálo, že ho udeřil někdo z přísedících, musel se mu násilník omluvit a něčím ho obdarovat, aby dosáhl jeho odpuštění.

U Senoiů byl snový svět mnohem bohatší na ponaučení než skutečný život. Když nějaké dítě vyprávělo, že ve snu vidělo tygra a že před ním uteklo, nutili je dospělí, aby si další noc ve snu šelmu opět přivolalo, bilo se s ní a zabilo ji. Staršímu vysvětlovali, jak si s tygrem poradit. Když se ho pak dítěti podruhé nepodařilo zdolat, vysloužilo si pokárání od celého kmene.

Jestliže se někomu zdálo o pohlavním styku, bylo podle senoiského systému hodnot třeba dospět až k orgasmu a poté ve skutečné realitě poděkovat vytoužené milence nebo milenci formou daru. Pokud šlo o nepřátelské protivníky ze zlého snu, bylo nutné zvítězit a pak nepřítele požádat o dárek, a tak se stát jeho přítelem. Sen, po němž každý prahl nejvíc, se týkal vzlétnutí. Ten, komu se zdálo o tom, že ve snu plachtil vzduchem, si vysloužil blahopřání celého společenství. Jakmile poprvé potvrdilo svůj vzlet dítě, představovalo to jeho křest. Zahrnuli je dary a potom mu vysvetili, jak ve snu letět až do vzdálených, neznámých zemí a přinést odtamtud exotické obětní dary.

Senoiové okouzlili západní etnology. Jejich společnost neznala násilí a duševní nemoci. Byla to společnost, která žila bez stresu a bez jakýchkoli dobyvačných válečnických ambicí. Práce se tam omezovala na přísné minimum nezbytné k přežití.

Kmen Senoiů zanikl v sedmdesátých letech 20. století, kdy část lesa, v němž žil, nechaly úřady vyklučit. Jejich vědění však přesto můžeme všichni začít aplikovat. Především si každé ráno zaznamenávejme sen z právě uplynulé noci, dejme mu název a přesně zapišme příslušné datum. Pak o něm mluvme se svým okolím, například při snídani, způsobem, jakým to dělávali Senoiové. Můžeme jít ještě dál a používat základní pravidla onironautiky. A potom se pokaždé před usnutím rozhodnout, o čem se nám má zdát – zda necháme vyrůst hory, budeme měnit barvu nebe, navštívíme exotická místa nebo se setkáme s živočichy zvolenými na základě vlastního přání.

Ve snuje každý člověk všemocný. První zkouška z onironautiky, snové plavby, spočívá ve schopnosti vzletět. Roztáhnout paže, plachtit, dokázat letět střemhlav, stoupat vzhůru ve vývrtkách – všechno lze.

Onironautika vyžaduje postupné učení. Hodiny „letu“ přinášejí sebedůvěru a schopnost se vyjadřovat. Děti se dokážou naučit řídit své sny za pouhých pět týdnů. Dospělí k tomu potřebují často i několik měsíců.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

K Jonathanovi zabranému do četby si přisedl Jason Bragel. Viděl, že se zajímá o sny, a svěřil se mu, že i jemu se zdálo o mravencích. Podařilo se jim zabít všechny lidi a nakonec se ukázalo, že jedinými, kdo z celého lidstva přežili, jsou „wellsovci“.

Mluvili o misi Rtuť, o vzbouřenkách mezi mravenci, o problémech způsobených novou královnou Chli-pu-ni.

Jason Bragel se zeptal, proč se Nicolas stále ještě neúčastní jejich obřadu přijímání. Jonathan Wells odpověděl, že jeho syn dosud sám neprojevil přání a že je třeba, aby ten krok vyšel od něho. To je něco, co mu nelze radit, ani ho k tomu nutit.

„Ale…,“ namítl Jason.

„Naše vědomosti nejsou nakažlivé, nejsme sekta, nemůžeme nikoho přimět ke konverzi. Nicolas bude zasvěcen tehdy, až si to bude přát. Zasvěcení je forma smrti. Bolestná metamorfóza. To musí vzejít od něho a nikdo ho nemůže ovlivnit. Hlavně ne já.“

Oba muži se vzájemně shodli. Pomalu si zase lehají. A sní o tom, že létají a opisují přitom geometrické tvary. Procházeli prostorovými číslicemi zavěšenými v nebi. Jedna. Dvě. Tři. Čtyři. Pět. Šest. Sedm.

107. V PLÁSTECH TO VŘE

Vertikální osmička.

Převrácená osmička.

Osmička ve spirále. Dvojitá osmička. Vodorovná osmička. Změna úhlu vzhledem k slunci. Tři obraty.

Tentokrát je to poplach přímo třetího stupně. Podle vzdušné komunikační štafety tvoří útočící těleso létající mravenci. Královna uvažuje takto: létají jedině mravenčí princové a princezny, a to ještě s cílem zcela konkrétním, kopulovat v nebi.

Včely zajišťující komunikaci to přesto potvrzují. K Askoleinu opravdu směřují bojovnice mravenců zavěšené ve vzduchu. Letí ve výšce tisíci hlav rychlostí dvě stě hlav za vteřinu.

Svislá osmička.

Otázka: Počet jedinců?

Odpověď: Nelze v tuto chvíli určit.

Otázka: Jde o rezavé mravence z Bel-o-kanu?

Odpověď: Ano. Už zničili pět našich včel předávajících štafetově komunikaci.

Zaha-haer-sša je obklopena dvěma desítkami dělnic. Královna dává svému dvoru na srozuměnou, že není na místě propadat panice. V tomto chrámu zasvěceném vosku a medu se cítí v bezpečí. Včelí roj může čítat až osmdesát tisíc jedinců. Ten její jich má jen šest tisíc, ale ona se proslavila a stala obávanou v celém kraji právě díky politice přepadání sousedních hnízd (u včel velmi vzácný způsob chování).

Zaha-haer-sša přemýšlí. Proč je ta mravenčí samička varovala? Mluvila o křížovém tažení proti Prstům… O Prstech jí jednou vyprávěla i vlastní matka.

Prsty, to je něco jiného, jiný časoprostorový rozměr. Prsty s hmyzem směšovat nelze. Až uvidíš Prsty, nevšímej si jich a ani oni si tě nebudou všímat.

Zaha-haer-sša se touto zásadou řídila do písmene. Své dcery učila, aby se o Prsty nikdy nestaraly, neútočily na ně, ale ani jim nešly na pomoc. Bylo třeba se chovat tak, jako kdyby vůbec neexistovaly.

Žádá svůj dvůr o chvilku strpení a využívá jí k tomu, aby polkla trochu medu. Med je životodárná potravina. Všechno v něm je organismem vstřebatelné. Tak je tato látka čistá.

Zaha-haer-sša doufá, že snad lze válku odvrátit. Tyhle Belokanky si přejí prostě jen vyjednávat, aby včely nechaly projít jejich výpravu bez úhony. A pak, i kdyby se mravenčí samičky nakrásně pohybovaly vzduchem, stále ještě to neznamená, že mají pod kontrolou všechny techniky boje ve vzduchu! Sestřelit jejich včely spojařky jim samozřejmě nepůsobilo žádné potíže, co ale zmůžou proti askoleinské vojenské letce?

Ne, neskloní žihadla při první přestřelce s mravenci. Včely se jim postaví čelem a zvítězí.

Královna ihned svolává své vojenské podněcovatelky, velmi nervní včely, které umí svou nervozitu předávat dál. Zaha-haer-sša nařizuje spustit bojový poplach.

Nesmíme se s Belokankami utkat v úlu, zastavte je v letu!

Ihned po vyslání zprávy se shromaždují bojovnice. Vzlétají v sevřené eskadře, formaci ve tvaru V, útočný plán číslo 4, jaký se používá při branných bojích s vosami.

Ve Zlatém městě vibrují všechna křídla v 300 hertzích a vydávají zvuk podobný předení horečnatého motoru. Bzzz bzzzzzzzzz bzzz. Žihadla jsou zasunutá, ven půjdou až ve chvíli, kdy budou muset zabíjet.

108. NEČEKANÝ OBRAT

Prefekt Charles Dupeyron kroužil po místnosti. Zavolal si komisaře Méli?se a nebyl v nijak dobrém rozmaru,

„Občas se stane, že člověk někomu důvěřuje, a pak je zklamaný.“

Jacques Méli?s se zdržel poznámky, že tohle se v politice stává dost často.

Prefekt Charles Dupeyron k němu přistoupil s káravým výrazem v očích.

„Věřil jsem vám. Ale proč jste se tak směšným způsobem vrhl na dceru profesora Wellse? Když je navíc ještě novinářka!“

„Jako jediná věděla, že jsem byl konečně na stopě. Ve svém bytě chovala mravence. Jenže právě tentýž večer mravenci zaplavili můj pokoj.“

„A co bych měl říkat já? Dobře víte, že jsem byl napaden miliardami mravenců přímo uprostřed lesa!“

„Co se toho týče, jak se daří vašemu synovi, pane prefekte?“

„Už se z toho úplně dostal, ale ani mi o tom nemluvte! Doktor diagnostikoval včelí bodnutí. Byli jsme obsypaní mravenci, a jeho jediné vysvětlení po důkladném vyšetření zní včelí bodnutí! Všimněte si, že nejneuvěřitelnější je to, že mu dal sérum proti včelímu jedu a Georges byl po něm okamžitě zase ve formě. (Prefekt potřásl hlavou.) Opravdu mám důvod se na mravence zlobit. Požádal jsem radu regionu, aby prostudovala plán dezinsekce. Dobrý postřik DDT na Fontainebleauský les, a pak by se tam dalo na mrtvolách té havěti nerušeně piknikovat celé roky!“

Posadil se za svůj velký stůl značky Régence a stále ještě rozladěně pokračoval:

„Už jsem nařídil okamžité propuštění Laetitie Wellsové. Vražda profesora Cygneriaze prokázala nevinu vaší podezřelé a zesměšnila celou naši policii. Tuhle botu nám byl čert dlužen.“

Protože se Méli?s chystal ohradit, prefekt nepřestával mluvit a měl čím dál zuřivější výraz.

„Požádal jsem, aby bylo slečně Wellsové vyplaceno odškodné za morální újmu. To jí samozřejmě nezabrání v tom, aby ve svých novinách nenapsala, co všechno si myslí o našich službách. Pokud si chceme zachovat vztyčenou hlavu, musíme co nejrychleji najít skutečného vraha všech těch chemiků. Jedna z obětí napsala svou krví slovo ‚mravenci’. Jenom v pařížském telefonním seznamu má tohle příjmení čtrnáct osob. Já mám ve zvyku brát všechno doslova. Když umírající načrtne z posledních sil slovo ‚mravenci’, tak si prostě myslím, že jde o jméno jeho vraha. Tak tím směrem zapátrejte.“

Jacques Méli?s se kousl do rtů.

„Ve skutečnosti je to tak prosté, že mě to ani nenapadlo, pane prefekte.“

„Tak do práce, komisaři. Nijak neprahnu po tom, abych se musel zodpovídat za vaše chyby!“

109. ENCYKLOPEDIE

ROJENÍ

U včel podléhá rojení velice zvláštní zvyklosti. Celé včelí město, národ, království na vrcholu prosperity se z ničeho nic najednou rozhodne všechno, co se dosud tak pracně budovalo, ohrozit. Poté, co vedla své poddané k úspěchu, stará královna odchází a opouští ty nejvzácnější poklady: zásoby potravy, pohodlné bydlení, nádherné paláce, zásoby vosku, propolisu, pylu, medu, mateří kasičky. A komu je všechny přenechá? Krvežíznivým novorozencům.

Vládkyně opustí úl v doprovodu dělnic a vydává se do nejistoty jakéhosi ‚Jinde’ s cílem se usadit. Do svého cíle však pravděpodobně nikdy nedojde.

Několik minut po jejím odchodu se probudí včelí děti a zjistí, že jejich město je prázdné. Každý instinktivně ví, co má dělat. Bezpohlavní dělnice přibíhají na pomoc larvám pohlavních princezen, jež se mají vylíhnout. Tyto šípkové Růženky dřepící ve svých posvátných pouzdrech poznají, jaké to je poprvé zamávat křídly.

Ale první z nich, která je schopná chůze, dává najevo hned na začátku vražedné chování. Vrhá se na ostatní včelí princezny a vyřizuje si to s nimi drobnými kusadly. Zabrání dělnicím, aby je osvobodily. Své sestry probodne jedovatým žihadlem.

Čím víc zabíjí, tím víc se tím uklidňuje. Pokud chce nějaká dělnice zachránit královskou kolébku, první probuzená princezna vyrazí „vzteklý včelí pokřik“, velmi odlišný od bzučení, jež lze obvykle slyšet v těsném okolí úlu. Tehdy její poddané svěsí hlavu na znamení, že se vzdávají, a nebrání dalšímu vraždění.

Občas se některá princezna brání, a pak jsou dělnice svědky boje princezen. Zvláštní však je, že když nakonec zbudou pouhé dvě včelí princezny, a ty se spolu utkají v souboji, nikdy se neoctnou v pozici, aby se vzájemně propíchly žihadly. Jedna z nich musí za každou cenu přežít. Navzdory zuřivé touze vládnout nikdy nepodstoupí riziko, že by mohly obě zemřít současně, a zanechat tak po sobě osiřelý úl.

Poslední a jediná přeživší princezna tedy vyrazí ven z úlu a v letu se nechá oplodnit samci. Zakrouží jednou nebo dvakrát kolem města a vrací se, aby začala klást vajíčka.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

110. PAST

Včelí letka impozantně rozráží vzduch. Jedna askoleinská včela vysílá směrem ke své družce:

Podívej se na tu osmičku na obzoru. Naše spojařky tanečnice jasně oznamují, že letí belokanská armáda.

Jiná se ji snaží uklidnit:

U mravenců létají jen pohlavní jedinci. Že by šlo o svatební let ve skupině? Jak by nám to mohlo uškodit?

Včela si uvědomuje vlastní sílu i sílu celého družstva. Na konci zadečku cítí špičaté žihadlo připravené prorazit opovážlivé rezavé krunýře. Ve střevech cítí zásoby cukrového medu, jímž se dopuje, a zásoby jedu, jež ji rozežírá. Za sebou má slunce, oslepující její budoucí mravenčí protivnice.

V jednom okamžiku jí dokonce toho nebojácného hmyzu, jenž draze zaplatí za svou smělost, bylo na chviličku líto. Ale je nutné pomstít spojařky tanečnice. A je třeba, aby si ty mravenčí samičky zapsaly za uši, že všechno, co je nad zemí, mají pod kontrolou včely.

V dálce se rýsuje hustý mrak, jakýsi dospělý stratokumulus. Vtom jedna vzrušená včela přichází s návrhem.

Schováme se do toho mráčku a skočíme na ně, jakmile se přiblíží.

Avšak sotva k tomu visícímu útočišti doletěly na vzdálenost sta mávnutí křídly, stalo se něco nepředstavitelného. Včely nevěří svým tykadlům. Ostatně ani vlastním očím. V okamžiku překvapení jejich křídla přešla z rychlosti 300 mávnutí za vteřinu na 50.

Než dosáhnou šedého oblaku, stále brzdí.

– BZZZ. –

Arkánum čtvrté

ČAS KONFRONTACE

111. PAN MRAVENEC

Na první cinknutí zvonku otevřel kulaťoučký chlapík.

„Vy jste pan Olivier Fourmis?“

„Osobně. Co si přejete?“

Méli?s zamával průkazkou s pruhy trikolory.

„Policie. Komisař Méli?s. Rád bych vám položil pár otázek. Můžu dál?“

Tento muž, profesí učitel, byl poslední „Mravenec“ vedený v telefonním seznamu.

Méli?s mu ukázal fotografie obětí a zeptal se ho, jestli je poznává.

„Ne,“ odpověděl překvapeně.

Komisař si vyslechl, co dělal v době spáchání vražd. Pan Olivier Fourmis neměl nouzi o svědky ani o alibi. Byl neustále buď ve škole, nebo doma obklopen rodinou. Máloco se prokazuje tak snadno.

To už se ostatně objevila i paní Mravencová, Hélene Fourmisová, v županu s tištěným vzorem s motýly. Vtom inspektora něco napadlo.

„Používáte insekticidy, pane Fourmisi?“

„Samozřejmě že ne. Už od dětství jsem měl co dělat s pitomci, kteří mi nadávali do špinavých mravenců. Takže jsem se stal s těmi tvorečky, které lidé bez přemýšlení rozdrtí podpatkem, nakonec solidární. V tomhle domě už se nenajde žádný prostředek proti hmyzu, zřejmě stejně jako lano u pana Oběšeného, pokud mi dobře rozumíte.“

V tu chvíli se odkudsi vynořila Ophélie Fourmisová a přitiskla se k otci. Holčička měla na nose posazené silné brýle školní premiantky.

„To je moje dcerka,“ řekl učitel. „Ta zase reagovala tím, že si do pokojíčku dala mraveniště. Miláčku, ukaž ho pánovi.“

Ophélie zavedla Méli?se k velkému akváriu podobnému tomu, co viděl u Laetitie Wellsové. Bylo plné mravenců a nahoře zakončené kuželovitou kupou větviček.

„Myslel jsem si, že prodávat mraveniště je zakázáno,“ podivil se komisař.

„Ale já si ho nekoupila,“ ohradila se dívenka. „Zašla jsem si pro ně do lesa. Stačí kopat dost hluboko a královna neuteče.“

Pan Olivier Fourmis byl na svou žabku velmi pyšný.

„Malá chce být bioložka, až bude velká.“

„Promiňte, nemám děti, tak ani nevím, že jsou dneska v módě mravenci ‚na hraní’.“

„To není hračka. Mravenci jsou v módě proto, že naše společnost žije čím dál víc jako oni. A když je bude mít dítě před očima, bude mít možná pocit, že lépe porozumí vlastnímu světu. To je všechno. Už jste někdy strávil pár minut pozorováním akvária plného mravenců, pane komisaři?“

„To ne. Obvykle jejich přítomnost nijak nevyhledávám…“

Jacques Méli?s přemýšlel, jestli sám všechny ty praštěné myrmekofily nějak nepřitahuje, anebo zda už skutečně netvoří velmi rozšířenou společenskou skupinu.

„Kdo je to?“ zeptala se Ophélie Fourmisová.

„Policejní komisař.“

„Co je to komisař?“

112. BITVA O OBLÁČEK

Vločky stratokumulu se zvolna rozstřikují.

Zpočátku včely Zlatého města nedokázaly rozpoznat, co to je, ty velké hlučné mouchy, které se z šedého mraku vyhrnuly.

Brzy nato Askoleinky pochopily.

To nejsou velké mouchy! To ne…

Jsou to brouci. A ne ledajací chrousti nebo chrobáci, ne, jsou to brouci nosorožíci.

Tito tlustí a hluční živočichové s rohy, pokrytí malými živými kanóny připravenými spustit palbu ze střílen, navozují dantovskou vizi.

Jak se jim jenom povedlo zkrotit ta tlustá hovada a přesvědčit je, aby s nimi bojovala? ihned napadlo včely.

Ale na další otázky nemají čas, vmžiku je zastíní dvě desítky nosorozíků. To už se na ně brouci vrhají a rezavé dělostřelkyně zahajují palbu.

Včelí formace ve tvaru písmene V v ten moment přechází do tvaru písmene W, a dokonce XYZ. Nastává všeobecný rozklad.

Moment překvapení účinkuje stoprocentně. Každý brouk má na sobě čtyři až pět dělostřelkyň, a ty včely hustě kropí dávkami kyseliny mravenčí.

Roj včel brzdí a pak se vzchopí. Askoleinky tasí žihadla.

Formace do tečkované linie vyšle rozkaz jedna Askoleinka. Snažte se zasáhnout jízdní zvířata!

Druhá linie létajících nosorozíků už není tak úspěšná. Včely se jim účinně vyhýbají, sestupují jim pod břicho, poté opět vyrážejí nahoru a jdou jim po krku, kam pak zarazí žihadlo až na doraz. Nyní se řítí k zemi v závratném pádu brouci i jejich neobratní vodiči.

Včely vysílají tanečně vyjádřený rozkaz:

Do útoku! Vpřed!

Nepřítele zasypává sprška askoleinských žihadel.

Včely jsou vybaveny bodcem ve tvaru harpuny. Pokud zůstane zaražený v mase oběti, včela si vytrhne jedovou žlázu, snaží se vyprostit a umírá. Na rozdíl od vrubounů se bodec na krunýři mravenců nedokáže udržet.

V následujících minutách několik nosorožíků padá, ale letící brouci se stahují do formace ve tvaru kosočtverce a vzdorují poslednímu trojúhelníku včelích zabijáků.

Geometrické tvary tvořené množstvím bojovnic se rozpadají. Mravenčí kosočtverec se mění v několik menších, hustších kosočtverců. Včelí trojúhelník se otevírá do prstence.

Bojuje se vertikálně na stovce patrech – bitevních polích. Je to jako šachová hra na stech paralelních šachovnicích.

S postupně se zkracující vzdáleností je podívaná čím dál pozoruhodnější. Velké válečné loďstvo vrubounovitých se blyští ve slunci. Včely využívají teplých proudů ke stoupání a vyrážejí na zteč poklidně plujících belokanských lodí. Jsou jako horda lodiček dorážejících na velké koráby.

Salvy šedesátiprocentní kyseliny mravenčí sviští jako raketomety tekutého ohně. Ze spálených křidel se kouří, zasažené včely se ještě pokoušejí využít svého bojového nadšení a vrážejí celým tělem do krunýřů vrubounů jako malé šípy.

Když se žihadla dostanou do přílišné blízkosti dělostřelkyň a těm se už na ně nepodaří zalícit, zlomí je hroty kusadel.

Je to nebezpečná hra. Nejčastěji žihadlo sklouzne a zabodne se do úst. Pak nastává smrt téměř okamžitě.

Ve vzduchu se vznáší pach spáleného medu.

Včelám došel jed. Jejich stříkačky už nemohou do nepřítele vpravit osudnou látku. Dělostřelkyním došla kyselina. Jejich tekuté ohňomety už nemají žádný operační účinek. Jejich poslední přestřelky staví proti sobě holá kusadla a suchá žihadla. A ať zvítězí ten nejrychlejší a nejpohotovější!

Nosorožíkům se občas podaří nabodnout včely na čelní roh. Jeden obzvlášť šikovný vruboun vymyslel technický zlepšovák – strčí do včel lící a pak si je omotá kolem rohu. Tímto způsobem už na svůj hrot napíchl jako na rožeň žluté plody s černými pruhy, čtyři nebohé askoleinské bojovnice.

Samička 103 si všimla včely potýkající se s 9. Pravou čelistí ji probodává zezadu. U hmyzu zakázaný úder neexistuje. Dokud je jedinec naživu, je všechno dovoleno.

Pak na svém nosorožíku nalétává 9 sama do včelího amalgámu v bojové formaci. Ostatní jí ihned předvádějí šik ježící se kopími. Jejich kupředu namířená žihadla by přiměla nejednu bojovnici couvnout, ale 9 na svém nosorožíku nabrala takovou rychlost, že ji nic nedokáže zastavit. Roh naráží do řady trnů. Amalgám se tříští.

103 vztyčená na dvou zadních nohách zasazuje rány kusadel proti žihadlům-vrtákům dvou ohlušujících včel. Její nosorožík však ztrácí výšku. Kolem čelního rohu má jako banderily zapíchané černé harpuny a dělá mu čím dál větší potíže udržet si letovou stabilitu.

Zvíře je vyčerpané. Opět ztrácí výšku. Odevšad mu crčí krev. Už letí těsně nad begoniemi.

Přistání 103 se rovná pohromě.

Včely se drží neustále nad ní, ale rychle je rozpráší družstvo pěších dělostřelkyň.

103 se nyní musí zabývat jinou, velmi důležitou věcí.

Nad vřavou bojovnic tančí včely v osmičkách a takto komentují souboje:

Potřebujeme čerstvé oddíly.

Z úlu vzlétají posily.

Nové letky jsou tvořeny mladými, zato nebojácnými, většinou dvacet až třicet dní starými včelami.

Během hodiny ztratily Belokanky dvanáct ze třiceti nosorožíku, jimiž disponovaly, a sto dvacet ze tří set dělostřelkyň zapojených do bitvy.

Na druhé straně zahynulo ze sedmi set Askoleinek, spěšně poslaných k malému obláčku, čtyři sta včel. Ty, co přežily, váhají. Co je lepší, bojovat až do konce, nebo se vrátit a bránit hnízdo? Volí druhou variantu.

Jakmile ke Zlatému úlu dorazí brouci a jejich belokanské dělostřelkyně, připadá jim podivně prázdný. V jejich čele je 9. Rezavé na prahu zavětřily past a váhají.

113. ENCYKLOPEDIE

SOLIDARITA

Solidarita se rodí z bolesti, a nikoli z radosti. Každý člověk má blíž k tomu, kdo byl při něm v těžkých chvílích, než k někomu, s kým prožil něco radostného.

Solidarita a spojenectví pramení z neštěstí, zatímco štěstí rozděluje. Proč? Protože při společném triumfu se vzhledem k vlastní zásluze každý cítí poškozený. Každý si představuje, že je jediným původcem společného úspěchu.

Kolik rodin se rozdělilo ve chvíli, kdy šlo o dědictví? Kolik existuje rockových skupin, jejichž členy stmeluje soudržnost pouze do prvního úspěchu? Kolik politických hnutí se rozpadlo, jakmile se jim podařilo získat moc?

Slovo „sympatie“ má ostatně etymologický původ ve slovese sun pathein, což znamená „spolutrpět“. Stejně tak „soucit“, pocházející z latinského spojení cum patior, což je rovněž „spolutrpět“.

Teprve když si člověk představí utrpení mučedníků své referenční skupiny, může na okamžik upustit od nesnesitelné individuality.

Soudržnost a síla skupiny tkví ve vzpomínce na společně prožitou kalvárii.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

114. V ÚLU

Bojovnice 9 slézá ze svého válečného oře a větří tykadly. Kolem přistávají její ostatní družky. Rychlá domluva.

Vytvořit formaci komanda nasazeného v extrémně nebezpečném terénu.

V sevřeném čtverci pronikají do nepřátelského úlu. Uvnitř už nebudou létající nosorožíci k žádnému užitku. Jejich velitelky jim dávají pár kousků kůry k přežvykování, aby vydrželi na prahu.

Belokanky mají pocit, že se dopouštějí zneuctění svatyně. Jiný tvor než včela do těch míst ještě nikdy nevstoupil. Hradby z vosku jako by mravencům připravovaly past. Samičky postupují kupředu nanejvýš opatrně.

Stěny bezvadných geometrických tvarů odrážejí sluneční světlo. V osvětlení několika filtrovaných paprsků se blyští med. Plástve vosku přikované propolisem, červenou pryskyřicí, již včely získávají z šupin pupenů kaštanovníku jedlého a vrby.

Ničeho se nedotýkejte! vysílá 9.

Příliš pozdě. Bojovnice, jež med láká a které ho chtějí ochutnat, do něj okamžitě zapadnou až po krk. Nelze je odtamtud vytáhnout, aniž by v tom pohyblivém písku neuvízl i ten, kdo jim chce pomoci.

Dělostřelkyně, jež si v zásobníku uchovaly ještě trochu kyseliny, postupují pozpátku, aby mohly rychle vystřelit na každého útočníka, který by se nečekaně objevil.

Ze všeho je cítit cukr a léčka.

Ničeho se nedotýkejte!

Mravenci nasávají pachy přítomných askoleinských dělnic a bojovnic, ukrytých ve voskových plástvích a připravených se na ně vrhnout, jakmile k tomu dostanou příkaz.

Křižačky se dostávají k šestiúhelníkové mříži, připomínající srdce jaderného reaktoru. Ovšem až na to, že místo uranových tyčí jsou v ní uložené budoucí obyvatelky Zlatého úlu. Je zde osm set buněk s vajíčky, tisíc dvě stě buněk s larvami, dva a půl tisíce buněk obsazených bílými kuklami. Centrální pásmo tvoří šest větších buněk. V nich se vykrmují larvy pohlavních princezen.

Tato architektura působí na mravence hlubokým dojmem. Je výrazem civilizace, jež dospěla k plnému rozkvětu. Nemá nic společného s anarchickými chodbičkami mravenčích měst, zbudovanými nazdařbůh a podle zákona nejmenší možné námahy. Copak jsou mravenci méně inteligentní nebo mají méně vybraný vkus než včely? To by si vzhledem k velikosti mozku včel, mnohem objemnějšího, než jaký mají mravenci, leckdo mohl myslet. Přesto biologický výzkum vedený královnou Chli-pu-ni prokázal, že inteligence není výhradně záležitostí objemu mozku. Mozkové buňky a výsada složitého nervového systému hmyzu jsou u mravenců mnohem významnější.

Belokanky stále ještě pochodují a objevují poklad – sál k prasknutí naplněný potravinami. Je tam deset kilo medu, to je dvacetinásobek váhy všech obyvatelek úlu. Rezavé diskutují a nervózně při tom gestikulují tykadly.

Dobrodružství je rozhodně příliš nebezpečné. Otáčejí se o sto osmdesát stupňů a směřují k východu.

Hrr na ty zbabělce! Bijme do nich, do vetřelkyň, dokud jsou uvězněné mezi našimi zdmi, vysílá jedna včela.

Šestiúhelníkové buňky chrlí ze všech stran včelí bojovnice.

Mravenci padají pod ranami otrávených žihadel. Těm, co se přilepí k zemi, ani není dopřána ta čest, že s nimi bude někdo zápasit.

Samičce č. 9 a hlavnímu jádru komanda se však podaří z úlu uniknout. Mravenci si sedají obkročmo na své válečné oře a vzlétají, pronásledováni rojem Askoleinek, vylučujících pachy vítězství.

Ale zatímco se Zlaté město uvnitř už chystá oslavovat úspěch, ozve se zlověstné zapraskání. Střecha Askoleinu se rozpadá a v úlu se náhle odevšad vynořují mravenci, stovky mravenců.

103 vypracovala dokonalou strategii. Zatímco včely pronásledovaly mravenčí válečné loďstvo, vyšplhala se na strom a posílala tisíce Belokanek ke zteči města, které jeho létající bojovnice opustily.

Pozor, ať všechno nerozbijete. Postarejte se, ať je jen minimum obětí. Raději vezměte jako rukojmí larvy pohlavních jedinců! vysílá 103 a zasypává sprškou střel osobní stráž královny Zaha-haer-sši.

Během několika vteřin už drží křižácké bojovnice pod krkem všechny pohlavní larvy. Město se vzdává. Poražený úl Askolein kapituluje.

Panovnici všechno došlo až teď. Vpád komanda byl jen manévrem k odvrácení pozornosti. Mravenci bez svých létajících jízdních zvířat mezitím prorazili střechu jejího hnízda, a otevřeli tak druhou frontu, mnohem nebezpečnější než tu první.

Tak byla vítězně svedena bitva o „Šedý obláček“, jež v kraji zaznamenala definitivní dobytí třetí dimenze mravenci.

A o co vám jde teď? zeptala se včelí královna. Všechny nás pobít?

Bojovnice 9 odpovídá, že takový úmysl rezaví nikdy neměli. Jejich jediným nepřítelem jsou Prsty. Jenom ony jsou cílem jejich křížové výpravy. Belokanští mravenci nemají proti včelám vůbec nic. Prostě jen potřebují jejich jed, aby mohli pobít Prsty.

Ty Prsty musí být hodně důležité, když si zaslouží takové úsilí, vysílá Zaha-haer-sša.

103 žádá také o přispění v podobě včelí legie. Vládkyně souhlasí. Nabízí elitní letku – Stráž květů. Ihned se spustí bzukot vydávaný třemi sty včel. 103 ho poznává. V belokanských řadách způsobily největší škody právě askoleinské bojovnice.

Účastnice křížového tažení Zlatý úl rovněž žádají o ubytování přes noc a o zásoby medu na cestu.

Proč Prsty tak zuřivě pronásledujete? zajímá se královna Askoleinu.

9 vysvětluje, že Prsty používají oheň. Představují tedy nebezpečí pro všechny druhy. Kdysi hmyzí druhy uzavřely úmluvu – unii proti uživatelům ohně. Přišel čas aplikovat tento pakt v praxi.

Vtom si 9 všimne, že z jedné buňky vylézá 23.

Cos tady dělala? chce vědět 9 a napřimuje tykadla.

Trochu jsem si to tu prohlédla a ještě jsem chtěla navštívit královskou síň, jakoby nic odpoví 23. Samičky se nemají nijak zvlášť v oblibě a je to jenom horší.

103 je od sebe odtrhla a hned se ptá, kam se poděla 24.

24 se ztratila v úlu během posledního útoku. Statečně se bila a honila se za jednou včelou, jíž pronásledovala. Ovšem teď jaksi pořádně neví, kde vlastně je. Všechny ty po sobě následující plástve jí orientaci nijak neusnadňují. Motýlí zámotek nicméně neupustila. Probíhá jednu buňku za druhou a doufá, že se jí do zítřejšího rána podaří najít zbytek bojovnic a připojit se k nim.

115. VE VLHKÉM TEPLE METRA

Jacques Méli?s se dusil v nacpaném vagónu. V zatáčce ho to hodilo na břicho nějaké ženy. „To nemůžete dávat pozor?“ ohradila se mírně drsným hlasem.

Nejdřív poznal melodičnost hlasu. A vzápětí nato přes závany špíny a potu rozluštil libé poselství parfému. Bergamot, vetiver, mandarinka, galoxid, santalové dřevo s přídavkem špetky pižma pyrenejského kozorožce. Parfém hlásal:

Jsem Laetitia Wellsová.

Byla to ona a upírala na něj svůj slézový pohled s divokými záblesky.

Opravdu si ho s nevolí upřeně měřila pohledem. Dveře se otevřely. Sedmadvacet osob vystoupilo, pětatřicet nastoupilo. Ve vagónu bylo ještě těsněji než předtím, každý vnímal dech toho druhého.

Pozorovala ho čím dál soustředěněji, jako když se kobra chystá zcela bez obalu sežrat sotva narozené mládě promyky, a on byl tak fascinovaný, že nedokázal odvrátit pohled.

Byla nevinná. Jednal příliš zbrkle. Kdysi si vyměnili názory. Dokonce si byli navzájem sympatičtí. Nabídla mu medovinu. On se jí svěřil se svým strachem z vlků a ona jemu se svým strachem z lidí. Jak litoval, že už jsou ty chvíle vzájemné blízkosti v nedohlednu a že za to může jen on. Vysvětlí jí to. A ona mu odpustí.

„Slečno Wellsová, moc rád bych vám řekl, jak mě to všechno…“

Využila zastávky k tomu, aby se protáhla mezi těly a zmizela.

Nervním krokem se pustila chodbami metra. Skoro běžela, aby se co nejrychleji dostala pryč z tohoto odpuzujícího místa. Měla pocit, jako by byla pod palbou obscénních pohledů. A aby toho nebylo málo, ještě jede stejnou trasou metra jako ona a ve stejném voze komisař Méli?s!

Ponuré chodby. Vlhké průchody. Labyrint osvětlený mdlými neony.

„Hej, panenko! Neprojdem se trochu?“

Blížily se k ní tři kriminálnické siluety. Tři holomci ve vinylových bundách, z nichž jeden ji už oslovil před třemi dny. Zrychlila krok, ale ti druzí ji pronásledovali, na podlaze se rozléhaly kroky okovaných podpatků jejich vysokých bot.

„My jsme sama? A neměli bysme chuť si drobátko popovídat?“

Prudce se zastavila a v panenkách slézových očí se jí zablýsklo, jako by říkala: Uhněte mi z cesty. Minule to fungovalo. Tentokrát to na ty idioty vůbec nezabralo.

„To patří vám, ty hezký oči?“ zeptal se vysoký vousáč.

„Ne, ty jsou pronajatý,“ konstatoval jeden z jeho kumpánů.

Řehot. Poplácání po zádech. Vousáč najednou vytáhl vystřelovací nůž.

Náhle ji úplně opustila obvyklá sebejistota, a protože se ocitla v roli oběti, ostatní zaujali pozice predátorů. Chtěla mazat pryč, ale ti tři darebáci jí společně zahradili cestu. Jeden z nich ji popadl za paži a zkroutil jí ji za zády.

Zasténala.

Chodba byla osvětlená a vůbec ne prázdná. Kolem jejich malého hloučku procházeli lidé, ale pokaždé sklopili hlavu, zrychlili krok a tvářili se, jako když netuší, o co tady kráčí. Bodnutí nožem člověk schytá raz dva…

Laetitia Wellsová propadala panice. Žádná z jejích obvyklých zbraní na ty hulváty nefungovala. I ten vousáč a holá lebka, i ten pořízek museli mít maminku, která na ně kdysi štrikovala modrou výbavičku a usmívala se při tom.

Predátorům se blýskalo v očích a lidé dál proudili chodbou, a když procházeli těsně kolem nich, viditelně přidávali do kroku.

„Co chcete? Peníze?“ vykoktala Laetitia.

„Tvý prachy si vezmem pozdějc. Momentálně nás zajímáš ty,“ posmíval se vyholenec.

Vousáč už jí naostřenou špičkou nože rozepínal jeden po druhém knoflíky na saku.

Vzpouzela se.

Vždyť to není možné. Jsou čtyři hodiny odpoledne. Někdo přece nakonec musí zareagovat a vyhlásit poplach!

Vousáč pískl, když objevil prsy.

„Trošinku malý, ale přesto roztomilý, nezdá se vám?“

„To je problém Asiatek. Všechny mají postavu jako holčičky. Nic, co by bylo pro pořádnýho chlapa tak akorát do ruky.“

Laetitia Wellsová se držela, aby neomdlela. Zmítal jí táchvat fobie z lidí. Zavadily o ni špinavé pracky mužů, dotýkaly se jí, snažily se jí ublížit. Měla tak hrozný strach, že by ani nedokázala zvracet. Dál tam stála, chycená do pasti, uvězněná, neschopná uniknout svým trýznitelům. Stěží zaslechla, jak někdo řekl: „Nechte toho, policie.“

Nůž přerušil své dílo.

Nějaký muž s namířeným revolverem se prokazoval průkazem s pruhy trikolory.

„Do hajzlu, policie. Dekujem se, hoši. A s tebou, ty děvko, si to vyřídíme jindy.“

Rozběhli se pryč.

„Stůjte!“ zavolal policista.

„To určitě,“ otočil se holohlavý. „Střel na nás a půjdeš k soudu.“

Jacques Méli?s sklonil hlaveň a oni zmizeli.

Laetitia Wellsová pozvolna získávala vládu nad svým dechem. Bylo po všem. Je zachráněná.

„Jak je? Nezacházeli s vámi příliš surově?“

Zavrtěla hlavou na znamení, že hodlá zapírat. Postupně zase přicházela k sobě. On ji zcela přirozeně objal a uklidňoval ji:

„Teď už bude všechno dobré.“

A ona se k němu také zcela přirozeně přitiskla. Ulevilo se jí. Nikdy by si nepomyslela, že bude jednou tak šťastná, protože se před ní náhle objeví komisař Méli?s.

Upřela na něj své slézové oči, v nichž se utišil oceán. Už žádný záblesk tygřice, jen vlnky jemně čeřené brízou.

Jacques Méli?s posbíral knoflíky od jejího saka.

„Předpokládám, že vám musím poděkovat,“ pravila.

„To nestojí za to. Jenom opakuju, že bych si s vámi prostě rád popovídal.“

„A o čem?“

„O těch záležitostech s chemiky, které nám oběma dělají starosti. Zachoval jsem se jako pitomec. Potřebuji vaši pomoc. Vždycky jsem potřeboval vaši pomoc…“

Zaváhala. Ale jak ho vzhledem k okolnostem nepozvat k sobě na další žejdlík medoviny?

116. ENCYKLOPEDIE

CIVILIZAČNÍ ŠOK

Papež Urban II. vyhlásil v roce 1096 první křížovou výpravu, jež měla za cíl osvobození Jeruzaléma. Zúčastnili se jí odhodlaní poutníci, ovšem bez nejmenší vojenské zkušenosti. V jejich čele stáli Gautier Sans Avoir a Petr Poustevník. Křižáci postupovali vpřed směrem na východ, aniž vůbec tušili, kterou zemí právě procházejí. Jelikož už jim nezbývalo nic k jídlu, drancovali cestou, co se dalo, a způsobili tak na Západě mnohem víc škod než v Orientu. Vyhladovělí poutníci dokonce propadli kanibalismu. Tito „představitelé pravé víry“ se rychle proměnili v houf divokých a nebezpečných trhanů a vagabundů. Maďarského krále, ačkoli byl sám křesťan, škody způsobené těmito bosáky popudily, a tak se rozhodl je povraždit, aby před jejich pleněním ochránil venkovské obyvatelstvo. Nemnohé přeživší, jimž se podařilo dostat na turecký břeh, předcházela tak strašlivá pověst barbarů, napůl lidí a napůl zvířat, že domorodé obyvatelstvo v Nice je bez nejmenšího zaváhání dorazilo.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

117. V BEL-O-KANU

V Bel-o-kanu přistávají mušky poselkyně. Všechny přinášejí stejné zprávy. Křižačky přemohly jeden Prst díky včelímu jedu. Poté zaútočily na askoleinský úl a dobyly ho. Kudy projdou, tam jim nic neodolá.

Celé Město jásá.

Královna Chli-pu-ni má nesmírnou radost. Vždycky věděla, že jsou Prsty zranitelné. Teď už na to existuje důkaz. Směrem k mrtvole své matky vysílá na vrcholu vzrušení feromon tohoto znění:

Lze je zabít, lze je porazit. Nejsou nám nadřazeni.

Několik pater pod Zakázaným městem se v tajné místnosti, ještě těsnější než jejich bývalé doupě nad stájemi mšic, scházejí vzbouřenky stranící Prstům.

Pokud naše formace opravdu dokázaly zabít Prst, pak jen proto, že Prsty nejsou bohové, konstatovala jedna nedeistka.

Jsou to naši bohové, usilovně jí oponuje jedna deistka. Podle ní si křižačky myslely, že dostaly Prst, ale ve skutečnosti zaútočily na jiného oblého a růžového živočicha. Horlivě opakuje stále dokola:

Prsty jsou naši bohové.

Avšak poprvé se do mysli některých vzbouřenek mezi deistkami vkrádá pochybnost. A dopouštějí se chyby tím, že to přímo řeknou mechanickému proroku, pověstnému „Doktoru Livingstonovi“.

118. BOŽSKÝ HNĚV

Bůh Nicolas vybuchl.

Co to má znamenat, tihle mravenci, kteří si dovolují odporovat? Nevěrci, neznabozi, rouhači! Ty bezbožníky je třeba srazit na kolena!

Ví, že pokud se neprojeví jako strašlivý, mstivý bůh, jeho vláda nebude mít dlouhého trvání.

Zmocňuje se klávesnice počítače a překládá svá slova do feromonů:

Jsme bohové.

Můžeme všechno.

Náš svět je vyšší.

Jsme neporazitelní.

Nikdo nemůže zpochybnit naši vládu.

Proti nám jste jen nedospělé larvy.

Ničemu na světě nerozumíte.

Uctívejte nás a živte nás.

Prsty mohou všechno, protože Prsty jsou bohové.

Prsty mohou všechno, protože Prsty jsou veliké.

Prsty mohou všechno, protože Prsty jsou mocné.

To je prav…

„Co tady děláš, Nicolasi?“

Rychle vypíná přístroj.

„Mami, ty nespíš?“

„Probudil mě klapot kláves. Mám tak lehké spaní, že občas vlastně ani nevím, kdy spím, kdy sním a kdy žiju ve skutečné realitě.“

„Teď právě se ti něco zdá, mami. Jdi si zase lehnout!“

Mile ji doprovodil až do postele.

Lucie Wellsová zamumlala: „Co jsi dělal u počítače, Nicolasi?“ Ale spánek ji přemohl dřív, než otázku stačila zopakovat. Zdálo se jí o jejím synovi, jak používá Rosettskou desku, aby lépe pochopil fungování mravenčí civilizace.

Nicolase zase napadlo, že jí krásně unikl. Do budoucna se bude muset mít víc na pozoru.

119. SDÍLENÉ NÁZORY

Mezi křovinami šalvěje a majoránky, mateřídoušky a jetele růžáku se táhne dlouhá tmavá kolona. V čele první protiprstové křížové výpravy v historii mravenců vede vojsko bojovnice 103, protože je jediná, kdo zná cestu vedoucí k okraji světa a dál do země Prstů.

Počkejte na mě! Počkejte na mě!

Těsně po probuzení se 24 vyptávala kolem sebe a právě mouchy jí nakonec ukázaly, kudy se dát, aby dohnala karavanu.

Připojuje se k 103 pochodující vpředu.

Snad jsi cestou neztratila kokon?

24 se cítí dotčená. Možná má sklony působit jako popleta, ale ví, jak důležitý úkol jí byl svěřen. Mise Rtuť je nade vším. 103 se uklidnila a navrhuje jí, aby stále zůstávala po jejím boku. Tak se nebezpečí, že se ztratí, ještě sníží. 24 souhlasí a kráčí v jejích stopách.

Hned za ní pochoduje 9 a za doprovodu cvrkotu skupiny krtonožek začíná notovat válečnou píseň, která má stimulovat oddíly.

Smrt Prstům, bojovnice, smrt Prstům!

Jestli je nezabiješ, rozdrtí tě.

Požárem zničí mraveniště

a vyvraždí chůvy.

Prsty nejsou jako my.

Všichni jsou to měkoty,

Žijí bez očí a jsou úskoční.

Smrt Prstům, bojovnice, smrt Prstům.

Zítra zkape i ten poslední.

Výlohy spojené s křížovým tažením prozatím zajišťují spíš okolní živočichové. Procesí jako celek denně zkonzumuje v průměru čtyři kila hmyzího masa.

Nepočítaje v to rezavými vypleněná hnízda.

Vesnice varované před blížícím se křižáckým vojskem se raději k mravencům samy přidávají, než by dopustily plenění. Proto se oddíly neustále rozrůstají.

Když bojovnice opouštěly Askolein, bylo jich jen dva tisíce tři sta. Nyní jsou jich už dva tisíce šest set, tvořící různorodou masu, v níž převažují mravenčí samičky všech velikostí a všech barev. I vzdušná flotila byla obnovena. Nyní má sílu dvaatřiceti létajících nosorožíků, k nimž se přidalo tři sta bojovnic včelí legie, plus sedmdesátičlenná rodina much, jež poletují zcela nedisciplinovaně sem a tam. Křížová výprava tedy znovu čítá téměř tři tisíce jedinců.

V poledne si udělají zastávku, protože vedro se stává nesnesitelným.

Všichni zalézají na dobu improvizované siesty do úkrytu mezi kořeny zastíněné velkým dubem. 103 toho využívá k provedení zkušebního letu. Požádala jednu včelu, aby ji nesla na hřbetě.

Pokus je u konce, sotva začal. Včela se ukazuje jako nevhodné jízdní zvíře kvůli přemíře produkovaných vibrací. Za těchto podmínek nelze přesně zaměřit výstřel kyseliny. Nedá se svítit. Včelí letka poletí bez vodičů.

V jednom zákoutí se koná propagační mítink, který svolala 23. Tentokrát se jí podařilo shromáždit mnohem víc posluchačů než na předcházející schůzi.

Prsty jsou naši bohové!

Přítomní deistický slogan sborem opakují. Mravenčí samičky jsou nadšené, že mohou současně vylučovat týž feromon.

Jenomže co tohle křížové tažení?

To není křížové tažení, ale výprava za setkáním s našimi pány.

O kus dál vede 9 kampaň zcela jiného druhu.

Vypráví stovkám bojovnic, jež se kolem ní shromáždily, hrůzostrašné příběhy o Prstech, schopných během několika vteřin unést celé město. Když to ostatní slyší, všechny se chvějí strachy.

Ještě o něco dál se nachází 103, avšak nevysílá. Přijímá. Přesněji řečeno shromažduje vše, co jí o Prstech vyprávěly cizí druhy, aby tak zkompletovala svůj zoologický feromon.

Jedna moucha jí referuje o zážitku z pronásledování deseti Prstů, které se ji snažily rozplácnout.

Nějaká včela zase líčí, jak uvízla v průhledném poháru a jak ji Prsty zvenku posměšně pozorovaly.

Jeden chroust ji ujišťuje, že narazil do měkkého růžového živočicha. Možná to byl Prst.

Cvrček tvrdí, že ho zavřeli do klece, krmili salátem a poté vypustili. Jeho žalářníci byli určitě Prsty, jelikož potravu mu přinášely růžové koule.

Od červených mravenců se dozvídá, že bodli jed do růžové hmoty, a ta hned nato zmizela.

103 tato svědectví pečlivě a se všemi detaily zaznamenává do svého zoologického feromonu týkajícího se Prstů.

Pak teplota klesne na snesitelnou míru a mravenci se opět vydávají na cestu.

Křížové tažení postupuje, postupuje stále vpřed.

120. PLÁN BITVY

Laetitia spěchala, aby ze sebe co nejrychleji smyla nečistoty z metra. Zeptala se Méli?se, zda by se mezitím, než se vykoupe, nechtěl v obýváku dívat na televizi.

Komisař se pohodlně usadil na pohovce a zapnul přijímač, zatímco Laetitia se ve vodě opět stávala rybou.

Předběžná dohoda během krátkého zadržení dechu.

Pomyslela si, že ačkoli má spoustu důvodů Méli?se nesnášet, má jich na druhou stranu stejně tolik, aby mu mohla být vděčná, že v pravou chvíli zasáhl. Počítadlo je vynulováno.

Méli?s v salonu sledoval svůj nejoblíbenější pořad se šťastným úsměvem dítěte, které má u sebe nejmilejší hračku.

„Tak co, paní Ramirezová, uhádla jste?“

„Totiž… Čtyři trojúhelníky pomocí šesti zápalek, to je úplně jasné, ale šest trojúhelníků s šesti sirkami, to nějak nechápu.“

„Můžete být spokojená. Chytáky pro chytré hlavy by po vás klidně mohly chtít, abyste z osmasedmdesáti zápalek postavila Eiffelovku…“ (Smích a potlesk) „…Ale náš pořad po vás nechce nic víc, než abyste prostě jen z šesti malých zápalek vytvořila šest trojúhelníčků.“

„Vezmu si žolíka.“

„Výborně. Na pomoc vám přichází další nápověda: ‚Je to jako kapka inkoustu, která padá do sklenice vody’.“

Vtom už se objevila Laetitia ve svém obvyklém županu a s ručníkem omotaným kolem hlavy jako turban. Méli?s vypnul televizor.

„Chtěla jsem vám poděkovat za to, jak jste zakročil. Aspoň vidíte, Méli?si, že jsem měla pravdu. Náš největší predátorje člověk. Můj strach je jeden z nejlogičtějších.“

„Hlavně nic nepřehánějme. Šlo jen o darebáky malého formátu.“

„V mém případě by to vyšlo nastejno, ať už by to byli obyčejní flákači, nebo zabijáci. Lidé jsou horší než vlci. Nedokážou ovládat primitivní pudy.“

Jacques Méli?s neodpověděl a vstal, aby si prohlédl terárium s mravenci, jež nyní mladá žena umístila pěkně na očích, přímo uprostřed obývací místnosti.

Přiložil jeden prst na sklo, ale mravenci mu nevěnovali žádnou pozornost. Pro ně to byl jenom stín.

„Už jsou zase čilí jako dřív?“ zeptal se.

„Ano. Díky vašemu ,zásahu’ jich devět desetin pochcípalo, ale královna mohla přežít. Dělnice kolem ní ze svých těl utvořily kryt, a tak ji ochránily.“

„Opravdu mají podivné způsoby chování. Lidské ne, to ne, ale podivné…“

„Každopádně kdyby mezitím nedošlo k další vraždě chemika, tak bych ve vašich žalářích dřepěla dodnes a bylo by po všech.“

„Ne, v každém případě by vás pustili. Expertiza soudního lékaře prokázala, že zranění bratrů Saltových a těch dalších nemohli způsobit vaši mravenci. Mají příliš krátká kusadla. Opakuji vám ještě jednou, jednal jsem příliš zbrkle a pitomě.“

Nyní už měla vlasy suché. Šla si obléknout šaty z bílého hedvábí, vykládané kousky nefritu.

Když se vracela se džbánkem medoviny, neodpustila si poznámku:

„Teď, když vyšetřující soudce nařídil mé propuštění na svobodu, je snadné tvrdit, že jste už uznal moji nevinu.“

„Přece jen jsem měl několik závažných domněnek. Nemůžete popírat fakta. Opravdu mi vlezli až do postele. Opravdu zabili moji kočku Marii-Charlotte. Viděl jsem je, na vlastní oči. Bratry Saltovy, Caroline Nogardovou, Maximiliena MacHariouse ani Oderginovy nebo Miguela Cygneriaze nezabili vaši mravenci, ale přesto to byli mravenci. Laetitie, opakuji vám, stále jsem potřeboval vaši pomoc. Podělme se vzájemně o své myšlenky.“ (Jeho hlas zněl naléhavě.) „Ta záhada vás silně zaujala stejně jako mě. Pracujme na ní společně, stranou vší právnické mašinérie. Nevím, kdo je krysař z Hammeln, ale je to génius. Potřebujeme se mu postavit. Sám bych to nikdy nedokázal, ale s vámi a vašimi znalostmi o mravencích a lidech…“

Zapálila si dlouhou cigaretu nasazenou do špičky. Přemýšlela. On pokračoval ve své obhajovací řeči.

„Laetitie, nejsem hrdina z detektivního románu, jsem normální chlap. Tím pádem se mi může stát, že se občas spletu, že pohnojím nějaké vyšetřování a nechám zavřít nevinné. Vím, že to byl vážný přehmat. Lituju toho a chci to napravit.“

Vyfoukla mu kotouč dýmu do tváře. Tolik ho ta chyba mrzela, až jí začal připadat dojemný.

„Výborně. Souhlasím, budu s vámi pracovat. Ale pod jednou podmínkou.“

„Cokoli si budete přát.“

„Jakmile najdeme viníka nebo viníky, ponecháte mi exkluzivitu zveřejnění výsledků vyšetřování.“

„Žádný problém.“

Podal jí ruku.

Než uchopila jeho dlaň, na okamžik zaváhala.

„Vždycky příliš rychle odpouštím. Tohle je určitě ta největší hloupost, jakou jsem v životě udělala.“

Dali se do toho hned na místě. Jacques Méli?s ukázal Laetitii všechny složky spisu – fotografie mrtvol, pitevní zprávy, soubor shrnující minulost každé z obětí, rentgenové snímky vnitřních zranění, poznámky o rojích much.

Laetitia mu z vlastních kompilací neprozradila nic, ale ochotně uznala, že všechno se jakoby sbíhalo k pojmu „mravenci“. Mravenci jsou zbraň a mravenci jsou činitel. Zbývalo však zjistit to hlavní – kdo jimi manipuluje a jakým způsobem.

Prostudovali si seznam obsahující výčet teroristických ekologických hnutí a fanatických přátel zvířat, toužících osvobodit všechny tvory žijící v zoologických zahradách a všechny ptáky nebo hmyz uvězněné v klecích. Laetitia potřásla hlavou.

„Víte, Méli?si, i když se zdá, že všechno mluví proti nim, já prostě nevěřím tomu, že by byli mravenci schopní zabít výrobce insekticidů.“

„A proč?“

„Na to jsou příliš inteligentní. Praktikování zákona odplaty je lidský nápad. Pomsta je lidský výmysl. Právě těm malým tvorečkům propůjčujeme vlastní city. Proč by měli napadat lidi, když mravencům stačí počkat si, až se zničí sami, mezi sebou navzájem!“

Jacques Méli?s se nad tou úvahou na okamžik zamyslel.

„Ať jsou to mravenci, krysař nebo člověk, který hledá způsob, jak se vydávat za mravence, přece jenom stojí za to hledat jednoho nebo více viníků, ne? I kdyby jen kvůli zproštění viny vašich malých přátel.“

„Souhlasím.“

Zírali na všechny díly skládačky, rozložené po velkém stole v salonu. Oba byli přesvědčeni, že disponují dostatečným množstvím prvků, aby vynesli na světlo logiku, která je navzájem spojovala.

Laetitia náhle vyskočila.

„Neztrácejme čas. Vlastně nám jde hlavně o to, abychom odhalili vraha. Dostala jsem nápad, jak bychom to mohli dokázat. Úplně prostý nápad. Tak poslouchejte přece!“

121. ENCYKLOPEDIE

CIVILIZAČNÍ ŠOK

Do čela druhé křížové výpravy za osvobození Jeruzaléma a Svatého hrobu se postavil Godefroy de Bouillon. Tentokrát doprovázelo sto tisíc poutníků čtyři tisíce pět set rytířů uvyklých válečným útrapám. Většinou to byli mladí muži ze šlechtických rodin, nejmladší ze sourozenců, kteří neměli vzhledem k prvorozenskému právu nárok na léno. Tito urození vyděděnci doufali, že jménem náboženství dobudou cizí hrady a konečně budou vlastnit půdu.

Což udělali. Pokaždé, když se zmocnili nějakého hradu, zanechali tažení a usadili se v něm. Často se bili mezi sebou navzájem kvůli vlastnictví půdy poraženého města. Například princ Bohémond de Tarente se rozhodl ukrást Antiochii na vlastní pěst. Křižáci někdy museli bojovat s vlastními lidmi, aby je přiměli zůstat v tažení. Paradoxem bylo, že kvůli snadnějšímu dosažení cíle uzavírala západní šlechta spojenectví s východními emíry, aby porazila své druhy v boji. Ti se ostatně zase neváhali spojovat s jinými emíry, aby pro změnu zlikvidovali oni je. Nastal okamžik, kdy už nikdo pořádně nevěděl, kdo s kým bojuje ani proti komu nebo proč. Mnozí dokonce zapomněli, co bylo původním cílem křížové výpravy.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

122. V HORÁCH

V dálce se rýsovaly temné obrysy kopců a pak i hor. Domorodí šedí mravenci pojmenovali první horský vrchol „Rašelinová hora“, podle suché rašeliny, jež se na něm jemně kadeří. Není příliš obtížné ho překonat.

Křižačky objevily úzké, ale hluboko zaříznuté sedlo, jímž se dalo projít. Nad nimi se tyčily vysoké stěny z bílého, šedého a posléze bezového kamene, vystavující na odiv vrstvy minulosti. V kameni bez věku se otiskly stopy fosilií ve tvaru spirály nebo kornoutku.

Po soutěskách následují kaňony. Každá rozsedlina představuje pro mravenčí bojovnice smrtelně nebezpečnou strž, kde není radno se smeknout.

Chlad je v tomto průvodu těžko snesitelný a konvoj spěchá, aby byl odtamtud co nejdřív venku. Mravencům, kteří si stěžují na zimu, dávají dobrotivé včely trochu medu na vzpružení.

103 si dělá starosti. Nevzpomíná si, že by někdy zlézala takový horský blok. No co, možná se příliš odchýlili na sever, ale stačí si to namířit směrem k vycházejícímu slunci, a dojdou k okraji světa. Ano, nezbývá než pokračovat přímo rovně.

Zpustošená skála jim může nabídnout jen lišejníky žluté jako saláty. Hlavně je tam mech, zkrutek vláhojevný, pojmenovaný tak proto, že se mu při zvlhnutí vzduchu pokaždé zkroutí tobolky.

Konečně údolí bergamotových stromů. Funkce si vytváří orgán, proto čím víc pochodují pod širým nebem, tím víc se křižačkám zlepšují vizuální schopnosti. Čím dál líp snášejí světlo, nevyhledávají už stinná pásma a dokážou rozlišovat rozdílnosti krajiny vzdálené přes třicet kroků od faset jejich složených očí.

To však nezabrání vyzvědačkám, aby nepadly do pasti svižníků. Tito malí brouci si v půdě vyhrabávají podzemní komůrky s poklopem nahoře. Jakmile zaregistrují nějaké zachvění, vynoří se a chňapnou po kolemjdoucích.

Poté karavana naráží na zátaras z kopřiv. Pro mravence to je totéž, jako kdyby se před nimi náhle tyčila zeď z obřích ostnatých drátů, do nichž se jim hned zachytí nohy.

Bez přílišných škod se jim daří projít. Opravdová překážka je však čeká o kus dál – puklina a hned za ní vodopád. Nevědí, jak současně překonat propast a tekutou hradbu. Včely učinily pokus a zřítily se do padajících vod.

Voda strhává dolů všechno, co létá, tvrdí mouchy.

O to hůř, že zběsilá vodní opona je ledová.

Svírajíc stále motýlí zámotek, 24 postupuje kupředu. Možná přichází s nějakým návrhem. Jednou, když zabloudila v lesích na západě – je šílené, co zajímavých věcí lze objevit, když se jeden zatoulá a hledá cestu zpátky –, viděla, jak přes stružku, stékající ze skály, přechází termit a pomáhá si při tom kouskem dřeva. Termit dřevo zasunul zpředu do vodopádu a pak ho provrtal zevnitř.

Mravenci se hned chystají najít tlustou větev nebo něco podobného. Objevují silný rákos. Vytvoří si dokonalý pohyblivý tunel. Pomocí nohou tedy rákos zdvihají a nechávají ho pomalu sklouznout tak, aby prorazil stěnu kaskády. Při tomto manévru se samozřejmě několik dělnic utopí, ale vodní rostlina postupuje nezadržitelně vpřed a naráží jen na malý odpor.

Tehdy přichází řada na krtonožky. Ty se obětují a hlodají uvnitř tak dlouho, dokud se jim nepodaří vytvořit nepromokavý válec, jenž bojovnicím umožní přejít přes úžlabinu i hydraulickou bariéru.

Pro nosorožíky je to obtížná zkouška, jelikož se jim v tunelu každou chvíli zaklíní krovky, ale díky tomu, že je neustále zezadu postrkují, nakonec také všichni projdou na druhou stranu.

123. PŘÍŠTÍ ČTVRTEK

Výňatek z Nedělní ozvěny.

Titulek: VÝZNAČNÝ HOST.

Příští čtvrtek představí v konferenčním sále hotelu Beau Rivage profesor Takagumi z jokohamské univerzity svůj nový prostředek proti hmyzu. Japonský vědec prohlásil, že přišel na to, jak zastavit invaze mravenců pomocí nové toxické látky. Profesor Takagumi pohovoří o svých pracích sám. Do termínu vystoupení bude ubytován v hotelu Beau Rivage, kde také proběhnou jednání s jeho francouzskými kolegy.

124. JESKYNĚ

Po tunelu následuje jeskyně. Křižáci však nepadli do slepé uličky. Sluj přechází v dlouhou kamenitou galerii, v níž normálně proudí čerstvý vzduch.

A křížové tažení postupuje, postupuje stále vpřed.

Mravenci obcházejí mohutné kusy vápence, stalagmity. Ti, co pochodují po stropě, překračují stalaktity. Občas se stalagmity a stalaktity setkají a splynou ve vysokých sloupech. Pak je těžké rozlišit spodek od vrchu…

V jeskyni se to hemží specifickou faunou. Jsou tam opravdové živé fosilie. Většina je slepá a stižená ztrátou kožního barviva. Bílé sviňky spěšně prchají, stonožky se vlečou, chvostoskoci nervně skáčou. V kalužích plavou průsvitní blešivci s tykadly delšími než vlastní tělo.

V jedné dutině odhalila 103 skupinu smrdutých jeskynních štěnic, jak se oddávají obvyklým orgiím se svým pohlavím, jež má na konci perforační hrot. Belokanka jich několik zabije.

Jedna mravenčí samička právě ochutnala štěnici upečenou kyselinou 103. Hlásí, že tohle maso je lepší teplé a pražené než studené a syrové.

Vida, říká si, v lázních z kyseliny by se dalo pražit maso.

Tímto způsobem se často podaří uskutečnit nějaký gastronomický objev. Náhodou.

125. ENCYKLOPEDIE

VŠEŽRAVCI

Pány Země mohou být jen všežravci. Podmínkou sine qua non k tomu, aby se mohl určitý živočišný druh rozšiřovat v prostoru a čase, je schopnost absorbovat nejrozmanitější potraviny. Na důkaz potvrzení svého postavení pána zeměkoule musí být jedinec schopen pozřít potraviny všeho druhu, jež pocházejí ze Země.

Existence živočišného druhu závislého na jediném zdroji potravy je vážně ohrožena ve chvíli, kdy tento zdroj zanikne. Kolik druhů ptáků vyhynulo prostě jen proto, že se živili jedním druhem hmyzu, který však nemohli následovat, když se stal nedostupným? Stejně tak neschopní cestovat či přežít v odlesněných pásmech jsou vačnatci, kteří se živili pouze eukalyptovými listy.

Lidé, ale i mravenci, švábi, prasata a krysy to pochopili. Těchto pět druhů má rádo, konzumuje a tráví prakticky všechny potraviny, a dokonce i všechny potravinové zbytky. Těchto pět druhů tedy může aspirovat na titul živočich pán světa. Další společný bod: všech pět druhů svůj kus žvance neustále obměňuje, aby se co nejlépe přizpůsobilo okolnímu prostředí. Všechny jsou tedy nuceny provádět testy dřív, než se dotknou každé nové potraviny, aby se vyhnuly epidemiím a otravám.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

126. NÁVNADA

Když se ta kratičká zpráva v Nedělní ozvěně objevila, už měli Laetitia Wellsová a Jacques Méli?s v hotelu Beau Rivage rezervovaný pokoj na jméno profesora Takagumiho. Díky několika uváženě rozdaným tuzérům získali možnost postavit iluzivní stěnu a nainstalovat tam velmi sofistikovanou kontrolní aparaturu.

Kolem dokola místnosti pak umístili videokamery, jež měly uvést do chodu poplašné zařízení, citlivé na sebemenší pohyb vzduchu. Nakonec uložili do postele mužskou figurínu s japonskými rysy.

Pak zaujali místo na číhané.

„Vsadím se s vámi, že přijdou mravenci!“ prohodil komisař Méli?s.

„Tak dobře. Já se s vámi vsázím, že to bude lidská bytost.“

Nezbývalo jim než si počkat, aby viděli, jaká rybka se chytí na háček.

127. PRŮZKUMNÝ LET

Daleko vpředu zazářil nepatrný jas.

Vzduch je o něco teplejší. Křižačky zrychlují krok. V dlouhém zástupu opouštějí temný chlad jeskyně s vidinou sluncem ozářené cesty nad srázem.

Ve světle poletují vážky. Kde jsou vážky, tam je řeka. Křížová výprava se blíží k cíli, to je jisté.

103 si vybrala nejkrásnějšího nosorožíka, toho, jehož nazývají „Velký roh“, protože právě on má nejdelší nosní výčnělek. Drápy se zachytila jeho chitinu a prosí ho, aby vzlétl na průzkumný let. Po ní nasedá i dvanáct rytířek dělostřelkyň, aby zajistilo ochranu v případě nevítaného setkání s nějakým ptákem.

Společně se nechávají vynést větrem a pak padají střemhlav k veletoku, osvícenému záblesky světla.

Klouzání mezi vrstvami vzduchu.

Všech dvanáct dokonale synchronizovaných létajících brouků zabodne konec křídla do imaginární osy a zatáčí doleva.

Je to tak rychlý manévr, že odstředivá síla přitiskne 103 k jejímu oři.

Čistota vzduchu ji opájí.

V azurových nebeských výškách všechno vypadá tak čiré, průzračné. Ten tam je mnohonásobný nápor pachů nutící hmyz k neustálé obezřetnosti. Nezůstalo nic než průzračná vůně průzračného vzduchu.

Dvanáct vrubounů zpomaluje tlukot křídel. Plachtí v naprostém tichu.

Dole se koná přehlídka tvarů a barev.

Letka klesá přímo k zemi. Nádherné válečné koráby vklouznou mezi smuteční vrby a olše.

103 se na „Velkém rohu“ cítí dobře. Čím víc času tráví vedle vrubounů nosorožíků, tím lépe seje naučila od sebe rozeznávat. Její jízdní zvíře se vyznačuje nejenom nejvyšším a nejšpičatějším rohem z celé letky, ale také nejsvalnatějšíma nohama a nejdelšími křídly. „Velký roh“ má i jinou přednost – jako jediný se zamýšlel nad tím, jak létat, aby umožnil dělostřelkyním lépe nastavit střelbu. Také se dokáže otočit o sto osmdesát stupňů, když ho pronásleduje nějaký létající dravec.

Pomocí jednoduchých vůní se ho 103 ptá, zda se vrubounům cesta líbí. „Velký roh“ odpovídá, že průchod jeskyní byl hodně namáhavý. Je těžké být zavřený v temné chodbě. Velcí brouci potřebují prostor. Navíc stejně jako všichni jeho druzi i on náhodou zaregistroval, že se hovoří o „bozích“. Bohové, to má být jiný název pro Prsty?

103 reaguje vyhýbavě. Nemají zapotřebí, aby žoldnéřské druhy zachvátila nemoc duševních stavů. Jinak by se mohl rozhořet spor a bylo by po křížové výpravě ještě dřív, než by se dostala k okraji světa.

„Velký roh“ upozorňuje na pásmo rašeliny. Právě v rašelině se rádi schovávají vrubouni z jihu. Někteří dělají opravdu nevídané věci. Všichni brouci mají nějakou svou zvláštnost, žádné druhy si nejsou navzájem podobné. Tihle Jižané by se mohli křížovému tažení také hodit. Proč by je neměli zkusit naverbovat? 103 souhlasí. Každá pomoc je vítaná.

Letí dál.

Kolem řeky to voní bolehlavem, tužebníkem jilmovým a pomněnkami bahenními. Pod nimi se rozprostírá koberec bílých, růžových a žlutých leknínů jako sprška nedbale rozhozených různobarevných konfet.

Letka krouží nad velkou řekou. Na půl cesty mezi oběma břehy se z vody noří ostrůvek s velkým stromem uprostřed.

Rytířky proletí nad zčeřenou hladinou veletoku. Nosorožíci škrtli nohama o zvlněnou vodní plochu.

Ale 103 stále nikde nevidí proslulý přístav Satei, jenž vlastně tvoří podzemní chodbu, umožňující podejít řeku spodem. Křižačky se musely vychýlit z vytyčené trasy, a to o dost velký kus cesty. Potrvá jim zřejmě dost dlouho, než tam dojdou.

Létající průzkumnice se vracejí a oznamují, že všechno se vyvíjí dobře a že je třeba pokračovat kupředu.

Jako proud tekoucí melasy sestupuje vojsko z útesu, mravenčí samičky pomocí lepicích polštářků na nohou, nosorožíci pomalým letem s mohutným třepetáním křídel, vosy střemhlav dolů a mouchy s rámusem.

Dole se rozkládá pláž s jemným béžový pískem s třpytícími se dunami, na nichž se plazí pár roztroušených rostlin, dlouhých, oddenkatých travin, hlavně psinečků s výtrusy hub. Pro mravence samá dobrota!

103 říká, že pokud se chtějí dostat k sateiskému přístavu, musejí jít podél břehu směrem na jih. Karavana se dává do pohybu.

„Velký roh“ se spolu s ostatními nosorožíky vzdaluje od hlavní části oddílů. Musí splnit nějaký úkol, tvrdí, k ostatním se připojí později.

Při postupu vpřed průzkumnice objevují bílé chuchvalce, pěkně vonící hlemýžděm. Už mají dost pobřežních travin a ta vajíčka vypadají velmi pěkně. 9 je varuje. Dřív než cokoli vezmou do úst, musí se zkontrolovat, zda potravina není jedovatá. Některé bojovnice ji poslechnou, jiné se jimi hned nacpou.

Nenapravitelná chyba! Nebyla to vajíčka, ale šnečí chrchle. A navíc ještě šnečí chrchle nakažené motolicí!

128. ENCYKLOPEDIE

ZOMBIE

Cyklus jaterní motolice (Fasciola hepatica) představuje jistě jednu z největších záhad přírody. Tento živočich by si zasloužil román. Jak jeho jméno naznačuje, jde o parazita, jemuž se daří v játrech ovcí. Motolice se živí krví a jaterními buňkami, roste a pak klade vajíčka. Ale z vajíček motolice se v ovčích játrech nemohou vylíhnout noví jedinci. Čeká je hotová okružní cesta.

Vajíčka opouštějí tělo svého hostitele společně s jeho exkrementy. Ocitnou se ve vnějším studeném a suchém světě. Po období zrání se z vajíček vylíhnou drobounké larvy. Ty sežere nový hostitel – hlemýžď. V těle hlemýždě se larva motolice rozmnoží a poté bude vyvržena v hlenech, jež v období dešťů břichonožci vyplivují.

Ale to mají za sebou teprve polovinu cesty. Tyto hleny ve tvaru hroznů bílých perel často přitahují mravence. Díky tomuto „trojskému koni“ proniknou motolice do hmyzího organismu. V sociálním volátku mravenců si však dlouho nepobudou. Dostanou se z něj ven tak, že je propíchají skrznaskrz tisíci dírkami a udělají z něj řešeto, jež zalepí lepidlem, které ztvrdne a umožní mravenci tento incident přežít. Mravence nemohou zabít, protože ho nezbytně potřebují pro své opětovné spojení s ovcí. Motolice tedy cirkulují uvnitř těla mravence, zatímco zvenku nic nedává tušit, jaké vnitřní drama jejich hostitel zažívá.

Neboť právě v této chvíli se z larev staly dospělé motolice, jež se musí vrátit do ovčích jater, aby tak završily růstový cyklus.

Jak to však zařídit, aby ovce polkla mravence, když není hmyzožravec?

Tuhle otázku si musely klást celé generace motolic. Problém byl o to složitější, že ovce spásají horní část trav v časných hodinách, kdy je chladno, zatímco mravenci opouštějí své hnízdo teprve tehdy, když se oteplí, a pak běhají v chládku držícím se ve stínu kořenů těchto trav.

Jak to zařídit, aby byli ovce i mravenci ve stejnou dobu na stejném místě?

Motolice to vyřešily tak, že se v těle mravence rozptýlily. Asi deset se jich usadí v hrudníku, deset v nohou, nějakých deset v zadečku a jedna jediná v mozku. Od okamžiku, kdy se tato jediná larva motolice usadí v jeho mozku, se chování mravence změní… Ó ano! Motolice, primitivní červík blízký trepce, a tedy těm nejneotesanějším jednobuněčným organismům neboli prvokům, bude tak složitého živočicha, jakým je mravenec, odnynějška navádět přesně tam, kam potřebuje. Výsledkem bude to, že večer, kdy všechny dělnice spí, opustí mravenci nakažení motolicí své město. Venku se motají jako náměsíčníci a pak vylezou na vrcholky trav, kde se zavěsí. Ale ne na ledajaké trávy! Jen na ty, jimž dávají přednost ovce – na vojtěšku a na kokošku pastuší tobolku.

Tam ochromení mravenci čekají, dokud je ovce nespasou.

Tak vypadá práce motolice v mozku – přimět hostitele k tomu, aby večer co večer vycházel ven z hnízda, dokud ho nesežere ovce. Neboť ráno, jakmile se opět udělá teplo, se mravenci vrátí jeho schopnost ovládat vlastní mozek a chovat se podle své svobodné vůle. Je mu divné, co dělá nahoře na travině. Rychle sleze dolů a vrátí se do svého hnízda, kde vykonává obvyklé každodenní povinnosti. Až do příštího večera, kdy jako zombie, jíž se stal, opět vyjde ven společně se všemi svými družkami nakaženými motolicí a bude čekat, až ho sežere ovce.

Tento cyklus staví před biology celou řadu problémů. Otázka první: jak může motolice schovaná v mozku vidět ven a nařizovat mravenci, aby šel k té či oné rostlině? Otázka druhá: motolice, která řídí mozek mravence, sama zemře ve chvíli, kdy ji pozře ovce. Proč se takhle obětuje? Všechno budí dojem, jako kdyby motolice chtěly, aby jedna z nich, ta nejlepší, zemřela jen proto, aby všechny ostatní dosáhly svého cíle a mohly ukončit cyklus reprodukce.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

129. HORKÉ CHVILKY, KDY SE ČLOVĚK ZAPOTÍ

Napadnout fingovaného profesora Takagumiho první den nikdo nepřišel.

Jacques Méli?s a Laetitia Wellsová si udělali zásoby samoohřívacích konzerv a sušených potravin. Zařídili se jako při obléhání. Aby jim rychleji ubíhal čas, rozhodli se, že budou hrát šachy. Laetitia v nich byla obratnější než Méli?s, který se dopouštěl hrubých chyb.

Rozladěn partnerčinou převahou se přinutil k většímu soustředění. Rozestavil své figurky do obranných pozic, s liniemi pěšců blokujících veškerou protivníkovu iniciativu. Partie se rychle změnila v zákopový boj na způsob bitvy u Verdunu. Střelci, koně, dáma a věže, jimž bylo zabráněno vrhat se do bleskových útoků, se vzájemně blokovali.

„I v šachách máte nahnáno!“ vybafla Laetitia.

„Já a strašpytel?“ ozval se Méli?s dotčeně. „Jakmile někde uvolním místo, okamžitě se snažíte prolomit moje linie. Jak bych měl podle vás hrát jinak?“

Náhle ztuhla s prstem na rtech a naznačovala mu, aby mlčel. Někde v pokoji hotelu Beau Rivage zachytila jakýsi nepatrný šramot.

Ověřili kontrolní obrazovky. Nic. A přesto si Laetitia byla jistá, že vrah už se dostavil. Potvrdil to i detektor pohybu, který se rozblikal.

„Vrah je tady,“ zašeptala.

S očima upřenýma na kontrolní obrazovku komisař zvolal:

„Ano, už ho vidím. Je to jeden samotný mravenec. Šplhá nahoru na postel!“

Laetitia se vrhla k Méli?sovi a spěšně mu rozepínala košili, zvedla mu paže, vytáhla kapesník a několikrát jím policistovi osušila podpaží.

„Co to děláte?“

„Počkejte, nechte mě. Myslím, že jsem pochopila, jak to náš vrah dělá.“

Odsunula falešnou stěnu, a ještě než mravenec dolezl nahoru na přehoz, potřela figurínu kapesníkem navlhčeným potem z Méli?sova podpaží. Pak se rychle vrátila zpět a schovala se vedle něj.

„Ale…,“ spustil.

„Buďte zticha a dívejte se.“

Mravenec se nahoře na lůžku blížil k figuríně. Vykousl drobounký čtvercový kousek v látce pyžama pseudoprofesora Takagumiho. Pak hned zmizel, stejně rychle jako se objevil – přes koupelnu.

„To nechápu,“ ozval se Méli?s. „Tenhle mravenec na našeho muže nezaútočil. Spokojil se tím, že se zmocnil kousku látky.“

„To bylo kvůli pachu, jedině kvůli pachu, komisaři.“

Jelikož se zdálo, že vedení operace se ujala ona, zeptal se:

„A co uděláme teď?“

„Počkáme. Vrah se určitě dostaví. Teď jsem si tím jistá.“

Méli?s byl v rozpacích.

Zadívala se na něj tím slézovým pohledem, který ho tak oslňoval, a vysvětlila:

„Tenhle osamělý mravenec mi připomněl jeden příběh, který mi kdysi vyprávěl můj otec. Žil nějakou dobu v Africe mezi příslušníky kmene Baulů. Ten nárůdek objevil dost zvláštní způsob vraždění lidí. Když chtěl někdo někoho zabít ve vší diskrétnosti, zmocnil se kousku oblečení napuštěného potem budoucí oběti. Potom ho vložil do pytle, do kterého předtím uvěznil polapeného jedovatého hada. Pak to všechno zavěsil nad hrnec s vařící vodou. Bolest hada rozzuřila. Své nepříjemné pocity si spojil s pachem látky. Pak už stačilo jen pustit hada do vesnice. Jakmile ucítil pach podobný tomu, který znal z kusu látky, kousl.“

„Vy si tedy myslíte, že našeho vraha vede pach jeho oběti?“

„Přesně tak. Vždyť přece mravenci všechny své informace získávají právě z pachů.“

Méli?s zajásal.

„Takže konečně připouštíte, že vraždí mravenci!“

„Prozatím nebyl nikdo zabit,“ uklidnila ho. „Jediný delikt, k němuž došlo, je mírně roztržené pyžamo.“

Zamyslel se a pak vybuchl:

„Ale vy jste dala na ten kousek oblečení můj pach! Teď zabijou mě!“

„Stále máte nahnáno, komisaři… Stačí, abyste se pečlivě umyl v podpaží a potom se postříkal deodorantem. Ale předtím ještě našeho profesora Takagumiho pořádně navoníme vaším potem.“

Méli?se to vůbec neuklidnilo. Mezi sevřené zuby si vsunul žvýkačku.

„Ale vždyť už mě jednou napadli!“

„A vy jste jim unikl, pokud vím. Naštěstí jsem myslela na všechno a přinesla jsem ten nejlepší přístroj, který vás dokáže uvolnit.“

Z tašky vytáhla malý přenosný televizor.

130. BITVA V DUNÁCH

Dlouhý je pochod přes poušť s dunami.

Kroky jsou čím dál těžší.

Na krunýřích ulpívá jemný písečný povlak, vysušuje pysky a způsobuje skřípání chitinových kloubů.

Prach na pancéřových krunýřích je úplně všude, už se dávno nelesknou.

A křížová výprava postupuje, postupuje stále vpřed.

Včelám už nezbyl žádný energetický med, který by mohly nabídnout.

Volátka, společenské žaludky, zejí prázdnotou. Polštářky na nohách praskají při každém kroku jako sáčky drolivé sádry.

Křižačky jsou vyčerpané a už se objevuje další hrozba. Na obzoru se zvedá oblak prachu, roste a přibližuje se. Ve světelném kruhu, který vytváří, lze jen obtížně rozeznat legie protivníka.

Na tři tisíce kroků už se dají rozpoznat lépe. Blíží se termití vojsko. Termití vojáci, rozeznatelní podle hlavy tvarem připomínající hrušku, vypálili lep, v němž uvízly první řady mravenců.

Mravenčí zadečky vystřelují salvy žíravé kyseliny. Termití kavalerie se rozptyluje, ale mravenci spustili palbu příliš pozdě, nepřátelská horda je obchvacuje a proráží střed první mravenčí obrany.

Srážka kusadel.

Rachot pancéřů.

Lehká kavalerie mravenců se dokonce ani nestačí pohnout a už ji obkličují termití oddíly.

Pal! vyslala 103. Ale druhá linie těžkého dělostřelectva vyzbrojená šedesátiprocentní kyselinou se na ohromné klubko mravenčích bojovnic a termitů vůbec neodvažuje střílet. Příkaz nebyl vyslyšen. Bojové skupiny improvizují podle toho, jak je zrovna napadne. Oba boky křižáckého vojska se pokoušejí vymanit a napadnout termití armádu zezadu, ale manévrují příliš pomalu.

Termití lep kosí včely, které se snaží vzlétnout. Stejně tak mouchy, stejně tak 24 s jejím zámotkem; ukrývají se v písku.

103 je všude, povzbuzuje pěchotu, aby utvořila sevřené čtverce. Zmáhá ji únava. Stárnu, pomyslí si poté, co vystřelí a netrefí svůj cíl.

Křižačky všude ustupují. Co se to stalo s oslňujícími vítězi nad Prsty? Co se to stalo s dobyvateli včelího Zlatého města?

Mrtvé bojovnice se vrší v hromadách. Už zbývá jen tisíc dvě stě těch, co si myslí, že je co nevidět čeká stejně strašný osud.

Jsou ztracené?

Ne, neboť 103 vidí, že v dálce se objevil další mrak. Tentokrát však jde o přátele. Vrací se „Velký roh“ a za sebou táhne nejhroznější létající vojsko.

Hlučně přeletěli nad očními orbitami a všechny se na ně dívají se smíšenými pocity, zčásti s obdivem a zčásti zděšeně. Jsou to skuteční ďáblové z gotické apokalypsy.

Hrdě si razí cestu a blýskavá pozlátka chřestí všemi lakovanými klouby.

Jsou mezi nimi různí koprofágové a skatofágové, chrousti a mohutní roháči s rohy ve tvaru kleští.

Na výzvu „Velkého rohu“ odpověděl výkvět toho nejneuvěřitelnějšího, co se najde mezi brouky.

Nádherná monstra, ověšená oštěpy, kopími, rohy, ostny, štíty z ochranných plátů a drápy. Krovky mají zbarvené jako výložky, někteří mají na zádech nakreslené růžovo-černé rozšklebené tváře, jiní vystavují na odiv abstraktnější motivy, červené, oranžové, zelené a modře světélkující skvrny.

Taková brnění by nedokázal vykovat žádný kovář. V přilbách vypadají jako chrabří rytíři, vystoupivší ze středověké legendy.

Na dvacet brouků pod vedením „Velkého rohu“ provádí obchvat. Zaujali bojovou pozici a pak zaútočili na nejkompaktnější shluky termitích vojáků.

103 nikdy nebyla svědkem takové podívané.

V řadách termitů zavládlo zděšení. S tímto novým vojskem už jejich lep nefunguje. Tekuté střely kloužou po silných vykovaných kyrysech a padají zpátky na ně samotné.

Termiti začínají ustupovat.

„Velký roh“ přistává vedle 103.

Naskoč si!

Vzlet.

Pod nohama jejího oře se táhne bitevní pole jako kypící pohyblivé schodiště.

103 se staví do čela vojska pronásledujícího prchající vojáky. Ze svého létajícího stroje přesně zaměřuje dávky kyseliny, které po odpálení vždycky trefí cíl.

Pal! řve ze všech sil svých tykadel. Pal!

Mravenčí bojovnice v běhu střílejí kyselinu.

131. VOJENSKÝ STRATEGICKÝ FEROMON

Paměťový feromon č. 61

Věc: Vojenská strategie

Datum záznamu: 44. dne roku 100 000 667

Celá vojenská strategie směřuje v první řadě k vyvedení protivníka z rovnováhy.

Ten se instinktivně snaží najít protiváhu v tom, že napře sílu proti působícímu tlaku.

V tom okamžiku je třeba ho místo obklíčení doprovázet tak dlouho, dokud bude do dálky unášen vlastní silou.

V tu chvíli je protivník obzvlášť zranitelný. To je ten pravý moment, kdy je třeba ho dorazit. Pokud se nám tento okamžik nepodaří využít, nezbude nám nic jiného než se vším začít znova od začátku a počítat s tím, že příště už bude nepřítel nedůvěřivější.

132. VÁLKA

Pal!

Mezi hustou palbou probíhá několik nezřetelných tmavých siluet.

Z krunýřů poražených se kouří. Vojáci se nechtějí nechat rozsekat, a tak se zakopávají do země. Skupiny bojovníků se ukrývají v dunách.

Rachot granátů. Praskání kulometů. V dálce se z naftových vrtů v plamenech valí hustý černý dým, který už nepropouští sluneční paprsky.

„Vypněte to. To stačí!“

„Vy nemáte ráda aktuální informace?“ zeptal se Méli?s a stáhl zvuk televizoru, kde defilovaly denně vysílané zprávy ze světa.

„Po nějaké době lidská hloupost unaví,“ konstatovala Laetitia. „Pořád nic?“

„Pořád nic.“

Mladá žena se zabalila do deky.

„V tom případě si trochu zdřímnu. Pokud se bude něco dít, vzbuďte mě, komisaři.“

„Tak to s vámi můžu zatřást hned. Právě se aktivoval jeden z detektorů pohybu.“

Zkoumavě sledovali obrazovky.

„V místnosti se něco hýbe.“

Postupně zapnuli monitory videa, ale neviděli nic.

„Jsou tady,“ oznámil Méli?s.

„On je tady,“ opravila ho Laetitia. „Na obrazovce je jen jeden signál.“

Méli?s odstranil uzávěr z lahve minerálky. Pro všechny případy si přetřel podpaží namočeným obvazem, a aby vyloučil všechna rizika, ještě se postříkal parfémem.

„Jsem ještě cítit potem?“ zeptal se.

„Voníte jako čerstvě vymydlené pacholátko značka Bébé Cadum.“

Stále nic neviděli, ale nyní jako by na podlaze zaslechli nějaké škrabání.

Jacques Méli?s zapnul magnetofony na videokamerách, jichž byla plná místnost.

„Blíží se k posteli.“

Proti kameře umístěné přímo na koberci se objevil čumák rozježené myši hledající něco k snědku.

Zasmáli se.

„Tak mravenci nejsou jediní živočichové, co žijí s lidmi,“ zvolala Laetitia. „Tentokrát si jdu už doopravdy lehnout a vzbuďte mě jedině tehdy, když mi budete moct ukázat něco závažného.“

133. ENCYKLOPEDIE

ENERGIE

Když se na pouti rozhodnete svézt na horské dráze, lze se k tomu postavit dvojím způsobem. Zaprvé: posadit se do zadní části soupravy a zavřít oči. V tomto případě pociťuje milovník silných zážitků ohromný strach. Zažívá rychlost, a pokaždé, když pootevře víčka, se jeho děs zdesateronásobí.

Druhý přístup spočívá v tom, že si zvolíme přední místa v prvním vozíku, otevřeme zeširoka oči a představíme si, že se budeme řítit vpřed stále rychleji. V tomto případě zažijeme opojný pocit síly. Stejně je tomu, když se z reproduktoru najednou nečekaně ozve hardrock – připadá nám, že je to hudba plná násilí, a bojíme se, že z ní ohluchneme. Máme co dělat, abychom ji snesli. Přitom bychom ji nemuseli trpně snášet, ale mohli bychom její energie využít a lépe ji vstřebat. Posluchače pak toto hudební násilí nadopuje a zcela zelektrizuje.

Všechno, co pochází z energie, je nebezpečné, když jsme nuceni to snášet, a obohacující, když to vnitřně usměrníme ve vlastní prospěch.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

134. KULT MRTVÝCH

Dvanáct posledních deistek v Bel-o-kanu se shromáždilo v poslední improvizované skrýši u jam na kompost.

Zírají na své mrtvé.

Královna Chli-pu-ni se rozhodla všechny vzbouřenky zabít. Jedna po druhé jsou dopadeny, když se snaží živit Prsty. Všechny nedeistky zmizely a vzbouřenecké hnutí už zastupuje jen těchto několik deistek, které zázrakem přežily povodeň a perzekuce.

Už je nikdo neposlouchá. Už za nimi nikdo nechodí. Staly se párii a vědí, že jakmile jejich doupě objeví hlídky, bude s nimi konec.

Konečky tykadel polechtají tři mrtvoly bývalých družek, jež se dovlekly až sem, aby zde zemřely. Deistky se je chystají dopravit na smetiště.

Jedna z nich se však náhle vzepře. Ostatní se na ni v rozpacích zkoumavě zadívají. Pokud nepřeneseme tyhle oběti na skládku, už za pár hodin budou páchnout kyselinou olejovou.

Vzbouřenka naléhá. Královna si přece ve své komoře uchovává mrtvolu vlastní matky. Proč by nemohly udělat totéž? Proč neuchovat jejich mrtvoly? Ostatně čím víc jich bude, tím to bude pádnější důkaz, že deistické hnutí mělo kdysi spoustu aktivistek.

Všech dvanáct samiček se tajně radí tykadly. To je nápad! Přestat vyhazovat mrtvoly…

Všechny se společně oddávají Absolutní komunikaci. Jejich sestra možná našla způsob, jak obrodit deistické hnutí. Uchovávat své mrtvé, taková myšlenka si získá kdekoho.

Jedna vzbouřenka navrhuje pohřbít je ve stěnách, a tak zabránit tomu, aby šířily pach kyseliny olejové. První, která vyslala nápad, s tím nesouhlasí.

Ne, naopak je potřeba, aby je bylo vidět. Udělejme totéž, co královna Chli-pu-ni. Odstraňme maso a uchovejme jen duté krunýře.

135. TERMITIŠTĚ

Termiti peláší, až se za nimi práší.

Kupředu! křičí 103 ze hřbetu „Velkého rohu“, aby křižačky ještě víc povzbudila k boji.

Nikoho nešetřete! zvolala 9, která si také naskočila na válečného oře.

Vzdušné dělostřelkyně nepřetržitě střílejí, zasévajíce kyselinu a smrt.

Mezi termity nastal všeobecný zmatek. Všichni kličkují, aby unikli nebeským obludám a smrtelným chrchlům jejich pilotů. Každý se bije sám za sebe. Rozprchlí termiti uhánějí ke svému městu, velké, betonové pevnosti, nedávno postavené na západním břehu řeky.

Zvenku stavba působí úctyhodným dojmem. Okrová citadela se skládá z ústřední zvonice, nad níž se vypínají tři věže a na nich ještě šest dalších. U země jsou všechny východy ucpané hrubým štěrkem. Na otvory ve tvaru střílen dohlíží několik stráží.

Když křižačky zaútočily na nepřátelský hrad, objevily se v úzkých vertikálních otvorech rohy nosatých termitích vojáků, kteří pokropili útočnice lepem.

Během první ofenzívy dochází ke ztrátě padesáti bojovnic. Ve druhé vlně jich zahyne třicet. Ti, kdo bojují shora dolů, jsou vždycky ve výhodě proti těm, co střílejí odzdola nahoru.

Jiné řešení než letecký útok tedy neexistuje. Nosorožíci prudce vrážejí rohy do donjonů, roháči strhávají věže nacpané vystrašeným obyvatelstvem, ale lep dál dělá divy a zdá se, že si obyvatelé termitího města Moxiluxunu mohou trochu vydechnout.

Ošetřují se ranění. Ucpávají se trhliny. Vidina dlouhého obléhání si vynucuje úklid sýpek. Probíhá střídání stráží.

Termití královna Moxiluxunu nedává najevo žádné obavy. Nenápadný, mlčenlivý král vedle ní dál zůstává uzavřený ve svém tajemství. U termitů samci svatební let přežívají a po něm se zdržují v královské komoře po boku samice.

Jedna špionka se spikleneckým výrazem šeptá to, co už všichni vědí – zrzaví mravenci z Bel-o-kanu se vydali na křížové tažení směrem na východ a cestou vyvraždili několik mravenčích vesnic a jedno včelí město.

Povídá se, že jejich nová královna Chli-pu-ni se pustila do vylepšování Federace všemožnými novotami, architektonickými, zemědělskými i průmyslovými.

Mladé královny si vždycky představují, že jsou chytřejší než ty před nimi, vysílá ironickou poznámku stará královna Moxiluxunu.

Termiti účastnými pachy souhlasí.

V tu chvíli zazní poplach.

Do města vtrhli mravenci!

Informace, které obíhají mezi tykadly termitích vojáků, jsou tak překvapivé, že jim jejich panovnice sotva dokáže uvěřit.

Do spodních pater vrazily krtonožky. Pomocí rozšířených předních nohou se jim podařilo rychle se prokopat do podzemních chodeb. Nyní si razí cestu dopředu a za nimi postupují stovky bojovnic, které všechno pustoší.

Mravenci? Že by zkrotili krtonožky?

Nemyslitelné se stalo pravdou. Díky tomuto podzemnímu vojsku byl vůbec poprvé útok veden zdola směrem nahoru. Kdo by se nadál ofenzívy, při níž dojde k obklíčení města a následně k proražení jeho podlahy? Moxiluxunští stratégové nevědí, jak zareagovat.

Bojovnice 103 žasne v nejspodnějších sálech nad důmyslným řešením termitího města. Všechno bylo postaveno tak, aby bylo možné v kterémkoli místě dosáhnout požadované teploty. Artéské studně jsou v hloubce přes sto kroků napojeny na vodní plochy, přivádějící čerstvý vzduch. Teplý vzduch se generuje v zahradách se záhony hub, umístěných ve vyšších patrech, nad královským palácem. Odtud vede ven z termitiště několik komínů. Některé se zvedají k věžím, aby větracími šachtami odváděly kysličník uhličitý. Jiné, vyvádějící chlad ze sklepa, vedou dolů ke královské komoře a k plodištím.

A co teď? Zaútočíme na jesle? táže se jedna belokanská bojovnice.

Ne, odpovídá 103 a vysvětluje: U termitů to chodí jinak. Lepší bude začít vpádem do zahrad s houbami.

Křižačky se vyhrnuly do porézních chodeb. Moxiluxunské oddíly, vyskytující se v podzemních patrech, jsou slepé. Náporu mravenců kladou jen chabý odpor, ale čím výš mravenci postupují, tím jsou boje pustošivější. Každá čtvrť je dobyta za cenu těžkých ztrát na obou stranách. V naprosté tmě každý zadržuje své identifikační feromony, aby se nestal terčem ukrytého protivníka.

Přesto ještě bude třeba dvou set mrtvých, než se dostanou do termitích zahrad.

Obyvatelům Moxiluxunu nezbývá než se vzdát. Termiti připravení o houby nedokážou strávit celulózu a zemřou vyčerpáni hladem. Dospělí, larvy i královna.

Vybijí je vítězné mravenčí bojovnice do posledního termita, jak bývá zvykem?

Nikoli. Tyto Belokanky jsou rozhodně ohromující. 103 vysvětluje v královské komoře panovnici, že rezavé nejsou ve válce proti termitům, ale proti Prstům, které žijí na druhé straně řeky. Ostatně ani by na Moxiluxun nezaútočily, kdyby si jeho obyvatelé sami nezačali. Všechno, oč v tuto chvíli mravenčí kohorta žádá, je možnost strávit noc v termitišti a získat od Moxiluxunských pomoc.

136. A MÁME JE

„Ani nápad, s tím nepočítejte!“

Laetitia si podrážděně přetáhla deku přes oči.

„Ani nápad, žádné vstávání nebude,“ zamumlala. „Jsem si jistá, že je to zase nějaký falešný poplach.“

Méli?s s ní prudce zatřásl.

„Ale oni jsou tady,“ téměř zařval.

Euroasiatka si tedy dobrovolně stáhla z obličeje pokrývku a otevřela zamžené slézové oko. Na všech kontrolních obrazovkách postupovaly kupředu stovky mravenců. Laetitia vyskočila a manipulovala s objektivy tak dlouho, dokud se neobjevil profesor Takagumi zmítaný v křečích.

„Právě ho rozežírají zevnitř,“ vydechl Méli?s.

K falešné stěně se přiblížila jedna samička a koncem tykadel nasávala pachy.

„Nejsem zase cítit potem?“ dělal si starost komisař.

Laetitia si čichla k jeho podpaží.

„Ne, jenom levandulí. Nemáte se čeho obávat.“

Téhož názoru byla zjevně i samička, protože udělala čelem vzad a šla se připojit ke svým družkám zaměstnaným masakrem.

Umělohmotná figurína se vlivem vnitřních útoků celá třásla. Po několika minutách se pohyb uklidnil a oni viděli, jak z levého ucha jejich hračky vystupuje kolona malých mravenců.

Laetitia Wellsová podala Méli?sovi ruku.

„Výborně. Měl jste pravdu, komisaři. Je to neuvěřitelné, ale viděla jsem je na vlastní oči mravence, co vraždí výrobce insekticidů! A přesto tomu ještě stále nemohu uvěřit!“

Jako policejní stoupenec nejmodernější techniky umístil Méli?s do ucha figuríny kapku radioaktivní látky. Určitě do ní nějaký mravenec šlápl a namočil si nožku. Teď jim ukáže cestu, po níž se dát. Povedlo se!

Na obrazovkách mravenci kroužili kolem figuríny a slídili všude po okolí, jako by chtěli odstranit veškeré stopy zločinu.

„Tohle vysvětluje těch pět minut bez much. Po spáchání zločinu posbírají případné raněné a všechno, co by je mohlo prozradit. Po celou tu dobu se mouchy neodvažují přiblížit.“

Na obrazovkách se mravenci shromáždili do dlouhého zástupu a jeden za druhým se vydali do koupelny. Tam vylezli do umyvadla a sifonem všichni zmizeli.

Méli?se to naplnilo obdivem.

„Díky městské kanalizační síti se mohou dostat naprosto všude, do všech bytů, aniž by se někam museli vloupat…“

Laetitia jeho radost nesdílela.

„Pro mě v tom zůstává ještě příliš mnoho neznámých,“ konstatovala. „Jak se o tom ten hmyz mohl dočíst v novinách, jak dokázal najít adresu, pochopit, že jeho přežití závisí na zabití výrobců insekticidů? To nechápu!“

„Prostě jsme ta zvířátka podcenili… Vzpomeňte si, jak jste mě obvinila z podceňování nepřítele. Teď je řada na vás. Váš otec byl entomolog, a přesto vám nikdy nedošlo, do jaké míry jsou tito tvorové vyvinutí. Určitě umějí číst noviny a vystopovat své nepřátele. Teď jsme se o tom náležitě přesvědčili.“

Laetitia odmítala přijmout to, co bylo zřejmé.

„Přece nemůžou umět číst! To by nás tak dlouho nemátli. Dovedete si představit, co by to znamenalo? Věděli by o nás úplně všechno, a přesto by strpěli, abychom je považovali za bezvýznamné věcičky, které lze jen tak rozšlápnout podpatkem.“

„No tak, pojďme se přesto podívat, kam jdou.“

Policista vytáhl z pouzdra Geigerův měřicí přístroj citlivý na dlouhou vzdálenost. Ručička byla nastavená na radioaktivitu značkovací látky, do níž se jedna samička namočila. Přístroj se skládal z antény a obrazovky, na níž blikal v černém kruhu zelený bod. Zelený bod pozvolna postupoval.

„Teď nám nezbývá než naši zrádkyni sledovat,“ oznámil Méli?s.

Venku zavolali na taxíka. Řidiči dělalo potíže pochopit, že si jeho zákazníci přejí, aby nejel rychleji než 0,1 km v hodině, tedy rychlostí, jíž se přemisťovala vražednická tlupa. Obvykle mívají lidé tak naspěch! Že by si ti dva vzali auto jen na to, aby si zašpásovali? Mrkl se do zpětného zrcátka. Ba ne, oba byli až příliš zaměstnaní hovorem a očima upřeně sledovali jakýsi podivný předmět, který drželi v ruce.

137. ENCYKLOPEDIE

CIVILIZAČNÍ ŠOK

První Evropané, kteří se v 16. století vylodili v Japonsku, byli portugalští mořeplavci. Přistáli u jednoho ostrova na západním pobřeží, kde je přijal velmi zdvořile místní vládce. Projevil velký zájem o nové technické vymoženosti, které „nosatci“ přivezli. Obzvlášť se mu zalíbily arkebuzy a výměnou za hedvábí a rýži jednu získal.

Pak nařídil kováři, jehož zaměstnával ve svém paláci, aby provedl kopii té úžasné zbraně, jejímž se stal vlastníkem. Ale ukázalo se, že dělník nebyl schopen zajistit její spodní část uzávěrem. Arkebuza japonské značky svému uživateli pokaždé vybuchla do obličeje. A tak když u něj jednou opět přistáli Portugalci, požádal místní vládce lodního kováře, aby jeho řemeslníka naučil, jak má správně svařit závěr, aby zbraň při výstřelu neexplodovala.

Japoncům se tak podařilo vyrábět střelné zbraně ve velkém množství, což v jejich zemi otřáslo všemi válečnickými pravidly. Do té doby se totiž bojovalo pouze šavlí a válečnickému umění se věnovali jen samurajové. Japonský vojevůdce šógun Oda Nobugana vytvořil sbor arkebuzníků a naučil je, jak střílet po dávkách a zastavit nepřátelskou kavalerii.

K tomuto přínosu Portugalci ještě přidali druhý dar, tentokrát duchovní – křesťanství. Papež právě rozdělil svět mezi Portugalsko a Španělsko. Japonsko připadlo Portugalsku. Portugalci tedy do Japonska spěšně vyslali jezuity, jimž se nejdřív dostalo velmi přátelského přijetí. Japonci do té doby provedli integraci několika náboženství a křesťanství pro ně bylo jen jedno další navíc. Nakonec je však popuzoval nesnášenlivý charakter křesťanských principů. Co mělo znamenat to katolické náboženství, jež razilo názor, že všechny ostatní formy víry jsou mylné, a jež ujišťovalo, že jejich předkové, jimž Japonci zasvětili kult, který neměl trhlinu, se právě smaží v pekle, jelikož prý nebyli pokřtěni?

Takové sektářství japonské národy šokovalo. Většinu jezuitů umučily a povraždily. Později během povstání v pevnosti Šimabara byli zase pobiti Japonci, kteří předtím konvertovali ke křesťanství.

Tehdy se Japonci vyhýbali veškerému vměšování Západu. Tolerovali jedině holandské obchodníky, kteří se drželi stranou na ostrově ležícím uprostřed moře nedaleko pobřeží. A po dlouhou dobu se na ně nevztahovalo právo vkročit nohou na vlastní japonské souostroví.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

138. VE JMÉNU NAŠICH DĚTÍ

Termití královna rozpačitě otáčí tykadly. Pak se náhle staví na odpor mravencům, kteří oblehli její komoru.

Pomůžu vám, řekla. Pomůžu vám, ale ne proto, že se mnou jednáte pod nátlakem a ohrožujete mě kyselinou mravenčí, ale protože Prsty jsou i našimi nepřáteli.

Prsty nemají úctu k ničemu a nikomu, vysvětluje. Ohánějí se dlouhými bidly vybavenými hedvábnou nití, na jejímž konci mají nabodnutá muší miminka, larvy masařek, odsouzené k strašlivému utrpení. Prsty je noří do vody a nevytahují je z ní tak dlouho, dokud se nad nimi neustrnou milosrdné ryby a nedorazí je.

Kvůli vybavení svých hedvábných nití se Prsty odvážily zajít ještě dál. Jedna jejich skupina se pustila i do Moxiluxunu, jejího vlastního města. Prorazily chodby, sýpky obrátily vzhůru nohama a rozmačkaly královskou komoru. A co ti barbaři hledali? Kukly, nymfičky. Zmocnili se jich a unesli je.

Termiti si mysleli, že jsou jejich děti navždycky ztracené, když si lovci všimli, jak se některé z nich zmítají na konci bidla a vysílají feromony zoufalého řevu a volání o pomoc.

Jak je zachránit? Obrátí se na potápníky. Tihle vodní brouci poslouží termitům jako lodě.

Jako lodě?

Královna to hned vysvětlí. Stejně jako se mravencům podařilo zkrotit nosorožíky, aby je mohli používat jako létající oře, termiti si zase ochočili potápníky, aby je vozili po vodě. Stačilo jim vylézt si na list pomněnky a pak se nechat dostrkat na potřebné místo. Samozřejmě že to nebylo jednoduché. Zpočátku většinu loděk roztrhaly žáby.

Veškeré vodní prostředí se k termitům stavělo nepřátelsky do té doby, než se naučili střílet žábám na tlamu lep nebo se vrhat na zteč velkých ryb, které prokousli svými kusadly.

Naneštěstí se termitím plavidlům nikdy nepodařilo nymfy zachránit. Prsty je vždycky potopily pod vodu dřív, než se jim povedlo k nim dostat. Přesto jim tahle operace umožnila rozvinout navigační techniky a dostat hladinu veletoku pod svou kontrolu.

Máte pravdu, to nemůže dlouho trvat, dává královna Moxiluxunu najevo své rozhořčení. Přišel čas spojit se a ty Prsty, co ničí naše města, používají oheň a mučí naše děti, přivést k rozumu.

A ve jménu prastarého spojenectví proti uživatelům ohně nabízí královna křížové výpravě čtyři legie nosatých vojáků rodu Nasutitermes, dvě legie vojáků rodu Schedorhinotermes a všechny podkasty termitů, jejichž morfologie je přizpůsobena různým formám boje.

Zapomeňme na odvěkou nenávist mezi mravenci a termity. Především je třeba učinit přítrž násilí páchanému těmi netvory.

K urychlení postupu křížového tažení královna nabízí k překročení řeky své loďstvo. Moxiluxun si tam v jedné zátoce chráněné před větry vytvořil vlastní přístav, přecházející v pláž s jemným pískem.

Mravenci se dostavili na písečný břeh. Tak trochu všude se povalují dlouhé listy pomněnek. Některé z nich jsou naložené termití potravou a čekají na vyložení. Jiné jsou prázdné a připravené vyrazit na cestu do nových krajů. Termiti si z celulózy vybudovali umělé kotviště na ochranu svých loděk. Dokonce na hrázi zasadili malé rákosy, aby jejich přístav lépe oddělovaly od větrů a vln.

Co je to na tom ostrově naproti? stará se 103.

Nic. Jenom mladá akácie cornigera, kterou termiti nesežrali, protože tento druh celulózy jim nechutná. Ostrov jim jinak občas slouží jako útočiště, když se strhne bouře.

Bojovnice 103 a 24 se zámotkem se usazují na jednom z pomněnkových listů s průhledným chmýřím na povrchu. Poté k nim přistupují mravenci a termiti. Někteří tlačí plavidlo až do vody a pak do něj chvatně naskakují, aby si nenamočili nohy.

Jeden Moxiluxunan ponořil tykadla do vody, vypustil nějaký feromon, a vtom se přiblížily dvě siluety. Jsou to potápníci, přátelé termitího Města. Potápníci jsou brouci, kteří dýchají pod vodou tak, že si mezi krovkami uvězní vzduchovou bublinu. Díky této bublině kyslíku se mohou zdržovat pod vodou velmi dlouho. Jejich přední nohy jsou vybaveny přísavkami, jež obvykle slouží k páření a které se upnou ke spodní části listu, aby ho potápníci mohli strkat dopředu.

Na chemické znamení vypuštěné do vody potápníci začínají svýma dlouhýma zadníma nohama rozrážet vodu a termití lodě se pozvolna pouštějí doprostřed řeky.

A křížové tažení postupuje, postupuje stále vpřed.

139. PŘIJÍMÁNÍ

Augusta Wellsová a její druzi v podzemním životě opět vytvořili kruh kvůli další seanci přijímání. Jeden po druhém vydávají zvuk a pak se všichni sejdou na jediném tónu tvořeném slabikou ÓM. Nechávají ji zvučet až do chvíle, kdy pozvolna opouští jejich plíce a dál rezonuje v jejich lebkách.

Pak se rozhostilo ticho, které rušil jen jejich zpomalený dech.

Každá seance byla jiná. Tentokrát do všech vstoupila energie přicházející ze stropu. Vzdálená energie, a přitom schopná projít skálou a dotknout se jich.

Encyklopedie obsahovala pasáž zmiňující kosmické vlny s hřebeny od sebe tak vzdálenými, že mohly proniknout jakoukoli hmotou, včetně vody a písku.

Jason Bragel ve svém těle pocítil působení různých energií představovaných zvuky. Zpočátku tam byla základní energie U. Ta se větvila do dvou podenergií – A a UA. Ty se zase rozkládaly do čtyř dalších zvuků – UO, UE, E, O. Jež se opět dělily na osm a pak na dvě, aby skončily na tónech I a UI. Celkem jich napočítal sedmnáct, sdružených do tvaru pyramidy ve výši jeho solárního plexu.

Tyto zvuky tvořily cosi jako hranol křišťálu, jenž přijímal bílé světlo-zvuk a rozkládal je na všechny jeho prapůvodní barvy.

Stahování. Rozpínání.

Vdechovali barvy a zvuky.

Nádech. Výdech.

Komunikující už byli jen šestnácti klidně spočívajícími prizmaty naplněnými zvuky a světly.

Nicolas je posměšně pozoroval.

140. REKLAMA

Krásné dny vytvářejí příhodné podmínky pro množení švábů, mravenců, komárů a pavouků v našich domovech a zahradách. Chcete se zbavit obtížného hmyzu? Řešení existuje – prášek KRAK KRAK.

S Krak Krokem budete mít celé léto pokoj! Jeho dehydratační činitel hmyz vysuší, a ten se pak roztříští jako křehké sklo.

Krak Krak v prášku. Krak Krak ve spreji. Krak Krak k vykuřování.

Krak Krak je čistota!

141. VELKÁ ŘEKA

List pomněnky, na němž sedí 103, pozvolna nabírá rychlost. Hmyzí loď pluje přímo vpřed, těsně nad hladinou rozráží páry, dokonce má zvednutou příď a před 103 se tvoří bílá pěna. Kolem ní lze rozeznat na sto dalších korábů ježících se tykadly a kusadly. Dva tisíce křižaček na stovce pomněnkových listů, to už je pořádná flotila.

Hladké zrcadlo řeky čeří vlny.

Komáři, probuzení moxiluxunskými loďkami, vzlétají a popuzeně si něco brblají ve své komáří hatmatilce.

Na přídi korábu hlídkuje nosatý termit a udává dalšímu termitovi nejschůdnější cestu. Ten feromony vysílanými do vody předává pokyny potápníkům. Je třeba vyhnout se vodním vírům, vyčnívajícím kamenům, a dokonce i čočkovitým řasám, které překážejí docela všude.

Jejich křehké loďky kloužou po klidné, lakové řece.

Panujícímu tichu způsobují sotva patrné trhliny jen modrozelené víry, tvořící se za nožkami potápníků brázdících vodu. Nad nimi si všemi svými dlouhými listy vylévá city smuteční vrba.

103 si namáčí oči a noří tykadla do vody. Hemží se to tam životem. Vidí nejrůznější druhy legračních vodních živočichů, hlavně hrotnatky a buchanky. Tito droboučcí červení korýši se trhanými pohyby míhají sem a tam. Všechny, co se přiblíží k potápníkům, tito dravci pohltí.

I samička 9 si všimla, že se to vespod hemží vším možným… Náhle vidí, že se k nim řítí hejno pulců vyskakujících až k vlnící se hladině.

Pozor, pulci!

S třpytící se bílou kůží se velkou rychlostí vrhají na hmyzí flotilu.

Pulci, pulci!

Zpráva se rozletěla ke všem termitím plavidlům. Potápníci dostávají příkaz zabírat pažemi v rychlejším tempu. Mravenci nemohou dělat nic, jen jsou žádáni, aby se pořádně přidržovali chlupů na listech.

Nosatci, zaujměte bojové postavení!

Termiti s hlavou ve tvaru hrušky namířili rohy ke zvlněné hladině.

Z vody se vymrštil jeden pulec a zakousl se do listu pomněnky – lodi samičky 24. Ta se ihned vychýlila ze své dráhy. Zmocnil se jí vír a ona se roztočila.

Jiný pulec se vrhl na loď, na níž plula 103.

9 zamířila na cíl a z bezprostřední blízkosti na něj vypálila. Zasáhla ho, ale to strašné slizké zvíře v poslední chvíli pudově zareagovalo a ještě trochu víc vyskočilo na list. Začalo kolem sebe bít a dlouhým černým ocasem šlehat po povrchu listu. Všechny, mravence i termity, smetlo do vody.

9 a 103 včas vytáhli na jinou loď.

Pulci potopili ještě několik dalších listů pomněnky. Výsledkem je téměř tisíc utopených.

A v tu chvíli podruhé zasáhli „Velký roh“ a jeho brouci z rodu vrubounovitých. Od začátku přesunu přes vodu poletovali nad loďstvem. Jakmile uviděli, jak pulci převracejí pomněnkové listy a vrhají se na tonoucí nešťastníky, pouštějí se střemhlav dolů, prorážejí skrznaskrz mladé měkké obojživelníky, a než se stačí namočit, prudce stoupají vzhůru.

Několik brouků se při těchto nebezpečných akrobatických kouscích utopilo, ale většina z nich opět vzlétá se zmítajícími se pulci nabodnutými na rohu, bičujícími vzduch dlouhými vlhkými černě zbarvenými ocasy.

Tentokrát se pulci klidí zpátky, odkud přišli.

Probíhají akce na zachraňování trosečníků. Nyní už zbývá jen padesát lodí narvaných k prasknutí dobrou tisícovkou křižaček. Plavidlo samičky 24 (jež se během bitvy vychýlilo ze svého směru) dohání mohutnými záběry noh potápníků zbytek flotily.

Konečně zazní feromonový pokřik, na který všichni netrpělivě čekali.

Země na obzoru!

142. ZELENÝ BOD VE TMĚ

Vzrušení dosáhlo vrcholu.

„Vezměte to doprava. Pomalu, pomalu. Ještě doprava. Pak doleva. Přímo rovně. Zpomalte. Stále rovně,“ navigoval komisař Méli?s taxikáře.

Laetitia Wellsová a Jacques Méli?s se vrtěli na zadním sedadle, plni úzkosti, že správně vytušili, kam je jejich pátrání zavede.

Taxikář rezignoval a poslušně se řídil pokyny.

„Jestli to bude takhle dál pokračovat, co nejdřív zadřu motor.“

„Jako by směřovali k okraji Fontainebleauského lesa,“ konstatovala Laetitia a samou netrpělivostí si mnula ruce.

V bílém světle úplňku se na konci ulice už rýsovalo spadané listí.

„Zpomalte, no tak zpomalte přece!“

Řidiči v autech za nimi na ně troubili, vzteky bez sebe. Pro plynulý provoz není nic horšího než zpomalená jízda za účelem pronásledování! Pro ty, kdo se ho neúčastní, dokonce bývá lepší, když je to honička, v níž všichni jedou jako blázni…

„Ještě doleva!“

Řidič si s povzdechem zamudroval:

„Nebylo by pro vás lepší jít pěšky? Ostatně doleva je zákaz vjezdu.“

„To je fuk, jsme od policie.“

„Tak to jo! Jak račte.“

Ale ulička byla zacpaná vozy přijíždějícími v protisměru. Mravenec s nohou namočenou do speciální látky už byl na hranici pásma, kdy ho přístroj ještě mohl zachytit. Novinářka s komisařem vyskočili za jízdy z auta, ale v této rychlosti to nebylo nijak nebezpečné. Méli?s hodil řidiči bankovku a nečekal, až mu vrátí drobné. Možná jsou to poněkud podivínští zákazníci, ale rozhodně nejsou škrti, pomyslel si taxikář a dělal, co mohl, aby vycouval.

Znovu zachytili signál. Hejno skutečně postupovalo směrem k Fontainebleauskému lesíku.

Jacques Méli?s a Laetitia Wellsová dorazili do zóny chátrajících domků osvětlených lucernami. V ulicích této chudinské čtvrti nepotkali ani živáčka. Sice nepotkali ani živáčka, zato spoustu psů, kteří na ně cestou vztekle štěkali. Většinou to byli němečtí ovčáci, degenerovaní vlivem neustálého křížení příbuzných jedinců, považovaného za záruku zachování kvality jejich rasy. Jakmile psi uviděli někoho v ulici, začali štěkat a skákat na drátěné pletivo.

Jacques Méli?s měl hrozný strach, jeho fobie z vlků způsobila, že ho obklopoval oblak feromonů děsu, který psi cítili. To jim dodávalo ještě víc chuti ho pokousat.

Někteří vyskakovali ve snaze přeskočit plot. Jiní se pokoušeli prokousat svými tesáky dřevěnou ohradou.

„Máte strach ze psů?“ zeptala se komisaře zsinalá novinářka. „Ovládněte se, teď není vhodná chvíle se tomu poddávat. Naši mravenci by nám mohli utéct.“

Právě v té chvíli se jeden mohutný vlčák rozštěkal víc než ostatní. Hryzal stoličkami do ohrady, až se mu podařilo vytrhnout jedno prkno. Koulel šílenýma očima. To, že někdo vysílá tolik pachů strachu, pro něj znamenalo skutečnou provokaci. Tenhle německý ovčák se už setkal s vystrašenými dětmi, babičkami, které příznačným způsobem zrychlovaly krok, ale nikdy s nikým, kdo byl tak silně cítit očekáváním, že se stane jejich obětí.

„Co je to s vámi, komisaři?“

„Už nemůžu jít dál…“

„To si snad děláte legraci, vždyť je to jenom pes.“

Německý ovčák se dál vztekle vrhal na ohradu. Odpadlo druhé prkno. Svítící zuby, rudé oči, špičaté černé uši Méli?sovi připomínaly rozběsněného vlka. Toho, jehož míval v nohách svého lůžka.

Ohradou prošla psí hlava. Po ní tlapa a pak celé tělo. Zvíře se octlo venku a běželo velmi rychle. Rozběsněný vlk byl venku. Mezi špičatými zuby a jemným hrdlem už nestála žádná ochranná zeď.

Mezi divokým zvířetem a civilizovaným člověkem už nestála žádná přehrada.

Jacques Méli?s zbledl jako stěna a ani se nepohnul.

Laetitia se ještě stihla postavit mezi muže a psa. Zadívala se zvířeti do očí slézově chladným pohledem, který jako by říkal: Já se tě nebojím.

Byla tady, vzpřímená s rovnou páteří a vypjatou hrudí, a zaujímala postoj sebejistých lidí, postoj doprovázený tvrdým pohledem, který kdysi míval krotitel v psinci, když učil německého ovčáka, jak má bránit dům.

Zvíře stáhlo ocas mezi nohy, udělalo čelem vzad a ustrašeně se vrátilo do své ohrady.

Méli?s byl stále ještě bledý ve tváři a třásl se strachy a zimou. Bezmyšlenkovitě, jako by tam stálo dítě, ho Laetitia vzala do náruče, aby ho uklidnila a zahřála. Jemně ho k sobě přitiskla, až se usmál.

„Jsme si kvit. Já jsem vás zachránila před psem a vy mě před lidmi. Vidíte, že jeden druhého potřebujeme.“

„Honem chytit signál!“

Zelený bod se právě chystal opustit obrazovku přístroje. Běželi, dokud se znovu neobjevil ve středu kruhu.

Rodinné domky šly za sebou, podobné jeden druhému jako vejce vejci, a občas měly na dveřích kovový štítek s nápisem „Tomi Staci“ nebo „Mi la do Fa sol“. A všude psi, špatně udržované trávníky, poštovní schránky přetékající prospekty, šňůry na prádlo s pestrými kolíčky, otlučené pingpongové stoly a tu a tam rozviklaný karavan.

Jediná známka lidského života bylo modré světlo televizorů, linoucí se z oken.

Radioaktivní mravenčí samička cválala v kanálech pod nimi. Les se nezadržitelně blížil. Policista a novinářka sledovali signál.

Nejprve zahnuli do jedné ulice, podobající se všem ostatním ve čtvrti. Phoenixova ulice, stálo na ceduli. Každopádně se mezi staveními začínaly sem tam objevovat obchody. V jednom stánku s rychlým občerstvením hloubalo pět mladíků nad šestiprocentním pivem. Na etiketách lahví bylo možné číst: „Pozor – přehnaná konzumace může být zdraví škodlivá.“ Týž nápis se skvěl i na krabičkách cigaret. Vláda se chystala nalepit podobné nálepky i na rychlostní pedály automobilů a na volně prodejné zbraně.

Prošli před supermarketem „Chrám Konzumu“, kavárnou „Na schůzce s přáteli“ a nakonec znehybněli před hračkářstvím.

„Tady se zastavili. Tady.“

Důkladně si to místo prohlédli. Krám působil poněkud omšele. Ve výloze bylo vystavené zaprášené zboží, jako by je tam někdo vysypal bez ladu a skladu – plyšoví králíci, společenské hry, angličáky, panenky, cínoví vojáčci, vystřihovací výstroje na kartonu pro kosmonauta nebo pro víly, žertovné předměty a atrapy. Nad vším tím nepořádkem visela anachronická několikabarevná girlanda.

„Jsou tady. Vážně jsou tady. Zelený bod se přestal pohybovat.“

Méli?s svíral Laetitii ruku, div ji nerozdrtil.

„Máme je!“

Radostí jí skočil kolem krku. Rád by ji byl políbil, ale ona ho odstrčila.

„Zachovejte klid, komisaři. Práce ještě neskončila.“

„Jsou tady. Přesvědčte se sama, signál je pořád aktivní, ale už se nepřemísťuje.“

Přikývla a zvedla oči. Nad výlohou obchodu bylo velkým neonovým písmem modře napsáno: „U Arthura, krále hraček“.

143. V BEL-O-KANU

V Bel-o-kanu podává Chli-pu-ni zprávu muška vyslaná s poselstvím.

Bojovnice dorazily k velké řece.

Nešetří detaily. Po bitvě proti létajícím legiím askoleinského úlu se výprava ztratila v horách a pak překročila vodopád, nato svedla velkou bitvu s novým termitištěm na břehu řeky Nenasyty.

Panovnice si zprávy zaznamenává do paměťového feromonu.

A jak se teď dostanou na druhou stranu? Sateiským tunelem?

Ne, termiti si ochočili potápníky a používají je na vlečení svého loďstva z listů pomněnek.

Chli-pu-ni to velmi zaujalo. Jí se tyhle vodní brouky dokonale zkrotit nikdy nepodařilo.

Zpravodajka končí špatnými zprávami. Potom je napadli pulci. Všechny tyhle peripetie řady křižaček úplně zdecimovaly. Už jich zbylo jen tisíc a jsou mezi nimi raněné. Málokterým zůstalo všech šest noh.

Královna si z toho hlavu nedělá. Těch tisíc křižaček uvyklých válce, třeba ne se všema nohama, bude na zabití všech Prstů určitě stačit, myslí si. Samozřejmě už by je neměly postihnout žádné další ztráty.

144. ENCYKLOPEDIE

ACACIA CORNIGERA

Cornigera je nízký keř, který se může stát dospělým stromem pouze za nezvyklé podmínky – že se v něm usídlí mravenci. Ktomu, aby rozkvetl, totiž potřebuje, aby ho mravenci chránili a pečovali o něj. A tak aby je přilákal, proměnil se strom v průběhu let v živé mraveniště.

Všechny větve má duté a v každé z nich se nachází síť chodeb a místností, určených jedině k zajištění pohodlí mravenců.

Ba co víc, v těchto chodbách často žijí bílé mšice, jejichž medovatka je pro mravenčí dělnice a bojovnice tím opravdovým potěšením. Tento druh akátu tedy poskytuje přístřeší a bezpečný úkryt mravencům, kteří ho poctí tím, že se v něm budou chtít usadit. Výměnou za to budou plnit povinnosti hostů. Vyženou odtamtud všechny housenky, venkovní mšice, slimáky, pavouky a další xylofágní hmyz, který by mohl zatěžovat větvoví. Každé ráno svými kusadly odkousnou výhonky břečťanu a jiných popínavých rostlin, jež by chtěly na stromu parazitovat.

Mravenci odstraňují odumřelé listy, seškrabávají lišejníky a ošetřují strom pomocí slin s dezinfekčními účinky.

V přírodě se lze setkat s tak vydařenou spoluprací rostlinného a živočišného druhu jen velmi vzácné. Strom Acacia cornigera díky mravencům ve většině případů převyšuje spoustu dalších stromů, které by mu mohly stínit. Ční nad jejich vrcholy a těší se z přímého přílivu slunečních paprsků.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

145. OSTROV S AKÁCII

Mlha plazící se po zemi se rozplývá a odhaluje zvláštní scenerii. Pláž, útesy, strmé břehy z kamenité půdy.

Termití koráb, který je nejvíc vpředu, najíždí na písčitý břeh se zelenými mechy. Flóra a fauna se zde nepodobají ničemu známému. V mračnech komárů a vážek víří mušky vydávající močálovité pachy. Rostliny jako by tam byly jen tak položené, zbavené kořenů. Mají nenápadné květy a listy stékající v pramíncích jako vlasy. Země pod řasami je tvrdá. Mořskou pěnou rozežraná skála je provrtaná množstvím sklípků a vypadá jako kus utržené černé houby.

Kus dál je půda o něco sypčí a uprostřed kousku země trůní mladý keř akácie cornigery. Nepochybně pochází ze semínka, jež zmítané větrem náhodou přistálo na tomhle ostrově. Voda, zem, vzduch, tyto tři živly stačily k tomu, aby daly rostlině život. Avšak k tomu, aby mohla pokračovat v růstu, jí chybí hlavní opora – mravenci. Zasnoubení s mravenci má zapsané v genech odnepaměti.

Čeká na ně už dva roky. Kolik jejích sester z rodu Cornigera propáslo takovéto setkání vesmírného významu! Tento exemplář bude za šťastnou událost nepřímo vděčit Prstům. Týmž Prstům, jež mu do kůry vyryly nápis „Gilles miluje Nathalii“ a zanechaly po sobě tak bolestivou jizvu!

Samička 103 se náhle zachvěla. Uprostřed ostrova se nachází předmět, který v ní vyvolává velmi konkrétní vzpomínky. Ta vyvýšenina… ano, to nemůže být náhoda. Je to tak. Věž se zaobleným vrcholem má na sobě plno děr. První anomálie, s níž se setkali v bílé zemi. Aniž někoho upozorní, opouští skupinu a ohmatává to. Je to tvrdé, průhledné a uvnitř se nachází bílý prášek. Přesně jako posledně.

Přibíhají k ní termití vojáci. Dochází ke kontaktu tykadel.

Co se děje? Proč opustila skupinu?

103 vysvětluje, že tenhle předmět pro ni představuje něco velmi důležitého.

Ano, velmi důležitého, opakuje 23, je to předmět zhotovený bohy Prsty! Je to božský monolit.

Deistky se hned pouštějí do zhotovování podobné sochy z hlíny.

Ty největší podněcovatelky dospívají k rozhodnutí, že se v tomto mírumilovném útočišti ještě několik dnů zdrží, aby se vzpamatovaly z cestovních útrap a konečně nabraly nových sil.

Tuto zastávku všechny oceňují.

103 udělala několik kroků a okamžitě ji cosi udeřilo. Šimrá ji to v jejích Johnstonových orgánech, citlivých na zemská magnetická pole.

Jsou na Hartmanově uzlu!

Křižačky se nacházejí nedaleko Hartmanova uzlu!

Hartmanovy uzly jsou pásma se zvláštním magnetismem. Mravenci si na těchto vzácných bodech obvykle staví hnízda. Jde o křižovatky linií zemských magnetických polí s pozitivními ionty. Tyto body jsou pro mnohé živočichy, zejména savce, generátory neklidu a nevolnosti, ale pro mravence jsou naopak zárukou komfortu.

Malými akupunkturními body napíchnutými v zemské kůře se mohou dorozumívat se svou planetou Zemí, vyhledávat zdroje vody a rozpoznávat zemětřesení. Tímto způsobem je jejich město napojeno na svět.

103 hledá přesné místo s nejsilnějším energetickým působením. A při tom právě dochází ke zjištění, že Hartmanův uzel leží přímo pod akácií cornigerou.

V doprovodu 24 a 9 hned dlouhými kroky začíná šplhat na keř. V jednom místě je kůra slabší. Společně prokusují ochrannou tobolku a akácii deflorují. Nádhera! Je zde prázdné mraveniště, dokonale čisté, a čeká jen na ně.

Pronikly do kořene plného síní, které si jen říkají o to, aby se v nich mravenci usadili. Některé jako by měly svou specifickou architekturu – snadno lze rozeznat sýpky a svatební komoru. Dokonce se tam nacházejí i stáje, v nichž se už činí bílé mšice zbavené křídel.

Belokanky si procházejí překvapivý příbytek. Všechny větve má duté, míza obíhá za tenkou přepážkou uvnitř stěn živého města.

Strom zbavený panenství vítá mravenčí lid nejpohostinnějšími pryskyřičnými vůněmi.

24 s obdivem zjišťuje, jak po sobě rostlinné síně následují. Vzrušeně otvírá kusadla a upouští motýlí zámotek. Nezapomíná však na svůj úkol a hbitě ho zvedá.

Jedna stará průzkumnice ji poučuje, že toto hnízdo je „dárek“ a něco stojí. Když tady chce někdo bydlet, musí o strom pečovat. Je to trvalá naléhavá povinnost, musí se cítit zahradnicí tělem i duší. Vycházejí ven a stará válečnice jim ukazuje mladé výhonky fazolu kokotice a podává vysvětlení.

Semínko kokotice se vyvíjí v kontaktu s čímkoli, co hnije. Vystrčí ze země stonek, ten se protahuje a pomaloučku se otáčí kolem dokola, rychlostí přibližně dvou otáček za hodinu.

Jakmile tenhle stvol narazí na keř, nechá odumřít své kořeny a vyvine trny se střebadly, které se zabodnou do kůry keře a sají jeho mízu. Kokotice je v rostlinném světě opravdový upír.

103 právě poznává jeden z jejích fazolů rostoucích nedaleko akácie. Otáčí se tak pomalu, že působí dojmem, jako by šlo o přirozený pohyb způsobovaný větrem.

24 vycení svá nejostřejší kusadla a chystá se kokotici rozsekat na kusy.

Ne, vysílá 103. Když ji rozsekáš, každý kus se stane aktivní. Kokotice rozsekaná na deset kousků je totéž jako deset kokotic.

Mravenčí samička tvrdí, že byla svědkem dost překvapivého jevu. Dva kousky fazolu kokotice zasazené těsně vedle sebe se otáčely a hledaly malý keř, který by mohly vysávat. Když žádný nenašly, ovinuly se jeden kolem druhého a navzájem si sály mízu, až oba zašly.

Co tedy můžeme dělat? Když tenhle stonek necháme vyrůst, nakonec si najde cornigeru a omotá se jí kolem kmene, upozorňuje 24.

Je třeba ho vyrvat i s kořeny a okamžitě hodit do vody.

Udělala, jak řekla. Obě toho využily k tomu, aby odstranily všechny ostatní rostliny, které by mohly akácii škodit. Pak zahánějí všechny červy, malé hlodavce a housenky, co se potulují v okolí keře.

V jednu chvíli zaslechly pravidelné tikání. To je brouk červotoč, živočich, který vrtá v pravidelně přerušovaném rytmu do dřeva. Nato mu odpovídá druhé zatikání.

To je samec červotoče, který volá svou samici! upozorňuje termit, který v minulosti s těmito konkurenty často přišel do styku. Ve skutečnosti to vypadá, jako by si vrtání odpovídalo, jako by šlo o jeden zpěv se dvěma tamtamy.

Samičky 103 a 24 snadno zjistily, kde jsou, a pak si na tom červotočím Romeovi i s jeho Julií pochutnaly.

Když si jeden ujasní, do kterého tábora patří, pak lze ruku v ruce čelit společnému nepříteli.

Křižačky se na noc stěhují do stromu, který je jako město.

Všechny si dutou akácii s úžasem prohlížejí.

V kryptě nejsilnější větve mají jídelnu.

Mravenci, termiti, včely a malí vrubouni si navzájem poskytují trofolaxi. Dojí mšice a rozdělují si jejich sladkou medovatku. Pak se jako v každém bivaku vracejí k věčnému tématu – k Prstům, důvodu jejich putování.

Prsty jsou bohové, tvrdí jedna belokanská deistka.

Bohové? Co jsou to bohové? zajímá se moxiluxunský termit.

23 jim vysvětluje, že bohové jsou mocnosti, které všechno ovládají.

Včely, mouchy a termiti s úžasem zjišťují, že se octli v samotném lůně křižáckého tažení mravenců, kteří uctívají Prsty do té míry, že je považují za stvořitele světa.

Rozpravy pokračují. Každý lpí na tom, aby vyložil své hledisko.

Prsty neexistují.

Prsty létají.

Ne, Prsty se plazí.

Mohou se pohybovat i pod vodou.

Živí se masem!

Ne, jsou býložravci.

Neživí se ničím a žijí ze zásoby energie, kterou mají od narození.

Prsty jsou rostliny.

Ne, plazi.

Prstů je mnoho.

Musí jich být nanejvýš deset až patnáct a po světě chodí v pětičlenných stádech.

Prsty jsou nesmrtelné.

Vůbec ne, před několika dny jsme jednoho zabili.

To nebyl opravdový Prst!

Tak co to tedy bylo?

Prsty jsou nedotknutelné.

Prsty mají betonová hnízda jako vosy.

Ne, spí v korunách stromů jako ptáci.

Neprodělávají hibernaci!

Neblouzněme tolik. Prsty nutně hibernují. Všichni živočichové hibernují.

Prsty se živí dřevem, protože jeden termit už viděl, jak byly některé stromy podivně provrtané.

Ne, Prsty se živí mravenci.

Prsty se neživí ničím, žijí ze zásoby energie, kterou mají od narození, před chvílí jsem vám to přece vysvětlila.

Prsty jsou růžové a kulaté.

Také mohou být tmavé a ploché.

Rozprava pokračuje. Deistky se dohadují s nedeistkami. Samičky 24 a 23 svými nesmyslnými teoriemi rozčilují 9.

Tu verbežje třeba zabít dřív, než nakazí další křižačky, konstatuje a bere 103 za svědka hrozby, již tito vnitřní nepřátelé představují.

Bojovnice potřásá tykadly.

Ne. Nechme je. Jsou součástí rozmanitosti světa.

9 je zmatená. To je zvláštní, od začátku téhle výpravy mají všechny dojem, že se mění. V tuto chvíli mravenčí samičky diskutují o abstraktních tématech. Jsou stále vzrušenější a ustrašenější. Že by se rezavé nakazily epidemií „citového prožívání“? Nebo že by teď byly o něco méně mravenci?

Mají před sebou střet s obludami, a tak dál diskutují. Lepší je jít spát. Nad jejich spánkem bude bdít akácie cornigera, šťastná, jak dokážou být šťastné jenom stromy.

Venku skřehotají půlnoční ropuchy, rozladěné zjištěním, že jim není přáno smlsnout si na takovém množství hmyzu, chráněného uvnitř hradu z vláken a mízy.

Všechny křižačky už dřímají kromě zombií, jejichž noční život řídí motolice jaterní a které jedna za druhou vylézají ven, aby se vyšplhaly na vrchol traviny a čekaly na spasení. Na tomto ostrově však nežije jediná ovce. Ráno si už na svou noční eskapádu ani nevzpomenou a připojí se ke svým družkám.

Arkánum páté

PÁN MRAVENCŮ

146. DEISTKA

Vzbouřenky se řítí plnou rychlostí chodbami Města. Tuhle mravenčí cisternu se jim nikdy nepodaří dostat až k Doktoru Livingstonovi. Mnohé se obětují, aby zdržely federální gardu.

Létají dávky kyseliny. Jedna deistka se hroutí a pak ještě další.

Ty, co přežily, jsou postupně nahnány k sálu štěnic. Ale dřív než všechny zhynou, chce je Chli-pu-ni poznat. Nařizuje, aby jí jednu z těch fanatiček přivedli.

Proč to děláte? ptá se jí.

Prsty jsou naši bohové.

Stále stejná písnička. Královna Chli-pu-ni zamyšleně potřásá tykadly. Vzbouřenecké hnutí zaznamenalo poslední dobou z neznámých důvodů nový rozmach. Před pár týdny nebylo podle královniných špionů jeho stoupenkyň víc než tucet, a najednou je jich stovka.

Je třeba zintenzivnit hon na vzbouřenky. Jsou už příliš nebezpečné.

147. OBCHOD S HRAČKAMI

„A co budeme dělat teď?“ zeptala se Laetitia Wellsová.

„Jde se na věc,“ prohlásil Jacques Méli?s sebejistě.

„Myslíte, že nás nechají vejít?“

„Popravdě jsem nepočítal s tím, že bych zvonil u dveří. Pojďme dovnitř oknem. Pokud by někoho napadlo proti tomu něco namítat, předložím mu příkaz k domovní prohlídce. Jeden falešný mám pořád u sebe.“

„Pěkný způsob uvažování!“ zaprotestovala novinářka. „Propast mezi policií a lupiči rozhodně není až tak hluboká.“

„Vaše přehnaná úzkostlivost ani vaše ušlechtilé city s kriminálníky nezatočí. Tak pojďme na to!“

Příliš hořela nedočkavostí, než aby se do něj navážela, a raději ho následovala, když šplhal po zdi a přidržoval se přitom okapu na odvádění dešťové vody.

Po vertikálních plochách lidé postupují vpřed velmi obtížně. Odřeli si ruce, a než dosáhli terasy, několikrát málem spadli. Dům měl naštěstí jen jedno patro, vedoucí přímo pod střechu.

Zhluboka se nadechli. Zelený bod se neztrácel, nehybně setrvával uprostřed obrazovky. Laetitia a Méli?s se v tu chvíli nacházeli možná pět až šest metrů od mravenčích zabijáků. Balkónové okno bylo pootevřené. Vstoupili dovnitř.

Méli?s rozsvítil baterku a ta osvítila banální ložnici s velkou postelí přikrytou červeným přehozem, normandskou almarou a reprodukcemi horských krajinek, sem tam pověšených na stěnách s květovanými tapetami. V místnosti to bylo cítit levandulovou vůlí smíšenou s pachem naftalínu.

Dveře ložnice vedly do salonu zařízeného ve stylu „Supermarket nábytku“, s křesly s vysoustruženými nohami a lustrem s visacími skleněnými ozdobami. Známkou originality byla sbírka flakonů orientálních parfémů vystavených na stolku u stěny.

O něco dál zaregistrovali světlo. Tam někde, nejspíš v kuchyni, nepochybně večeřeli lidé s očima upřenýma na televizor.

Méli?s zíral na vlastní obrazovku.

„Mravenci jsou momentálně nad námi,“ zašeptal. „Musí tam tedy být půda.“

Hledali nějaký poklop ve stropě. V chodbě vedoucí do koupelny našli žebřík natočený směrem k podkroví, kde s překvapením zahlédli světlo lampy.

„Pojďme nahoru,“ vyzval Méli?s Laetitii a v ruce se mu objevil revolver.

Octli se v podivné mansardě. V jejím středu stálo terárium podobné tomu, co měla Laetitia, avšak desetkrát větší. Z obrovského akvária vycházely hadice, na druhém konci napojené na počítač, který byl zase připojený na množství mnohobarevných lahviček. Vlevo se nacházely další přístroje z oblasti informatiky, dále pak dlaždicový laboratorní stůl, mikroskop a změť elektrických drátů a tranzistorů. Doupě šíleného vědce, napadlo mladou ženu, když vtom za jejich zády někdo vykřikl:

„Ruce vzhůru!“

Pomalu se otočili. Nejdřív uviděli pušku se širokou hlavní, která mířila přímo na ně. Nad puškou pak kupodivu důvěrně známou tvář. Znali ji už dlouho – tak to byl hammelnský krysař!

148. ENCYKLOPEDIE

PRSKAVEC

Prskavec větší (Brachynus crepitans) je brouk vybavený „organickou puškou“. Při napadení nepřítelem vylučuje kouř, následující po detonaci. Tento hmyzí druh ji produkuje spojením dvou chemických látek pocházejících ze dvou odlišných žláz. První uvolňuje roztok obsahující 25 % okysličené vody a 10 % hydrochinonu. Druhá produkuje enzym nazývaný peroxidáza. Při smíchání ve spalovací komoře dosáhnou tyto štávy teploty vroucí vody – sta stupňů, odtud se tedy bere kouř i výtrysk páry kyseliny dusičné a odtud také pochází detonace.

Když k prskavci přiblížíme ruku, okamžitě vystřelí z děla oblak pálivých, prudce zapáchajících červených kapek. Kyselina dusičná způsobí na kůži puchýře. Tito brouci dokážou mířit tak, že proti nepříteli natočí špičaté zakončení ohebného zadečku, v němž dochází k promísení výbušné směsi. Takto mohou zasáhnout cíl na vzdálenost několika centimetrů. Pokud ho minou, rámus způsobený výbuchem postačí k tomu, aby přiměl jakéhokoli útočníka k útěku.

Prskavec má v zásobě obvykle tři až čtyři salvy. Někteří entomologové však objevili druhy schopné na základě úspěšné stimulace vystřílet čtyřiadvacet ran za sebou.

Prskavci mají oranžové a stříbřitě modré zbarvení. Velice snadno je lze zaregistrovat. Vše se odehrává tak, jako by se vyzbrojeni svým dělem cítili nezranitelní do té míry, že vystavují na odiv své pestré šaty. Obecně však platí, že všichni brouci, kteří ukazují ohnivé barvy a krovky s oslnivou kresbou, mají obranný „patent“, který jim umožňuje zahnat zvědavce.

Poznámka: Myši, které vědí, že tento živočich představuje navzdory svému „patentu“ neodolatelnou lahůdku, na prskavce skočí, a než stačí výbušná směs zareagovat, okamžitě jim zastrčí zadeček do písku. Rány se pak zdusí v písku, a když hmyzí jedinec vyplýtvá všechnu munici, myš ho sežere od hlavy.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2.díl

149. RÁNO, KTERÉ ZPÍVÁ

Samička 24 se probouzí uhnízděná v trhlině tenounké větévky akácie. Všimla si, že na celé boční straně větve se vyskytují malé dírky podobné lodním okénkům, určené k provzdušňování buněk. Protrhne membránu spodní přepážky a objeví sál přichystaný sloužit jako dětský pokoj. Ostatní mravenci ještě spí. 24 vyjde ven, aby se trošku prošla.

Řapíky akácie jsou nositelé rozvaděčů nektaru jak pro dospělé, tak tělísek – „hrnečků“ pro larvy. Tyto potraviny, nabité proteiny a tukovými látkami, jsou dokonale přizpůsobené výživě mravenců nejrůznějšího věku.

Strmé mořské břehy praskají pod náporem prvních vlnek. Vzduch je provoněný ostrými mentolovými pachy a muškátovým aroma.

Rudnoucí slunce na pláži osvětluje hladinu řeky, po níž se prohánějí vodní mšice. Větévka z uschlého stromu funguje jako přístavní hráz. 24 se k ní přiblíží a skrz průhlednou vodu rozeznává pijavky a komáří larvy namačkané v hroznech.

24 postupuje na sever ostrova. Kraj srázného písčitého svahu laská množství okřehků a zrnitý trávník tvořený kulatými zelenými granulemi, z něhož se občas vynoří dvě oční bulvy rosničky. V jedné zátoce o kus dál se o sedmé hodině ranní otevřely bílé lekníny se slézovými hroty a zůstanou tak až do pozdního odpoledne. Leknín má uklidňující účinky, jež jsou ve světě hmyzu dobře známé. V období nouze se dokonce stává, že hmyz žere jeho oddenek, bohatý na škrob.

Příroda myslí vždycky na všechno, říká si 24. Poblíž nemoci se vždycky najde lék. Na kraji zahnívající vody tak rostou smuteční vrby, jejichž kůra obsahuje kyselinu salicylovou (hlavní součást aspirinu), léčící nemoci, jež lze v těchto nezdravých místech dostat.

Ostrov je malý. 24 se ani nenadála, a už je na východním břehu. To místo krášlí obojživelné byliny s lodyhami ponořenými ve vodě. Vyskytují se tam spousty šípatek, rdesna a pryskyřníků, zpestřující tento svět zeleně fialovými a bílými tahy.

Nad ní poletují spárované vážky. Samci se pokoušejí spojit oba své pohlavní orgány s oběma pohlavními orgány samiček. Samec má jeden tento orgán umístěn pod hrudí a druhý na konci zadečku, samička má zase jedno pohlaví za hlavou a další na konci zadečku. Má-li všechno fungovat jaksepatří, je třeba, aby se všechny čtyři pohlavní orgány ve stejnou chvíli spojily, což se neobejde bez složitých akrobatických výkonů.

24 pokračuje v prohlídce ostrova.

Na jihu bahenní rostliny zakořenily přímo v zemi. Jsou tam rákosy, sítiny, divoké kosatce a trsy máty. Náhle se mezi bambusy vynoří dvě černé oči. Ty oči se dívají na 24. Přibližují se. Patří mlokovi. Je to druh ještěrky s černým šatem zdobeným žlutým a oranžovým žíháním. Má kulatou, plochou hlavu, hřbet posázený šedými bradavicemi – posledními pozůstatky po ostnech jeho předka dinosaura. Zvíře se blíží. Mloci si s požitkem pochutnávají na hmyzu, ale jsou tak pomalí, že většinou jejich kořist vezme nohy na ramena ještě dřív, než ji stačí popadnout. A tak čekají, až ji zabije déšť, aby si ji mohli posbírat.

24 prchá k akáciovému útočišti.

Pozor! křičí v olfaktorickém jazyce. Mlok! Mlok!

V tu chvíli se skrz střílny stromu vysunou zašpičatělé zadečky a vystříkne z nich déšť kyseliny, která snadno zasáhne jejich málo hbitý cíl. Ale ten se tomu pod silnou tmavou kůží jenom směje. Bojovnice, jež se k němu spěšně vrhají, aby do něj zaťaly kusadla, okamžitě umírají, zasaženy velmi toxickým tělesným mokem, který má na povrchu těla. Tak může někdy ten pomalý občas zvítězit nad rychlými.

Mlok, jistý si svou nezranitelností, rozvážně přiblíží nohu k větvi plné dělostřelkyň. A – píchne se o trn akácie. Krvácí, s děsem zkoumá svou ránu a odchází se ukrýt mezi rákosy. Nad pomalým nakonec zvítězil nehybný.

Všichni podnájemníci stromu blahopřejí, jako by šlo o živočicha, který je přišel ochránit před predátorem. Zbavují ho posledních parazitů, kteří se potulují v jeho větvích, a ke kořenům mu vstřikují několik gramů kompostu.

S postupujícím dopoledním horkem se každý věnuje svému zaměstnání. Termiti se pouštějí do provrtávání kousku dřeva připlaveného po vodě. Mouchy se oddávají parádnímu sexuálnímu číslu. Každý druh si hájí oblíbené teritorium. Akáciový ostrov jim poskytuje veškerou nezbytnou potravu a chrání je před dravci.

Řeka je bohatá na živiny. Dává jim vachtu trojlistou, z níž mravenci lisují šťávu na pivo bohaté na cukry, pomněnky bahenní, mydlice, které se používají k dezinfekci ran, dvouzubec trojdílný, o jehož bodce se zachytávají ryby, jež rezavým skýtají nové maso.

Pod mračny komárů a vážek si každá bojovnice začíná vychutnávat ostrovní život, daleko od jednotvárných úkolů, které je zvyklá plnit ve velkých městech.

Náhle se ozve hrozný rámus. To spolu bojují dva roháči, samci.

Oba mohutní brouci odění v brnění s klepety a špičatými rohy krouží kolem sebe navzájem a pak se pomocí svých nadměrně vyvinutých kusadel popadnou, nadzvedávají se nebo se převracejí na záda. Narážejí na sebe dutinové pláty a rohy. Zápas ve volném stylu. Spousta prachu a hluku. Vzlétají a pokračují ve fyzické potyčce vysoko na nebi.

Každá z divaček je nadšená, že se tohoto nádherného souboje může zúčastnit. A i mezi přítomnými už se ozývá klapání kusadel, protože i ony mají chuť se tlouct a prát.

Zápas se vyvíjí ve prospěch mohutnějšího soupeře. Ten druhý padá a vleže na zádech hrabe nohama ve vzduchu. Vítězný roháč vztyčil dlouhé kleště ostré jako břitvy k nebi, aby dal najevo slavné vítězství.

103 vidí v tomto incidentu znamení. Ví, že hodiny klidu a míru na ostrově s akácií pomalu končí. Živočichové už nemají stání, chtějí pokračovat v křížovém tažení. Jestli zde zůstanou, zase se strhnou kvůli soupeření v lásce zápasy mezi samci, rvačky a hašteření a opět se vynoří odvěká mezidruhová rivalita. Aliance se rozpadne. Mravenci budou válčit proti termitům, včely proti mouchám, brouci proti broukům.

Tyto destruktivní energie je třeba usměrnit ve prospěch společného cíle. Je třeba pokračovat v tažení. Mluví se o tom napravo, nalevo. Nakonec padlo rozhodnutí, že vyrazí nazítří ráno, jakmile se začne oteplovat.

Večer si uvelebené ve svých přírodních komůrkách navykají diskutovat o všem možném.

Dnes jedna samička navrhuje, aby si na počest a pro slávu křížové výpravy každá z nich nahradila své číslo snůšky nějakým jménem, jak to dělají královny.

Jménem?

Proč ne…

Ano, dejme jméno jedna druhé.

Jak byste pojmenovaly mě? ptá se 103.

Navrhují, aby se jí říkalo „Ta, co vede“ nebo „Ta, co porazila ptáka“ či „Ta, co se bojí“. Ona sama však nakonec dospěla k závěru, že to, co nejvýstižněji charakterizuje její vlnu, je pochybnost a zvědavost. Její hlavní pýchou je její nevědomost. Přála by si, aby ji nazývaly „Ta, co pochybuje“.

Já se chci jmenovat „Ta, co ví“. Protože já vím, že Prsty jsou naši bohové, oznamuje 23.

Já bych byla ráda, kdyby mi říkali „Ta opravdová mravenčí samička“, naléhá 9, protože bojuju za mravence a proti všem jejich nepřátelům.

Já bych se chtěla jmenovat „Ta, co…“

Slovo „já“ kdysi bývalo tabu. Samotný fakt, že si dávají jméno, ve skutečnosti představuje potřebu uznání nikoli jako části celku, ale vlastní individuality.

103 je vynervovaná. Tohle všechno není normální. Staví se na čtyři nohy. Žádá, aby od té myšlenky upustily.

Připravte se, zítra odcházíme. Co možná nejdřív.

150. ENCYKLOPEDIE

AUROVILLE

Dobrodružství Auroville (zkratka Auroroville) v Indii nedaleko města Pondicherri patří mezi nejzajímavější zkušenosti lidského utopického společenství. Bengálský filozof Šrí Aurobindo a francouzská filozofka Mirra Alfassa („Matka“) se v roce 1968 rozhodli vytvořit opravdovou ideální osadu. Měla mít tvar spirální galaxie, aby směrem od jejího kulatého středu všechno zářilo. Očekávali, že tam přijdou lidé z celého světa. Přišli však hlavně Evropané hledající absolutní utopickou společnost.

Muži a ženy uplatňovali ekologické technologie, vytvořili motory na větrný pohon, solární kuchyni, vybudovali továrny na řemeslné výrobky, kanalizaci, informační centrum, cihelnu. Ačkoli se nacházeli ve velmi pusté, neúrodné oblasti, zavedli pěstování různých plodin. Matka napsala několik svazků, v nichž zachytila své spirituální zkušenosti. A všechno se tak skvěle dařilo, že se členové společenství rozhodli Matku ještě za jejího života zbožštit. Ona však tuto čest nejdřív odmítla. Ale když zemřel Šrí Aurobindo, neměla po boku nikoho dostatečně silného, kdo by ji podpořil. Svým zbožňovatelům nedokázala dlouho odolávat.

Izolovali ji v jejím pokoji a rozhodli se, že když Matka odmítá stát se bohyní za svého života, stane se jí po smrti. Ona si možná svou božskou podstatu vůbec neuvědomovala, to jí však nebránilo stát se bohyní… Obrazy Matčiných posledních vystoupení na veřejnosti ji ukázaly jakoby na konci sil a pod vlivem šoku. Jakmile se pokusila promluvit o svém uvěznění a o tom, jak s ní její uctívači zacházejí, ihned ji umlčeli a odvedli zpět do jejího pokoje. Z Matky se pozvolna stala stará dáma scvrklá utrpením, jemuž ji vystavili právě ti, kdo se tvářili, že ji uctívají.

Přesto se Matce podařilo tajně předat zprávu někdejším přátelům – prý se ji někdo snaží otrávit, aby z ní udělali mrtvou, a tedy snadněji uctívatelnou bohyni. Její volání o pomoc však vyznělo naprázdno. Ze společenství byli okamžitě vyloučeni všichni, kdo se Matce pokusili pomoci. Jako poslední prostředek komunikace, jímž Matka chtěla vyjádřit svůj tragický osud, byla hra na varhany, již provozovala mezi čtyřmi holými zdmi.

Nebylo to však k ničemu. Matka zemřela v roce 1973, pravděpodobně na otravu po požití silné dávky arzeniku. Auroville jí vystrojilo pohřeb jako bohyni.

Po jejím odchodu však nezbylo nic, co by společenství nadále stmelovalo. Rozdělilo se na nepřátelské tábory, jejichž členové šli proti sobě. Zapomněli na utopii ideálního světa a navzájem se tahali po soudech. To vrhlo stín pochybnosti na zkušenost se spirituální komunitou, která po nějaký čas představovala jedno z dosud nejambicióznějších a nejúspěšnějších lidských společenství.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

151. NICOLAS

Bojujte do posledního.

Věděl, že pro deistické hnutí, nemilosrdně pronásledované královnou Chli-pu-ni, není snadné nabrat druhý dech. Má-li dosáhnout úspěchu, musí jeden bůh ukázat, že je schopen přizpůsobit svou řeč aktuálním potřebám dne. Nicolas Wells využil toho, že zbytek podzemní komunity spal, a posadil se k překládacímu stroji. Okamžik hledal inspiraci a pak začal preludovat na klávesnici jako mladý salonní Mozart. Až na to, že on neprodukoval hudbu, ale symfonie z parfémů, u nichž se předpokládá, že z něj udělají božstvo.

Bojujte do posledního.

Vysílejte obětní mise, ať to stojí, co to stojí.

Protože jste nás dostatečně neživili, sami jste teď poznali utrpení a smrt.

Prsty mohou všechno, protože Prsty jsou bohové.

Prsty mohou všechno, protože Prsty jsou velké.

Prsty mohou všechno, protože Prsty jsou mocné.

To je prav…

„Nicolasi, ty jsi vstal? Co tady děláš? Ty nespíš?“

Za ním stál Jonathan Wells, blížil se k němu a při tom si protíral oči a zíval.

Panika. Nicolas Wells chtěl stroj vypnout, ale spletl si tlačítko. Místo aby vypnul proud, zesílil svítivost obrazovky.

Jonathanovi stačil jediný pohled, aby všechno uhodl. Stihl si přečíst jen poslední větu, ale všechno pochopil.

Jeho syn se vydával za boha mravenců s cílem přimět je, aby je živili.

Jonathan vytřeštil oči. V mžiku si dokázal vydedukovat, co všechno ten obratný manévr obnáší.

NICOLAS Z MRAVENCŮ UDĚLAL NÁBOŽENSKY UVAŽUJÍCÍ TVORY!

Na okamžik zůstal zaražený, natolik ho toto zjištění ohromilo. Nicolas nevěděl, co má dělat. Vrhl se k otci.

„Musíš to pochopit, tati, udělal jsem to, abych nás zachránil, aby nás živili…“

Jonathan Wells byl zděšený.

„Chtěl jsem naučit mravence, aby nás uctívali,“ vykoktal Nicolas. „Tady dole jsme přece kvůli nim, na nich je, aby nás z té bryndy vytáhli. Ale oni nám přestali přinášet jídlo, pustili nás k vodě, a my jsme umírali hlady. Někdo přece musel začít jednat a něco s tím udělat. A tak jsem o tom přemýšlel a našel jsem řešení. Jsme tisíckrát inteligentnější než mravenci, tisíckrát silnější, tisíckrát větší. Pro tahle zvířátka představuje kdejaký chlapík obra. Kdyby nás považovali za bohy, nenechali by nás padnout. Tak jsem mezi mravenci vychoval deisty a to, že máte k jídlu ještě trochu medovatky a hub, je díky mně. Já, Nicolas, věk dvanáct let, jsem zachránil vás, dospělé, kteří jste se už začali považovat za hmyz!“

Jonathan Wells nezaváhal. Dva hlasité políčky otiskly na tváře jeho syna pět červených prstů. Dvojí zvučné mlasknutí probudilo ostatní. Všichni mrknutím oka zjistili, co se děje.

„Nicolasi…!“ zvolala zděšeně babička Augusta.

Nicolas se rozeštkal. Dospělí nikdy nic nechápou. Před ledovými zraky svých rodičů se pomstychtivý bůh proměnil v ufňukaného chlapce.

Jonathan Wells opět zvedl ruku, aby ho potrestal. Jeho žena ho zadržela.

„Ne. Nezaváděj do tohohle místa násilí. Dalo nám zabrat, abychom ho odsud vypudili!“

Ale Jonathan byl celý bez sebe.

„Zneužil svých výsad, že je lidská bytost. Vnesl do mravenčí civilizace pojem ‚bůh!’ Kdo dokáže předvídat důsledky takového jednání? Náboženské války, inkvizice, fanatismus, nesnášenlivost… A tohle všechno kvůli mému synovi.“

Lucie se přimlouvala, aby byl shovívavý.

„Za tohle si můžeme všichni.“

„Jak jenom takový přehmat napravit?“ povzdychl si Jonathan. „Žádnou možnost nevidím.“

Lucie vzala manžela za ramena.

„Ale ano. Jedna taková mě právě bije do očí. Promluv si se svým synem.“

152. VZNIK SVOBODNÉ KOMUNITY AKÁCIE

Svítání. I dnešního rána hledí 24 s obdivem na obzor zahalený oparem.

Slunce, vstávej.

A slunce ji poslechne.

Sama na konci větve si prohlíží krásu světa a přemýšlí. Pokud bohové existují, určitě nemají potřebu vtělit se do Prstů. Nemusí se proměňovat v obrovské obludné živočichy. Přesto jsou tady. Uprostřed těch slastných pochoutek, které strom vydává, aby nalákal mravence. V oslnivých pancéřích vrubounů. V klimatizačním systému termitiště. V kráse veletoku i ve vůni květin, v perverznosti štěnic i v barevnosti motýlích křídel, v slaďounké mšičí medovatce i ve smrtelně nebezpečném včelím jedu, v křivolakých horách i v poklidné řece, v dešti, který zabíjí, i v slunci, jež dodává nové síly!

Stejně jako 23 chce i ona věřit, že svět řídí nějaká vyšší síla. Ale právě pochopila, že tahle síla je všude a ve všem. Nevtělila se jenom do Prstů!

Bůh je ona, bůh je 23, i Prsty jsou bohové. Netřeba hledat někde dál. Všechno je tady, na dosah tykadla a kusadel.

Vzpomíná si na jednu pověst z mravenčí historie, kterou jí vyprávěla 103. Nyní jí rozumí v plném rozsahu. Kdy je ta nejvhodnější chvíle? Teď! Co je to nejlepší, co by se mělo udělat? Zabývat se tím, co máme přímo před sebou! V čem spočívá tajemství štěstí? V tom, že chodíme po Zemi!

Vstává.

Slunce, vstaň, vystoupej ještě výš a zbarvi se do běla!

A slunce jí ještě jednou poslušně vyhoví.

24 kráčí vpřed a upouští svůj zámotek. Už nemá po čem pátrat. Všechno pochopila. Už nepotřebuje pokračovat v křížovém tažení. Vždycky se ztrácela, protože nenacházela své místo. Teď ví, že její místo je zde. Udělat musí jen to, že dá do pořádku tento ostrov, a její jedinou ambicí je od této chvíle užívat každé vteřiny jako zázračného daru života.

Už se nebojí samoty. Už nemá strach z druhých. Když jste na správném místě, nemáte strach z ničeho.

24 běží hledat 103.

Nachází ji v plné práci, jak slinou opravuje plavidla z pomněnek.

Tykadlový kontakt.

Vrací jí kokon.

Už neponesu tenhle poklad. Budeš si ho muset nést sama. Zůstávám tady. Už nemám co dokazovat, už mám dost boje, už mám dost bloudění.

Tato řeč vyvolá překvapené vzpřímení všech tykadel přítomných samiček. 103 otupěle přebírá motýlí zámotek.

Ptá se 24, co se děje.

Oba hmyzí jedinci se lehce dotýkají špičkou tykadel.

Zůstávám tady, opakuje 24. Vystavím tady město.

Ale vždyť už máš Bel-o-kan, svoje rodné hnízdo!

Mladá samička ráda uznává, že Bel-o-kan je velká a mocná federace. Jenom ji už nezajímá rivalita mezi mravenčími městy. Už má dost všech těch kast, které každého nutí plnit po celý život od narození jednu roli. Chce jít daleko od nich a daleko od Prstů. Začít život od nuly.

Ale budeš sama!

Jestli chtějí i ostatní zůstat na ostrově, budou vítány.

Vtom k ní přistoupí jedna rezavá. I ji už tažení unavilo. Pokud jde o Prsty, nemá proti nim nic, ale ani naopak. Nechávají ji chladnou. K tomu se vyslovuje i šest dalších. Také ony odmítají ostrov opustit.

Zanechat tažení se rozhodují i dvě včely a dva termiti.

Všechny vás sežerou žáby, varuje je 9.

Odpadlice tomu vůbec nevěří. Před dravci je ochrání akácie svými trny.

Do tábora samičky 24 přecházejí i jeden brouk a jedna moucha. Pak ještě deset mravenců, pět včel a pět termitů.

Jak je zadržet?

Jedna rezavá upozorňuje, že je deistka, ale přesto si taky přeje žít tady. 24 odpovídá, že co se týče Prstů, nemá jejich společenství nic proti deistkám, ani jim nestraní. Na ostrově bude každý myslet tak, jak to cítí.

Myslet…, zachvěla se 103.

Vůbec poprvé si utopické společenství vytvářejí zvířata. Dávají mu feromonové jméno „Město akácie“ a začínají se usazovat ve stromě. Včely, které mají k dispozici trochu mateří kasičky plné hormonů, přeměňují nepohlavní jedince, kteří si to přejí, v pohlavní. Tak budou mít královny a společenství se podaří přežít.

103 na okamžik znehybní, překvapená tímto rozhodnutím. Poté si reaktivuje tykadla a žádá všechny, kdo chtějí pokračovat v křížovém tažení, aby se shromáždili.

153. ENCYKLOPEDIE

KOMUNIKACE MEZI STROMY

Některé africké akácie mají podivuhodné vlastnosti. Když je chce spásat nějaká gazela nebo koza, změní si chemické složení mízy tak, že se stanou toxickými. Jakmile si zvíře všimne, že strom nemá stejnou chuť, sebere se a jde okusovat jiný. Jenomže akácie jsou schopné vylučovat vůni, kterou dokážou zachytit sousední stromy jejich druhu a jíž je okamžitě upozorňují na přítomnost predátora. Během několika minut se všechny tyto stromy stanou nejedlými. Býložravci se tedy vzdálí a jdou hledat jinam nějakou velmi vzdálenou akácii, která varování nemohla zachytit. Někdy se však stane, že se býložravci chovaní ve stádech ocitnou spolu s akáciemi na uzavřeném místě. Výsledkem je to, že první akácie, jíž se zvířata dotkla, varovala všechny ostatní a zvířata už pak nemají jinou možnost než spásat toxické keře. Tak došlo k tomu, že mnohá stáda zašla na otravu a lidem trvalo velmi dlouho, než pochopili její příčiny.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

154. OKRAJ SVĚTA JE COBYDUP

Je poledne. Zatímco průkopnice se dál usazují na akáciovém ostrově, 103 opatřuje posádkou pomněnkové lodě. Křižačky v nich zaujímají místo a přidržují se chloupků na listech.

Mouchy vzlétly jako vyzvědačky, aby prozkoumaly druhý břeh, kde přistanou. Mouchy mají za úkol najít nejlepší místo k zakotvení. To znamená to nejméně nebezpečné.

Všechny lodě opouštějí pontony. Příslušníci Společenství akácie je doprovázejí až k vodě a pomáhají tlačit loďky na řeku. Tykadla se vztyčují a vyměňují si povzbuzující feromony. Nikdo neví, co je těžší, zda vynalézt svobodnou společnost na pustém ostrově, či bojovat s obludami za hranicí světa. Každý z obou skupin si přeje vytrvalost. Ať se stane cokoli, nevzdávat se cíle, který si předsevzali.

Lodě se vzdalují od pláže, navigátoři přidržující se listů pomněnky vidí, jak se hliněné sochy vyrobené deistkami zmenšují čím dál víc. Flotila pluje dopředu v řadě za sebou.

Křehké prámy poháněné vpřed veslaři potápníky rychle kloužou po hladině řeky. Nad nimi brouci odhánějí ptáky, kteří by se k plovoucí karavaně chtěli přiblížit.

A křížová výprava postupuje, postupuje stále vpřed.

Vlahým vzduchem stoupá vzhůru k nebi válečný feromonový zpěv.

Jsou velcí, jsou tady,

zabijme Prsty, zabijme je.

Vypalují skladiště,

zabijme Prsty, my je dostaneme!

Unášejí naše města,

zabijme Prsty, zabijme je.

Napichují na hák červíky,

zabijme Prsty, my je dostaneme!

Oni nás přece nikdy nešetří,

zabijme Prsty, zabijme je.

Chvílemi ukazují konec hřbetní ploutve jelci, pstruzi a sumečci. Ale i nad tím bdí nosorožíci. Když jedna z vodních oblud začne ohrožovat nějaké plavidlo, bez zaváhání jí zarazí mezi šupiny své čelní kopí.

Vyčerpané mouchy průzkumnice se vracejí a přistávají na listech, jako by to byly letadlové lodě. Našly blízko břehu nejenom okraj světa, ale navíc ještě kamenný mostní oblouk, kterým se dá překlenout. Je to terno!

Netřeba razit tunel! 103 je nadšená.

A kde ten most je?

Trochu víc na sever. Stačí dát se kousek proti proudu.

Křižačky se zachvěly. Konec světa je už docela blízko.

Loďstvo dosahuje bez větších škod protilehlého břehu. Jen jednu loď zhltl pulec. Taková jsou rizika cestování!

Shromáždění po legiích a po druzích. Kupředu!

Mouchy nelhaly!

Jaké vzrušení pro ty, kdo ještě nikdy ani na okamžik nezahlédli kraj světa! Tady je, ten černý pruh. Je tady. Černý pruh opředený tajemstvím a legendami. Závratnou rychlostí tam proudí hmoty, zahalené oblakem prachu a páchnoucí kouřem a uhlovodíkem. Jejich vibrace mají netušenou sílu. Nic už není přirozené.

Pro 103 jsou tyto černé kusy hmoty, které se vrhají na všechno, strážci okraje světa. Také ji napadlo, že by to mohlo být pro Prsty něco jako avatar.

No tak na ně zaútočme! navrhuje jeden termití voják.

Ne, na tyhle ne. A ne tady.

103 se domnívá, že černý pruh dává Prstům zázračnou sílu. Lepší je bojovat s nimi na méně nebezpečném terénu. Porazit je bude snazší z druhé strany konce světa, to znamená z druhé strany mostu.

V každém vojsku se vždycky najdou šílení odvážlivci. Jeden termit chce mít jasno. Vykročí na černý pruh a okamžitě je placatý jako list. Takový už je zkrátka hmyz. Musí experimentovat, než se přesvědčí, jak se věci mají.

Po tomto incidentu následuje výprava 103 na most a drobnými krůčky míří k rozlehlému neznámému území, kde se pasou stáda Prstů.

155. ZNÁMÁ TVÁŘ

Ze žebříku na ně mířila jakási osoba, jíž z otvoru v podlaze vyčuhovala jen hlava a kus trupu s puškou. Když vylezla o několik příček výš, a stála přímo proti nim, pátral Jacques Méli?s zoufale v meandrech svého mozku: Tuhle tvář přece znám.

I Laetitia Wellsová měla na jazyku její jméno, a stále ještě se jí nedařilo je vyslovit.

„Odhoďte revolver, pane!“ (Méli?s hodil svou zbraň na zem.) „Posaďte se na tyhle židle.“

Ten tón, ten hlas…

„My nejsme lupiči,“ spustila Laetitia. „Můj společník je dokonce…“

„…odsud,“ skočil jí do řeči komisař. „Bydlím v téhle čtvrti.“

„To je mi fuk!“ zněla odpověď toho individua, které už je pomocí elektrických drátů přivazovalo k židlím.

„Tak a teď máme ty nejlepší podmínky k tomu, abychom si popovídali.“

Kdo to jen může být?

„Co u mě pohledáváte, komisaři Méli?si, a vy, Laetitie Wellsová, novinářko z Nedělní ozvěny! A navíc ještě společně. Vždycky jsem si myslela, že jeden druhého nenávidíte. Ona vás prostřednictvím novin urazila a vy jste ji poslal za mříže! A teď jste oba tady, jako by se nechumelilo, o půlnoci v mém bytě.“

„Totiž…“

Laetitia byla znovu přerušena.

„No tak, já přece moc dobře vím, čemu vděčím za tuhle roztomilou návštěvu! Jenom ještě nevím, jakým způsobem jste sledovali moje mravence.“

Zezdola někdo zahalekal.

„Co se děje, drahoušku? S kým se to na půdě bavíš?“

„S lidmi, kteří jsou u nás doma nežádoucí.“

Z otvoru v podlaze se nahoru vyhoupla druhá hlava a druhé tělo.

Tak tady toho určitě neznám.

Objevil se pán s dlouhým bílým vousem, oblečený v šedé košili s červenými kostkami. Podobal se Santa Clausovi, ale sešlému věkem a na konci sil.

„Představuji ti pana Méli?se a slečnu Wellsovou. Doprovodili naše malé přátele až sem. Jak to provedli? To nám řeknou sami.“

Santa Claus vypadal rozrušeně.

„Ale vždyť jsou oba dva známí. On jako policista a ona jako novinářka! Přece je nemůžeš zabít, tyhle ne. Ostatně už stejně nemůžeme pokračovat v zabíjení…“

„To chceš, abychom toho nechali, Arthure?“ zeptala se žena suše. „Ty chceš, abychom to všechno vzdali?“

„Ano,“ pravil Arthur.

Jako by se ho snažila uprosit.

„Ale když toho necháme, kdo bude v našem úsilí pokračovat? Není nikdo, nikdo…“

Muž s bílým vousem si mnul prsty.

„Jestliže nás objevili oni, jsou schopní nás najít i jiní. Takže nezbývá než zabíjet, dál zabíjet! Každopádně náš úkol nikdy neskončí. Jakmile odděláme jednoho, objeví se deset dalších. Už mě to násilí unavuje.“

Toho Santa Clause jsem nikdy neviděla. Ale ji, ji… Laetitii se nedařilo sledovat debatu, v níž se přitom hrálo o dva životy.

Arthur si hřbetem ruky poseté temnými skvrnami otřel čelo. Hovor ho vyčerpal. Hledal něco, čeho by se chytil, ale nenašel a v bezvědomí se zhroutil na zem.

Žena oba mladé lidi mlčky pozorovala a pak je odvázala. Automaticky si třeli kotníky a zápěstí.

„Kdybyste mi ho pomohli snést dolů do postele…,“ řekla.

„Co je mu?“ zeptala se Laetitia.

„Nevolnost. Poslední dobou se mu to stává čím dál častěji. Můj muž je nemocný, velmi nemocný. Už tady dlouho nebude. Do té záležitosti se slepě vrhl jen proto, že ví, že se blíží jeho konec.“

„Bývala jsem lékařka,“ oznámila Laetitia. „Chtěla byste, abych ho vyšetřila poslechem? Možná bych mu mohla ulevit.“

Ženě se na tváři objevil smutný výraz.

„To je zbytečné. Já moc dobře víc, čím trpí. Rakovina v konečném stadiu.“

Opatrně Arthura položili na přehoz pokrývající postel. Manželka nemocného vzala do ruky injekční stříkačku obsahující koktejl sedativ a morfia.

„Teď ho nechme, ať si v klidu odpočine. Potřebuje si zdřímnout, aby nabral trochu sil.“

Jacques Méli?s se na ni dlouze zadíval.

„Mám to. Konečně vás poznávám.“

V téže chvíli v mozku Laetitie Wellsové zazněl stejný signál. Samozřejmě i ona tu ženu nyní poznala.

156. ENCYKLOPEDIE

SYNCHRONIZACE

Vědecký pokus, provedený v roce 1901 současně v několika zemích, prokázal, že vzhledem k řadě daných testů inteligence si myši zaslouží 6 bodů z možných 20. Tento výzkum byl zopakován v roce 1965 ve stejných zemích a s použitím zcela stejných testů, přičemž tentokrát získaly myši v průměru 8 bodů z 20.

Zeměpisná pásma neměla s tímto jevem nic společného. Evropské myši nebyly o nic méně nebo více inteligentní než myši americké, africké, australské či asijské. Na všech kontinentech dostaly v roce 1965 všechny myši vyšší ocenění než jejich předchůdkyně v roce 1901. Udělaly pokrok na celé zeměkouli. Bylo to, jako by existovala nějaká planetární „myší“ inteligence, která se v průběhu let zlepšila.

U lidí bylo zjištěno, že k některým vynálezům se dospělo současně v Číně, Indii a Evropě – například oheň, střelný prach, tkalcovský stav. Ještě dnes se objevy uskutečňují v téže době na několika místech světadílu a zároveň v kratším čase.

Všechno vede k domněnce, že některé myšlenky létají vzduchem, vysoko nad atmosférou, a ti, kdo jsou nadáni schopností je zachytit, přispívají ke zlepšování úrovně globálního vědění druhu.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

157. ZA HRANICÍ SVĚTA

Křížové tažení postupuje vpřed zlézáním srázných balvanů. Na druhé straně mostu se k nebi vypínají vysoké kubické konstrukce. Nezdá se, že by měly nějaké kořeny. Mravenci strnuli a prohlížejí si to horské pásmo dokonalých tvarů, vysokých a strmých. Tak tohle mají být hnízda Prstů?

Nacházejí se v zemi za krajem světa. Na území Prstů!

Zaplavuje je pocit mnohem intenzivnější než ty, přitom tak četné a silné, jež doposud znali.

Hnízda Prstů jsou tady! Kolosální, gigantická, tisíckrát silnější a vyšší než nejstarší stromy v lese. Jejich chladivé stíny se rozkládají na několika tisících kroků. Prsty si staví nezměrná hnízda. Samotná příroda takovéhle neposkytuje.

103 strnula. Tentokrát v sobě našla sílu pokračovat, přejít kraj světa, jít za hranice možného. Nyní je zde, v tomto zásvětí, které ji odedávna děsí – mimo veškerou civilizaci.

Za ní pochybovačně vrtí konečky tykadel i ostatní hmyzí jedinci.

Křižačky dlouhou dobu nehnutě stojí a mlčí, ohromené takovou mocí. Deistky padají na kolena. Ostatní se sami sebe ptají, co je to za odlišný svět přímých linií a nekonečných objemů.

Bojovnice se sdružují do bojových útvarů a provádějí sčítaní. V nepřátelské zemi je jich osm set, ale jak mají zabít Prsty, které se ukrývají v takových pevnostech? Je třeba na to hnízdo zaútočit!

Létající legie brouků a včel budou dodatečnými silami, jež zasáhnou jen v případě, že nastanou problémy. Všichni souhlasí a na smluvené znamení vyráží křižácké vojsko ke vchodu do budovy.

Z nebe padá podivný pták, je to černá deska. Srazila čtyři termití vojáky. Černé desky nyní padají odevšad a tříští pancéře dělostřelkyň. Tak tohle jsou Prsty?

Při tomto prvním střetu hyne přes sedmdesát bojovnic.

Ale křižačky si nezoufají. Ustupují a poté vypálí podruhé.

Kupředu, všechny je zabijme!

Tentokrát se mravenčí armáda vyrovnala do špice. Legie se řítí vpřed.

Je jedenáct hodin a na poštu si přišla vyřídit své věci spousta lidí. Málokdo si všiml malých černých loužiček, nepostřehnutelně se sunoucích po zemi. Kolečka skládacích kočárků, mokasíny a tenisky drtí drobounké tmavé siluety na placku.

Když se některým z tmavých bodů podaří vylézt na nohavici, rychle je odtamtud zaženou hřbetem ruky.

Všimli si nás a odevšad na nás útočí, křičí zlostně jedna bojovnice, než ji rozšlápnou.

Zatroubeno na ústup příslušným feromonem. Dalších šedesát mrtvých.

Tajný rozhovor tykadel.

Musíme dobýt tohle hnízdo Prstů za jakoukoli cenu.

Samička 9 navrhuje, aby ještě jinak uspořádali legie. Je třeba zkusit obchvat. Dostávají rozkaz vylézt na jakoukoli podrážku.

Vpřed!

Dělostřelkyně postavené do první linie rozstřikují svůj jed na gumu jedné tenisky. Některé se pokoušejí prokousnout plastikovou kůžičku, dodávající lesk páru ženských střevíčků.

Ústup. Opět proběhne sčítání. Dalších dvacet mrtvých.

Bohové jsou nezranitelní, vysílá vítězoslavně skupina bojovnic deistek, které se od samého začátku drží stranou bojů a modlí se.

103 neví, co má dělat. Stále svírá motýlí zámotek a neodvažuje se těch riskantních paleb účastnit.

Pomalu se jí vrací velký strach z Prstů a zcela ji ovládá. Je to pravda, vypadají jako neporazitelní.

Ale 9 se nevzdává. Rozhoduje se vyrazit vpřed s létajícími legiemi. Celé vojsko se sdružuje v platanu, který roste přímo naproti poště. 9 si vylezla na jednoho nosorožíka a po obou bocích útočné linie postavila včely.

Vidí zející otvor hnízda Prstů a vykřikuje feromony bojového povzbuzování.

Brouci nosorožíci sklánějí hlavu, aby měli roh pěkně v záměrné přímce.

Hrr na Prsty!

Jedna zaměstnankyně zavírá skleněné dveře. Je příliš velký průvan, vysvětluje.

Křižačky nic nevidí. Ve chvíli, kdy se objevila průhledná stěna, právě nabraly plnou rychlost. Nestíhají brzdit.

Brouci se roztříštili o sklo a stékají po něm dolů. Dělostřelkyně, umístěné na jejich zádech, se nalepily na jejich mrtvoly.

„To padají kroupy?“ zeptala se jedna zákaznice pošty.

„Ne, myslím, že to budou děti paní Letiphueové. Nejspíš si hrají s drobným štěrkem. Dobře se tím baví.“

„Ale vždyť můžou rozbít sklo na dveřích, ne?“

„Nedělejte si starost. Je silné.“

Berou s sebou zraněný hmyz, který může být ošetřen. Během této palby ztratila křížová výprava dalších osmdesát bojovnic.

Prsty jsou houževnatější, než jsme si mysleli, vysílá jedna mravenčí samička.

9 se nechce vzdát. Ani termiti ne. Nepřišli z takové dálky, nezdolávali tolik překážek, aby se nechali zastavit nějakými černými deskami a průhlednými stěnami!

Na noc se ukládají do bivaku pod platanem.

Všichni si zachovávají důvěru. Zítra bude nový den.

Mravenci nehledí na cenu, čas ani prostředky. A nakonec vždycky uspějí. To je o nich známo.

Jedna průzkumnice si všimla škvíry ve frontonu hnízda, na něž zaútočili předchozího dne. Je to pěkně pravoúhlá podélná škvíra. Říká si, že jde možná o nějaký boční vchod. Běží to zjistit, aniž se o tom zmíní ostatním. Vnikne do skuliny označené vyrytými symboly, které v jiném časoprostorovém rozměru znamenají „Pošta přepravovaná letecky na velkou vzdálenost“, a propadne se mezi několik bílých plochých desek. Rozhodne se vklouznout do jedné z nich a zjistit, co je uvnitř. Když se z ní pokouší dostat ven, zmáčkne ji bílá stěna. Tak tam zůstane a vyčkává.

A o tři roky později dojde k překvapivému zjištění, že se v Nepálu usadila kolonie rezavých, typicky francouzských mravenců, přímo uprostřed himalájského pohoří. Mnohem později se budou entomologové zamýšlet nad tím, jak mohli tihle mravenci přicestovat z takové dálky. Nakonec dospěli k závěru, že muselo jít o paralelní druh, podobný francouzskému mravenci čirou shodou náhod.

158. JE TO ONA

„Vy mě poznáváte?“

Jacques Méli?s si tím byl naprosto jist.

„Jste… Juliette Ramirezová, hvězdná kandidátka soutěže Chytáky pro…“

„…chytré hlavy,“ doplnila Laetitia.

Novinářka se s pokrčeným čelem snažila najít souvislost mezi šampionkou v řešení hádanek, nepravým Santa Clausem a hejnem mravenců zabijáků.

Policista, zvyklý na konfrontace, se Juliette Ramirezovou, jež mu připadala na pokraji nervového zhroucení, snažil uklidnit.

„Totiž my ten pořad zbožňujeme, víte. Pomocí příkladů jednodušších, než se může zdát, učí lidi dívat se na svět jinýma očima. Myslet jinak.“

„Myslet jinak!“ povzdychla si paní Ramirezová a nedokázala zadržet vzlyky.

Nenalíčená a neučesaná vypadala ve starém županu namísto puntíčkovaných, dobře střižených šatů mnohem starší a unavenější než na malé obrazovce. Soutěžící, která tolikrát zazářila, už byla jen paní ve středních letech.

„To můj manžel Arthur,“ řekla a ukázala na muže ležícího na lůžku. „To on je ‚pán mravenců’. A přesto za všechno můžu já, za všechno! Teď, když jste přišli až k nám, už si prostě nemůžu to tajemství dál nechávat pro sebe. Budu vám všechno vyprávět.“

159. VYJASNĚNÍ

„Nicolasi, musím si s tebou promluvit.“

Dítě svěsilo hlavu a očekávalo rodičovský výstup.

„Ano, tatínku, nejednal jsem správně,“ pravilo poslušně. „Už to nikdy neudělám.“

„Teď s tebou nechci mluvit o tvém čachrování, Nicolasi,“ odpověděl jemně Jonathan. „Spíš o našem bytí tady. Ty ses rozhodl pokračovat v ‚normálním’ životě, jestli se to tak dá říct, zatímco my jsme se rozhodli stát se ,mravenci’. Někteří z nás se domnívají, že by ses měl připojit k našim seancím. Já si zase myslím, že tě musíme nejdřív informovat o našem stavu mysli a pak ti dát možnost svobodně se rozhodnout.“

„Ano, tatínku.“

„Jestlipak chápeš, co děláme?“

„Sedáte si do kruhu, společně zpíváte a jíte čím dál míň.“

Otec se rozhodl, že s ním bude mít trpělivost.

„To jsou jen vnější rysy naší práce. Jsou i další. Pověz mi, Nicolasi, kolik máš smyslů?“

„Pět.“

„A jaké to jsou?“

„Zrak, sluch, … eh… hmat, chuť a čich,“ odříkával chlapec jako při zkoušení u tabule.

„A dál?“ chtěl vědět Jonathan.

„To je všechno.“

„Výborně. Právě jsi mi vyjmenoval pět smyslů, které ti umožňují chápat fyzickou realitu. Jenomže kromě toho existuje ještě jiná realita, a to psychická, kterou lze vnímat díky pěti psychickým smyslům. Když se spokojíš se svými pěti fyzickými smysly, je to, jako kdybys používal jen pět prstů levé ruky. Proč bys ale neměl používat i pět prstů na pravé ruce?“

Nicolas z toho byl přinejmenším zaražený.

„Co to je, těch tvých pět psychických smyslů, jak říkáš?“

„Emoce, představivost, intuice, vesmírné vědomí a inspirace.“

„Já jsem se domníval, že myslím hlavou, a teď najednou tohle.“

„Ale kdepak, existuje spousta způsobů myšlení. Náš mozek je jako počítač, můžeme si ho naprogramovat tak, abychom mohli realizovat fantastické věci, o kterých nemáme ani tušení. Je to nástroj, který jsme dostali darem a k němuž jsme nikdy nenašli kompletní návod k použití. Prozatím ho využíváme jen na deset procent. Za tisíc let ho možná budeme umět využívat na padesát procent a za milion let dokonce na devadesát… V naší hlavě jsme na úrovni nemluvňat. Nechápeme ani polovinu z toho, co se kolem nás děje.“

„To přeháníš. Moderní věda…“

„Ale ne! Věda vůbec nic neznamená. Slouží jen k tomu, aby dělala dojem na ty, co o těch věcech nic nevědí. Opravdoví vědci vědí, že nic nevíme, a čím víc se vzděláváme, tím víc si uvědomujeme svoji nevědomost.“

„Ale strejda Edmond, ten něco věděl…“

„Ne. Edmond nám ukazuje cestu naší vlastní emancipace. Ukazuje nám, jak si máme klást otázky, ale nepředkládá nám žádné odpovědi. Když člověk začne číst Encyklopedii relativního a absolutního vědění, nabývá dojmu, že všemu lépe rozumí, a když pak v četbě pokračuje, má pocit, že už nerozumí vůbec ničemu.“

„Mně připadá, že tomu, co je v té knize, rozumím.“

„Tak to máš štěstí.“

„Mluví o přírodě, o mravencích, o vesmíru, o různých způsobech společenského chování, o konfrontaci nárůdků žijících na zeměkouli… Dokonce jsem tam viděl i kuchařské recepty a hádanky. Když tu knihu čtu, připadám si chytřejší a všemocný.“

„To máš opravdu štěstí. To já čím víc v ní čtu, tím častěji musím konstatovat, jak je všechno nepochopitelné a jak velká vzdálenost nás dělí od cílů, jichž chceme dosáhnout. Ani tahle kniha už nám nepomáhá. Jsou to už jen řetězce po sobě jdoucích slov, ta se zase skládají z písmen. Písmena jsou obrazce a slova se snaží za jednotlivými pojmenováními zachytit předměty, myšlenky a živočichy. Slovo ‚bílý’ má vlastní vibraci, ale význam slova ‚bílý’ se v různých jiných jazycích vyjadřuje jinými slovy jako white, blanco a tak dále, což jasně dokazuje, že slovo ‚bílý’ na určení bílé barvy nestačí. Je to kdysi dávno vymyšlený přibližný odhad, se kterým přišel bůhvíkdo. Knihy jsou sledem slov, knihy jsou sledem mrtvých symbolů, sledem přibližných odhadů.“

„Ale Encyklopedie relativního a absolutního…“

„Encyklopedie není ničím ve vztahu k žitému životu. Žádná kniha se nevyrovná okamžiku přemýšlení o přítomném ději.“

„Z toho tvého povídání už vůbec ničemu nerozumím!“

„Promiň, šel jsem na to moc rychle. Řekněme, že teď mě posloucháš, když s tebou mluvím, a už to samo o sobě je důležité.“

„Samozřejmě že tě poslouchám, proč bych tě podle tebe neměl poslouchat?“

„Je hrozně těžké poslouchat… Chce to velkou soustředěnost.“

„Ty jsi divný, tati.“

„Odpusť mi to, nepřizpůsobil jsem se tomu, čemu můžeš rozumět a čemu ještě ne. Rád bych ti něco ukázal. Zavři oči a dobře mě poslouchej. Představ si citron. Vidíš ho? Je žlutý, nádherně žlutý, září v slunci. Je nahořklý a silně voní. Cítíš jeho vůni?“

„Ano.“

„Dobrá. A teď vezmeš velký špičatý ostrý nůž. Krájíš citron na kolečka – citron se otvírá. Kolečko vystavuje slunci dužninu tvořenou spoustou zrnek plných šťávy. Teď to kolečko zmáčkneš a vidíš, jak dužnina praská a teče z ní šťáva, krásně žlutá, krásně voňavá… Cítíš to?“

Nicolas má dál zavřené oči.

„Ano, opravdu.“

„Dobře, tak mi řekni, jestli se ti v puse nahromadily sliny?“

„No…,“ (mlaskne jazykem) „ano, ve spodní části pusy mám spoustu slin! Jak je to možné?“

„Takovou sílu má myšlenka, která dokáže ovládnout tvoje tělo. Vidíš, stačí jen myslet na citron a můžeš ve svém těle vyvolat nekontrolovatelný fyziologický proces.“

„Ale to je úžasné!“

„Je to jen první krok. Nepotřebujeme, aby nás někdo považoval za bohy, protože už jimi jsme hodně dlouho, aniž jsme si toho vědomi.“

Chlapec z toho byl celý pryč.

„Chtěl bych se naučit být takový. Tati, prosím tě, nauč mě, jak se dá všechno ovládat myslí. Nauč mě to. Co bych měl dělat?“

160. DROGA OD LOMECHUSY

Občanské války ve Městě nabývají na síle. Deistické vzbouřenky ovládly celou jednu čtvrť, tu s mravenčími cisternami. Odtud neustále dodávají Prstům medovatku.

Prsty paradoxně přestaly využívat prostřednictví Doktora Livingstona a nedávají o sobě vědět. Prorokův hlas se odmlčel.

Toto mlčení však nijak neoslabilo horlivost řeholnic.

Mrtvé deistky jsou systematicky shromažďovány v jedné místnosti a vzbouřenky je chodívají před každou bitvou navštívit. Napodobují trofolaxe a rozhovory se sochami, nejčastěji strnulými v bojovém postoji.

Všechny, které jednou vstoupí do síně zemřelých, z ní vycházejí jako proměněné na úrovni vůní jejich tykadel. Zachovávat tvory po smrti nedotčené znamená přikládat důležitost bytostem.

Deistické hnutí jako jediné ve Městě otevřeně zastává názor, že obyvatelky nejsou jen jedinci, kteří se narodí a pak se bez lítosti vyhodí.

Deistické vzbouřenky používají způsob mluvení, který se podobá droze od lomechusy. Jakmile začnou vysílat s cílem vyvolávat bohy, nelze je přestat přijímat.

Navíc samičky nakažené „prstovým náboženstvím“ už nepracují, už se nestarají o nakladená vajíčka a nemyslí na nic jiného, než jak ukrást potraviny a zanést je pod podlahu do Prstína.

Nezdá se však, že by královně Chli-pu-ni toto oživení vzbouřeneckého hnutí nějak zvlášť vadilo. Jediné, co ji zajímá, jsou zprávy z křížového tažení.

Podle mušího zdroje nyní křižačky překročily okraj světa a zahájili bitvu proti Prstům.

Výborně, vysílá královna. Ubohé Prsty, ještě budou litovat, že si na nás nedaly pozor! Až je tam s konečnou platností porazíme, vzbouřenecké hnutí tady úplně ztratí smysl.

161. ENCYKLOPEDIE

POVÍDÁNÍ

Slova „povídat“ a „počítat“ se ve francouzštině vyslovují stejně. Ukazuje se však, že tato spojitost mezi čísly a písmeny existuje prakticky ve všech jazycích. Počítat slova nebo povědět čísla, v čem je rozdíl? V angličtině je počítat to count a povídat to recount V němčině počítat zahlen a povídat erzählen. V hebrejštině je vyprávět le saper a počítat li saper. V čínštině počítat šu a povídat šu.

Čísla a písmena jsou spojena od dob nesmělých počátků řeči. Každé písmeno odpovídá nějakému číslu, každé číslo nějakému písmenu. Hebrejci to pochopili už v antice, a proto je Bible magická kniha, obsahující plno vědeckých poznatků, jež jsou zašifrovány do příběhů. Když přisoudíme numerickou hodnotu prvním písmenům každé věty, objevíme úplně první skrytý význam. Pokud přisoudíme numerickou hodnotu písmenům slov, objevíme formule a asociace, které s pověstmi nebo náboženstvím nemají společného už vůbec nic.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

162. NEHODA NA CESTĚ

Hmyz se připravuje na velkou ofenzívu. Hnízdo Prstů je tam, přímo naproti, a nesnesitelně výsměšně si je měří.

Křižácké vojsko je odhodlané. Bojovnice budou bojovat jako šílené, ale toto první hnízdo má symbolický význam. Nesmí jejich náporu odolat. Legie se řadí podle jednotlivých specializací. 103 ze hřbetu svého „Velkém rohu“ navrhuje, aby zaútočili po malých sevřených čtvercích, které se rozestoupí ve chvíli, kdy se objeví Prsty. Tuto strategii použily trpaslice během bitvy o Vlčí máky, a tehdy fungovala docela dobře.

Bojovnice se myjí. Vyměňují si poslední trofolaxe. Podněcovatelky vysílají nejdivočejší feromony.

Na ně!

Strašlivá odhodlaná linie tvořená pěti sty sedmdesáti křižačkami vyrazila vpřed. Nad tykadly poletují včely s vytasenými otrávenými žihadly. Brouci cvakají čelistmi.

Samička 9 chce opět udělat díru a napustit do ní včelí jed. Ostatně je to jediná lovecká technika, která proti Prstům zabrala.

A je to! První a druhá řada lehké pěchoty se dává do pohybu a po jejich bocích poskakují na dlouhých štíhlých nohách jezdkyně. Tohle množství Belokanek, Zedibeinakanek, Askoleinek a Moxiluxunanů tvoří nádherné vojsko. Brouci by rádi pomstili své příbuzné, kteří se roztříštili o průhlednou zeď, zčistajasna se vynořivší prázdnoty.

Už mašíruje i třetí a čtvrtá útočná vlna. Zahrnují řady lehkého a těžkého dělostřelectva. Dosud se nikomu nepodařilo vyrušit je z klidu.

Pátá a šestá útočná vlna se chystá dorazit umírající Prsty tím, že jim její bojovnice pomocí hrotů kusadel vstříknou včelí jed.

Nikdy žádná hmyzí armáda nebojovala tak daleko od svých hnízd. Všichni vědí, že na této bitvě možná závisí dobytí všech území na obvodu planety Země.

Je to ostatně víc než nějaká bitva, je to válka, na níž jistě závisí nadvláda nad světem. Vítěz ukáže, kdo je pánem Země!

9 si je toho náležitě vědoma a podle toho, jak agresivně vystrkuje kusadla, není pochyb o tom, že se s nikým nehodlá mazlit.

Křižačky už jsou jen na několik tisíc kroků od hnízda Prstů, které si je výsměšně měří.

Je 8.30. Dveře u vchodu do poštovního úřadu se právě otevřely. Dovnitř vcházejí první zákazníci a ani netuší, v jaké hře je jejich osud.

Hmyz přechází z klusu do cvalu.

Kupředu, na ně!

Ráno v 8.30 kolem projížděl kropicí vůz městské úklidové služby. Byla to ještěrka s kartáči a nádrží plnou mýdlové vody, jíž právě postřikovala chodník.

Co se to s námi děje?

V křížové výpravě propuklo zděšení – přihnal se cyklon štiplavé vody.

Celé křižácké vojsko je zničeno a zatopeno.

Rozptýlit! řve 103.

Všechny zalévá vlna vysoká několik desítek kroků. Voda opět vyskočí a letí do nebe s cílem zasáhnout létající legie.

Všechny křižačky jsou vydrhnuté.

Několika broukům se podařilo vzlétnout a vzít s sebou hrozny vyděšených mravenců. Každý bojuje o holý život. Mravenci strkají termity. Už nejde ani trochu o solidaritu a porozumění mezi národy! Každý se bere za svůj krunýř.

Brouci, obtížení pasažéry, těžce poletují a skýtají hody obézním holubům.

Dole se odehrává katastrofa.

Tajfun zdecimoval celé legie. Opancéřovaná těla bojovnic se kutálejí po dlažbě před poštou a padají do rigolu.

Je konec jednoho krásného vojenského dobrodružství. Po čtyřiceti vteřinách intenzivního proudu mýdlové vody už křížové vojsko není schopno postupovat vpřed. Ze tří tisíc hmyzích jedinců různých druhů, kteří se spojili, aby s konečnou platností vyřídili problém Prstů, zůstala jen hrstka přeživších, více či méně neschopných pochodu. Většinu bojovnic odnesla vlna valící se z kropícího vozu městské úklidové služby.

Vodní tornádo smetlo všechny bez rozdílu, deistky, nedeistky, mravence, včely, brouky, termity i mouchy.

K završení ironie si pracovník města, který řídil kropicí vůz, vůbec ničeho nevšiml. Nikdo z lidí si nevšiml, že ve Velké bitvě o planetu Zemi zvítězil Homo sapiens. Lidé si jdou za svými povinnostmi a v hlavě mají jen myšlenky na to, co si dají v poledne k obědu, nebo na práci, která je ten den čeká doma či v kanceláři.

Hmyz ví naopak velmi dobře, že prohrál válku o svět.

Všechno se seběhlo tak rychle a nedalo se tomu zabránit, že se pohroma zdá sotva pochopitelná. Za čtyřicet vteřin se všechny ty nohy, které uběhly celé kilometry, všechna kusadla, která se bila v nejhorších možných podmínkách, všechna tykadla, jež nasávala pachy nejexotičtějších pásem, to vše se zredukovalo na jakési náhradní díly, plovoucí po povrchu olivové polévky.

První křížová výprava proti Prstům už nepostupuje vpřed a už ani nikdy vpřed postupovat nebude. Rozprášila ji smršť mýdlové vody.

163. NICOLAS

Nicolas Wells se připojil k ostatním. Svou vlastní vlnou obohatil kolektivní vibraci – ÓM. V jeden okamžik cítil, že se stal nehmotným, lehounkým obláčkem, stoupajícím vzhůru, stoupajícím vzhůru a procházejícím různými druhy hmoty. Bylo to tisíckrát lepší, než když byl bohem mezi mravenci. Konečně byl svobodný!

164. VYŘIZOVÁNÍ ÚČTŮ

U 9 zafungoval pud sebezáchovy. Zaťala drápy hluboko do žlábku na poklopu kanálu. Žalostně se vleče po dlažbě pěší zóny. 103 se taktak stihla vznést do vzduchu na „Velkém rohu“ a cyklonu unikla. Vyvázla bez nehody stejně jako 23, schoulená v díře v asfaltu.

Kus dál prchají přeživší brouci a odnášejí s sebou své vodiče. Pár posledních termitů peláší pryč a hořce lituje, že nezůstalo na ostrově s akácií.

Všechny tři mravenčí samičky se nakonec šťastně shledávají.

Jsou na nás příliš silní, zoufá si 9 a čistí si oči a tykadla podrážděná dezinfekčním prostředkem.

Prsty jsou bohové. Prsty jsou všemocné. Opakovaly jsme to neustále, ale vy jste nám nevěřily. Teď vidíte, v jaké jsme bryndě! povzdychla si 23.

103 se stále ještě chvěje strachy. Jestli jsou Prsty bohové, nebo ne, nic se nemění na tom, že jsou strašné.

Vzájemně se otírají, zoufale si poskytují trofolaxe, jak to umí jen ti, kdo vyvázli z definitivně rozprášeného křížového tažení.

Pro 103 však tím na tomto náměstí dobrodružství nekončí. Ještě jí zbývá splnit jeden úkol. Silně k sobě tiskne motýlí zámotek, až to 9, která si toho do této chvíle nevšímala, nevydrží a zeptá se jí:

Co máš v tom krámu, co s sebou vláčíš od začátku křížové výpravy?

Nic zvláštního.

Ukaž.

103 odmítá.

9 se nechává unést. Prohlašuje, že bojovnici odjakživa podezřívala z toho, že je špionkou ve službách Prstů. To ona, 103, která se vydávala za jejich vůdkyni, je zavedla přímo do téhle pasti!

103 svěřuje svůj balík 23 a přijímá výzvu na souboj.

Obě samičky se postavily proti sobě, rozevřely co možná nejvíc kusadla a vymrštily špičaté konečky tykadel. Točí se dokola, aby vzájemně lépe odhadly, kde jsou nejzranitelnější. A pak přichází náraz. Vrhají se jedna na druhou, narazily do sebe krunýři, přetlačují se hrudí.

9 bičuje vzduch svými levými kusadly a zasekává je do chitinového krunýře své protivnice. Teče průhledná krev.

103 se daří uskočit před druhým seknutím kosou. Využívá toho, že se její protivnice nechala strhnout svým rozmachem, a ušmikne jí koneček jednoho tykadla.

Zastavme zbytečný boj! Už jsme zbyly jenom my. Opravdu chceš mermomocí dokončit dílo Prstů?

Samička 9 je jako smyslů zbavená. Jediné, po čem touží, je vrazit té zrádkyni zdravé tykadlo do očnice.

Jen o kousek minula cíl. 103 chce vystřelit kyselinu, nastaví si zadeček a vypustí korozivní kapku, která skončí na nohavici nějakého pošťáka.

Střílí i 9, ale 103 už má kapsu na kyselinu prázdnou. Podněcovatelka věří, že přišla chvíle, aby svou kořist dorazila, ale bojovnice má ještě z čeho brát. Vyráží do útoku s vyceněnými kusadly, popadne ji za levou prostřední nohu a zkroutí ji dozadu.

9 postupuje stejně se zadní pravou nohou 103. Záleží, která utrhne té druhé končetinu jako první.

103 si vzpomene na jednu z lekcí zápasu, jež absolvovala.

Pokud se zaútočí pětkrát stejně, protivník odrazí šestý útok stejným způsobem jako pět předcházejících. Nebude tedy těžké ho překvapit.

Pětkrát 103 udeří 9 do úst špičkou tykadla. Nezbývá tedy než využít toho, že má její protivnice zastrčená kusadla, a chytit ji za krk. Prudkým pohybem samičku sťala.

Hlava 9 se kutálí po kluzké dlažbě.

Znehybní. Její soupeřka se na ni přichází podívat. Poražená tykadla se pohybují. U mravenců si všechny části těla zachovávají určitou samostatnost dokonce i po smrti.

Mýlíš se, 103, říká jí lebka 9.

Bojovnice má pocit, že takovou situaci s lebkou, která chce za každou cenu naposledy ještě něco sdělit, už jednou zažila. Ale nebylo to tady a ani nešlo o stejné sdělení. Bylo to na smetišti v Bel-o-kanu a to, co jí tam vzbouřenka řekla, úplně změnilo směr jejího bytí.

Tykadla mrtvoly 9 se opět pohnula.

Mýlíš se, 103. Myslíš si, že je možné brát ohledy na všechny, ale to nejde. Je třeba si vybrat, kam patříš. Buď straníš Prstům, nebo stojíš na straně mravenců. Dobrotivostí násilí nezabráníš. Násilí zabráníš jedině násilím. Dnes jsi zvítězila, protože jsi byla silnější než já. Bravo. Ale dám ti jednu radu. Nikdy nezeslábni, protože pak ti žádná z tvých dobrých abstraktních zásad nepomůže.

Vtom se k nim přiblíží 23 a tu příliš upovídanou lebku vykopne do vzduchu. Blahopřeje bojovnici a podává jí její kokon.

Teď víš, co máš ještě udělat.

103 to ví.

A co ty?

23 neodpovídá hned. Pak mluví, ale vyhýbavě. Tvrdí o sobě, že je služebnice bohů Prstů. Myslí si, že jakmile to bude nutné, pověří ji Prsty úkolem, který jí přísluší splnit. Mezitím bude bloudit v tomto světě za hranicemi světa.

103 jí přeje hodně odvahy. Pak si bojovnice vyleze na „Velký roh“. Napojí se na jeho tykadla. Vruboun nechá sklouznout krovky a roztahuje dlouhá hnědá křídla. Probíhá kontakt. Zebrované plachty rozrážejí znečištěný vzduch země Prstů. 103 vzlétá a vyráží směrem k vrcholu prvního hnízda Prstů, jež má před sebou.

165. PÁN RARÁŠKŮ

Už se rozednilo, a Laetitia Wellsová s Jacquesem Méli?sem stále viseli na rtech Juliettě Ramirezové a poslouchali její neobyčejný příběh.

Už věděli, že muž připomínající Santa Clause v důchodu je její manžel Arthur Ramirez. Dozvěděli se o něm, že byl od dětství vášnivý kutil. Vyráběl si hračky, letadýlka, autíčka, lodičky, které vysílačkou ovládal na dálku. Předměty a roboti reagovali na každý jeho pokyn. Jeho kamarádi mu přezdívali „pán rarášků“.

„Každý má nějaké nadání, které stačí jen kultivovat. Já mám například jednu známou, která je mistryní ve vyšívání křížkovým stehem. Její tapiserie jsou naprosto…“

Ale jejím posluchačům byly nějaké nádherné tapiserie vytvořené křížkovým stehem naprosto lhostejné.

„Arthur pochopil,“ pokračovala, „že pokud má nějaké malé plus, jímž by mohl přispět lidstvu, pak je to šikovnost v ovládání věcí na dálku. Přirozeně se orientoval na robotiku a hravě získal inženýrské diplomy. Vynalezl automatický výměník píchnutých pneumatik, transplantovatelný přístroj, který se může pohybovat v mozku, a dokonce i dálkově ovládanou škrabku na záda.

Za poslední války vyrobil ‚ocelové’ vlky. Tito čtyřnozí roboti měli při pohybu samozřejmě mnohem lepší stabilitu než dvounozí roboti. Navíc byli vybaveni dvěma infračervenými kamerami umožňujícími zaměřovat ve tmě, dvěma kulomety na úrovni nozder a krátkým dělem ráže 35 mm umístěným v tlamě. ‚Oceloví’ vlci útočili v noci. Byli řízeni na dálku z bezpečného úkrytu asi padesát kilometrů odtamtud. Tito roboti prokázali takovou účinnost, že žádný nepřítel nepřežil, aby upozornil na jejich existenci.

Avšak jednou se stalo, že si Arthur prohlížel supertajný filmový záznam, na němž byla zachycena škoda napáchaná ‚ocelovými’ vlky. Vojáky, kteří vlky řídili, doslova popadla hráčská horečka, a ti jako v nějaké videohře na svých kontrolních obrazovkách zmasakrovali všechno, co se hýbalo.

Arthura to tak znechutilo, že se rozhodl předčasně odejít do důchodu a otevřít si tenhle krámek s hračkami. Od té doby byl odhodlán dávat svůj talent pouze do služeb dětí, protože dospělí jsou příliš nezodpovědní na to, aby jeho objevy dokázali dobře využít.

A tehdy potkal Juliette, která pracovala jako poštovní zaměstnankyně. Nosila mu poštu, úřední vyrozumění, pohlednice a doporučené dopisy. Byla to láska na první pohled. Vzali se a žili spolu šťastně ve Phoenixově ulici až do dne, kdy došlo k nehodě. Ona sama tu událost nazývala nehodou.

Když jednou jako při každé obchůzce roznášela poštu, napadl ji pes. Vrhl se jí na brašnu, vší silou se do ní zahryzl a roztrhl jakýsi balíček.

Juliette dokončila svou práci a poškozenou zásilku si vzala domů. Arthur má natolik obratné prsty, že balík jistě zalepí tak, aby si toho adresát ani nevšiml, a jí to ušetří zbytečné potíže s klienty pošty, kteří pro stížnost nikdy nechodí daleko.

Arthur Ramirez balík nikdy neslepil.

Při manipulaci se zásilkou vzbudil jeho pozornost její obsah – tlusté desky s několika stovkami stránek, nákresy jakéhosi podivného přístroje a dopis. Přirozená zvídavost zvítězila nad jeho stejně přirozenou diskrétností – přečetl si obsah desek, dopis a prozkoumal nákresy.

A v jejich životě nastal zvrat.

Arthura Ramireze se zmocnila posedlost – mravenci. Na půdě si nainstaloval ohromné formikárium. Říkal, že mravenci jsou inteligentnější než lidé, neboť spojená inteligence mraveniště převyšuje souhrn inteligence všech jedinců, kteří ji tvoří. Ujišťoval, že u mravenců 1 + 1 = 3. Funguje tam sociální součinnost. Mravenci ukazovali, jak by se dal uskutečnit nový způsob života ve skupině. Krátce řečeno v něm posouvali dopředu vývoj lidské myšlení.

Více o obsahu plánků a nákresů se Juliette Ramirezová dozvěděla mnohem později. Týkaly se přístroje, který jeho vynálezce pojmenoval Rosettská deska. Transformoval lidské slabiky do mravenčích feromonů a naopak, a tak umožňoval dorozumívání s mravenčí společností.“

„Ale… ale… ale to jsou přece plánky mého otce!“ zvolala Laetitia.

Paní Ramirezová ji vzala za ruku.

„Já to vím a tolik se teď stydím, že jste tady. Ten balík, lotiž… ten poslal váš otec Edmond Wells vám, slečno Wellsová. Desky obsahovaly stránky druhého dílu jeho Encyklopedie relativního a absolutního vědění a nákresy patřily k jeho přístroji na překládání francouzštiny do mravenštiny. A dopis, ten… byl pro vás,“ řekla a vytáhla ze šuplíku v kredenci pečlivě složený bílý list.

Laetitia jí ho skoro vytrhla z ruky.

Četla: Milá Laetitie, dceruško, neodsuzuj mě…

Hltala milované písmo, jež končilo jinými něžnými slovy, podepsanými Edmondem Wellsem. Bylo jí strašně a měla na krajíčku slzy.

„Zloději, jste prachobyčejní zloději!“ křičela. „To bylo moje, všechno bylo moje! To jediné, co mi odkázal otec, jste mi ukradli. Zneužili jste duchovní odkaz mého otce! Klidně jsem mohla umřít a nikdy se nedozvědět, že jeho poslední myšlenky patřily mně! Jak jste vůbec mohli udělat něco takového…“

Podlomily se jí nohy a Méli?s ji objal uklidňující paží kolem křehkých ramen otřásajících se potlačovanými vzlyky.

„Promiňte nám to,“ řekla Juliette Ramirezová.

„Byla jsem si jistá, že tenhle dopis existuje. Ano, byla jsem si tím naprosto jistá! Čekala jsem na něj celý život!“

„Možná se na nás nebudete tolik zlobit, když vás ujistím, že duchovní odkaz vašeho otce se nedostal do špatných rukou. Můžete si myslet, že je to náhoda, nebo osud… Jako by byl osud chtěl, aby se ten balík dostal k nám.“

Arthur Ramirez začal okamžitě pracovat na sestavení přístroje. Dokonce ještě přišel na několik vylepšení, takže nyní si manželé mohli povídat s mravenci svého formikária. Ano, komunikovali s hmyzem!

Laetitii, rozpolcenou mezi rozhořčením a úžasem, to ohromilo. Stejně jako Méli?s ani ona se nemohla dočkat pokračování vyprávění.

„Zpočátku to byla taková euforie,“ pravila žena. „Mravenci nám vysvětlovali, jak funguje jejich federace, vyprávěli o válkách a bojích mezi jednotlivými druhy. Objevovali jsme paralelní svět, existující na úrovni našich podrážek a překypující inteligencí. Víte, mravenci používají nástroje, zabývají se vlastním zemědělstvím, dokázali vyvinout špičkové technologie. Dokonce používají i abstraktní pojmy jako demokracie, kasty, rozdělování úkolů, vzájemná pomoc mezi živými…“

Poté, co se Arthur Ramirez naučil s jejich pomocí lépe chápat způsob myšlení mravenců, vyrobil počítačový program reprodukující „ducha mraveniště“. V téže době sestrojil miniaturní roboty – „ocelové mravence“.

Jeho cílem bylo vytvořit umělé mraveniště s mravenci-roboty. Každý by byl vybaven vlastní samostatnou inteligencí (počítačový program vložený do elektronického čipu), ale mohl by se napojit na skupinu jako celek, aby mohl jednat a myslet společně s ní. Juliette Ramirezová hledala správný výraz.

„Jak to jen říct? To všechno by tvořilo jediný počítač s rozdílnými prvky, nebo spíš mozek, který se rozpadl do solidárních neuronů. 1 + 1 = 3, a tedy 100 + 100 = 300.“

Své „ocelové mravence“ považoval Arthur Ramirez za dokonale přizpůsobené dobývání prostoru. Proč by se pak místo sondy-robota, což je běžně používaná technika, nemohlo na vzdálené planety poslat tisíc maličkých sond-robotů s inteligencí současně individuální i kolektivní? Kdyby se jedna z nich zničila nebo porouchala, vystřídalo by ji devět set devadesát devět dalších, zatímco když se stala obětí pitomé mechanické nehody jediná sonda, znamenalo to zmaření celého programu kosmického výzkumu.

Méli?s neskrýval obdiv.

„Dokonce i v oblasti zbrojení je snadnější zničit velmi inteligentního velkého robota,“ konstatoval, „než tisíc malých, sice jednodušších, ale zato solidárních.“

„To je přímo zásada součinnosti,“ zdůraznila paní Ramirezová. „Spojení převyšuje souhrn osobních vloh.“

Mělo to jediný háček – na žádné velké projekty neměli Ramirezovi peníze. Miniaturní součástky jsou drahé, a stejně jako obchod s hračkami, ani profese poštovní zaměstnankyně nestačily na finanční vyrovnání s dodavateli. Tehdy z duchapřítomnosti Arthura Ramireze vytryskl nový nápad – přihlásil Juliette do pořadu „Chytáky pro chytré hlavy“. Deset tisíc franků denně, to je terno! On producentům zasílal nejlepší hádanky obsažené v Encyklopedii relativního a absolutního vědění Edmonda Wellse a ona je úspěšně řešila. Wellsovské hádanky pravidelně vítězily nad všemi ostatními, protože nic duchaplnějšího nikdo další vymyslet nedokázal.

„Takže to všechno bylo zfalšované,“ durdil se Méli?s.

„Vždycky je všechno zfalšované,“ ujistila ho Laetitia. „Zajímavé je akorát vědět, jak je to zfalšované. Například vůbec nechápu, jak jste se mohla tak dlouho tvářit, že nerozumíte té hádance s jedničkami, dvojkami a trojkami.“

Odpověď byla jednoduchá.

„Protože důl Edmonda Wellse není nevyčerpatelný. S žolíky ale můžu hru natahovat skoro donekonečna jenom proto, abych si denně mohla odnést deset tisíc!“

Tyto příjmy manželům umožnily vést pohodlný život a Arthur mohl dál pracovat na vývoji svých „ocelových mravenců“ a pokračovat v mezidruhovém dialogu. V nejlepším z paralelních světů šlo všechno jako po másle až do dne, kdy se Arthur zachvěl při pohledu na reklamní spot, který dávali v televizi. Byla to reklama na výrobek společnosti SOCH: „Tam, kde Krak Krak nasypete, hmyzu pšenka nepokvete.“ Velký detail ukazoval mravence bránícího se insekticidu, který ho rozežírá zevnitř.

Arthur se vzbouřil. Tolik proradnosti kvůli otrávení tak malého protivníka! Měl už hotového jednoho ze svých ocelových mravenců. V tu ránu ho poslal na špionáž do laboratoří SOCH. Mechanický mravenec zjistil, že bratři Saltovi spolupracují s odborníky mezinárodního formátu na ještě strašlivějším projektu nazvaném „Bábel“.

„Bábel“ bylo označení pro tak hanebný plán, že i nejpřednější badatelé v oblasti insekticidů pracovali v naprostém utajení ze strachu, aby proti sobě nepoštvali ekologická hnutí. Dokonce i vedení SOCH drželi v úplné nevědomosti o prováděných pokusech.

„Bábel,“ vysvětlovala paní Ramirezová, „je absolutní formicid. Chemikům se nikdy nepodařilo na mravence úspěšně zaútočit klasickými jedy organicko-fosforečného typu. Jenže ‚Bábel’ není jed. Je to látka schopná rušit tykadlovou komunikaci mezi mravenci.“

Ve finálním stadiu byl „Bábel“ prášek, který stačilo nasypat do hlíny a on tam vydával vůni parazitující na všech mravenčích feromonech. Pouhou uncí bylo možné otrávit celé kilometry čtvereční. Žádní mravenci z okolí už nebyli schopni vysílat nebo přijímat feromony. Jenomže bez možnosti komunikovat mravenec neví, jestli jeho královna žije, co má za úkol, co je pro něj dobré a co nebezpečné. Kdyby se touto látkou posypal celý povrch zeměkoule, za pět let by na ní nezbyl jediný mravenec. Tento hmyz by raději volil smrt, než aby se navzájem nebyl schopen dorozumět.

Vlastně celý mravenec je „komunikace“!

Bratři Saltovi a jejich kolegové pochopili, že to je klíčový fakt mravenčího světa. Ale mravence považovali za pouhou havěť, kterou je třeba vyhubit. Byli na sebe pyšní, protože přišli na to, že zničení mravenců se nedosáhne otrávením jejich trávicího systému, ale zkrátka tím, že se jim otráví mozek.

„Příšerné!“ povzdychla si novinářka.

„Díky malému mechanickému špionovi se mému manželovi dostaly do ruky všechny součásti spisu. Tahle banda chemiků měla v úmyslu vymýtit jednou provždy mravenčí druh ze zemského povrchu.“

„A tehdy se pan Ramirez rozhodl zakročit?“ zeptal se komisař.

„Ano.“

Oba, Laetitia i Méli?s, už pochopili, jak to Arthur udělal. Jeho žena jim to potvrdila. Spěšně vyslal ocelového průzkumníka, aby vyřízl nepatrný kousek látky nasáklý pachem budoucí oběti. Poté na ni vypustil mravenčí komando, a to nositele vůně zničilo.

Šťastný, že se jeho tušení potvrdilo, vyslovil policista jako znalec panu Ramirezovi uznání.

„Madam, váš manžel vymyslel tu nejdůmyslnější vražednou techniku, s jakou jsem kdy měl co do činění.“

Juliette Ramirezové ten kompliment vehnal ruměnec do tváří.

„Nevím, jak k něčemu takovému přistupují druzí, ale ukázalo se, že naše metoda je určitě velmi efektivní. Navíc, kdo by nás mohl podezřívat? Měli jsme k dispozici všechna alibi světa. Naši mravenci jednali sami. Klidně jsme se v tu chvíli mohli nacházet sto kilometrů od dějiště operací!“

„Vy chcete říct, že si vaši mravenci-vrahové počínali samostatně?“ podivila se Laetitia.

„Samozřejmě. Používat mravence není jen nový způsob zabíjení, ale také nový způsob promýšlení úlohy. I když je posláním té úlohy zabíjet! Možná právě v tom spočívá vrchol umělé inteligence. Váš otec, slečno Wellsová, to moc dobře věděl. Vysvětluje to ve své knize, podívejte.“

Přečetla jim pasáž z Encyklopedie, ukazující, jak může pojem mraveniště vnést převratné změny do umělé inteligence v informatice.

Mravenci poslaní k Saltovým nebyli řízení na dálku. Pracovali samostatně. Ale byli naprogramováni tak, aby našli byt, dostali se dovnitř, poznali známý pach, zabili vše, co bylo touto vůní cítit, a poté se postarali, aby zmizely všechny stopy po vraždě. Další příkaz zněl: odstranit všechny svědky dramatu, pokud nějací jsou. Neodcházet, dokud přetrvává jediná vůně života.

Mravenci se pohybovali uvnitř kanálů a kanalizačních sítí. Objevovali se tiše a zabíjeli tím způsobem, že těla perforovali zevnitř.

„Dokonalá, a přitom neodhalitelná zbraň!“

„A přesto jste jim unikl, komisaři Méli?si. Ve skutečnosti stačilo rychle utéct, a tak si zachránit život. Naši oceloví mravenci se pohybují velmi pomalu, toho jste si museli všimnout, když jste sem za nimi přišli. Jenomže většina lidí je tak vyděšená, že když je naši mravenci napadnou, spíš ustrnou strachy a překvapením, než aby se vrhli ke dveřím a běželi pryč. Navíc v dnešní době bývají zámky na dveřích od bytu tak složité, že chvějícím se rukám dělá potíže je odemknout dostatečně rychle, aby se lidé stihli dostat ven dřív, než na ně mravenci zaútočí. Je to paradox doby – právě lidé, kteří mají k dispozici ty nejlepší zabezpečovací systémy a pancéřové dveře, nakonec uvíznou uvěznění!“

„Právě takhle zemřeli bratři Saltovi, Caroline Nogardová, Maximilien MacHarious, manželé Oderginovi a Miguel Cygneriaz!“ připomněl policista.

„Ano. To bylo osm iniciátorů projektu ‚Bábel’. Naše zabijáky jsme poslali i k vašemu Takagumimu, protože jsme měli obavu, aby nám neuniklo jedno japonské tykadlo.“

„Měli jsme tak možnost ocenit schopnosti vašich rarášků! Mohli bychom je vidět?“

Paní Ramirezová zašla nahoru na půdu pro jednoho mravence. Bylo nutné si ho prohlížet z velké blízkosti, aby si člověk vůbec všiml, že nejde o živý hmyz, ale o automat vybavený klouby. Kovová tykadla, dvě miniaturní videokamery s širokoúhlým objektivem na úrovni očí, zadeček-kyselinomet díky přetlakové kapse, nerezová, ostře nabroušená kusadla jako břitvy. Robot čerpal energii z lithiové baterie umístěné v hrudníku. Všechny motory napojené na kloubní spojení ovládal mikroprocesor uložený v hlavě a zároveň spravoval všechny informace dodávané umělými smysly.

Laetitia si s lupou v ruce obdivně prohlížela toto vrcholné dílo umění miniatury a hodinářství.

„Tahle malá hračička by mohla mít spoustu využití! Špionážní, válečné, při dobývání vesmíru nebo reformování systémů umělé inteligence… A přitom jeho vzhled přesně odpovídá živému mravenci.“

„Vzhled nestačí,“ zdůraznila paní Ramirezová. „Aby byl ten robot opravdu užitečný, musela se také okopírovat a vdechnout mu přesná mentalita mravence. Ostatně poslechněte si, co k tomu říká váš otec!“

Zalistovala Encyklopedií a pak jí ukázala jednu vybranou pasáž.

166. ENCYKLOPEDIE

ANTROPOMORFISMUS

Lidé myslí stále stejně, přičemž všechno posuzují podle svého měřítka a svých hodnot. Protože jsou spokojeni se svými mozky a pyšní se jimi. Považují se za logicky uvažující bytosti a představují si, že jsou rozumní. A tak vždycky všechno vidí jen ze svého hlediska – inteligence může být jedině lidská, úplně stejně jako vědomí nebo představa. Frankenstein znázorňuje mýtus o člověku schopném vytvořit k obrazu svému jiného člověka, jako stvořil Bůh Adama. Stále stejná forma! Dokonce i při výrobě robotů lidé reprodukují svůj životní styl a chování. Možná si lidstvo jednou dopřeje i robota-prezidenta, robota-papeže, ale na jejich způsobu myšlení to stejně nic nezmění. Přesto existuje tolik jiných způsobů! Jeden se můžeme naučit od mravenců. Jiným nás možná naučí mimozemšťané.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

Jacques Méli?s nonšalantně žvýkal žvýkačku. „To všechno je hrozně zajímavé. Ale přece jen ještě zbývá jedna otázka, kterou nosím stále v hlavě a která mi nedává spát. Paní Ramirezová, proč jste mě chtěla zabít?“

„Ach, tak předně, před vámi jsme se ani tak neměli na pozoru jako před slečnou Wellsovou. Četli jsme její články a věděli, že má být po kom vytrvalá. O vás jsme tehdy neměli ani ponětí, dokud jste se sám neprojevil.“

Méli?s žvýkal o něco nervózněji. Juliette pokračovala:

„Abychom mohli hlídat slečnu Wellsovou, zavedli jsme k ní jednoho z našich mechanických mravenců. Náš špion nám předal nahrávku vašich rozhovorů, a tehdy jsme se dozvěděli, že tím důvtipnějším z obou dvou jste vy. S tím příběhem o krysaři z Hammeln jste byl na krok od vyřešení záhady. A tak jsme se rozhodli, že k vám pošleme komando.“

„Tak proto jsem byla obviněná. Ještě štěstí, že jste s vraždami pokračovali…“

„Profesor Miguel Cygneriaz měl v rukou finální produkt. To byl náš prioritní cíl zničení.“

„A kde je teď ten proslulý absolutní formicid jménem ‚Bábel’?“

„Jedno z našich mravenčích komand zkumavku obsahující onu infekci hned po Cygneriazově smrti zničilo. Pokud víme, žádná jiná neexistovala. Doufejme, že další vědci jednou nedostanou týž nápad. Edmond Wells napsal, že myšlenky se přenášejí vzduchem… Dobré i špatné!“

Povzdychla si.

„Tak teď víte všechno. Odpověděla jsem vám na všechny vaše otázky. Nic jsem před vámi neskrývala.“

Paní Ramirezová natáhla ruce dopředu, jako by očekávala, že Méli?s vytáhne z kapsy náramky.

„Zavalte mě dotazy. Zatkněte si mě. Zavřete mě. Ale prosím vás, nechte mého manžela na pokoji. Je to dobrý člověk. Prostě jen nedokázal snést představu světa, kde nejsou mravenci. Chtěl zachránit bohatství světového významu, ohrožované hrstkou vědců pomatených pýchou. Prosím vás, nechte Arthura na pokoji. Stejně je už odsouzený tím, že má rakovinu.“

167. ŽÁDNÉ ZPRÁVY, ŠPATNÉ ZPRÁVY

Jsou nějaké zprávy z křížového tažení?

Už žádné zprávy nejsou.

Jak to, že už žádné zprávy nejsou? Copak nepřistála žádná muška vracející se od Východu?

Chli-pu-ni si přitahuje tykadla k ústům a neodkladně si je myje. Má tušení, že se věci nedějí tak snadno, jak si přála. Že by se bojovnice tím ustavičným zabíjením Prstů vyčerpaly?

Královna Chli-pu-ni se ptá, zda se konečně vyřešil problém „vzbouřenek“.

Jedna bojovnice jí odpovídá, že teď jich jsou dvě nebo tři stovky a že je obtížné přesně zjistit, které to jsou.

168. ENCYKLOPEDIE

11. PŘIKÁZÁNÍ

Této noci se mi zdál zvláštní sen. Představoval jsem si, že někdo pomocí velké lopatky vložil Paříž do průhledné nádoby. Když už byla vevnitř, všechno se zatřáslo, takže špice Eiffelovky prudce narazila do zdi mého záchodu. Všechno se převrátilo, já jsem se kutálel po stropě a do mého zavřeného okna vrážely tisíce chodců. Auta bourala do komínů, lucerny vypadávaly z chodníků. Nábytek se sám posunoval po bytě, takže jsem z něj utekl. Venku bylo všechno vzhůru nohama, Vítězný oblouk byl na kusy, chrám Notre-Dame padl na znak a jeho věže se hluboce zaryly do země. Vagóny metra vyhřezávaly z rozpáraného břicha povrchu města, aby vyplivovaly lidskou zavařeninu. Běžel jsem, prodíral se mezi sutinami, až jsem dorazil před obrovskou skleněnou stěnu. Za ní bylo oko. Jediné oko, velké jako obloha. Pozorovalo mě. V jednu chvíli, možná proto, že chtělo vidět, jak se zachovám, začalo oko bušit do stěny něčím, co jsem považoval za obrovskou lžičku. Rozezněl se ohlušující zvuk zvonu. Všechna skla v bytech, do té chvíle nedotčená, hned vyletěla. Oko si mě dál měřilo a bylo stokrát větší než slunce. Nechtěl bych, aby se to dělo. Od té doby, co se mi ten sen zdál, už nechodím do lesa pro mraveniště. Jestli ta moje vymřou, už si žádné další doma nenainstaluji. Tento sen mě inspiroval k zformulování 11. přikázání, které začnu dodržovat nejdřív na sobě, než je budu chtít vnutit svému okolí: nedělej druhým to, co nechceš, aby ti dělali oni. A slovem „druzí“ míním „všichni“ druzí.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

169. VE ŠVÁBSKU

Kočka vidí, jak kolem letí zvláštní živočich. Sekne po něm tlapkou přes balkónovou mříž. Vruboun „Velký roh“ padá. 103 ještě stačila seskočit dřív, než se dotkl země.

Schytala rány do nohou. Třináct pater, to je přece jen výška.

Brouk nemá tolik štěstí. Jeho těžký krunýř na zemi pukl. Tak dopadl chrabrý „Velký roh“, skvělý vzdušný bojovník.

Pád 103 zmírnila široká popelnice plná odpadků. Samička dosud neupustila svůj zámotek.

Kráčí po rozpraskaném strakatém povrchu popelnice. Jak úžasné místo! Všechno je zde jedlé a ona toho využívá a dává si do trumpety. Je to tam silně cítit množstvím vůní a zápachů, které ani nestačí identifikovat.

Tam nahoře, na roztrhané kuchařce, uviděla skrytou siluetu. Je jich tam víc. Jsou jich tam tisíce a úkosem ji hlídají. Vyrojí se dlouhá tykadla.

Tak tedy v zemi Prstů žije hmyz!

Poznává je. Jsou to švábi.

Jsou všude. Vylézají z konzervy, z roztržené pantofle, ze spící myši, z krabice od pracího prášku s nenasytnými enzymy, z kelímku od jogurtu s aktivními bifidy, z rozbitého monočlánku, z pružiny, ze zčervenalé leukoplasti, z krabičky s antidepresivy, z krabičky s léky proti nespavosti, z krabičky s euforiky, z krabice s hluboce zamrazenými potravinami prošlého data, které byly vyhozeny nedotčené, z krabičky od sardinek bez hlavy a ocasu. Švábi 103 obkličují. Mravenčí samička nikdy neviděla tak vypasené šváby. Mají hnědé krovky, velmi dlouhá zahnutá tykadla bez kloubů. Smrdí, sice ne tolik jako smrduté štěnice, ale vydávají odporný ostrý zápach, odstíněnější v olfaktorických tóninách hniloby.

Mají průsvitné boky a přes průhledný chitin lze vidět chvějící se útroby, srdeční tep, proudící krev vystřelující do jemných tepen. V 103 to zanechává silný dojem.

Nyní se na ni v čichovém jazyce obrací jedna stará švábí samička, vylučující odporné pachy (podobné žluklé medovatce), s nažloutlými krovkami a nohama pokrytýma malými háčky.

Ptá se jí, co tam pohledává.

103 jí odpovídá, že se snaží setkat s Prsty v jejich hnízdě.

Prsty! Jako by se jí všichni švábi vysmívali.

Opravdu řekla Prsty…?

Ano, co je na tom tak divného?

Prsty jsou všude. Není těžké je potkat, sděluje stará švábice.

Mohli byste mě zavést do některého z jejich hnízd? ptá se 103.

Stará samička přistupuje blíž.

Opravdu víš, kdo jsou… Prsty?

103 stojí proti ní.

Jsou to ohromní živočichové.

103 nechápe, co od ní chce švábí samička slyšet.

Konečně jí stará odpovídá:

Prsty jsou naši otroci.

103 tomu stěží může uvěřit. Jak by mohly být obrovské Prsty otroky malých odpuzujících švábů?

Jak to myslíte?

Stará švábí samička vypráví, jak švábi naučili Prsty, aby jim denně sypaly tuny různých potravin. Prsty jim obstarávají přístřeší, potravu, a dokonce i teplo. Poslouchají rozkazy švábů a dělají jim pomyšlení.

Každé ráno si švábi sotva stačí vychutnat něco málo k snědku mezi horami obětin dodávaných Prsty, a už přicházejí vyprazdňovat mísy další Prsty, takže je stále – a bohatě – k dispozici spousta prvotřídního, vždy čerstvého jídla.

Další švábi vyprávějí, že i oni dřív žili v lese, a pak objevili zemi Prstů a usadili se v ní. Od té doby už ani nemusí lovit, aby se uživili. Potraviny, které jim dávají Prsty, jsou sladké, bohaté na tuky, rozmanité, a hlavně – nehybné.

Už to bude dobrých patnáct let, co se náš nejvzdálenější předek mohl přestat honit za drobnou zvěří. Všechno nám díky servisu zajišťovanému Prsty padá zcela čerstvé denně do klína, potvrzuje jedna tlustá švábí samička s černými zády.

Mluvíte s Prsty? ptá se 103, zaražená tím, co se dozvídá, ale i tím, co nemůže nevidět – hromadami jídla!

Stará samička vysvětluje, že s nimi mluvit nepotřebují. Prsty poslechnou ve všem ještě dřív, než by si švábi museli něco vynucovat.

Ale stejně, jednou se obětiny o něco opozdily. Švábi projevili nesouhlas tím, že bušili zadečky do zdi, a nazítří byly potraviny přineseny včas. Smetí se obvykle vynáší každý den.

Mohli byste mě zavést do jejich hnízda? vysílá 103.

Probíhá tajný rozhovor. Nezdá se, že by byli všichni pro. S výsledkem porady ji seznamuje stará švábice.

Do jejich hnízda tě dovedeme, jedině pokud dokážeš zvládnout „vznešenou zkoušku“.

Vznešenou zkoušku?

Švábi odvádějí bojovnici do místnosti v prvním suterénu domu, do níž ústí odpadkový shoz. Tam je kout na odložené věci, plný starých kusů nábytku, přístrojů používaných v domácnosti a kartónových krabic.

Vedou 103 na konkrétní místo.

Co je to „vznešená zkouška“?

Jedna samička jí odpovídá, že spočívá v tom, že se 103 s někým setká.

S kým? S nějakým protivníkem?

Ano, s protivníkem, který je mnohem statnější než ty, odpovídá stará tajemně.

Kráčejí vpřed husím pochodem.

Přivádějí mravenčí samičku na ono konkrétní místo. Tam 103 vidí jinou mravenčí samičku s rozježenými chlupy na hlavě. Je to divoce vyhlížející bojovnice. I ta je obklopena šváby.

103 skloní tykadla dopředu a hned si všimne první anomálie – mravenec nemá vůbec žádný identifikační pach! To je jistě nějaká žoldnéřka, zvyklá na boj zblízka, protože má na nohou a hrudi spoustu škrábanců po kusadlech.

Neví proč, ale tahle samička, kterou jí ukazují za takových podivných okolností, je jí okamžitě nesympatická. Žádný pach, podvyživený vzhled, strojená chůze, chlupy na nohou, které už dva dny nebyly olízané, vskutku samička, která krásy moc nepobrala…

Co je to za individuum? ptá se 103 švábů, kteří se zájmem sledují její reakce.

Někdo, kdo trval na tom, že se s tebou chce setkat, vysloveně s tebou, zazní odpověď.

103 neví, co si o tom má myslet. Proč se s ní chce tahle samička setkat a proč s ní teď nemluví? 103 se rozhodne něco zkusit – tváří se, jako by pohupovala hlavou, a pak náhle prudce vycení kusadla do zastrašovací polohy. Vzdá se ta druhá, nebo zvedne hozenou rukavici? Sotva zaujala bojovou pozici s napřaženými kusadly, ta druhá stejným způsobem tasila obě retní šavle.

Kdo jsi?

Žádná odpověď. Ta druhá jen vztyčila tykadla.

Co tady děláš? Patříš ke křížové výpravě?

Zase bude muset bojovat.

103 se pokouší o důraznější zastrašení stočením zadečku pod hruď a zaujetím palebné pozice, jako by chtěla co nevidět vystřelit dávku kyseliny. Její protivnice nemůže vědět, že už nemá žádnou zásobu jedu.

Samička stojící proti ní reaguje stejně. Obě zástupkyně mravenčí civilizace se k velkému překvapení švábů drží v uctivé vzdálenosti. 103 nyní lépe chápe, že jde o zkoušku. Ve skutečnosti se švábi chtějí zúčastnit souboje mravenců a vítěze přijmout do svého kmene.

103 nerada zabíjí mravence, ale ví, že její poslání je důležitější (jedna švábí samička se jí nabídla, že jí po dobu zkoušky bude opatrovat zámotek). A pak, čím dál víc jí připadá, že tomu individuu proti ní kouká z očí kriminál. Kdo je ta strojená samička, která nemluví, a dokonce 103, první z mravenců, která se dostala na okraj světa, ani nepoznala?

Jsem 103 683!

Ta druhá opět vztyčuje tykadla, ale ani teď neodpovídá. Obě zůstávají v palebném postavení.

Přece po sobě nebudeme střílet, vysílá 103 a říká si, že ta druhá má jistě kapsu na kyselinu plnou.

Zaposlouchá se do svého těla a cítí, že na dně té její zbývá ještě poslední malinká kapička. Pokud se jí podaří rychle vystřelit, třeba by mohla mít výhodu díky momentu překvapení.

Pokouší se kapku vypudit vší silou svalů zadečku.

Avšak čistou shodou náhod ta druhá vystřelí přesně ve stejném okamžiku, takže obě kapky na sebe narazí a zpomaleně stékají na zem. (Zpomaleně? Kdo kdy viděl, aby vzduch zpomalil pád kyseliny tak, že to vypadá, jako by stékala? Ale ona tomu nevěnuje pozornost.) 103 se vrhá s vyceněnými kusadly dopředu, avšak naráží na něco tvrdého. Hroty kusadel její protivnice se s velkou přesností trefují do hrotů jejích vlastních kusadel!

103 přemýšlí. Vypadá to, že její protivnice je rychlá, tvrdá a umí předvídat její údery do té míry, že je může ve vteřině a kdekoli zarazit.

V takové situaci není konfrontace žádoucí.

103 se otáčí k švábům a oznamuje jim, že proti téhle mravenčí samičce odmítá dál bojovat, protože to je rezavá, stejně jako ona.

Je třeba, abyste nás přijali obě, nebo ani jednu.

Šváby její prohlášení nijak nepřekvapuje. Prostě jí jen oznamují, že ve zkoušce obstála. 103 nechápe. Tak jí to vysvětlují. Ve skutečnosti žádný protivník nebyl, nikdy proti sobě neměla protivníka. Jejím soupeřem byla po celou dobu jenom ona sama.

103 tomu stále nerozumí.

Švábi tedy dodávají, žeji postavili před kouzelnou stěnu, pokrytou nějakou látkou, díky níž může vidět „před sebou samu sebe“.

To nám umožňuje dozvědět se o cizincích spoustu věcí. Hlavně to, jak si sami sebe váží, vysvětluje stará švábí samička.

Jak lze lépe posoudit, jaký někdo je, než tak, že ho postavíte do situace, kde dá otevřeně najevo, jak by zareagoval tváří v tvář vlastnímu zjevení?

Švábi tuto kouzelnou stěnu objevili náhodou. Od té doby se setkali se zajímavými reakcemi. Někteří jedinci s vlastním obrazem bojovali celé hodiny, jiní ho zasypávali urážkami a posměšky. Většina považovala živočicha, který se před nimi objevil, za „hodná napadení“, protože neměl pach nebo aspoň stejné pachy jako oni.

Málokdo se hned na začátku pokusil o spřátelení s vlastním odrazem.

Žádáme po druhých, aby nás akceptovali, a přitom neakceptujeme ani sami sebe…, zafilozofovala si stará švábice. Jak můžeme chtít pomoci někomu, kdo není připraven pomoci ani sám sobě? Jak si můžeme vážit někoho, kdo si sám sebe neváží?

Švábi jsou velmi hrdí na to, že vynalezli „vznešenou zkoušku“. Podle nich neexistuje žádný nekonečně malý nebo nekonečně velký živočich, který by dokázal odolat obrazu vlastní osoby.

103 se vrací k zrcadlu ve stejný okamžik jako její dvojnice.

Zrcadlo samozřejmě nikdy neviděla. V jednu chvíli si říká, že to je jistě ten největší div, jaký kdy spatřila. Stěna, na níž se objeví jiné já, zároveň provádějící tytéž pohyby!

Možná šváby podcenila. Jestliže dokážou vyrobit kouzelné stěny, možná jsou opravdu pány Prstů!

Protože ses nakonec sama přijala, přijímáme tě i my, a protože jsi nakonec chtěla sama sobě pomoct, i my ti pomůžeme, oznamuje jí stará švábice.

170. ODPOČINEK VÁLEČNÍKŮ

Laetitia Wellsová kráčela po boku Jacquesa Méli?se Phoenixovou ulicí. Škádlivě ho vzala za rámě.

„Překvapilo mě, jak rozumně jste se k tomu postavil. Byla jsem přesvědčená, že ty staré hodné manžele okamžitě zatknete. Policisté jsou obvykle dost necitliví a spíš si potrpí na úřední postup.“

Vymanil se jí.

„Psychologie člověka nikdy nebyla vaše silná stránka.“

„Jaká upřímnost!“

„To je normální, nesnášíte lidi! Nikdy jste se nepokusila mě pochopit. Vidíte ve mně jen prosťáčka, kterého je třeba neustále přivádět k rozumu.“

„Ale vždyť vy nejste nic jiného než velký prosťáček!“

„I kdybych byl prosťáček, nepřísluší vám, abyste mě soudila. Jste už předem plná nedůvěry. Nemáte nikoho ráda. Nenávidíte všechny lidi. Pokud se vám chce někdo zalíbit, to aby měl raději spíš šest noh než dvě a kusadla místo rtů!“ (Jeho oči se setkaly se slézovým pohledem, který nyní ztvrdl.) „Chováte se jako rozmazlené děcko! Stále se chlubíte, že máte pravdu! To já, když se mýlím, jsem pokorný.“

„Jste jenom…“

„Unavený člověk, který se snažil mít trpělivost s jednou novinářkou, co tráví celý čas tím, že se ho snaží podrážet jen proto, aby stoupla v očích svých čtenářů.“

„Nemusíte mě dál urážet, odcházím.“

„To je ono, je přece o tolik snadnější utéct než si vyslechnout pravdu. A za jakým cílem to odcházíte? Spěcháte ke svému psacímu stroji, abyste ten příběh co nejrychleji roznesla? Já budu raději policista, který se mýlí, než bych byl novinářka, co musí mít vždycky pravdu. Ramirezovy jsem nechal na pokoji, ale jen kvůli vám. Jenom proto, že vás hrozně baví dělat ze sebe důležitou, jsou oni v ohrožení, že stráví zbytek života za mřížemi!“

„Nedovolím vám…“

Rozmáchla se, aby mu vlepila políček. On ji však hřejivou, pevnou rukou chytil za zápěstí. Jejich pohledy se srazily, černé panenky se střetly se slézovými. Les ebenovníků s tropickým oceánem. Hned měli chuť se rozesmát, a taky se oba současně rozesmáli na celé kolo.

No co. Právě vyřešili hádanku svého života, vešli do kontaktu s jiným světem, paralelním a nádherným, světem, v němž lidé vyrábějí solidární roboty, komunikují s mravenci a ovládají dokonalý zločin. A teď byli zde, ve Phoenixově ulici, a hašteřili se jako malé děti, místo aby dali hlavy dohromady a v těchto okamžicích mimo čas se spíš vážně zamysleli…

Laetitia ztratila rovnováhu, a aby se mohla nerušené smát, sedla si na chodník. Byly tři hodiny ráno a oni byli mladí, veselí a nechtělo se jim spát.

Jako první se nadechla ona.

„Pardon,“ řekla. „Byla jsem pitomá.“

„Ne, ty ne. To já.“

„Ne, vážně já.“

Znovu je zachvátil smích. Jeden zpozdilý flamendr, který se vracel domů v mírně podroušeném stavu, se útrpně zadíval na mladý pár bez přístřeší, který měl na skotačení jenom chodník. Méli?s pomohl Laetitii vstát.

„Pojďme pryč.“

„Proč?“ zeptala se.

„Přece nechceš strávit noc na dlažbě?“

„A proč ne?“

„Laetitie, ty, taková rozumná, co se s tebou děje?“

„Děje se to, že už mám dost toho být stále tak rozumná. Pravdu mají jenom pošetilci a já chci být jako všichni tihle Ramirezové na celém světě!“

Zatáhl ji do jednoho koutu pod krytý portál, aby jí hedvábné vlasy a štíhlé tělo v drobném černém kostýmku nezmáčela ranní rosa.

Octli se těsně u sebe. Bez mrknutí oka zvedl ruku, aby ji pohladil po tváři. Ona se uhnula.

171. HLEMÝŽDÍ PŘÍBĚH

Nicolas se převracel na lůžku.

„Mami, pořád si nedokážu odpustit, že jsem se vydával za boha mravenců. To jsem tomu dal! Jak bych to mohl napravit?“

Lucie Wellsová se nad něj sklonila.

„Co je dobré a co je špatné? A kdo to dokáže posoudit?“

„Samozřejmě to je špatné. Tolik se stydím. Udělal jsem tu největší pitomost, jakou si lze představit.“

„Nikdy člověk s jistotou neví, co je dobré a co špatné. Chceš, abych ti vyprávěla jeden příběh?“

„Mami, prosím tě!“

Lucie Wellsová se posadila na kraj synovy postele.

„Je to příběh z Číny. Byli jednou dva mniši, a ti se procházeli v zahradě taoistického kláštera. Najednou si jeden z nich všiml, že jim přes cestu leze šnek. Jeho druh by ho byl z nepozornosti zašlápl, kdyby ho včas nezachytil. Sklonil se a zvíře zvedl. ‚Podívej se, málem bychom byli toho šneka zabili. Ale to zvíře představuje život a skrze něj osud, který musí pokračovat dál. Tenhle hlemýžď musí přežít a pokračovat v koloběhu reinkarnací, dalšího a dalšího rození a umírání.’ A jemně šneka položil do trávy. ‚Ignorante!’ zvolal vztekle druhý mnich. ‚Tím, že jsi zachránil pitomého hlemýždě, jsi vážně ohrozil saláty, co s takovou péčí pěstuje náš zahradník. Ve snaze zachránit bůhvíjaký život ničíš dílo našich bratrů.’

Oba mniši se dali do hádky a ani si nevšimli, že je zvědavě poslouchá další mnich, který náhodou procházel kolem. Jelikož stále nebyli schopni se dohodnout, první mnich navrhl: ‚Pojďme o té věci povědět našemu velkému knězi, jedině on bude dost moudrý na to, aby mohl posoudit, kdo z nás dvou má pravdu.’ A tak se vypravili za velkým knězem, pořád sledováni třetím mnichem, který byl zvědavý, jak celá záležitost dopadne. První mnich vyprávěl, jak zachránil hlemýždě, a tak zachoval posvátný život, ukrývající v sobě tisíce dalších budoucích nebo minulých životů. Velký kněz ho vyslechl, potřásl hlavou a pravil: ‚Udělal jsi to, co se patřilo udělat. Měl jsi pravdu.’ Druhý mnich vyskočil. ‚Jak to? Zachraňovat šneka, požírače salátů a ničitele zeleniny, to že je správné? Naopak bylo třeba toho hlemýždě zašlápnout, aby se ochránily zeleninové záhony, díky nimž máme denně k jídlu dobré věci!’ Velký kněz ho vyslechl, potřásl hlavou a přitakal: ‚To je pravda. To se patřilo udělat. Máš pravdu.’ V tu chvíli přistoupil ke knězi třetí mnich, který dosud mlčky všechno sledoval zpovzdálí, a řekl: ‚Ale vždyť oba mají úplně opačný názor! Jak by mohli mít pravdu oba dva?’ Velký kněz se na třetího mnicha dlouze zadíval. Zamyslel se, potřásl hlavou a pravil: ‚To je pravda. I ty máš pravdu’.“

Uklidněný Nicolas spokojeně pochrupoval pod pokrývkou. Lucie ho s něhou pečlivě přikryla.

172. ENCYKLOPEDIE

EKONOMIE

Kdysi se ekonomové domnívali, že zdravá společnost je ta, která zažívá ekonomický růst. Výše růstu byla teploměrem měřícím zdraví celé struktury – státu, podniku, veškerých mezd. Přesto je nemožné kráčet se skloněnou hlavou neustále kupředu. Přišel čas zastavit rozmach dřív, než nám přeroste přes hlavu a rozdrtí nás. Ekonomická expanze nemůže mít budoucnost. Existuje jediný setrvalý stav – rovnováha sil. Zdravá společnost, zdravý národ nebo pracující člověk jsou společnost, národ nebo pracující člověk, kteří nepoškozují prostředí, jež je obklopuje, a ani oni sami jím nejsou poškozováni. Neměli bychom už bažit po dobývání přírody a vesmíru, ale naopak po sjednocení s nimi. Jednoslovným imperativem je soulad. Harmonické prolínání světa vnějšího a světa vnitřního. Bez násilí a bez nároků. V den, kdy lidská společnost přestane mít pocit nadřazenosti nebo obavy z přírodních jevů, bude člověk v homeostázi se svým prostředím. Bude zažívat rovnováhu. Už se nebude promítat do budoucnosti. Nebude si stanovovat dlouhodobé cíle. Prostě bude žít v přítomnosti.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

173. EPOPEJ STOUPAČKY

Šplhají nahoru hrbolatou chodbou. 103 svírá v zubech motýlí zámotek z mise Rtuť. Je to pomalé stoupání. Nekonečný koridor občas osvítí světlo shora. Tehdy dávají švábi mravenčí samičce znamení, aby se pevně přitiskla ke stěně a stáhla tykadla dozadu.

Ve skutečnosti znají zemi Prstů dobře. Protože hned po světelném signálu se ozve strašlivý rámus a svislou chodbou padá dolů těžká, silně páchnoucí masa.

„Vyhodil jsi pytlík s odpadem, miláčku?“

„Ano. Byl poslední. Měla bys na to pamatovat a koupit další, o něco větší. Do těchhle se toho vešlo opravdu dost málo.“

Hmyz postupuje vpřed v obavách z dalších lavin.

Kam mě to vedete?

Tam, kam jsi chtěla.

Zdolali několik pater a pak se zastavují.

Tady to je, oznamuje stará švábice.

Doprovodíte mě? ptá se 103.

Ne. Jedno švábí přísloví praví: „Každý má svoje starosti.“ Nějak už si poradíš sama. Jsi svým nejlepším spojencem.

Nato jí stará samička ukazuje prohlubeninu v otvoru k odpadovému shozu, jíž se 103 dostane přímo do kuchyňské výlevky.

103 se pouští dovnitř a pevně při tom svírá svůj zámotek.

Kvůli čemu jsem přišla až sem? ptá se sama sebe. Ona, která má takový strach z Prstů, se prochází přímo uprostřed jejich hnízda!

Avšak je tak daleko od svého města, tak daleko od svého světa a ví, že to nejlepší, co může udělat, je postupovat dál, stále vpřed.

Mravenčí samička kráčí touto podivnou zemí, kde má všechno absolutně pravidelné geometrické tvary. Chroupá povalující se drobeček chleba, a tak objevuje kuchyni.

Aby si poslední přeživší z křížové výpravy dodala odvahy, zanotuje si belokanskou písničku.

Přichází chvíle,

kdy oheň narazí na vodu,

nebe narazí na zemi,

hořejšek narazí na spodek,

malé narazí na velké,

přichází chvíle, kdy

prosté narazí na složité,

trojúhelník narazí na kruh,

tma narazí na duhu.

Ale jak si ji tak pobrukuje, opět cítí, že se jí zmocňuje strach a začínají se jí třást nohy. Když oheň narazí na vodu, vytryskne pára. Když nebe narazí na zemi, všechno zaplaví déšť. Když hořejšek narazí na spodek, přichází na dostaveníčko závrať…

174. PŘERUŠENÍ KONTAKTU

„Doufám, že ta tvoje sranda nebude mít příliš vážné následky.“

Po onom „božím“ incidentu se rozhodli zničit přístroj nesoucí název Rosettská deska. Nicolas se samozřejmě kál ze svých chyb, ale bylo lepší ochránit ho před jakoukoli další chvilkovou touhou po božství. Nakonec to bylo dítě. Kdyby ho příliš sužoval hlad, byl schopen udělat zase nějakou hloupost.

Jason Bragel vyjmul srdce počítače a všichni se na ně rázně vrhli a rozšlapali je napadrť. Kontakt s mravenci je definitivně přerušen, pomysleli si.

Je nebezpečné chtít přílišnou moc v tak křehkém světě. Edmond Wells měl pravdu. Bylo ještě brzy a sebemenší chyba mohla mít nedozírné ničivé následky pro celou civilizaci.

Nicolas se podíval otci přímo do očí.

„Nedělej si starosti, tati. Z toho, co jsem jim vyprávěl, toho určitě moc nepochopili.“

„Doufejme, synku. Doufejme.“

Prsty jsou naši bohové, provolává horoucím feromonem vzbouřenka, která se vynořila ze zdi. V tu chvíli jedna bojovnice stočila zadeček pod hruď a vystřelila. Deistka se hroutí. Posledním bezděčným pohybem vzbouřenka rozložila své kouřící tělo do šestiramenného kříže.

175. JIN A JANG

Ráno Laetitia Wellsová a Jacques Méli?s beze spěchu směřovali k bytu mladé novinářky. Naštěstí nebyl daleko. Stejně jako Ramirezovi a stejně jako kdysi její otec se i ona rozhodla pro byt na okraji Fontainebleauského lesa. Její čtvrť však skýtala příjemnější prostředí než Phoenixova ulice. Byly zde pěší zóny s luxusními obchody, spousta zelených ploch, a dokonce i minigolfové hřiště a samozřejmě i pošta.

V salonu ze sebe shodili vlhké šaty a svalili se do křesel.

„Ještě se ti chce spát?“ zeptal se Méli?s mile.

„Ne, přece jen jsem trochu spala.“

Jeho unavené rysy svědčily o bezesné noci, během níž nezamhouřil oko, příliš zaměstnaný obdivováním Laetitie. Jeho duch byl svěží, připravený vrhnout se na další hádanky, do dalších dobrodružství. Jen ať mu navrhne, jaké jiné draky má skolit!

„Trochu medoviny? Nápoj olympských bohů a mravenců…“

„Nikdy už to slovo nevyslovuj. Už nechci nikdy slyšet o mravencích, nikdy, nikdy.“

Přišla si sednout na opěradlo jeho křesla. Připili si.

„Konec vyšetřování případu terorizovaných chemiků a sbohem mravencům!“

Méli?s si povzdychl.

„Jsem ve stavu… Nejsem teď schopný usnout, a zároveň jsem příliš unavený, abych pracoval. Co kdybychom si dali partičku šachů jako za starých dobrých časů v pokoji hotelu Beau Rivage, když jsme vyhlíželi mravence?“

„Už dost o mravencích!“ zasmála se Laetitia.

Oba současně napadlo, že se nikdy v tak krátkém čase tolik nenasmáli.

„Mám lepší nápad,“ řekla mladá žena. „Zahrajme si čínskou dámu. V téhle hře totiž nejde o to protivníkovy figurky zničit, ale využít jich k co možná nejrychlejšímu postupu figurek vlastních.“

„Doufejme, že to není příliš složité vzhledem k mému rozměklému mozku. Tak mě to nauč.“

Laetitia Wellsová šla pro mramorovou desku ve tvaru šestiúhelníku, v níž byla vyrytá šesticípá hvězda.

Dala se do vysvětlování pravidel hry.

„Každá špice hvězdy tvoří chlívek s deseti skleněnými kuličkami. Každý chlívek má svou barvu. Cílem je dostat co možná nejrychleji své kuličky do chlívku nacházejícího se přímo naproti. Dopředu se postupuje tak, že se přeskakují vlastní kuličky i kuličky protivníka. Stačí, aby se za kuličkou uprázdnilo políčko, a kulička se může přeskočit. Současně lze přeskočit tolik kuliček, kolik si hráč přeje, a to kterýmkoli směrem, pokud má místo na přeskočení.“

„A co když člověk nevidí kuličky, které by se daly přeskočit?“

„Může jít dopředu po jednom políčku kterýmkoli směrem.“

„Bere si hráč přeskočené kuličky?“

„Na rozdíl od klasické dámy nebere. Nikdo nic neničí. Hráči se jenom přizpůsobí situaci volných políček tak, aby našli cestu, která je zavede co možná nejrychleji do protějšího chlívku.“

Rozehráli partii.

Laetitia si brzy připravila jakousi cestu tvořenou kuličkami v linii, jež měly mezi sebou volné políčko. Její kuličky se pak jedna po druhé vydávaly touž dálnicí, aby se dostaly co možná nejdál.

Méli?s postupoval obdobně. Na konci první partie převedl všechny své figurky do novinářčina chlívku. Všechny kromě jedné. Jedné zapomenuté zpozdilky. Než i tuto osamělou kuličku dovedl „domů“, stačila mladá žena své zpoždění vyrovnat.

„Vyhrála jsi,“ konstatoval uznale.

„Uznávám, že na začátečníka sis vedl moc dobře. Teď už budeš vědět, že se žádná kulička nesmí zapomenout vzadu. Musí se myslet hlavně na to, jak je všechny dostat co nejrychleji ven z původního chlívku a ani jednu nevynechat.“

Už ji neposlouchal. Zíral na obrazec s políčky jako zhypnotizovaný.

„Jacquesi, necítíš se dobře?“ dělala si starost. „Samozřejmě po takovéhle noci…“

„To není tím. Cítím se nejlíp, jak jen lze. Ale podívej se na tu hru, dobře se na ni podívej.“

„Dívám se a co má být?“

„Co má být!“ zvolal. „Ale vždyť to je řešení!“

„Myslela jsem, že už jsme na všechna řešení přišli.“

„Na tohle ne,“ trval na svém. „Ne na řešení poslední hádanky paní Ramirezové. Vzpomínáš si: jak vyrobit šest trojúhelníků pomocí šesti zápalek?“ (Marně zkoumala šestiúhelník.) „Podívej se pořádně. Stačí udělat ze zápalek šesticípou hvězdu. Takovou, jakou znázorňuje tahle hra. Ze dvou trojúhelníků, které se vzájemně prostupují!“

Laetitia si teď obrazec prohlížela pozorněji.

„Tohle je Davidova hvězda,“ poznamenala. „Symbolizuje poznání mikrokosmu spojené s poznáním makrokosmu. Je to spojení nekonečně velkého s nekonečně malým.“

„Tenhle pojem se mi moc líbí,“ řekl a přiblížil svou tvář k její.

Zůstali tak bez hnutí, jejich tváře se o sebe otíraly, a oni si prohlíželi hvězdu čínské dámy.

„Taky by se to dalo nazvat spojení nebe a země,“ poznamenal. „V tomhle ideálním geometrickém obrazci se všechno vzájemně doplňuje, mísí, spojuje. Jednotlivé plochy se prolínají, a přitom si zachovávají svoji specifičnost. Tohle je propojení hořejšku a spodku.“

Předháněli se v přirovnáních.

„Jinu a Jangu.“

„Světla a tmy.“

„Dobra a zla.“

„Chladu a horka.“

Laetitia při hledání dalších kontrastů pokrčila čelo.

„Moudrosti a bláznovství?“

„Srdce a rozumu.“

„Ducha a hmoty.“

„Aktivního a pasivního.“

„Ta hvězda je jako tvoje partie čínské dámy, kde každý vyjde ze svého bodu-hlediska a potom přijme hledisko toho druhého.“

„Odtud pochází klíčová věta hádanky: ‚Je třeba myslet stejně jako ten druhý’,“ dodala Laetitia. „Ale mě ještě napadají další asociace, které bych chtěla říct. Co si myslíš o ‚spojení’ krásy a chytrosti?“

„A ty o spojení mužství a… ženství?“

Přiblížil tvář, na níž se objevily rašící vousy, ještě blíž k sametové Laetitiině pleti. Odvážil se vsunout prsty do hedvábných vlasů. Tentokrát ho neodstrčila.

176. NADPŘIROZENÝ SVĚT

103 vylézá z výlevky, loudavě přechází přes vysavač, prochází chodbou, vylézá na židli, šplhá po stěně, skrývá se za obrazem, opět vylézá ven, slézá dolů, šplhá po srázných okrajích záchodové mísy.

Dole je malé jezírko, ale jí se k němu nechce slézat. Jde do koupelny, nasává mentolovou vůni vycházející ze špatně zašroubované tuby zubní pasty, sladký parfém vody po holení, následuje skok přes marseilleské mýdlo, vklouzne do flakonu se žloutkovým šamponem a jentaktak se v něm neutopí.

Viděla toho dost. V tomhle hnízdě není jediný Prst.

Znovu se vydává na cestu.

Je sama. Pomyslí si, že představuje to nejprostší a nejzjednodušenější završení křížového tažení. Všechno nakonec vede k jednomu jedinci. A ona má stále ještě volbu – postavit se na stranu Prstů, nebo proti nim.

Může je 103 sama všechny zabít?

Určitě. Ale nebude to snadné.

Už jenom to, že křižačky musely dát dohromady tři tisíce bojovnic, aby zabily jediného z těchhle obrů!

Čím víc o tom všem přemýšlí, tím víc si říká, že se musí vzdát myšlenky na to, že sama dokáže vybít všechny Prsty na Zemi.

Dostává se před akvárium s rybičkami a dlouhé minuty zůstává přilepená na jeho stěny a dívá se na ty divné pestré ptáky hrající duhovými světélkujícími barvami, jak nonšalantně krouží ve vodě.

Potom prolézá pode dveřmi od bytu, vydá se na hlavní schodiště a vystoupí o patro výš.

Vejde do druhého bytu a opět se pouští do pátrání – koupelna, kuchyň, salon. Ztrácí se v otvoru u magnetofonu, na okamžik navštíví elektronické součástky, vylézá ven, vchází do jednoho pokoje. Nikdo. Ani jediný Prst na obzoru.

Nachází průchod odpadkovým shozem a vyšplhá do ještě dalšího patra. Kuchyň, koupelna, salon. Nikdo. Zastavuje se, vyplivne feromon a zapíše do něj svá pozorování o mravech Prstů:

Feromon: Zoologie

Věc: Prsty

Dodavatelka sliny: 103 683

Rok záznamu: 100 000 667

Jako by se všechna hnízda Prstů podobala sobě navzájem. Jsou to velké jeskyně ze skály, v níž nelze hloubit chodby. Mají tvar krychlí naskládaných na sobě. Ty jeskyně jsou nejčastěji vlahé. Strop je bílý a podlahu pokrývá jakýsi barevný trávník. Prsty tam přicházejí žít jen vzácně.

Vychází na balkon a s pomocí přilnavých polštářků na konci noh slézá po fasádě a dostává se do dalšího bytu, podobajícího se těm předchozím. Vstupuje do salonu. Konečně se objevují Prsty. Jde blíž. Pronásledují ji, aby ji zabily. 103 taktak stihla utéct a pevně při tom svírala svůj zámotek.

177. ENCYKLOPEDIE

ORIENTACE

Většina velkých epopejí lidstva se odehrávala od východu k západu. V každé době putoval člověk podle pohybu Slunce a přemýšlel, kam ta ohnivá koule zapadá. Odysseus, Kryštof Kolumbus, Attila, všichni věřili, že řešení je na západě… Odejít na západ znamená chtít poznat budoucnost.

Avšak jestliže se někteří ptali, „kam“ dotyčný jde, jiní chtěli vědět, „odkud“ přichází. Jít na východ znamena chtít poznat původ Slunce, ale i sebe sama. Marco Pólo, Napoleon, Bilbo Pytlík z Tolkienova Pána prstenů jsou postavy východu. Domnívali se, že pokud lze něco objevit, je to tam, daleko vzadu, kde začíná všechno včetně dnu.

V symbolice dobrodruhů zbývají ještě dva směry. Zde je jejich význam: jít na sever znamená vyhledávat překážky, a změřit si tak vlastní sílu, jít na jih znamená vyhledávat odpočinek a klid.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

178. BLUDNÁ POUŤ

103 dlouho bloudí v nadpřirozeném světě Prstů a všude s sebou nosí svůj vzácný raneček. Navštívila mnoho bytů. Občas jsou prázdné, občas ji Prsty pronásledují a chtějí ji zabít.

V jednu chvíli málem neodolala pokušení misi Rtuť vzdát. Vzápětí si ale řekla, že by to byla přece jen škoda urazit tak dlouhou cestu, vynaložit tolik úsilí, a teď to vzdát. Je třeba, aby našla laskavé Prsty. Prsty přátelské vůči mravencům.

103 navštívila téměř stovku bytů. Uživit se pro ni není problém. Všude se válí spousty jídla. Ale sama se v těch hranatých prostorách cítí jako na nějaké jiné planetě, kde je všechno geometrické a okrášlené nadpřirozenými barvami – zářivě bílou, matně hnědou, elektricky modrou, jasně oranžovou a žlutozelenou.

Matoucí země!

Skoro žádné stromy, rostliny, písek, tráva. Jen hladké a studené předměty či materiály.

Téměř žádná fauna. Jenom pár molů, kteří mizí, když se k nim přiblíží, jako by z té divošky, jež přišla z lesa, měli nahnáno.

103 se ztrácí v hadru na podlahu, zápolí v krabici s moukou, prozkoumává šuplíky s překvapivým obsahem.

Už žádná možnost čichové nebo vizuální orientace. Jen samé mrtvé tvary, mrtvé prášky, hnízda buď prázdná, nebo plná oblud.

U všeho je třeba najít střed, tvrdila Belo-kiu-kiuni. Ale jak umístit střed mezi tohle množství krychlových hnízd, která se vrství nad sebe nebo se lepí jedno na druhé?

A je tak sama, tak sama a tak daleko od svých blízkých!

Nostalgicky se steskem vzpomíná na uklidňující pyramidu Bel-o-kanu, na činorodost svých sester, něžné teplo trofolaxí, marnivou vůni rostlin, které si říkají o opylování, na tišící stín stromů. Jak jí chybí skály, kde lze tak příjemně načerpat kalorickou energii, feromonové stezky proplétající se mezi travinami!

A jako kdysi křížová výprava, postupuje nyní i 103 dál, stále vpřed. Její Johnstonovy orgány ruší spousta podivných vln – elektrické vlny, rozhlasové vlny, světelné vlny, magnetické vlny. Svět za hranicemi světa je jen chaos klamných informací.

Bloudí od domu k domu po nějaké rouře, telefonickém vedení nebo šňůře na věšení prádla.

A nic. Žádný signál, že je vítána. Prsty ji nepoznaly.

103 je v rozpacích.

Samou únavou už je na tom tak, že skoro začíná přemýšlet, k čemu je to všechno dobré a proč by v tom měla pokračovat, když náhle zachytí zvláštní feromony. Vůni lesního rezavého mravence. Celá šťastná se vrhá směrem, odkud ty zázračné pachy přicházejí. Čím rychleji uhání, tím lépe rozeznává vonnou vlajku – Gliu-li-kan, město unesené Prsty krátce před zahájením křížového tažení!

Nádherná vůně ji přitahuje jako magnet.

Ano. Hnízdo Gliu-li-kanu je tady. Nedotčené. A jeho obyvatelstvo také. I ono je nedotčené. Ráda by si se sestrami popovídala a dotkla se jich, ale mezi nimi se tyčí tvrdá průhledná stěna znemožňující veškerý kontakt. Město je uzavřeno v krychli. Šplhá na střechu. Tam jsou sice díry, avšak příliš úzké na to, aby si mohly vzájemně otírat tykadla, nicméně dostatečné na vysílání skrz.

Gliulikanky jí líčí, jak byly uneseny a uloženy do tohoto umělého hnízda. Od té doby, co je tam násilím nainstalovali, je zkoumá pět Prstů. Ne, tyhle Prsty nejsou agresivní. Nezabíjejí. Jednou však došlo k neobvyklé události. Znovu je zvedly jiné Prsty, které tak důvěrně neznaly, nešetrně jimi zatřásly, a tehdy zemřelo mnoho Gliulikanek.

Ale od té doby, co je opět přinesli sem, už žádné problémy neměly. Těch pět dobrých Prstů je krmí, stará se o ně a chrání je.

103 jásá. Že by konečně našla zástupce Prstů, které už tak dlouho hledá?

179. VŮNĚ

Augusta Wellsová seděla v meditačním kruhu. Všichni vydávali zvuk ÓM, a tak vznikla duchovní bublina, kde se mohli jedni přimknout k druhým.

Tam nahoře, v neskutečném závěsu, metr nad jejich hlavami a padesát centimetrů pod stropem, už nikdo neměl hlad, nikdo se ničeho nebál, nikomu nebylo zima, všichni tam na sebe zapomínali, byli jen trochou visící těžké páry.

Augusta Wellsová přesto bublinu spěšně opustila. Opět se zhmotnila ve svém těle z masa a kostí. Nemohla se dostatečně soustředit. Něco jí dělalo starost. Parazitní myšlenka. Zůstala se svou myslí a svým egem na zemi. Látku k přemýšlení jí poskytoval Nicolasův incident.

Říkala si, že svět lidí musí být pro mravence nesmírně působivý. Mravenci nikdy nedokážou pochopit, co je to auto nebo kávovar nebo strojek na označování jízdenek. To přesahuje možnosti jejich představivosti. Augusta Wellsová si říká, že vzdálenost mezi mravenčím světem a nepochopitelným světem lidí je možná táž jako vzdálenost dělící svět lidí od vyššího (božského?) rozměru.

Třeba i ve vyšší časoprostorové dimenzi existuje nějaký Nicolas. Člověk se ptá, proč Bůh takto jedná, ale ve skutečnosti je to možná nějaký neuvědomělý klučina, který si hledá zábavu, protože nemá do čeho píchnout…

Kdy mu někdo řekne, že je čas večeře a že je třeba, aby si s lidmi přestal hrát?

Augustu Wellsovou tahle představa mátla, ale zároveň ji vzrušovala.

Jestliže si mravenci nedokážou představit strojek na označování jízdenek, jakými pak asi přístroji, jakými originálními pojmy musí manipulovat bohové ve vyšším časoprostoru?

Byly to jen nezávazné a neužitečné úvahy. Augusta se opět zkoncentrovala a zase se octla ve vatované bublině duchů skupiny.

180. CÍL NA DOSAH

Je tu plno zvuků, pachů a tepla. Není pochyb o tom, že jsou tady živé Prsty.

103 se přibližuje k zóně hluku a vibrací a snaží se příliš se neztratit v husté džungli červeného kovralu. Její cesta je poseta měkkými překážkami. Na zemi se válí množství parádních látek.

Poslední křižačká šplhá po vestě komisaře Méli?se, pak po jeho kalhotách, dál pokračuje po černém hedvábném kostýmku, kráčí vpřed po komisařově košili, poté leze nahoru a pak zase dolů po horské dráze tvořené podprsenkou Laetitie Wellsové. Blíží se k zóně turbulencí.

Proti ní se nachází cíp pleteného přehozu přes postel, vylézá po něm. Čím stoupá výš, tím víc se to třese. Jsou tam vůně Prstů, teplo vycházející z Prstů, zvuky vydávané Prsty, jsou tam nahoře, to je jisté. Konečně se s nimi shledá. Odstraňuje uzávěr na motýlím zámotku a vytahuje svůj poklad. Mise Rtuť se chýlí ke konci. Šplhá na vrchol lože.

Staň se, co se má stát.

Laetitia Wellsova zavřela slézové oči a živě cítila, jak se mužská jangová energie mísí s její energií jinovou. Jejich spojená těla se pohybovala v rytmu tance. Když Laetitia znovu otevřela oči, nadskočila. Prakticky přímo u nosu měla mravence mávajícího drobounkým přeloženým papírkem, který držel mezi kusadly!

Ten pohled ji právem úplně vytrhl ze soustředění. Přestala se pohybovat, nadzvedla se a vyprostila ze sevření.

Méli?se to náhlé přerušení překvapilo.

„Co se děje?“

„Na posteli je mravenec!“

„Musel utéct z terária. Mravenců bylo pro dnešek už dost, odežeň ho a pokračujme tam, kde jsme přestali!“

„Ne, počkej, tenhle není jako ostatní. Je na něm něco zvláštního.“

„Je to snad jeden z robotů Arthura Ramireze?“

„Ne, živý je víc než dost. A asi mi nebudeš věřit, ale má kousíček složeného papíru mezi kusadly a tváří se, jako by nám ho chtěl předat!“

Komisař zabručel, ale souhlasil s tím, že je třeba to prověřit. A skutečně uviděl mravence nesoucího kousek přeloženého papíru.

103 před sebou rozeznává koráb plný Prstů.

Prstový živočich se obvykle skládá ze dvou stád po pěti Prstech. Ale tenhle zřejmě musí být výš postavený, protože je tlustší a má nikoli dvě, ale čtyři stáda po pěti Prstech. To je dvacet dovádivých Prstů, které vyrůstají z jakési růžové kořenové struktury.

103 přistupuje blíž a podává jim dopis koncem svých kusadel. Přitom se snaží nenechat se ovládnout přirozeným strachem, který v ní ty prapodivné entity vzbuzují.

Vybaví si epizodu z bitvy proti Prstům, která se odehrála v lese, a chce se jí vzít všechny nohy na ramena. Ale bylo by příliš hloupé nepostavit se k tomu čelem, když se užuž dotýká cíle.

„Do toho, pokus se zjistit, co to drží mezi kusadly.“

Jacques Méli?s se velmi pomalu přibližoval rukou k mravenci.

„Můžeš mi zaručit, že mě nekousne nebo mě nepokropí kyselinou mravenčí?“ zamumlal.

„Snad mi nechceš říct, že máš strach z malého mravenečka?“ zašeptala mu Laetitia do ucha.

Prsty se přibližují a ji zaplavuje strach. 103 si připomíná vyučovací hodiny a to, co jí v nich v Bel-o-kanu vštěpovali, když byla malá. Tváří v tvář predátorovi se musí zapomenout, že on je ten silnější. Musí se při tom myslet na něco jiného. Zůstat v klidu. Predátor vždycky čeká, že před ním začnete utíkat, a okamžitě své chování vašemu útěku přizpůsobí. Ale pokud zůstanete stát na místě, čelem proti němu, neochvějně klidní a nedáte na sobě znát strach, vyvede ho to z míry, a on se neodváží zaútočit.

Prsty jí jdou rozvážně vstříc.

Vůbec se nezdá, že by byly vyvedené z míry.

„Hlavně ho nevylekej! Počkej, zpomal, jinak uteče.“

„Nehýbá se určitě jenom proto, aby mě nechal přiblížit se co možná nejvíc, protože pak mě kousne.“

Přesto k němu dál sunul ruku, velmi zvolna a plynule.

Prsty, které se k ní blíží, vypadají netečně. Ani nejmenší známka nepřátelského chování. Nedůvěra. To musí být léčka. Ale 103 se vmžiku zapřísahala, že neuteče.

Nebát se. Nebát se. Nebát se. No tak, říká si, přišla jsem z velké dálky, abych se s nimi setkala, a teď, když jsou tady, si nepřeju nic jiného než vzít všech šest noh na ramena a zmizet! Odvahu, 103, už jsi na nejednou zaútočila a přežila jsi to.

Přesto není snadné dívat se na pět růžových koulí desetkrát vyšších a objemnějších než vy, jak se k vám blíží, a přitom si říkat, že se hlavně nesmíte ani hnout.

„Pomalu, pomalu, vidíš přece, že ho děsíš – neustále se mu chvějí tykadla.“

„Nech to na mně, už si začíná zvykat na to, že se moje ruka postupně blíží. Zvířata nemají strach z pomalých a plynulých jevů. No tak, maličký, maličký, maličký.“

Je to pudová záležitost. Jakmile má Prsty od sebe na vzdálenost kratší dvaceti kroků, je 103 v pokušení otevřít zeširoka kusadla a zaútočit. Ale v kusadlech má přeložený papírek. Jako by měla ústa zacpaná roubíkem, dokonce ani nedokáže kousnout. Vymrští dopředu špičku tykadel.

Div jí hlava nepraskne. Její tři mozky se mezi sebou dohadují, každý chce prosadit svůj názor.

„Utečme!“

„Jen žádnou paniku. Přece jsme neurazili tak dlouhou cestu nadarmo.“

„Rozdrtí nás!“

„Prsty jsou v každém případě příliš blízko, než abychom stihli utéct!“

„Zastav se, je mrtvý hrůzou,“ upozornila Laetitia Wellsová. Ruka zůstala stát. Mravenec couvl o tři kroky a znehybněl.

„Vidíš, když se zastavím, bojí se mnohem víc.“

V jednom okamžiku 103 zadoufala, že bude mít pokoj, ale prsty se opět pohnuly. Jestli nic neudělá, za pár vteřin se jí nakonec dotknou! Sama už se mohla přesvědčit o tom, co to je ťafka od Prstů. Vzpomíná si, jaké dva postoje lze zaujmout vůči něčemu neznámému: jednat, nebo se podrobit. Jelikož se nechce podrobit, jedná!

Úžasné! Mravenec se mu právě vyšplhal na ruku! Jacques Méli?s byl nadšený. Ale mravenec se vrhal dopředu, běžel po něm a používal jeho paži jako odrazový můstek, skákal a uháněl vzhůru po paži Laetitie Wellsové.

103 jde dál a opatrně našlapuje. Tady to voní příjemněji než na druhém Prstu. Dává si na čas, když zkoumá všechno, co vidí a cítí. Jestli z toho vyvázne, později to použije pro svůj zoologický feromon o Prstech. Jakmile si mravenec sedne na Prst, hodně se diví. Je na ploché, světle růžové ploše se spoustou drobných rýh, na níž se v pravidelných intervalech vyskytují malé prohlubně plné sladce vonícího potu.

103 ušla několik kroků po zaoblené bělostné kůži ramene Laetitie Wellsové. Ta se nepohnula ze strachu, aby mravence nerozmáčkla. Hmyzí jedinec jí leze po krku, jehož saténově hebká tkáň ho uvádí v nadšení. Dostává se k ústům a vší vahou svých noh tlačí na tmavě růžové polštářky. Na okamžik se zatoulá v jeskyni pravé nosní dírky mladé ženy, která dělá, co může, aby nekýchla.

Samička vylézá z nosu a nahýbá se nad levým balonem oka. Je to vlhké a pohyblivé. Slézový ostrov uprostřed oceánu slonovinové barvy. Nepouští se dovnitř ze strachu, že by si tam mohla přilepit nohy. Dělá dobře, protože balon oka už pokrývá jakási velká membrána zakončená černým kartáčem.

103 se vrací stejnou cestou zpět na krk a pak vklouzne mezi prsy. No ne, je tam několik pih, o něž se jí podařilo klopýtnout. Poté se okouzlená jemnou pletí jejích prsů chystá zaútočit na bradavku s narůžovělým proměnlivým vrcholkem. Zastavuje se, aby si tam nahoře udělala pár poznámek. Ví, že je na Prstu a že to on jí tuto návštěvu povoluje. Giulikanky mají pravdu. Tyhle Prsty opravdu nejsou agresivní. Ze špičky prsu má nezastavitelný výhled na další prs a údolí břicha.

Sestupuje dolů a obdivuje tento světlý, teplý a hebký povrch.

„Nehýbej se, blíží se k tvému pupíku.“

„Ráda bych, ale strašně mě to šimrá.“

103 padá do prohlubně pupku, leze nahoru, kluše po dlouhých stehnech, šplhá na koleno a pak sestupuje ke kotníku a zlézá nárt chodidla.

Odtamtud vidí pět obézních, zakrnělých Prstíků, jejichž konce jsou namalované červenou barvou. Opět leze nahoru na nohu. Sprint po délce lýtek, klouzačka na jejich bílé hladké kůži. Běží přes vlahou, narůžovělou, jemně zrnitou poušť. Míjí koleno a stoupá vzhůru po stehnech.

181. ENCYKLOPEDIE

ŠEST

Číslo šest je dobré číslo pro vytvoření nějaké architektonické stavby. Šest je počet Stvoření. Bůh stvořil svět za šest dnů a sedmého dne odpočíval. Podle Klementa Alexandrijského byl svět stvořen v šesti různých směrech – má čtyři hlavní světové strany, zenit (nadhlavník, nejvyšší bod) a nadir (podnožník, nejnižší bod ve vztahu k pozorovateli). Šesticípá hvězda nazývaná jantra znamená v Indii milostný akt, prolnutí jóni a lingamu. Pro Hebrejce představuje Davidova hvězda, nazývaná též Šalomounova pečeť, souhrn všech prvků světa. Trojúhelník obrácený vrcholem vzhůru představuje oheň. Trojúhelník obrácený vrcholem dolů představuje vodu.

V alchymii se bere v úvahu to, že každému vrcholu šesticípé hvězdy odpovídá jeden kov a jedna planeta. Nejvyšší vrchol je Měsíc-stříbro. Zleva doprava pak máme Venuši-měď, Merkur-rtuť, Saturn-olovo, Jupiter-cín a Mars-železo. Obratná kombinace všech šesti prvků a planet dává ve středu hvězdy Sluce-zlato.

V malířství se šesticípá hvězda používá k zobrazení všech možných kombinací barev. Spojení všech odstínů dává v centrálním šestiúhelníku bílé světlo.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

Arkánum šesté

ŘÍŠE PRSTŮ

182. JEŠTĚ BLÍŽ CÍLI

103 stoupá nahoru po stehnech, ale vtom se přiblíží pět dlouhých Prstů, jež přistanou na kůži a zahradí jí cestu dřív, než dorazí k tříslu. Návštěva skončila.

103 má strach, že ji rozdrtí. Ale ne, Prsty zůstávají na místě, leží, jako by čekaly, že přijde na schůzku. Giulikanky se rozhodně nemýlily, tyhle Prsty nemají špatné složení. Stále ještě žije. Vztyčuje se na zadních nohách a své psaníčko zvedá k nebi.

Laetitia Wellsová pomalounku přiblížila dlouhé nalakované nehty palce a ukazováku a jako pinzetou jimi uchopila složený papír.

103 váhá a pak zeširoka rozevře kusadla a vzácné břemeno pouští.

Tolik mravenců zemřelo kvůli tomuto magickému okamžiku.

Laetitia Wellsová pokládá papírek do důlku své dlaně. Měří čtvrtinu velikosti známky, ale je na něm vidět drobounké písmo na obou stranách povrchu. Bylo tak drobné, že se stávalo nečitelným, ale přece jen se na tom všem dal rozeznat lidský rukopis.

„Myslím, že ten mravenec nám přináší psaní,“ oznámila Laetitia a pokusila se písmo na papírku přečíst.

Jacques Méli?s si šel pro baterku vybavenou silnou lupou.

„S tímhle by se měl dát ten dopis rozšifrovat snadněji.“

Položili mravence do malé fioly, oblékli se a pak se s lupou sklonili nad papírkem.

„Docela dobře na to vidím,“ oznámil Méli?s, „podej mi pero a já zapíšu slova, která dokážu přečíst. Ta, která chybí, se pak pokusíme vyvodit.“

183. ENCYKLOPEDIE

TERMIT

Občas se mi stane, že se setkám s vědci, kteří se specializují na termity. Říkají mi, že moji mravenci jsou jistě zajímaví, ale že nedokázali ani polovinu z toho, co se podařilo termitům.

To je pravda.

Termiti představují jediný společenský hmyz, dokonce bezesporu vůbec jediné živočichy, kteří vytvořili „dokonalou společnost“. Termiti se zorganizovali v absolutní monarchii, kde je každý jedinec šťastný, že může sloužit své královně, kde se všichni vzájemně chápou, kde v sobě nikdo neživí ani sebemenší ambici nebo nemá ani ten nejmenší egoistický zájem. Jistě právě v termití společnosti slovo „solidarita“ nabývá nejsilnějšího významu. Možná právě proto byl termit prvním živočichem, který si stavěl města už před více než dvěma sty miliony let.

Přesto v samotném jeho úspěchu spočívá i jeho vlastní odsouzení. To, co je prostě dokonalé, už nelze nijak vylepšit. Termití město proto nezná žádné zpochybnění, žádnou revoluci, žádný vnitřní problém. Je to čistý, zdravý organismus, který funguje tak dobře, že se lze jen radovat z jeho štěstí uprostřed umně vyhloubených chodeb, vybudovaných z výjimečně pevného cementu. Mravenec oproti tomu žije v mnohem anarchičtějším sociálním systému. Vpřed postupuje tím způsobem, že se dopouští chyb, a ve všem, do čeho se pustí, začíná chybami. Nikdy se nespokojí s tím, co má, a všechno si musí na vlastní kůži vyzkoušet, dokonce i za cenu ohrožení života.

Mraveniště nepředstavuje stabilní systém, ale společnost, která permanentně tápe a zkouší všechna řešení až po ta nejscestnější, někdy dokonce i za cenu sebezničení. Proto mám tolik důvodů zajímat se spíš o mravence než o termity.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

184. LUŠTĚNÍ

Po několika minutách luštění získal Méli?s srozumitelný dopis. Prosíme o pomoc. Je nás sedmnáct a uvízli jsme pod mraveništěm. Mravenec, který vám předal tuto zprávu, je oddaný naší věci. Ukáže vám cestu, abyste nás mohli zachránit. Nad námi se nachází velká žulová deska, proto s sebou vezměte sbíječky a krumpáče. Pospěšte si. Jonathan Wells.

Laetitia vyskočila:

„Jonathan! Jonathan Wells! To je přece můj bratranec a prosí nás o pomoc!“

„Ty ho znáš?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkala, ale přesto je to můj bratranec. Mysleli jsme si, že je mrtvý, protože zmizel ve sklepě v ulici des Sybarites… Vzpomínáš si na případ spojený se sklepem mého otce Edmonda? Jonathan byl tehdy jednou z prvních obětí.“

„Zdá se, že je opravdu naživu, jenomže uvězněný pod mraveništěm s celou skupinou lidí!“

Méli?s zkoumal papírek. Ta zpráva byla něco jako láhev hozená do moře. Byla napsána roztřesenou rukou, jež možná patřila umírajícímu člověku. Jak dlouho už asi mravenec ten dopis nosí? Věděl, jak pomalu se tenhle hmyz pohybuje.

Přesto ho trápila jiná věc. Dopis byl evidentně napsán na list papíru normální velikosti a poté mnohonásobně zmenšen pomocí kopírky. Copak ti tam dole byli tak dobře zařízení, že měli k dispozici kopírku, a tedy i elektřinu?

„Myslíš si, že je to pravda?“

„Nevidím žádnou jinou možnost, jak vysvětlit, proč se mravenec tahá s dopisem!“

„Stejně si říkám, jaká náhoda přiměla toho mravence, aby přišel zrovna do tvého bytu. Fontainebleauský les je velký, město Fontainebleau z pohledu mravenců ještě větší, a tomuhle poslovi se navzdory všemu povedlo vyčenichat tvůj byt, navíc ještě ve čtvrtém poschodí… Trochu moc náhod, nezdá se ti?“

„Ne, někdy je šance, že se některé věci stanou, jedna ku milionu. A přesto se stanou.“

„Ale dovedeš si představit, jak může někdo ‚uvíznout’ pod mraveništěm? Jak může něčí život záviset na dobré vůli mravence? Vždyť to není možné, mraveniště se přece dá překlopit podpatkem!“

„Oni mluví o tom, že se nemůžou dostat ven kvůli nějaké žulové desce.“

„Ale jak by se někdo mohl chtít nacpat pod mraveniště? To by musel být opravdu hodně praštěný. Podle mě je to nějaký vtip!“

„Ne. To způsobila záhada, hádanka tajemného sklepa mého otce. Spolkl každého, kdo se do něj odvážil. Hlavní je teď jít na pomoc uvězněným. Nesmíme ztrácet čas a já vidím jen jediného tvora, který nám v tom může pomoct.“

„Kdo to je?“

Ukázala na skleničku, v níž se zmítala samička 103.

„On. V dopise se říká, že jen on nás může zavést až k mému bratranci a jeho spoluvězňům.“

Pustili mravence z jeho skleněného vězení. Neměli však po ruce žádnou radioaktivní látku, aby ho označili. Tak mu Laetitia Wellsová potřela čelo kapičkou červeného laku na nehty, aby ho s jistotou odlišila od všech ostatních mravenců.

„Do toho, zlatíčko, veď nás!“

Oproti veškerému očekávání se mravenec ani nepohnul.

„Myslíš, že je mrtvý?“

„Ne, hýbá tykadly.“

„Tak proč nejde?“

Jacques Méli?s ho postrčil prstem.

Žádná reakce. Jen stále nervnější kmitání tykadel.

„Jako by se mu nechtělo nás tam zavést,“ poznamenala Laetitia. „Nevidím jinou možnost, jak ten problém odblokovat – musíme na něj promluvit…“

„Dobře. To je vynikající příležitost přesvědčit se, jak funguje přístroj Rosettská deska od toho dobrého Arthura Ramireze.“

185. BUDOVATELÉ

24 neví, jak problém uchopit. Vytvořit utopické mezidruhové společenství je jistě krásná představa. Provést to za podpory rostliny a pod ochranou vody je ještě lepší. Ale jak to zařídit, aby se všichni dobře snášeli?

Deistky tráví nejsvětlejší část času reprodukováním soch ve tvaru monolitů a žádají o kus země, kde by mohly pochovávat své mrtvé.

Termiti našli velký kus suchého dřeva a uzavřeli se v něm. Včely si ve větvích akácie postavily miniaturní úl. Pokud jde o mravence, ti si upravují místnost, která poslouží jako zahrada s houbovými záhony.

Všechno funguje normálně. Proč by se měla 24 tolik namáhat a snažit se všechno organizovat? Každý si ve svém koutě dělá, co ho baví, pokud to nevadí druhým.

Večer se členové společenství scházejí v jedné buňce akácie a vyprávějí si příběhy ze svého světa.

Je to onen banální okamžik, kdy hmyzí jedinci všech druhů napínají tykadla a poslouchají olfaktorická vyprávění bojovnic včel nebo architektů termitů a který je hlavním rysem jednoty společenství.

Společenství akácie cornigery spojuje souhrn legend a pohádek. Docela prostě čichové ságy.

Náboženství deistek je jen jeden příběh z mnoha. A nikdo by si nedovolil soudit, zda je pravdivý, nebo vymyšlený, důležité je jen jedno – aby dovoloval snít. A pojem boha k snění přímo vyzývá…

24 navrhuje, aby shromáždili nejkrásnější pověsti mravenců, včel, termitů nebo brouků do nádrží, podobně jako tomu bylo v Chemické knihovně.

V kruhovém otvoru akácie je vidět, jak se venku snáší noc barvy námořnické modři, osvětlovaná bílým měsíčním úplňkem.

Dnes večer je docela teplo a hmyz se rozhodl, že si své příběhy bude vyprávět na pláži.

… termití král kroužil už po dva cykly kolem svatební komory své královny, když tu upozornila hloubící družstva stromu, že erotické podněty panovnice ruší jakýsi brouk červotoč…, vysílá jeden termit.

Následuje další vyprávění.

…a právě tehdy se objevila černá vosa. Vrhá se na mě s vyfrčeným žihadlem. Sotva se stačím…

Všichni se chvějí strachy stejně jako askoleinská včela.

Do toho voní běložluté narcisy a břeh hladí mírumilovně šplouchající voda.

186. POSLEDNÍ SOUD

Arthur Ramirez je přijal srdečně, dařilo se mu lépe. Poděkoval jim za to, že je neoznámili policii. Paní Ramirezová doma nebyla, právě absolvovala vystoupení v pořadu „Chytáky pro chytré hlavy“.

Novinářka s policistou mu vysvětlili, že došlo k nové události – ať se to zdá jakkoli neuvěřitelné, našel si je jeden mravenec a doručil jim rukou psanou zprávu.

Ukázali mu dopis a Arthur Ramirez okamžitě pochopil, v čem je problém. Vytrhl si pár chlupů z bílého vousu a pak se nechal přesvědčit, aby zapnul svůj přístroj zvaný Rosettská deska.

Vzal je na půdu a uvedl do chodu několik počítačů, osvítil lahvičky s vůněmi produkujícími feromony a ještě průhledné tuby protřepal, aby vyloučil jakoukoli usazeninu.

Laetitia s úzkostlivou opatrností vyndala 103 z lahvičky a Arthur ji umístil pod skleněný zvon.

Z tohoto zvonovitého poklopu vycházely dvě hadice – jedna nasávala vonné feromony mravence, druhá mu předávala umělé feromony přenášející lidská sdělení.

Ramirez se posadil před svůj řídicí pult, seřídil několik koleček a ještě přezkoumal kontrolní světelné srovnávací vzorky a otočil potenciometry. Všechno bylo připraveno. Nezbývalo než spustit program na reprodukci lidských slov do mravenčích vůní. Jeho francouzsko-mravenčí slovník obsahoval sto tisíc slov a sto tisíc nuancí feromonů.

Inženýr se posadil přímo proti mikrofonu a pečlivě vyslovoval:

Vyslání: Dobrý den.

Stiskl nějaký knoflík a obrazovka videa slovo přeměnila na chemický vzoreček, následně předaný fiolám s vůněmi, jež se vyprázdnily podle dávkování přesně stanoveného počítačovým slovníkem. Na každé slovo jeho specifická vůně.

Pak byl malý obláček obsahující sdělení pomocí vzduchové pumpy vypuzen do hadic a přiveden do zvonu.

Mravenec zareagoval pohybem tykadel.

Dobrý den.

Zpráva přijata.

Odsávací větrák vyčistil vzduch ve zvonu od veškerého pachového šumu, aby mohlo být sdělení, jímž mravenec odpoví, zachyceno v čisté formě.

Smyslová čidla zakmitala.

Obláček odpovědi opustil zvon průhlednou hadicí a dospěl ke spektrometru a chromatografu. Oba přístroje ho pak molekulu po molekule rozložily, aby získaly všechny tekutiny odpovídající jednotlivým slovům.

Postupně se na obrazovce počítače objevila věta.

Současně ji vyslovil hlasový syntetizátor.

Všichni slyšeli mravencovu odpověď.

Příjem: Kdo jste? Vašim feromonům pořádně nerozumím.

Laetitia a Méli?s byli nadšeni. Přístroj Edmonda Wellse opravdu fungoval!

Vyslání: Nacházíš se uvnitř přístroje, který může zprostředkovat komunikaci mezi lidmi a mravenci. Díky němu s tebou můžeme mluvit a rozumět ti, když vysíláš.

Příjem: S lidmi? Co to je? To je nějaký druh Prstů?

Zjevně, a to bylo překvapivé, na mravence jejich přístroj nijak hluboce nezapůsobil. Odpovídal nenuceně, a dokonce se zdálo, jako by ty, jež nazýval „Prsty“, dávno znal. Rozhovor tedy mohl začít. Arthur Ramirez stiskl v ruce mikrofon.

Vyslání: Ano, jsme prodloužením Prstů.

Z reproduktoru, umístěného nad počítačem, zazněla odpověď.

Příjem: U nás vám říkáme Prsty. Raději vás budu nazývat Prsty.

Vyslání: Jak chceš.

Příjem: Kdo jste? Předpokládám, že nejste Doktor Livingstone.

To všechny tři vyvedlo z míry. Jak mohl mravenec slyšet o Doktoru Livingstonovi a o jeho věhlasné větě „Předpokládám, že jste Doktor Livingstone“? Nejdřív si pomysleli, že možná došlo k nějaké chybě v nastavení překladatele, k poruše mechanismu francouzsko-mravenčího slovníku. Nikoho z nich nenapadlo se zasmát nebo si myslet, že mají před sebou mravence se smyslem pro humor. Spíš přemýšleli, kdo je ten mravencům známý Doktor Livingstone.

Vyslání: Ne, nejsme „Doktor Livingstone“. Jsme tři lidé. Tři Prsty. Jmenujeme se Arthur, Laetitia a Jacques.

Příjem: Jak jste se naučili pozemsky?

Laetitia zašeptala:

„Určitě chce říct: Jak to, že dokážete mluvit pachovou řečí mravenců? Zřejmě se považují za jediné opravdové referenční Pozemšťany…“

Vyslání: To je tajemství, ke kterému jsme se náhodou dostali. A kdo jsi ty?

Příjem: Samička 103 683, ale moje družky mě raději oslovují jen krátce 103. Jsem nepohlavní jedinec z kasty vojáků průzkumníků. Přicházím z Bel-o-kanu, největšího města na světě.

Vyslání: A jak to, že jsi nám přinesla tu zprávu?

Příjem: Prsty, které žijí pod naším městem, požádaly o předání toho balíku právě vám. Ten úkol nazvali „mise Rtuť“. Jelikož jsem byla jediná, kdo se už předtím přiblížil k Prstům, mé sestry napadlo, že takový úkol bych dokázala splnit jedině já.

103 záměrně neupřesnila, že je také hlavní vůdkyní křížového tažení, jehož cílem je vyhladit Prsty ze zemského povrchu.

Všichni tři měli spoustu otázek, tím spíš, když viděli, že má mravenčí samička sklon k povídavosti. Přesto měl hlavní slovo Arthur Ramirez.

Vyslání: V dopise, který jsi nám předala, se píše, že pod tvým městem jsou uvěznění lidé, pardon Prsty, a že nás k nim můžeš dovést jenom ty, abychom jim pomohli.

Příjem: Přesně tak.

Vyslání: Tak nám ukazuj cestu a my půjdeme za tebou.

Příjem: Ne.

Vyslání: Jak to, že ne?

Příjem: Musím vás nejdřív poznat. Jak jinak zjistím, jestli vám můžu důvěřovat?

Všichni tři byli tak překvapení, že nevěděli, co na to odpovědět.

Samozřejmě jim byli mravenci velmi sympatičtí a vážili si jich, ale když uslyšeli, jak jim to malé zvířátko otevřeně říká „ne“, vůbec se jim to nelíbilo. Tenhle drzý černý drobeček pod zvonem držel ve svých nožkách osud sedmnácti lidí. Mohli by ho vmžiku rozmáčknout palcem, a on si přesto dovoluje jim odmítnout pomoc pod záminkou, že mu nebyli představeni!

Vyslání: Proč nás chceš poznat?

Příjem: Jste velcí a silní, ale nevím, jestli přicházíte s dobrými úmysly. Jste obludy, jak tvrdí naše královna Chli-pu-ni? Anebo všemocní bohové, jak si myslí samička 23? Jste nebezpeční? Jste inteligentní? Jste barbaři? Je vás hodně? Jak jste na tom s technologií? Umíte používat nástroje? Musím vás poznat, než dojdu k závěru, jestli stojí za to zachránit některé z vašich blízkých, nebo ne.

Vyslání: Přeješ si, aby ti každý z nás tří vyprávěl, co v životě zažil?

Příjem: Já nechci pochopit jen vás tři a zjišťovat, jací jste, ale chci poznat celý váš druh.

Laetitia s Méli?sem se na sebe podívali. Čím začít? To budou muset tomuhle mravenci vyprávět o starověkých civilizacích, o středověku, renesanci a světových válkách? Zdálo se, že Arthur si v téhle debatě vysloveně libuje.

Vyslání: Tak se ptej. My ti budeme odpovídat na otázky a přitom ti vysvětlíme, jak vypadá náš svět.

Příjem: To by bylo příliš snadné. Představíte svůj svět v tom nejlepším světle jenom proto, abyste mohli zachránit své Prsty uvězněné pod naším městem. Najděte si nějaký způsob, abyste mě informovali objektivněji.

Tahle 103 je ale pěkně tvrdohlavá! Dokonce ani Arthur nevěděl, co říct, aby ji přesvědčil o jejich dobré vůli. Naopak Méli?s se rozčílil. Otočil se k Laetitii a vztekle prohlásil:

„Výborně. Zachráníme tvého bratrance a ty, co jsou s ním, na vlastní pěst, bez pomoci téhle nafoukané samičky. Arthure, neměl byste mapu Fontainebleauského lesa?“

Ano, měl, jenomže Fontainebleauský les se rozkládá na sedmnácti hektarech a o mraveniště v něm rozhodně není nouze. Odkud začít? Od Barbizonu, pod apremontskými kameny, poblíž franehardské bažiny, v píscích nahoře na Solle?

Takhle by mohli hledat celé roky. Vlastními silami Bel-o-kan nikdy nenajdou.

„Přece nedovolíme, aby si na nás vyskakoval nějaký mravenec?“ rozčiloval se Méli?s.

Arthur Ramirez se jejich hosta zastával.

„Jediné, co chce, je trochu nás poznat, než nás zavede do svého hnízda. V tom má pravdu. Já bych se na jeho místě choval stejně.“

„Ale jak mu objektivně přiblížit náš svět?“

Přemýšleli. Další hádanka! Nakonec Méli?s zvolal:

„Něco mě napadlo!“

„Co tě napadlo?“ chtěla vědět Laetitia, v níž komisařovy nadšené iniciativy většinou vzbuzovaly nedůvěru.

„Televize. Te-le-vi-ze! Ale ano, prostřednictvím televize se napojujeme na lidský druh jako celek, zkoumáme pulz celého lidstva. Televize ukazuje všechny aspekty naší civilizace. Když bude 103 sledovat televizi, dokáže posoudit srdcem i hlavou, co jsme zač a za co stojíme.“

187. FEROMON

MRAVENČÍ POVĚST

Rozšifrování povoleno

Feromon č. 123

Věc: Legenda

Dodavatelka sliny: Královna Chli-pu-ni

Zde je pověst o dvou stromech. Na každém z nich bylo jedno z mravenišť dvou znepřátelených druhů. Oba stromy spolu sousedily. Jenomže pak se stalo, že z jednoho začala vyrůstat postranní větev a denně byla o něco blíž druhému stromu. Oba druhy věděly, že jakmile větev překoná prostor mezi stromy, bude to znamenat válku. Ale žádný z nich nevyvinul iniciativu. Válka začala až v den, kdy se větev lehce dotkla sousedního stromu. Hned se rozpoutaly nelítostné boje. Tento příběh ukazuje, že aby se věci udály, musí nastat vhodný okamžik. Dřív je moc brzy a později je už příliš pozdě. Kdy je ta správná chvíle, každý dokáže vytušit.

188. VÁHA SLOV, ŠOK Z OBRAZŮ

Umístili tedy 103 před malý barevný televizor s plazmovou obrazovkou. Jelikož ta byla na mravence příliš velká, ještě před ni postavili obráceně lupu, která stonásobně zmenšila velikost obrazu. Tak měl mravenec dokonalé podmínky ke sledování televize.

Co se týče zvuku, nastavil Arthur ozvučnici reproduktoru přímo proti mikrofonu Rosettské desky. Belokanská průzkumnice tak bude mít k obrazu ještě pachové zvuky televize Prstů.

Samozřejmě hudbu ani zvuky nevnímala, ale díky tomuto postupu snadno chápala z komentářů a rozhovorů to podstatné.

103 si vytvořila kapku sliny, do níž si chtěla zaznamenat svá pozorování způsobu života a chování Prstů. Z nich pak vydedukuje, za co tito živočichové stojí.

Arthur Ramirez zapnul televizor. Náhodou se dotkl nějakého tlačítka na ovladači.

341. kanál: „Tam, kde Krak Krak nasypete…“

Jacques Méli?s vyskočil a okamžitě přepnul na jiný kanál. Jeho brilantní nápad však nevylučoval riziko.

Příjem: Co je to? ptá se 103.

Lidé mají viditelně z něčeho hrůzu. Snaží se ji uklidnit.

Vyslání: Ale jenom taková reklama na jednu potravinu. Nic zajímavého.

Příjem: Ne, co je to ploché světlo?

Vyslání: Televize, náš nejrozšířenější způsob komunikace.

Příjem: To je plochý studený oheň, ne?

Vyslání: Vy znáte oheň?

Příjem: Samozřejmě, ale tenhle ne. Vysvětlete mi to!

Arthur Ramirez cítil, že není ve své kůži, když má mravenci vysvětlovat princip fungování katodové trubice. Pokusil se o přirovnání:

Vyslání: To není oheň. Září to a je to jasné, ale proto, že je to okno, v němž se postupně objevuje všechno, co se děje všude v naší civilizaci.

Příjem: A jak se ty obrazy dostanou až sem?

Vyslání: Létají vzduchem.

103 nechápe technologii Prstů, ale dochází jí, že uvidí jejich svět, jako kdyby se nacházela na více místech jejich města současně.

1432. kanál. Poslední zprávy. Rachocení kulometů.

Hlas mimo obraz: „Syřané vyvinuli plyny schopné zabíjet…“

Arthur spěšně přepíná na jiný kanál.

1445: kanál. Volba Miss Universe. Na obrazovce kolébavým krokem defilují mladé dívky.

Příjem: Co je to za hmyz, co klopýtá na dvou dolních končetinách?

Vyslání: Tohle není hmyz. Tihle živočichové, to jsou lidé, Prsty, jak jim říkáte. Tohle jsou samičky.

Příjem: Takže tohle je Prst viděný vcelku, z vaší výšky?

Mravenec přibližuje pravé oko k lupě a dlouho si prohlíží tvary, jež se míhají na obrazovce.

Příjem: Takže vy máte oči a ústa, ale jsou umístěné v horní části vašeho organismu.

Vyslání: Ty sis to nemyslela?

Příjem: Myslela jsem si, že jste jen růžová hmota. Nemáte tykadla. Jak to tedy děláte, abyste se mnou mohli mluvit?

Vyslání: Používáme sluchový způsob komunikace, i když nemáme tykadla.

Příjem: A chybí vám dvě nohy. Máte jen čtyři! Jak můžete chodit?

Vyslání: Dvě dolní končetiny nám k chůzi stačí, ale trvalo nám, než jsme se to naučili bez padání. Horní končetiny používáme například k nošení předmětů. Není to jako u vás, kde všechny nohy slouží k pohybu.

Příjem: Ty, co mají dlouhé chlupy na lebce, jsou nemocné?

Vyslání: Některé samičky si nechávají narůst chlupy, aby lépe sváděly samce.

Příjem: Jak to, že vaše samičky nemají křídla?

Vyslání: Žádný Prst nemá křídla.

Příjem: Dokonce ani pohlavní jedinci?

Vyslání: Ani ti ne.

103 pozorně sleduje obrazovku. Samičky Prstů jí připadají opravdu velmi ošklivé.

Příjem: Vy měníte barvu krunýře jako chameleóni?

Vyslání: My nemáme krunýře. Máme holou růžovou kůži, a tu si chráníme pomocí oblečení všech možných barev a vzorů.

Příjem: Oblečení? To je jakési přestrojení, abyste se nenechali chytit vašimi predátory?

Vyslání: Ne tak docela, je to spíš způsob, jakým se chráníme před chladem a ukazujeme navenek svoji osobnost. Šaty jsou ze spletených rostlinných vláken.

Příjem: Takže to slouží k zamilovanému předvádění jako u motýlů?

Vyslání: Tak nějak. Je jisté, že když jsou někdy naše „samičky“ oblečené určitým způsobem, přitahují pozornost samců víc.

103 se sice dost vyptává, ale rychle se učí. Na některé otázky bývá obtížnější dát uspokojivou odpověď než na jiné. Například „Proč se oči Prstů pohybují?“ nebo „Proč jedinci téže kasty nemají stejnou postavu?“. Všichni tři lidé se snaží odpovědět, jak nejlépe umějí, a používají zjednodušený, ale jasný slovník. Téměř je to nutí znovu vytvářet francouzský jazyk, jak jsou někdy jeho slova bohatá na skryté významy a jemné odstíny, takže aby se domluvili s mravencem, potřebovali by je pokaždé předefinovat.

Nakonec průvod lidských samiček 103 unaví. Chce vidět něco jiného. Méli?s přepíná kanál. Když jeden obraz upoutá pozornost mravenčí samičky, vyšle příkaz „zastavit“.

Příjem: Zastavit. Co je tohle?

Vyslání: Reportáž o dopravě ve velkých městech.

Hlas mimo obraz: „Dopravní zácpy představují jeden z nejzávažnějších problémů našich metropolí. Průzkum provedený specializovanými týmy ukázal, že čím víc silnic a dálnic se staví, tím víc lidé kupují auta a tím víc se množí dopravní zácpy.“

Na obrazovce jsou vidět dlouhé řady stojících aut zahalených našedlým kouřem. Nájezd kamerou dozadu – na několika kilometrech stojí karavany, nákladní auta, osobní vozy a autobusy, chycené do asfaltové pasti.

Příjem: Ach jo, zácpy ve velkých metropolích, to je věčná bolest, kterou znají všude! Teď něco jiného.

Sled obrazů.

Příjem: Zastavit. Tohle je co?

Vyslání: Dokumentární film o hladu ve světě.

Vyzáblá těla, děti s očima plnýma much, kojenci vyhublí na kost, visící na splasklých prázdných prsech vylekaných matek, lidé, jejichž stáří nelze odhadnout, s upřeným pohledem…

Lhostejný hlas komentátora: „V Etiopii pustoší dál celou zemi hrozná sucha a dílo zkázy pokračuje. Ještě neuplynulo ani pět měsíců hladomoru, a už se ohlašují nálety stěhovavých sarančat. Na místě se pokoušejí pomáhat místnímu obyvatelstvu lékaři vyslaní do země v rámci mezinárodní pomoci, kteří mají k dispozici jen velmi skrovné prostředky.“

Příjem: Co je to lékaři?

Vyslání: Prsty, které pomáhají jiným Prstům, když jsou nemocné nebo mají nouzi kdekoli na světě, a dokonce i když nemají stejnou barvu kůže. Všechny Prsty nejsou růžové, na světě také existují Prsty černé a žluté…

Příjem: V našem druhu se taky mohou vyskytovat různé barvy. Někdy to stačí k tomu, aby vznikala důvěrná přátelství.

Vyslání: U nás taky.

Kanál 1227., 1226., 1225. Stát.

Příjem: Co je tohle?

Méli?s okamžitě poznává, o co jde.

„Jsme na kryptickém kanálu. Tohle je… pornografický film.“

Bez šance. Ramirez vysvětluje, jak nejlépe umí. 103 chce slyšet pravdu.

Příjem: Co je to?

Vyslání: To jsou filmy, ve kterých ukazují Prsty, jak se rozmnožují…

Mravenčí samička sleduje obrazy s velkým zájmem.

Komentář 103.

Příjem: Vy to děláte hlavou?

Vyslání: Totiž… ne tak docela, říká Laetitia rozpačitě.

Dvojice na obrazovce mění polohu a navzájem se proplétá.

Komentář 103.

Příjem: Vy se milujete jako slimáci – svíjíte se na zemi. To vůbec nemůže být příjemné. To musí všude drhnout.

Laetitia rozčileně přepíná.

1224. kanál. Hemžení spousty malých černých bodů.

Příjem: Stop. To je co?

Bez šance. Dokument o hmyzu!

Vyslání: Reportáž o… o „mravencích“.

Příjem: Co je to „mravenci“?

Váhají s komentářem obrazů, které tento živočišný druh, zredukovaný na hemžící se změť, nevynáší příliš vysoko.

Příjem: Co je to „mravenci“?

Vyslání: Ehm, to se složitě vysvětluje.

Ramirez zaváhá a pak přizná barvu.

Příjem: Mravenci, to jste vy…

Vyslání: To jsme my?

103 natahuje krk. Dokonce ani když jsou zabírány v detailu, nedokáže své sestry rozeznat, neboť má sférické vidění, zatímco lidské vidění je ploché.

Nejasně poznává svatební let. Princezny a samci vzlétají.

103 poslouchá komentář a dozvídá se o svém druhu spoustu věcí. Nevěděla, že mravenců je na Zemi tolik. Netušila, že australské kmeny nazývané „ohniví mravenci“ jsou vybaveny tak silně koncentrovanou kyselinou mravenčí, že rozežere dřevo.

103 si dělá další a další záznamy. Nedokáže se odpoutat od toho okna, kde jde v řadě za sebou tolik zajímavých informací.

Hodiny, jež následovaly, byly zcela zasvěceny intenzivní televizní kúře.

Třetí den sleduje 103 show s herci komiky. Mnozí herci se chápou mikrofonu a vyprávějí historky, které přivádějí sál plný diváků k výbuchům smíchu.

Nějaký tlusťoučký žoviální chlapík promlouvá k publiku: „Víte, jaký je rozdíl mezi ženou a politikem? Ne? Tak poslouchejte. Když říká žena ‚ne’, myslí tím ‚možná’. Když řekne žena ‚možná’, myslí tím ‚ano’, a když říká ‚ano’, všichni ji považují za couru. Zatímco když řekne politik ‚ano’ myslí tím ‚možná’. Když řekne politik ‚možná’, myslí tím ‚ne’, a když řekne politik ‚ne’, považují ho za ničemu!“

Sál se chichotá.

Mravenčí samička si tře tykadla.

Příjem: Nic jsem nepochopila.

Vyslání: To má být k smíchu, vysvětluje Arthur Ramirez.

Příjem: Co je to smích?

Laetitia Wellsová se usilovně snaží 103 vysvětlit podstatu humoru Prstů. Marně se jí pokoušela vyprávět osvědčené vtipy. Bez znalosti lidských kulturních referencí přišla všechna její snaha vniveč.

Vyslání: Vám ve vašem světě k smíchu nic není? zeptal se Jacques Méli?s.

Příjem: Nejdřív bych musela vědět, co je to smích, opravdu nevím, o co jde!

Zkoušejí tedy vymyslet mravenčí šprým, ale výsledek není nijak přesvědčivý. Bylo by třeba vědět, co je pro obyvatelku mraveniště důležité a co není.

103 tomu prozatím odmítá rozumět a jen si do svého zoologického feromonu pořizuje následující zápis: „Prsty si potřebují vyprávět podivné historiky, které vyvolávají fyziologické projevy. Rádi se všemu posmívají.“

Přepnuli na jiný program.

„Chytáky pro chytré hlavy“. Na obrazovce se objevila paní Ramirezová, potýkající se se záhadou šesti trojúhelníků, jež má sestrojit pomocí šesti zápalek. Věrohodně předstírá, že netuší, jak odpovědět, ale Laetitia s Jacquesem už nyní vědí, že odpovědi paní Ramirezová znala dávno předtím.

Opět přepnuli.

Film o životě Alberta Einsteina. Následuje zjednodušující vysvětlení jeho astrofyzikálních teorií. 103 to nečekaně zaujalo.

Příjem: Na začátku jsem nerozlišovala Prsty jedny od druhých. Ale teď, poté, co jsem viděla tolik tváří Prstů, už vidím rozdíly. Například on je samec, že? Poznám to podle toho, že má krátké chlupy.

Reportáž o obezitě. Vysvětlují tam anorexii a obezitu. Mravence to pohoršuje.

Příjem: Co je to za jedince, kteří tak nerozumně přistupují k jídlu! Jídlo je ta nejjednodušší a nejpřirozenější činnost na světě. Dokonce i larva ví, jak se má živit. Když se mravenčí cisterna nafoukne, protože se nacpává potravou, je to pro blaho společenství a ona je hrdá na své ztloustlé tělo, ne jako tyhle samičky Prstů, které naříkají, protože nejsou schopné omezit jídlo!

103 se projevila jako neúnavná televizní divačka.

Ramirezovi zavřeli svůj obchod s hračkami. Laetitia a Jacques spí v pokoji pro hosty. Všichni se střídají a dělají všechno pro samiččinu spokojenost.

103 je lačná informací všeho druhu. Všechno ji zajímá – pravidla fotbalu, tenisu, her, války mezi Prsty, politika národů, svatební slavnosti Prstů. V nadšení ji uvádějí kreslené filmy s jednoduchými a srozumitelnými obrázky. Při sledování Hvězdných válek se dostává přímo do euforie. Sice nechápe, o co přesně ve filmu jde, ale určité sekvence jí připomínají bitvu o Zlatý úl.

A všechno to ukládá do svého zoologického feromonu. Tyhle Prsty mají nějakou představivost!

189. ENCYKLOPEDIE

VLNA

Každý předmět, myšlenku, osobu lze zjednodušeně přirovnat k vlně. Tvarová vlna, zvuková vlna, obrazová vlna, pachová vlna. Tyto vlny se nutně křižují s jinými vlnami, jelikož se nevyskytují ve vzduchoprázdnu. Právě zkoumání interferencí mezi vlnami-předměty, myšlenkami a osobami je velmi vzrušující. Co se děje, když se smíchá rokenrol s klasickou hudbou? Co se děje, když se smíchá filozofie s informatikou? Co se děje, když se smíchá asijské umění se západní technologií?

Když se vlije kapka inkoustu do vody, obě látky mají velmi nízkou, rovnoměrnou informační úroveň. Kapka inkoustu je černá a sklenka vody průhledná. Když inkoust kápne do vody, způsobí krizi.

Při tomto kontaktu je nejzajímavějším okamžikem právě ten, kdy se objeví chaotické formy. Okamžik před zředěním. Z interakce mezi oběma různými prvky vznikne bohatý obraz. Tvoří se složité spirály a kotouče, pokroucené tvary a nejrůznější vlákna, jež se postupně rozpouštějí, až nakonec zůstane našedlá voda. Ve světě předmětů je velmi obtížné tento bohatý obraz znehybnit, ale ve světě živých bytostí se může nějaké setkání vrýt do paměti a zůstat tam trvale.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

190. CHLI-PU-NI SE TRÁPÍ

Chli-pu-ni si dělá starosti. Mušky poselkyně vracející se z Východu podávají zprávy o tom, že z křížového tažení proti Prstům nezůstal kámen na kameni. Bylo zcela zničeno prstovým vojskem metajícím tornáda „vody, která štípe“.

Tolik legií, tolik bojovnic, tolik promarněných nadějí!

Královna Bel-o-kanu stojí tváří v tvář mrtvole své matky Belo-kiu-kiuni a žádá ji o radu. Ale její krunýř je prázdný a dutý. Neodpovídá jí. Chli-pu-ni nervózně přechází dlouhými kroky po svatební komoře. Dělnice by se k ní rády přiblížily, hladily ji a uklidňovaly. Násilím je odstrkuje.

Zastavuje se a vztyčuje do výšky tykadla.

Přece musí existovat způsob, jak je zničit.

Vyráží směrem k Chemické knihovně a přitom dál vysílá feromon.

Nutně musí existovat způsob, jak je zničit.

191. CO SI O NÁS MYSLÍ

Už pět dní se 103 dívala bez chvilky odpočinku na televizi. Vyslala jedinou žádost – potřebovala by nějaké malé pouzdro, kam by si uložila zoologické feromony o Prstech.

Laetitia se zadívala na své společníky.

„Tahle mravenčí samička začíná být úplně závislá na televizi!“

„Tváří se, jako by tomu, co vidí, normálně rozuměla,“ poznamenal Méli?s.

„Rozumí nanejvýš tak deseti procentům z toho, co se objeví na obrazovce, víc ne. Je před tou televizí jako novorozenec. Čemu nerozumí, to si vysvětlí po svém.“

Arthur Ramirez nesouhlasil.

„Myslím, že ji podceňujete. Ty komentáře k syrsko-íránské válce jsou velmi rozumné. Navíc dokáže ocenit kreslené filmy Texe Averyho.“

„Já ji vůbec nepodceňuju,“ brání se Méli?s. „A to mi právě dělá starosti. Kdyby se aspoň zajímala jen o obrázky! Včera se mě zeptala, proč se tolik namáháme, abychom si navzájem způsobovali utrpení.“

Tohle všechny konsternovalo. Starost jim dělala jedna a táž otázka: Co si o nás může myslet?

„Měli bychom dávat pozor, aby z našeho světa neviděla jen příliš negativní obrazy. Nakonec stačí včas změnit program,“ dodal komisař.

„Ne,“ protestoval pán rarášků. „Tahle zkušenost je strašně zajímavá. Poprvé nějaká živá bytost jiná než člověk vynáší soudy. Nechme naši mravenčí slečnu, ať si nás klidně soudí a říká nám, za co jako celek stojíme.“

Všichni se opět vrátili před Rosettskou desku. Uvnitř zvonu měla jejich význačná návštěva hlavu téměř přilepenou k monitoru z tekutých krystalů. Při sledování volební kampaně mrskala tykadly a obrovskou rychlostí vylučovala slinami feromony. Viditelně poslouchala velmi pozorně projev prezidenta republiky a dělala si při tom spoustu poznámek.

Vyslání: Dobrý den, 103.

Příjem: Dobrý den, Prsty.

Vyslání: Všechno v pořádku?

Příjem: Ano.

Aby Ramirez umožnil 103 pouštět si pořady po libosti, nakonec jí vyrobil mikroskopický ovladač, díky němuž mohla přepínat kanály přímo ze svého pokusného zvonu. Hmyzí jedinec toho pak využíval i zneužíval.

Pokus trval ještě několik dní.

Zdálo se, že zvědavost mravence je nevyčerpatelná. 103 od Prstů neustále vyžadovala další a další vysvětlení. Co je to komunismus, výbušný motor, posuny kontinentů, počítače, prostituce, sociální zabezpečení, trasty, hospodářský deficit, dobývání vesmíru, jaderné ponorky, inflace, nezaměstnanost, fašismus, meteorologie, restaurace, dostihové sázky, box, antikoncepce, univerzitní reforma, spravedlnost, hromadné opouštění venkova a stěhování obyvatelstva do měst a podobně?

103 už o Prstech shromáždila a upěchovala tři zoologické feromony.

Desátý den byla Laetitia Wellsová na pokraji sil. Sice zřejmě lidi dosud vůbec neuznávala, ale stále ještě měla smysl pro rodinu. Její bratranec Jonathan měl možná na kahánku, ale mravenčí zachránkyně, kterou k nim spěšně vyslal, se zjevně nemínila od přijímače ani hnout.

Vyslání: Mohla bys nás už dovést k Bel-o-kanu? zeptala se Laetitia 103.

Během následující chvíle ticha se Laetitii prudce rozbušilo srdce. Ostatní vedle ní očekávali se stejnou úzkostí mravenčí verdikt…

Příjem: Takže chcete znát můj verdikt? Výborně. Myslím, že jsem toho viděla dost, abych mohla posoudit, kdo vlastně jste.

Odvrátila hlavu od televizní obrazovky a vyzývavě se postavila na zadní.

Příjem: Samozřejmě netvrdím, že vás znám dokonale, vaše civilizace je tak složitá… Ale vlastně už jsem schopná si uvědomit to hlavní.

Napíná je a šetří si účinek svých slov. 103 je skutečně velmi zkušená v záležitostech manipulace druhými.

Příjem: Vaše civilizace je velmi složitá, ale viděla jsem dost, abych pochopila to hlavní. Jste perverzní živočichové, kteří vůbec nemají úctu k čemukoli, co je obklopuje. Jedinou vaší starostí je hromadění toho, co nazýváte „peníze“. Vaše historické retrospektivy mě naplňují hrůzou. Je to jenom samé vraždění a zase jenom vraždění ve víceméně rozsáhlém měřítku. Nejdřív zabíjíte a pak diskutujete. Stejně tak se ničíte sami mezi sebou a ničíte i přírodu.

Začínalo to bledě. Nikdo z těch tří nepočítal s takovou tvrdostí.

Příjem: Máte však věci, které mě fascinují. Ach, ty vaše obrázky! Hlavně mě uchvátil ten Prst… Leonardo do Vinci. Ten nápad dělat obrázky, a ukázat tak svůj výklad světa a vyrábět nepotřebné předměty jen pro jejich estetickou krásu, to je přece úžasné! Jako kdyby se vyráběly vůně ne prostě kvůli dorozumívání, ale právě jen pro potěšení je vdechovat! Tahle neužitečná krása, vytvořená jenom tak, kterou nazýváte „umění“, to je vaše přednost ve srovnání s naší civilizací. My v našich městech nic takového nemáme. Vaše civilizace je bohatá svým uměním a neužitečným nadšením všeho druhu.

Vyslání: Takže souhlasíš s tím, že nás dovedeš do Bel-o-kanu?

Mravenčí samičce se ještě nechce odpovědět.

Příjem: Než jsem se k vám dostala, potkala jsem šváby. A oni mě něco naučili. Mají rádi ty, kdo jsou schopni mít rádi sami sebe, pomáhají těm, kdo jsou ochotní pomoct sami sobě…

Zakmitala tykadly, jistá si sama sebou i svými argumenty.

Příjem: Tohle je otázka, která mi připadá důležitá. Kdybyste byli na mém místě, zhodnotili byste vlastní druh kladně?

Smůla. To není zrovna vhodná otázka pro Laetitii Wellsovou. A pro Arthura Ramireze jakbysmet.

Mravenec klidně dál pokračuje ve svých vývodech.

Příjem: Chápete mě? Máte dost rádi sami sebe, aby měl chuť mít vás rád taky někdo druhý?

Vyslání: Totiž…

Příjem: Jestli sami sebe nemáte rádi, jak by pak bylo možné doufat, že jednou budete schopní mít rádi tak odlišné bytosti, jako jsme my!

Vyslání: Vlastně…

Příjem: Hledáte dobré feromony, abyste mě přesvědčili o opaku? Nehledejte je. Vysvětlení, které jsem čekala od vás, jsem nakonec získala z televize. Viděla jsem v ní dokumentární filmy, reportáže, v nichž si Prsty vzájemně pomáhaly, kde Prsty přibíhaly ze vzdálených hnízd, aby pomohly druhým Prstům, kde růžové Prsty pečovaly o hnědé. My, mravenci, jak nás nazýváte, bychom toho nikdy tolik neudělali. Nepomáhali bychom vzdáleným hnízdům, nepomáhali bychom mravencům jiných druhů. A pak jsem viděla reklamy na plyšové medvídky. Jsou to jenom věci, a přesto je Prsty hladí, Prsty je líbají. Prsty tedy v sobě mají přebytek lásky, kterou mohou dávat druhým.

Byli připravení na všechno, ale ne na tohle. Ne na to, že by mohl lidský druh okouzlit příslušníky jiných druhů díky dílům Leonarda da Vinci, lékařům dobrodruhům a plyšovým medvídkům!

Příjem: To ještě není všechno. Dobře se staráte o svoji drobotinu. Doufáte, že Prsty budoucnosti budou lepší, než jsou Prsty dnes. Usilujete o neustálý pokrok. Jste jako naše bojovnice, které se obětují a vytvoří most, po němž jejich sestry přejdou přes potok. Mladé přejdou na druhou stranu, a aby se to podařilo, jsou staré ochotné zemřít. Ano, všechno, co jsem viděla, filmy, informace, reklamy, vyjadřovalo lítost z toho, že jste jen tím, kým jste, a vaši naději, že se zlepšíte. A z téhle naděje tryská váš „humor“, rodí se vaše „umění“…

Laetitii vhrkly do očí slzy. Musela potkat mravence, aby jí pomohl pochopit a milovat lidský druh. Po projevu 103 už nebude nikdy taková jako dřív. Z její humanofobie ji vyléčil mravenec! Najednou měla chuť lépe poznat své současníky. Je pravda, že jsou mezi nimi úžasní lidé. Tahle mravenčí samička to pochopila po několika hodinách sledování televize, zatímco ona si to nedokázala uvědomit za celý svůj život.

Mladá žena se sklonila k mikrofonu a s přemáháním se nakonec zeptala:

Vyslání: Tak pomůžeš nám?

103 vztyčila pod skleněným zvonem tykadla a slavnostně vyslala:

Příjem: Nemůžeme proti vám bojovat a vy nemůžete bojovat proti nám. Žádný z našich druhů není dostatečně silný, aby vyhubil ten druhý. Jelikož se nemůžeme navzájem zničit, jsme tudíž nuceni si pomáhat. A pak si myslím, Že vás potřebujeme. Ve vašem světě je spousta věcí a my se od vás ještě máme co učit, takže vás hlavně nesmíme zabít dřív, než všechno poznáme.

Vyslání: Souhlasíš tedy s tím, že nám ukážeš Bel-o-kan?

Příjem: Ano, pomohu vám zachránit vaše přátele uvězněné pod Městem, protože teď souhlasím s tím, aby obě naše civilizace spolu vzájemně spolupracovaly.

A právě v tom okamžiku Arthur Ramirez omdlel podruhé.

192. DINOSAUŘI

Je to feromon historické paměti, který se dochoval přes celá tisíciletí.

Chli-pu-ni přibližuje tykadla k pouzdérku naplněnému velmi vonnými tekutinami. Stínování vůněmi. Text okamžitě s rozkoší stoupá do jejích tykadel.

Historický feromon.

Dodavatelka sliny: 24. královna Belo-kiu-kiuni.

Mravenci nebyli vždycky Pány Země.

Tento titul kdysi znevážily jiné druhy, které používaly jiné způsoby uvažování.

Tak před několika miliony let vsadila příroda na ještěrku. Do té doby byly ještěrky obyčejní živočichové rozumné velikost, jakési ryby s nohama.

Avšak tito ještěři spolu neustále zápasili. A tak jejich tělo postupně zmutovalo, aby se přizpůsobilo jejich soubojům. Stávali se čím dál většími a agresivnějšími.

Došlo k morfologické evoluci. Ještěrky se přeměnily v obry. Už jsme je nedokázali zabít, i když se nás dalo dohromady dvacet, třicet nebo sto. To už byly ještěrky příliš silné a tak početné a destruktivní, že se staly nejsilnějším živočišným druhem na Zemi.

Některé byly tak vysoké, že jejich hlava přesahovala vrcholky stromů. Už to nebyly ještěrky, ale dinosauři.

Vláda těchto ohromných oblud trvala dlouho a my jsme tehdy všude ve svých mraveništích přemýšleli, co dál.

Porazili jsme strašné termity, tak bychom měli být schopní zbavit se i dinosaurů, vysílalo se tak trochu všude. Přesto byla všechna mravenčí komanda, spěšně vyslaná proti dinosaurům, nemilosrdně zdecimována.

Našli jsme své pány? Některá mraveniště už rezignovala a přenechávala dinosaurům kontrolu nad svými loveckými teritorii. Mravenci před nimi utíkali a žili s utkvělou obavou z jejich odporných soubojů, při nichž se třásla zem. Sami termiti skláněli kusadla.

A tehdy vyslala královna vzešlá z druhu mravenců-tkalců tento rozkaz: sjednotit proti těmhle netvorům všechna města.

Byla to prostá zpráva, avšak s celoplanetárním dopadem. Mraveniště okamžitě ukončila interní války. Už žádný mravenec nesměl zabít jiného mravence, bez ohledu na druh a velikost. Tehdy se zrodil Velký planetární spolek.

Mezi městy létaly mušky poselkyně, aby informovaly každé z nich o silných a slabých místech dinosaurů. Tato zvířata vypadala jakoby bez těla, ale každý živočich má nějakou slabinu. Tak tomu chtěla příroda. Na tuto slabinu jsme měli přijít a také jsme na ni přišli. Zranitelným bodem v krunýři dinosaurů byla jejich řiť.

Pak už jenom stačilo využít této brány, vtrhnout tam a zničit je zevnitř. Informace oběhla všechny velmi rychle. Všude se po této citlivé cestě vrhaly legie mravenišť. Kavalerie, pěchota, dělostřelectvo se už nestřetávaly s drápy, nohama nebo zuby, ale s gejzíry stříkajících trávicích šťáv, s bílými krvinkami či svalovými reflexy.

Existují hrůzostrašná vyprávění týkající se vojsk, jež se odvážně pustila drobnými krůčky do nepřátelského střeva. Bojovnice vybíraly zatáčku za zatáčkou v tlustém tračníku, když proti nim náhle z konce tunelu vyrazila smrtelná dělová koule – dinosauří kobližka.

Bojovnice prchaly, spěšně se ukrývaly do záhybů střeva. Občas se stalo, že se hnusný balvan zablokoval v nějakém koutu. Často vojsko valil před sebou a zcela je rozprášil.

Hlavním protivníkem mravenčích legií se tedy stalo lejno. Kolik tisíc mravenců zemřelo zabito lavinou drobných tvrdých bobků! Kolik se jich utopilo v proudu mazlavé kaše! Kolik komand se otrávilo plynem z pouhého pšouku!

Většině mravenčích legií se přesto dařilo včas prorazit střevní tunely.

Tehdy se pod nápory drobounkých živočichů sesouvaly jedna po druhé celé hory ještěřího masa. Bylo jedno, zda jsou to masožravci, nebo býložravci vybavení ostnatými ocasy, ostrými hroty, špicemi, jedy, pancéřovými šupinami, žádný z nich nedokázal odolat milionům nepatrných odhodlaných chirurgů. Nakonec se ukázalo, že prostý pár kusadel je účinnější než roh velikostí převyšující strom.

Na to, aby dinosaury definitivně vyhubili, potřebovali mravenci několik set tisíc let.

A pak si jednou na jaře při probouzení ze zimního spánku všimli, že se nebe vyčistilo. Žádní dinosauří už tam nezacláněli. Ušetřeny byly jenom ještěrky drobného vzrůstu.

Chli-pu-ni vytahuje tykadla z pouzdra s feromonem a dlouhými kroky přechází po Chemické knihovně.

Tak Země zažila několik nájemníků, kteří si chtěli hrát jeden po druhém na všemocné pány. Všichni poznali svou chvíli slávy, než je mravenci opět přivedli k pokoře.

Mravenci jsou jedinými opravdovými vlastníky Země. Chli-pu-ni je hrdá na to, že k tomuto druhu patří.

My, tak drobní tvorové, dokážeme rozdrtit velké, vyznačující se krutostí. My, tak drobní tvorové, umíme přemýšlet a řešit problémy zdánlivě neřešitelné. My, tak drobní tvorové, nemůžeme dostat za vyučenou od živých hor masa, které si představují, že jsou neporazitelné.

Mravenčí civilizace je jediná, která přetrvala tak dlouho, protože se dokázala zbavit všech svých konkurentů.

Panovnice lituje, že nezkoumala Prsty, které žijí pod mraveništěm. Kdyby byla poslechla 103 a pozorovala je, určitě by u nich objevila nějakou slabinu, a křížové tažení by si místo porážky na hlavu vydobylo slávu.

Co když ještě není tak pozdě? Co když se pár Prstů zachránilo, co když se jim pod žulovou deskou podařilo přežít? Přece dobře ví, kolik úsilí stálo deistky dodávat jim potravu.

Chli-pu-ni se rozhodla, že sestoupí do Prstína a promluví si s „Doktorem Livingstonem“, na nějž špionky pěly takovou chválu.

193. RAKOVINA

103 vnímá, že se ve světě Prstů děje něco nenormálního. Nahoře se zmítají stíny. Ve vzduchu visí cosi jako pach smrti.

Příjem: Stalo se něco špatného?

Vyslání: Arthur omdlel. Je nemocný. Má rakovinu v pokročilém stadiu. Je to nemoc, kterou nikdo nedokáže vyléčit. Moje matka na ni zemřela. Před touhle chorobou jsme zcela bezmocní.

Příjem: Co je to rakovina?

Vyslání: Nemoc, při které se zblázní buňky a divoce se množí.

Aby se jí lépe přemýšlelo, 103 si čistí dlouhá čidla.

Příjem: My ten jev známe taky, ale není to nemoc. Vaše rakovina není nemoc.

Vyslání: Tak co je to?

To bylo poprvé, co člověk vyslal dotaz „co je to?“, který 103 sama tolikrát opakovala. Nyní je na ní, aby podala vysvětlení.

Příjem: Už je to hodně dávno, co jsme byli i my postiženi tím, co nazýváte „rakovinou“. Mnoho z nás zemřelo. Během několika milionů let jsme tu metlu vnímali jako nevyléčitelnou pohromu a jedinci, kteří byli touto nemocí zasaženi, raději okamžitě odcházeli ze života tím způsobem, že si zastavili tlukot srdce. A pak…

Všichni tři lidé překvapeně poslouchali.

Příjem: A pak jsme pochopili, že se na ten problém díváme ze špatného úhlu. To, co se nám zpočátku jevilo jako nemoc, bylo třeba zkoumat a nahlížet jiným způsobem. A nakonec jsme na to přišli. A už přes sto tisíc let v naší civilizaci nikdo na rakovinu neumírá, třebaže se stává, že podlehneme docela jiným nemocem. Ale rakovina u nás už neexistuje.

Laetitia samým překvapením zamžila zvon svých dechem.

Vyslání: Vy jste našli na rakovinu lék?

Příjem: Samozřejmě vám to prozradím. Ale nejdřív musím trochu na vzduch. V tomhle zvonu by se jeden udusil.

Laetitia opatrně položila 103 do krabičky od zápalek, která byla vespod vystlaná pohodlnou matrací z bavlny. Poté ji odnesla na balkon.

Bojovnice se nadechla svěžího vánku. Odtud dokonce vnímala vzdálené vůně lesa.

„Pozor, nepokládej ji na zábradlí,“ zvolal Jacques Méliěs. „Jenom ať nespadne. Tahle samička je skutečný poklad. Souhlasí s tím, že zachrání lidské životy, a navíc ještě tvrdí, že zná lék na rakovinu. Jestli je to pravda…“

Ze spojených rukou vytvořili kolem krabičky kolébku. Krátce nato za nimi přišla paní Ramirezová. Uložila manžela do postele. Teď spal.

„Naše mravenčí slečna tvrdí, že zná lék proti rakovině,“ oznámil jí Méli?s.

„Tak to je třeba nechat ji mluvit, a rychle! Arthurovi už moc času nezbývá.“

„Počkejte jen pár minut,“ snažila se ji uklidnit Laetitia. „Chtěla se trochu nadýchat čerstvého vzduchu. Musíme ji chápat, právě strávila několik dní nepřetržitým sledováním televize, zavřená ve zvonu. Žádný živočich na světě by něco takového nevydržel!“

Ale žena ztrácela trpělivost.

„Odpočine si později. Nejdřív musíme zachránit mého manžela. To nepočká.“

Juliette Ramirezová se vrhla Laetitii po ruce. Mladá žena ucouvla, aby jí zabránila vytrhnout jí krabičku. V jednom okamžiku visela kartónová loďka v prázdnu. Paní Ramirezová strhla Laetitiino zápěstí a to stačilo, aby se krabička převrátila.

103 padá. Chvíli plachtí na svém měkkém létajícím koberečku. Potom padá, padá, neustále padá. Prsty mají hnízda pořádně vysoko!

Chvíli neví, čí je, když naráží na plechovou střechu auta a několikrát odskočí. Pobíhá sem a tam. Kam se poděly ty „hodné“ Prsty a jejich přístroj na dorozumívání? Vrhá se dopředu a zoufale křičí feromony, které však nemá kdo rozluštit.

Laetitie, Juliette, Arthure, Jacquesi! Kde jste? Tímhle jsem se už nadýchala vzduchu víc než dost. Vezměte mě zpátky nahoru. Ať vám můžu všechno vyprávět!

Auto, na němž přistála, se rozjíždí.

103 se zachycuje všema nohama za anténu k rádiu. Kolem ní sviští vítr. Ještě nikdy, dokonce ani když létala na „Velkém rohu“, nezažila takovou rychlost.

194. ENCYKLOPEDIE

CIVILIZAČNÍ ŠOK

Indie je země, která absorbuje veškeré energie. Všichni vojevůdci, kteří se ji kdy pokusili přivést k poslušnosti, se tam vyčerpali. A čím postupovali dál do vnitrozemí, tím víc na ně Indie působila tak, že slábla jejich bojovnost a sílilo jejich nadšení pro jemnosti indické kultury. Indie je jako měkká savá houba, která všechno zadrží. Přišli uchvatitelé a Indie nad nimi zvítězila. První invaze většího významu byla záležitostí turecko-afghánských muslimů. Ti v roce 1206 dobyli Dillí. Následovalo pět dynastií sultánů a všechny se pokoušely zmocnit indického poloostrova jako celku. Ale při postupu na jih vojenské oddíly řídly. Vojáky vraždění unavovalo, ztráceli chuť bojovat a nechávali se okouzlit indickými zvyky. Moc sultánů upadala. Poslední dynastie vládců rodu Lodi porazil Babur, král mongolského původu, Tamerlánův potomek. V roce 1527 založil mongolskou říši, ale sotva přišel do středu Indie, zřekl se boje a nadchl se pro malířství, literaturu a hudbu.

Akbarovi, jednomu z jeho potomků, se podařilo Indii sjednotit. Šel na to jemně a vynalezl náboženství, jež čerpalo ze všech náboženství té doby a shromáždilo nejmírumilovnější prvky, které v nich byly obsaženy. O několik desítek let později se však další Baburův potomek, Aurangzeb, pokusil násilím vnutit celému poloostrovu islám. Indie se vzbouřila a rozpadla se. Podrobit si tento kontinent násilím není možné.

Počátkem 20. století se Angličanům podařilo vojensky dobýt všechna obchodní zastupitelství a velká města, ale nedokázali mít pod kontrolou celou zemi. Spokojili se tím, že zřídili ubytovací prostory pro vojenské posádky, „malé čtvrti anglické kultury“, implantované do zcela indického prostředí.

Stejně tak jako Rusko chrání chlad, Japonsko a Velkou Británii moře, ochraňuje Indii duchovní zeď, která dostane každého, kdo do této země vstoupí. Ještě dnes je každý turista, který se do této země-houby vydá třeba jen na jeden den, lapen do sítě pochybností typu „co z toho“, „k čemu to je dobré“ a vydán pokušení celý podnik vzdát.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

195. MRAVENEC BLOUDÍCÍ PO MĚSTĚ

Jacques Méli?s se vyklonil.

„Spadl dolů!“

Všichni k němu přiskočili. Pokoušeli se tam dole něco rozeznat.

„To nemohl přežít…“

„Třeba ano, mravenci vydrží pády z ohromných výšek.“

Juliette Ramirezová ožila.

„Najděte ho, jedině on může zachránit mého muže a vaše přátele pod mraveništěm.“

Seběhli schody a pročesali parkoviště.

„Hlavně se pořádně dívejte, kam šlapete!“

Laetitia Wellsová hledala pod koly aut. Juliette Ramirezová pročesala keřové houštinky zasazené pro ozdobu těsně u domu. Jacques Méli?s šel zazvonit ke všem sousedům pod nimi, aby ověřil, že jim vlivem poryvu větru mravenec nepřistál na balkoně.

„Neviděli jste náhodou mravence s červenou skvrnou na čele?“

Samozřejmě ho považovali za blázna, ale díky jeho průkazce s trikolorou ho nechali slídit po libosti.

Celý den strávili hledáním.

„Co dělat? Jenom Bůh ví, kam se 103 poděla…“

Juliette Ramirezová se odmítala vzdát.

„Jestli ten mravenec opravdu ví, jak vyléčit rakovinu, musíme ho za každou cenu najít.“

Hledali ještě dlouho. A že tam o hmyz nebyla nouze! Ale ani s pomocí baterky vybavené lupou lesního rezavého mravence označeného na čele rudou skvrnou nikde nezahlédli.

„Kdybychom bývali měli k dispozici spíš radioaktivní značkovač místo laku na nehty…,“ zabručel Méli?s.

Pokoušeli se něco vymyslet.

„Musí přece existovat nějaký způsob, jak najít mravence, dokonce i v takovém městě jako Fontainebleau.“

„Pojďme si udělat přehled všech nápadů, které se nám honí hlavou. Pak je roztřídíme,“ radila paní Ramirezová.

Pršely nejrůznější návrhy.

„Prohledat celé město metr po metru s pomocí vojáků a hasičů.“

„Vyslechnout všechny mravence, které potkáme, a zeptat se jich, jestli neviděli jednoho s červenou značkou na čele.“

Žádné řešení jim nepřipadlo uspokojivé.

„A co kdybychom dali do novin výzvu?“ navrhla Laetitia.

Podívali se na sebe. Možná to nebyl tak scestný nápad, jak se zpočátku zdál. Ještě chvíli přemýšleli, ale nikdo z nich na nic lepšího nepřišel.

196. ENCYKLOPEDIE

VÍTĚZSTVÍ

Proč bývá každá forma vítězství nesnesitelná? Proč nás neláká jen uklidňující vřelost porážky? Možná to bude tím, že porážka může být jen předehrou k obratu, zatímco vítězství nás má povzbudit k tomu, abychom si udrželi stejné chování. S porážkou přímo souvisí novátorství, s vítězstvím konzervatismus. V této věci nemají všichni lidé jasno. Tak se ti nejchytřejší pokusili dosáhnout nikoli toho nejkrásnějšího vítězství, ale nejkrásnější prohry. Hannibal udělal před otevřeným Římem čelem vzad. Caesar trval na tom, že půjde k březnovým idám.

Vezměme si z těchto zkušeností ponaučení.

Svou porážku si nikdy nebudujeme s dostatečným předstihem. Nikdy nepostavíme dost vysoko skákací věž, která nám umožní vrhnout se do bazénu bez vody. Cílem lucidního života je dosáhnout nezdaru, jenž poslouží jako lekce všem současníkům. Protože člověk nikdy nečerpá poučení z vítězství, člověk se učí jen z porážky.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

197. VÝZVA K NEJŠIRŠÍM VRSTVÁM OBYVATELSTVA

Rekonstruovaný portrét v rubrice „Ztracená zvířata“, vycházející v Nedělní ozvěně. Mravenčí hlava je nakreslená perem.

Text k obrázku: Pozor! Čtěte pozorně! V žádném případě nejde o žert. Výše znázorněný mravenec může zachránit život sedmnácti lidí nacházejících se v ohrožení života. Následující údaje vám umožní vyhnout se záměně s kterýmkoli jiným mravencem:

103 683 je rezavý mravenec. Není tedy úplně černý. Hruď a hlavu má hnědooranžovou. Tmavý má pouze zadeček.

Velikost: 3 milimetry. Poškrábaný krunýř. Krátká tykadla. Když se octne v blízkosti prstu, okamžitě vystřeluje proud kyseliny.

Má relativně malé oči a široká, silná kusadla.

Zvláštní znamení: červená skvrna na čele.

Pokud na něj narazíte a budete mít dojem, že jste ho zřejmě poznali, ujměte se ho, poskytněte mu útulek a bez váhání vytočte číslo 31 41 59 26. Chtějte mluvit s Laetitií Wellsovou. Rovněž můžete volat na policii a žádat k telefonu komisaře Jacquesa Méli?se.

Za každou zprávu, která povede k nalezení mravence číslo 103 683, je vypsána odměna 100 000 franků.

Laetitia, Méli?s a Juliette Ramirezová se usilovně snažili diskutovat s mravenci z formikária i s mravenci náhodně chycenými na ulicích. Ti z terária sice už samozřejmě slyšeli o Bel-o-kanu, přesto nebyli schopní je tam dovést. Dokonce ani nevěděli, kde se momentálně sami nacházejí. Pokud jde o tajemství rakoviny, tak to už vůbec nevěděli, o čem je řeč…

Stejná nevědomost byla zjištěna i na straně mravenců, s nimiž se pátrací trojice setkala na ulici, v zahradách nebo domech.

Nezbylo než konstatovat, že většina mravenců reaguje spíš hloupě. O nic se nezajímají. Ničemu nerozumějí. Myslí jenom na žvanec.

Jacques Méli?s, Juliette Ramirezová a Laetitia Wellsová tak dospěli ke zjištění, do jaké míry je vlastně samička 103 ojedinělý případ. Díky tomu, jak se projevovala intelektuálně, se stávala zcela jedinečnou.

Laetitia Wellsová uchopila pomocí maličké pinzety pouzdérka, do nichž 103 uložila své zoologické feromony týkající se Prstů.

Rozhodně chtěla všemu ze svého světa a své doby porozumět. S takovou zvídavostí a lačností po poznání se člověk setkával vzácně i u lidí. 103 byla vskutku výjimečná, řekla si Laetitia Wellsová a kousala se do rtů při pomyšlení, že na ni právě pomyslela v minulém čase.

V jednom okamžiku dokonce měla chuť se pomodlit. Nakonec co jiného by mohlo pomoci najít mravence v lidském městě než zázrak?

198. KOSTNICE

Královna Chli-pu-ni sestupuje obklopená ozbrojeným doprovodem stráží s dlouhými kusadly. Zlobí se sama na sebe, že se s Doktorem Livingstonem nepokusila komunikovat dřív. Už přesně ví, na co se ho bude ptát. Už ví, jak zjistit slabiny Prstů. A pak, rozhodla se, že je bude živit. Musí je živit, aby se navnadili, jako to dělají, když chtějí navnadit divoké mšice, než jim ustřihnou křídla a ubytují je ve stájích.

Minus desáté patro. Zmocňuje se jí nový zápal. Královna zrychluje krok. Ano, bude je živit a mluvit s nimi. Bude si dělat poznámky a uloží do úschovny ještě spoustu zoologických feromonů týkajících se Prstů.

Její stráže kolem ní začínají divoce poskakovat. Všichni cítí, že se dnes stane něco mimořádného. Královna Federace, zakladatelka evolučního hnutí, se konečně uvolila k tomu, že si promluví s Prsty a bude je studovat, aby je mohla lépe zabít.

Minus dvanácté patro. Chli-pu-ni si přiznává, že byla opravdu pitomá, když neposlechla 103 dřív. Měla s Prsty diskutovat už dávno. Měla poslechnout svou matku. Belo-kiu-kiuni s nimi mluvila. Udělat totéž bylo tak snadné.

Minus dvacáté patro. Kéž Prsty tam dole ještě žijí! Kéž kvůli své touze být jiná, postupovat jinak než její rodiče, nakonec všechno nezkazila! Neměla dělat pravý opak ani se chovat stejně, bylo třeba navázat a pokračovat. Pokračovat v díle Matky, místo aby je popřela.

Hnízdo kolem ní se činí jako každý den. Mravenčí samičky ji zdraví špičkou tykadel. Ale většina z nich je překvapena, když vidí, jak jejich královna sestupuje do takové hloubky Města.

Minus čtyřicáté patro. Chli-pu-ni nyní s celou svou družinou cválá a neustále si opakuje: „Kéž není nepříliš pozdě.“ Několikrát odbočí do nějakých chodeb, a ty ji dovedou do sálu, který nezná. Do sálu překvapivých rozměrů, který musel být v těchto málo osídlených patrech zbudován ani ne před týdnem.

Náhle se před ní objevují deistky! To sem donesly mrtvoly všech deistických vzbouřenek. Stovky nehybných mravenců jako by nežádoucí návštěvnici vyzývaly na souboj.

Mrtvé bojovnice uchovávané ve Městě! Užaslá královnina tykadla ucukla dozadu. Zděšené jsou i belokanské vojačky, jež ji doprovázejí.

Co tady všechny ty mrtvé dělají? Měly by být na smetišti! Královna a vojínky udělaly několik kroků mezi jednotlivými součástmi pochmurné expozice. Mrtvé mravenčí samičky většinou zaujímají bojovou pozici s rozevřenými kusadly a tykadly vymrštěnými dopředu, připravené vrhnout se na protivníka, který je možná také úplně nehybný.

Některé mrtvoly mají na sobě stále ještě stopy po perforacích způsobených penisy štěnic. Jako by všechny ty samičky zemřely na její popud…

Chli-pu-ni se cítí divně.

Udělalo to na ni hluboký dojem – všechny jsou… jako Matka v její královské komnatě.

Tím však její překvapení nekončí.

Připadá jí, že se mezi těmito úplně nehybnými sochami něco pohnulo.

Ano, skoro polovina z nich se hýbá! Je to přelud, nebo jí dosud stoupá do hlavy někdejší medovatka od lomechusy, droga, již kdysi, velmi dávno, neuváženě ochutnala?

Hrůza!

Všude se pohybují mrtvoly!

A není to halucinace! Stovky přízraků nyní útočí na bojovnice, jež ji obklopují. Všude kolem ní se bojuje. Královniny stráže mají dlouhá kusadla, ale deistické vzbouřenky jsou mnohem početnější. Moment překvapení a stres vyvolaný tímto zvláštním místem hrají v neprospěch konvenčních bojovnic.

Deistky přímo uprostřed boje mrskají tykadly a nepřetržitě vysílají jeden a týž feromon.

Prsty jsou naši bohové.

199. SHLEDÁNÍ

Laetitia Wellsová celá udýchaná vletěla jako dělová koule na půdu, kde se Jacques Méli?s a Juliette Ramirezová pokoušeli roztřídit stovky dopisů a telefonických zpráv, které přinesla výzva adresovaná nejširším vrstvám obyvatelstva.

„Našla se! Někdo ji našel!“ volala.

Ani jeden z nich nezareagoval.

„Že ji našli, už odpřisáhlo osm set podvodníků,“ poznamenal Méli?s. „Seberou jakékoli mravence, máznou mu trochu červené barvy na čelo a už se hlásí o odměnu!“

Juliette Ramirezová přemýšlí.

„Dokonce jsme byli svědky toho, že namazali červenou barvu na čelo i pavoukům nebo švábům!“

„Ne, ne. Tentokrát je to jisté. Od té doby, co vyšla naše výzva, šmejdí po městě jeden soukromý detektiv s brýlemi jako dvě lupy na nose.“

„A proč se domníváš, že našel opravdu naši 103?“

„Řekl mi do telefonu, že skvrna na čele není červená, ale žlutá. Když si totiž ten lak nechám dlouho na nehtech, tak zežloutne.“

Ten argument byl skutečně přesvědčivý.

„Tak ať to zvíře kouká navalit.“

„Nemá ho. Tvrdí, že ho našel, ale nedokázal ho polapit. Uteklo mu mezi prsty.“

„A kde ho viděl?“

„Držte se! Vůbec to nebude snadné.“

„No tak kde? Mluv!“

„Ve stanici metra Fontainebleau!“

„Ve stanici metra?“

„Ale je šest hodin, dopravní špička. Teď tam musí být strašný nával,“ děsil se Méli?s.

„Každá vteřina je drahá. Jestli si tuhle příležitost necháme utéct, definitivně 103 ztratíme a pak…“

„Pojďte, běžíme!“

200. CHVILKOVÉ UVOLNĚNÍ NAPĚTÍ

Dva tlustí, zlomyslně se šklebící mravenci se zelenýma očima se blíží k hromadě párků, sklenicím marmelády, pizzám a uzenému s bramborem a zelím.

„Chr, chr, vidíš, lidi se nedívají! Dáme si do nosu!“ Oba mravenci se vrhají na jídlo. Používají otvíráky na konzervy, aby se dostali do plechových konzerv s kachním ragu a fazolemi, poté uchopí štíhlé sklenky plné šampaňského a připíjejí si na zdraví.

Náhle je osvítí reflektor a sprej z rozprašovače vytvoří žlutý oblak.

Oba mravenci vysoko zvednou obočí, vyvalí velká zelená kukadla a zařvou:

„Pomoc, je tady ZMIZ-HMYZ!“

„Ne, ZMIZ-HMYZ ne! Všechno, jenom to ne!“

Černé páry.

„Aaaarggghhhhhhhh.“

Oba mravenci se hroutí k zemi. Nájezd kamerou dozadu. Nějaký člověk mává aerosolovým rozprašovačem, na němž je velkým písmem napsáno ZMIZ-HMYZ.

S úsměvem se dívá do kamery. „Slunečné dny jsou příhodné pro rozmnožování švábů, komárů a pavouků v našich domovech a zahradách. Řešením je ZMIZ-HMYZ. ZMIZ-HMYZ nepřipouští diskriminaci, zabíjí všechno živé, na co přijde ve vašich vestavěných skříních. ZMIZ-HMYZ bezpečný pro děti, nemilosrdný k hmyzu. ZMIZ-HMYZ je nový výrobek SOCH. SOCH záruka účinku.“

201. HONIČKA V METRU

Byli napjatí na nejvyšší míru. Jacques Méli?s, Laetitia Wellsová a Juliette Ramirezová si razili cestu vpřed a nebrali příliš ohledy na cestující.

„Neviděli jste tady náhodou mravence?“

„Prosím?“

„Musel jít tudy, jsem si tím naprosto jistá, mravenci mají rádi šero. Musíme se porozhlédnout po temných koutech.“

Jacques Méli?s se pustil do jednoho kolemjdoucího.

„Dívejte se, kam šlapete, proboha, byl byste schopný ho zabít!“

Nikdo nechápal, co tím sledují.

„Zabít? Zabít koho? Zabít co?“

„103!“

A jak bývá zvykem, většina cestujících výtržníky míjela, nechtěla je ani vidět, ani poslouchat.

Méli?s se opřel o vydlaždičkovanou stěnu.

„Panebože, hledat mravence ve stanici metra je jako hledat jehlu v kupce sena.“

Laetitia Wellsová se plácla do čela.

„Dostala jsem nápad! Jak to, že mě to nenapadlo dřív! Hledat jehlu v kupce sena…“

„Co tím chceš říct?“

„Jak se vlastně hledá jehla v kupce sena?“

„To přece není možné!“

„Ale ano, je to možné. Stačí jen vědět, jak na to. Není nic snazšího než najít jehlu v kupce sena – seno se zapálí a pak se pomocí magnetu prohledá popel.“

„Fajn. Ale co to má společného se 103?“

„To je jenom obraz. Stačí najít způsob, jak na to jít. A nějaký způsob určitě existuje!“

Shodli se. Ten způsob je třeba najít.

„Jacquesi, ty jsi policista, tak začni tím, že požádáš vedoucího stanice, aby zařídil evakuaci všech cestujících.“

„To nikdy nepřipustí, je dopravní špička!“

„Řekni mu, že přišlo oznámení, že ve stanici byla umístěna bomba! Ani ho nenapadne riskovat, aby měl na svědomí tisíce mrtvých.“

„Tak dobře.“

„Fajn, Juliette, byla byste schopná vyrobit jednu feromonovou větu?“

„Jakou?“

„Sraz v nejosvětlenější zóně.“

„Žádný problém. Můžu jí dokonce udělat 30 centilitrů, a ty pak sprejem rozprášíme po celé stanici.“

„Výborně.“

Jacques Méli?s byl nadšen.

„Už to chápu. Chceš dát na nástupiště silný reflektor, aby šla za světlem.“

„Rezaví mravenci z mého formikária šli vždycky za světlem, tak proč to nezkusit…“

Juliette Ramirezová vyrobila pachovou větu „Sraz v nejosvětlenější zóně“ a vrátila se s rozprašovačem obsahujícím vonnou výzvu.

Reproduktory ve stanici žádaly cestující, aby neprodleně v klidu a spořádaně vyklidili prostor stanice. Všichni se mačkali, strkali, hulákali a dupali. Každý za sebe a Bůh za všechny.

Někdo zvolal: „Hoří!“ Nastalo hotové šílenství. Všichni křičeli: „Hoří!“ a dav se valil ven. Převrátil zábrany oddělující obousměrný průchod. Lidé se rvali dopředu. Marně tlampače vyzývaly, aby cestující nepropadali panice. Vysílaný pokyn měl přesně opačný účinek.

Před neuspořádaným úprkem tisíců podrážek, který se kolem ní strhl, se 103 rozhodla ukrýt do spáry v porcelánovém písmenu tvořícím název stanice „Fontainebleau“. V šestém písmenu francouzské abecedy. V písmenu F. Tam vyčkává, dokud se neuklidní kravál pachů z potu Prstů.

202. ENCYKLOPEDIE

ABRAKADABRA

Magická formulka „Habrakadabrah“ v hebrejštině znamená: „Ať se stane, jak se řeklo.“ (ať řečené se stane živým). Ve středověku se jí používalo k zaříkávání při zažehnávání horeček. Později tento výraz převzali kouzelníci, kteří jím ohlašovali, že se jejich číslo chýlí ke konci a že diváka čeká zlatý hřeb představení (chvíle, kdy slova ožívají?). Ta věta však není tak nevinná, jak by se na první pohled mohlo zdát. Formuli tvořenou devíti písmeny (v hebrejštině se nepíší samohlásky u slabik HA BE RA HA KA AD BE RE HA, takže výsledkem je HBR HKD BRH) je tedy třeba napsat do devíti vrstev, a to následujícím způsobem, aby se postupně sestupovalo až kpůvodnímu „H“ (písmenu alef, jež se vyslovuje Há):

HBR HKD BRH

HBR HKD BR

HBR HKD B

HBR HKD

HBR HK

HBR H

HBR

HB

H

Toto rozložení písmen je pojato způsobem, který umožňuje zachytit v nejširším možném rozsahu energie nebe a nechat je sestoupit k lidem. Tento talisman si máme představit jako trychtýř, kolem něhož se rozpoutal ve vířivém reji spirálový tanec písmen tvořících formuli „Habrakadabrah“. Ten na svých okrajích zachytává a koncentruje síly vyššího časoprostoru.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

203. MRAVENEC V METRU

A je to, dav je rozehnán. 103 vylézá ze své skrýše a kráčí rozlehlými chodbami metra. Na tohle místo by si nikdy nezvykla. To tvrdé, bílé světlo zářivek nemá ráda.

Náhle ve vzduchu ucítila feromonovou zprávu: „Sraz v nejosvětlenější zóně.“ Tenhle olfaktorický přízvuk odněkud zná. Patří přístroji na překládání, který mají Prsty. Dobrá! Nezbývá než vyhledat nejosvětlenější kout.

204. NEUSKUTEČNITELNÉ SETKÁNÍ

Po celém městě Bel-o-kanu se rozléhá pekelný rámus. Ze stropu seskakují vzbouřenky. Žádná bojovnice královně nespěchá na pomoc. Bojuje se mezi vysušenými mrtvolami deistek. Záhy se však boj začíná vyvíjet ve prospěch těch nejpočetnějších.

Chli-pu-ni obklopují kusadla, z nichž vyciťuje nepřátelství. Jako by tihle mravenci vůbec nepoznávali její královské feromony. Jedna z bojovnic k ní přistupuje blíž a kusadla má široce rozevřená, jako kdyby jí chtěla ukousnout hlavu. A jak se k ní vražedkyně blíží, zároveň vysílá:

Prsty jsou naši bohové!

Tohle je řešení. Musí se dostat k Prstům. Chli-pu-ni nemá chuť nechat se zabít. Vrhá se do vřavy, rozráží kusadla a tykadla, která se ji snaží zadržet, běží chodbami mířícími dolů. Sleduje jediný cíl – Prsty.

Minus pětačtyřicáté patro. Minus padesáté patro. Velmi rychle objevuje průchod vedoucí pod Město. Za zády má pronásledovatele, vzbouřenky deistky, už cítí jejich nepřátelské pachy.

Chli-pu-ni prochází žulovou chodbou a vstupuje do „Druhého Bel-o-kanu“, tajného města, které kdysi nechala postavit její matka, aby si tam mohla chodit promluvit s Prsty.

Uprostřed stojí jakási silueta, z níž vychází velká roura.

Chli-pu-ni ví, co je to za bytost neobratně vytesanou z pryskyřice. Jak se jmenuje, jí prozradily špionky. „Doktor Livingstone“.

Královna k ní přistupuje blíž. Deistky už ji dohnaly, obklíčily, ale nechávají ji kráčet k zástupci jejich bohů.

Panovnice se dotýká pseudomravenčích tykadel.

Jsem královna Chli-pu-ni, hlásí svým prvním článkem. Současně zbývajícími deseti články vysílá bez ladu a skladu a na všech čichových vlnových délkách spoustu informací.

Mám v úmyslu vás zachránit. Od této chvíle se postarám, abyste dostávali jídlo. Chci s vámi mluvit.

Deistky ani nehnuly brvou, jako by i ony čekaly, že se stane nějaký zázrak.

Ale nic se neděje. Bohové se na několik dnů odmlčeli a odmítají mluvit dokonce i s královnou.

Chli-pu-ni zesiluje olfaktorickou intenzitu svých zpráv. Doktor Livingstone se ani nezachvěje. Dál zůstává nehybný.

Náhle panovnici proletí hlavou myšlenka prudkostí a světelnou silou podobná blesku.

Prsty neexistují. Prsty nikdy neexistovaly.

Ohromná mystifikace, prázdné řeči, smyšlené historky, falešné informace šířené feromony několika generací královen a hnutími nemocných mravenčích samiček.

103 lhala. Matka Belo-kiu-kiuni lhala. Vzbouřenky lžou. Všichni lžou.

Prsty neexistují a nikdy neexistovaly.

Na tomto zjištění se všechny její myšlenky zastavují. Její hruď proklálo na deset čepelí kusadel patřících deistkám.

205. HLEDÁ SE 103

Vedoucí stanice zhasl všechna světla, jak mu Méli?s nařídil. Poté jim poskytl jednu dost silnou svítilnu na osvětlení nástupiště. Juliette Ramirezová a Laetitia Wellsová roz-stříkaly feromonovou výzvu po celé stanici. Už jim zbývalo jen netrpělivě a s bušícím srdcem čekat, až se 103 k jejich majáku přiblíží.

103 vidí stíny, způsobované světlem mnohem silnějším než zářivky, které už se naučila znát. V souladu se zprávou rozšířenou „hodnými“ Prsty, aby se navzájem našli, se blíží k osvětlené zóně. Musí být tam a čekat na ni. Až se s nimi shledá, všechno se zase uvede do pořádku.

To čekání vůbec neubíhá! Jacques Méli?s, neschopný vydržet na místě, přecházel chodbou sem a tam. Zapálil si cigaretu.

„Típni to. Pach cigaretového kouře by ji mohl zaplašit. Má hrůzu z ohně.“

Policista uhasil cigaretu o podpatek a opět začal přecházet sem a tam.

„Nemohl bys nechat toho přecházení? Mohl bys ji zašlápnout, kdyby zrovna přicházela tudy.“

„S tím si starost nedělej. Už několik posledních dní nedělám nic jiného, než že se dívám pod nohy…“

103 vidí, jak se k ní blíží další desky. Ten feromon je past. Zprávu rozšířily Prsty, které vraždí mravence, aby ji snadněji zabily. Peláší pryč.

Laetitia Wellsová ji zahlédla ve světelném kruhu.

„Podívejte se! Osamělý mravenec. To je určitě 103. Přiblížila se, ale tys ji svými podrážkami vylekal. Jestli uteče, znovu ji ztratíme.“

Blížili se k ní malými krůčky, ale 103 uháněla pryč.

„Nepoznává nás. Všechny lidi vnímá jako hory,“ zoufale konstatovala Laetitia.

Ukázali jí své Prsty a ruce, ale 103 kličkovala, jako to už udělala během pikniku. Vyrazila směrem ke štěrku.

„Nepoznává nás. Nepoznává naše ruce. Obloukem obíhá naše Prsty! Co budeme dělat?“ zvolal Méli?s. „Jestli sleze z nástupiště, v tom štěrku už ji nikdy nenajdeme!“

„Je to mravenec. U mravenců fungují jenom pachy. Máš tady s sebou fix? Inkoust je silně cítit, každopádně dost na to, aby ji to zastavilo.“

Laetitia spěšně nakreslila směrem k 103 tlustou čáru.

103 upaluje, žene se dopředu, když vtom se před ní vztyčí vonná zeď silně páchnoucí alkoholem. 103 brzdí všema nohama, jde podél stěny, z níž je jí na zvracení, jako kdyby to byla neviditelná, ale nepřekrocitelná hranice. Pak ji obejde a pokračuje v úprku.

„Obchází stopu po fixu!“

Laetitia bez meškání přehradila cestu zvýrazňovačem. V rychlosti kolem ní nakreslila tři čáry ve tvaru trojúhelníku-vězení.

Jsem uvězněná mezi těmihle vonnými stěnami, pomyslí si 103. Co budu dělat?

Sebere odvahu a vrhá se skrz značku fixem, jako by proskakovala skleněnou zdí, a běží, dokud jí stačí dech, ani se nedívá napravo nalevo.

Lidé nečekali tolik udatnosti a odvahy. Překvapením do sebe vrazili.

„Je támhle,“ ukázal Méli?s Prstem.

„Kde?“ zeptala se Laetitia.

„Pozor…!“

Laetitia Wellsová ztratila rovnováhu. Všechno se to stalo jako ve zpomaleném filmu. Aby se chytla, ukročila kousek stranou. Čistý reflex. Špička jejího střevíčku na vysokém podpatku se zvedla a pak padla na…

„NÉÉÉÉÉÉÉÉÉÉÉÉÉÉ!!!!!!!!“ zaječela Juliette Ramirezová.

Vší silou strčila do Laetitie dřív, než se nohou dotkla země.

Příliš pozdě.

U 103 nezafungoval pud sebezáchovy, aby se tomu vyhnula. Vidí, že se přímo na ni řítí stín, a ona si jen stačí uvědomit, že tady se její život zastavuje. Byl to bohatý život. V mozcích jí za sebou běží obrazy jako na televizní obrazovce. Válka o Vlčí máky, lov ještěrky, pohled na okraj světa, vzlet na hřbetě vrubouna nosorožíka, akácie, zrcadlo u švábů a tolik, tolik bitev, než objevila civilizaci Prstů… fotbal, Miss Universe, dokumentární film o mravencích…

206. ENCYKLOPEDIE

POLIBEK

Někdy se mě lidé ptají, co člověk okoukal od mravenců. Má odpověď zní: polibek na ústa. Dlouho se myslelo, že polibek na ústa vymysleli starověcí Římané několik set let před naším letopočtem. Ve skutečnosti se spokojili tím, že pozorovali hmyz. Pochopili, že když se mravenci vzájemně dotýkají retní částí úst, vlastně tím uskutečňují ušlechtilý skutek, jímž utužují svou společnost. Plný význam tohoto doteku nikdy nepochopili, ale řekli si, že by bylo záhodno ho napodobit, a dosáhnout tak stejné soudržnosti, jakou se vyznačují mraveniště. Líbáním na ústa se napodobuje trofolaxe. Ale při skutečné trofolaxi se předává potrava, zatímco při lidském polibku dochází jen k obdarování slinou, nikoli potravou.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

207. 103 V JINÉM SVĚTĚ

Užasle hleděli na zašlápnuté tělo 103.

„Je mrtvá…?“

Živočich se nehýbal. Ani trochu.

„Je mrtvá!“

Juliette Ramirezová udeřila pěstí do zdi.

„Všechno je ztracené. Už nebude možné zachránit mého muže. Všechny naše práce byly nanic.“

„To je hodně hloupé! Ztroskotat jen kousek od cíle! Už jsme tam skoro byli.“

„Chudák 103… Tak neobyčejný život, a pak stačí obyčejná bota s podpatkem a je konec…“

„Za to můžu já, za to můžu já,“ opakovala Laetitia.

Jacques Méli?s byl pragmatičtější.

„Co uděláme s její mrtvolou? Přece ji nevyhodíme!“

„Budeme jí muset udělat hrobeček…“

„103 nebyla ledajaký mravenec. To byl Odysseus nebo Marco Pólo nižších časoprostorových světů. Klíčová postava celé jejich civilizace. Zaslouží si víc než jen hrob.“

„Co máš na mysli, nějaký památník?“

„Ano.“

„Ale momentálně kromě nás nikdo neví, co tenhle mravenec dokázal. Nikdo neví, že 103 byla mostem mezi oběma našimi civilizacemi.“

„Musíme o tom všude mluvit, musíme vyburcovat celý svět!“ souhlasila Laetitia Wellsová „Tahle příhoda výrazně nabyla na významu. Je třeba, aby nám to umožnilo pokročit ještě dál.“

„Už nikdy nenajdeme ‚velvyslankyni’ tak nadanou jako 103. Měla v sobě zvídavost a zároveň otevřenou mysl, což je pro kontakt nezbytné. Pochopila jsem to, když jsem se bavila s jinými mravenci. Byl to výjimečný případ.“

„Mezi miliardou mravenců bychom měli nakonec najít jinou, stejně nadanou samičku.“

Ale dobře vědí, že to není pravda. 103 už začínali přijímat stejně, jako ona přijímala je. Prostě. Právě jen díky dobře pochopenému zájmu. Mravenci potřebují lidi, aby získali čas. Lidé potřebují mravence, aby získali čas.

Jaká škoda! Jaká škoda, že ztroskotali tak malý kousek od cíle!

Dokonce ani Jacquesu Méli?sovi se nedařilo ubránit dojetí. Několikrát kopl do laviček.

„Je to příliš hloupé.“

Laetitia Wellsová se obviňovala.

„Neviděla jsem ji. Byla tak maličká. Já ji neviděla!“

Všichni se dívali na nehybné tělíčko. Byla to věc. Při pohledu na zkroucený krunýř by si nikdy nikdo nepomyslel, že je to 103, vojevůdkyně v čele první protiprstové křížové výpravy.

Dřepěli nad její tělesnou schránkou a rozjímali.

Náhle Laetitia Wellsová vytřeštila oči a vyskočila.

„Ona se pohnula!“

Všichni tři si zkoumavě prohlíželi nehybné hmyzí tělíčko.

„Považuješ za realitu něco, co by sis z hloubi duše přála.“

„Ne, nezdálo se mi to. Tvrdím vám, že jsem viděla, jak pohnula tykadlem. Bylo to sotva znatelné, ale opravdu se to stalo.“

Podívali se jeden na druhého. Dlouze se zahleděli na nebohého tvora. V tom zvířátku už nezbyla ani špetka života. Bylo ztuhlé v jakési bolestné křeči. Mělo vztyčená tykadla a zkroucené nohy, jakoby připravené vyrazit na dalekou cestu.

„Jsem… jsem si jistá, že pohnula jednou nožkou!“

Jacques Méli?s vzal Laetitii kolem ramen. Bral to tak, že rozrušením vidí právě to, co by si přála vidět.

„Je mi to líto. Jde o čistý posmrtný reflex. Určitě.“

Juliette Ramirezová nechtěla nechat Laetitii Wellsovou na pochybách, vzala zmučené tělíčko a přiložila si je těsně k uchu. Dokonce si je vložila do ušní dutiny.

„Myslíš, že uslyšíš, jak jí bije srdce?“

„Kdo ví? Mám jemný sluch. Zaznamenala bych jakýkoli pohyb.“

Laetitia Wellsová si převzala hrdinčinu tělesnou schránku a položila ji na lavičku. Klekla si a velmi opatrně jí přiložila ke kusadlům zrcátko.

„Doufáš, že uvidíš, jak dýchá?“

„Mravenci přece dýchají, ne?“

„Mají příliš lehký dech, než abychom mohli zachytit jeho sebemenší stopu.“

Upřeně hleděli na nehybné zvířátko se skrývanou zlostí.

„Je mrtvá. Je zkrátka a dobře mrtvá!“

„103 jako jediná doufala v naše mezidruhové spojení. Sice jí to trvalo, ale představovala si možnost prolnutí obou našich civilizací. Zasloužila se o průlom, našla společné jmenovatele. Žádný jiný mravenec by takového kroku nebyl schopen. Začínala být tak trochu… lidská. Oceňovala náš humor a naše umění. Všechno, co je dokonale neužitečné, jak říkala, ale fascinující…“

„Nějakou takovou si zase vychováme.“

Jacques Méli?s stiskl Laetitii Wellsovou v náručí a utěšoval ji.

„Vezmeme si jinou a taky ji naučíme, co je to humor a umění… Prstů.“

„Žádná taková jako ona už není. A za to můžu já, jenom já…“

Všichni celou tu dobu viseli očima na těle 103. Následovalo dlouhé ticho.

„Uspořádáme jí důstojný pohřeb,“ řekla Juliette Ramirezová.

„Pohřbíme ji na Montparnasském hřbitově vedle největších myslitelů století. Bude mít takový docela maličký hrobecek a napíšeme na něj: „Byla úplně první.“ Jenom my budeme vědět, co ten nápis znamená.“

„Nedáme jí tam udělat kříž.“

„Ani žádné květiny nebo věnce.“

„Akorát vztyčenou betonovou větvičku. Protože vždycky čelila zpříma všemu dění, dokonce i když se bála.“

„A bála se neustále.“

„Každý rok se na jejím hrobě sejdeme.“

„Já osobně si nerad připomínám svoje porážky.“

„Je to taková škoda,“ vzdychla Juliette Ramirezová.

Koncem nehtu poplácala 103 po tykadlech.

„No tak! Hned se probuď! Už jsi nás dostatečně doběhla, mysleli jsme si, že jsi mrtvá, tak ukaž, že sis dělala legraci. Vystřelila sis z nás, jako to umíme my, lidé. Vidíš, to už stačilo, vynalezla jsi mravenčí humor!“

Podívala se na tělíčko halogenovou svítilnou.

„Možná by s trochou tepla…“

Všichni se dívali na mrtvolku 103. Méli?s si neodepřel modlitbičku: „Bože, učiň, ať…,“ zamumlal.

Ale stále se nic nedělo.

Laetitia Wellsová nedokázala potlačit slzu. Ta jí stekla na nos, sklouzla po jeho hřbetě, vyhnula se tváři, na okamžik se zastavila v důlku brady a pak spadla vedle 103.

Trocha vystříklé slané kapky se dotkla jejího tykadla.

A v tu chvíli se něco stalo. Oči lezly z důlků, těla se nakláněla dolů.

„Pohnula se!“

Tentokrát viděli všichni, jak se zachvělo tykadlo.

„Pohnula se, stále ještě žije!“

Tykadlo se opět zachvělo.

Laetitia nabrala druhou slzu v koutku očí a navlhčila tykadlo.

Znovu došlo k neznatelnému zpětnému pohybu.

„Ona žije. Žije. 103 žije!“

Juliette Ramirezová si třela ústa skeptickým Prstem.

„Ještě nemáme vyhráno.“

„Je ošklivě zraněná, ale lze ji zachránit.“

„Potřebujeme veterináře.“

„Veterinář pro mravence, to neexistuje!“ poznamenal Jacques Méli?s.

„Tak kdo by se mohl o 103 postarat? Bez pomoci zemře.“

„Co budeme dělat? Co budeme dělat?“

„Musíme ji odsud dostat, a to rychle.“

Byli silně rozrušení a o to bezradnější, že si tolik přáli spatřit její sebemenší pohyb, a teď, když se hýbala, nevěděli, co mají dělat, aby ji ošetřili. Laetitia Wellsová by ji ráda pohladila, uklidnila a poprosila o odpuštění. Ale cítila se tak nemotorná, neobratná pro časoprostor mravenců, že by situaci ještě víc zkomplikovala. V tomto okamžiku by byla raději mravencem, aby jí mohla olízat rány a dát jí dobrou trofolaxi…

„Zachránit by ji mohl jenom mravenec,“ zvolala. „Musíme ji dát mezi její blízké.“

„Ne, na celém těle má parazitní pachy. Nepoznali by ji ani ve vlastním hnízdě. Zabili by ji. Jenom my můžeme něco dělat.“

„Potřebovali bychom miniaturní skalpel, pinzety…“

„Jestli jde jen o tohle, tak si pospěšme!“ naléhala Juliette Ramirezová. „Pojďme honem domů, možná ještě není všechno ztraceno. Máte u sebe krabičku od zápalek?“

Laetitia opět s úzkostlivou opatrností 103 uložila do krabičky a přinutila se věřit tomu, že kousíček kapesníku, jímž ji vystlala, není rubáš, ale prostěradlo a že nepřenáší rakev, ale ambulanci.

103 vysílá koncem tykadla slabé volání, jako by se cítila u konce se silami a chtěla vyjádřit poslední sbohem.

Vyběhli z metra na povrch a zároveň se snažili, aby se krabička se zraněnou příliš neotřásala.

Nahoře Laetitia vztekle odhodila boty do žlábku u chodníku.

Zavolali si taxi a požádali řidiče, aby jel co možná nejrychleji a vyhýbal se dírám a hrbolům.

Taxikář své zákazníky okamžitě poznal. Byli to ti, kdo ho posledně žádali, aby nepřekračoval rychlost 0,1 kilometru za hodinu. Člověk pokaždé padne na jedny a tytéž otravy. Buď nemají naspěch až příliš, nebo až příliš spěchají!

Přesto hned vyrazil na adresu Ramirezových.

208. FEROMON

Feromon: Zoologie

Věc: Prsty

Dodavatelka sliny: 103 683

Rok záznamu: 100 000 667

KRUNÝŘ: Prsty mají měkkou pokožku. Chrání si ji tím, že si ji zakrývají buď kousky látky upletené z rostlin, nebo kusy kovu, které nazývají „auta“.

TRANSAKCE: Prsty jsou zcela neschopné v oblasti obchodních vztahů. Jsou tak naivní, že vymění plné lopaty jídla za jediný nejedlý barevný kousek papíru.

BARVA: Když člověk nemá možnost nadechnout se vzduchu po dobu delší než tři minuty, změní barvu.

ZAMILOVANÉ NATŘÁSÁNÍ: Prsty se oddávají složitému zamilovanému natřásání. Za tím účelem nejčastěji navštěvují místa, která mají speciální název „noční podniky“. Tam se proti sobě celé hodiny vykrucují, a napodobují tak kopulační akt. Když je každý z nich spokojený s tím, jak to tomu druhému jde, odeberou se pak do nějakého pokoje a tam se rozmnožují.

JMÉNA: Prsty si samy mezi sebou říkají Lidé. A nás, Zemšťany, nazývají Mravenci.

VZTAHY S OKOLÍM: Prst se stará jen o vlastní osobu. Má v povaze velice silnou chuť zabíjet všechny ostatní Prsty. K usměrnění jeho nutkání zabíjet slouží „zákony“, speciální přísný kód, který si uměle vytvořily.

SLINA: Prsty se neumějí mýt svými slinami. Když se chtějí umýt, potřebují k tomu stroj, jemuž se říká „vana“.

KOSMOGONIE: Prsty si představují, že Země je kulatá a že se otáčí kolem Slunce!

ŽIVOČICHOVÉ: Prsty mají velmi špatné znalosti přírody, která je obklopuje. Myslí si, že jsou jediní inteligentní živočichové.

209. OPERACE POSLEDNÍ ŠANCE

„Skalpel!“

Každý Arthurův pokyn byl ihned splněn.

„Skalpel.“

„Pinzeta na vytrhávání chloupků číslo jedna!“

„Pinzeta na vytrhávání chloupků číslo jedna.“

„Skalpel!“

„Skalpel.“

„Jehla!“

„Jehla.“

„Pinzeta na vytrhávání chloupků číslo osm!“

„Pinzeta na vytrhávání chloupků číslo osm.“

Arthur Ramirez operoval. Když ti tři dorazili do domu Ramirezových a přinášeli s sebou 103 v agónii, byl vzhůru a už se vzpamatoval z mdloby, která ho předtím přepadla. Okamžitě pochopil, co od něj jeho přátelé očekávají, a vyhrnul si rukávy. Přál si mít při choulostivé operaci, jež ho čekala, všechny smysly dokonale bystré, proto odmítl analgetický koktají, který mu nabízela jeho žena.

Nyní stáli Jacques Méli?s, Laetitia Wellsová a Juliette Ramirezová kolem něho a skláněli se nad miniaturním improvizovaným operačním stolem, který pán rarášků vyrobil, počínaje krycím sklíčkem do mikroskopu. Ten byl připojený k videokameře. Tak mohli operaci všichni sledovat na obrazovce.

Na tomto sklíčku už se vystřídalo mnoho mravenců-robotů, jež bylo třeba opravit, ale poprvé se na něm octl živý mravenec z chitinu a krve, který byl na tom opravdu špatně.

„Krev!“

„Krev.“

„Ještě víc krve!“

Kvůli záchraně 103 bylo nutné obětovat čtyři opravdové mravence, aby získali krev potřebnou na transfuze. Ani na okamžik nezaváhali. 103 byla jedinečná a oběť několika vzorků svého druhu si zasloužila.

Kvůli minitrasfuzím Arthur naostřil jednu mikroskopickou jehlu, a tu pak vpíchl do měkké oblasti kloubu na levé zadní noze.

Provizorní chirurg nevěděl, zda mravenec vlivem jeho zásahů netrpí, ale vzhledem k jeho celkovému ohrožení raději neriskoval a nepoužil anestezii.

Arthur Ramirez začal opětným vkloubením prostřední nohy, jak by to udělal obyčejný ranhojič. V případě levé přední nohy to bylo stejně snadné. Tím, že tak často pracoval na sestrojování svých mravenců-robotů, získaly jeho prsty velkou obratnost.

103 měla zploštělou hruď. Tu vyrovnal jemnou pinzetou a navrátil jí tvar podobným způsobem, jakým by se vyklepáním spravoval blatník automobilu, pak vyplnil lepidlem místo, kde byl prasklý chitin. Totéž lepidlo mu posloužilo i při svařování propíchnutého zadečku, předtím znovu napuštěného krví pomocí miniaturní pipety.

„Hlava a tykadla jsou naštěstí nedotčené!“ zvolal radostně. „Špička vašeho podpatku byla tak úzká, že rozdrtila jen hruď a zadeček.“

Pod světlem lampy v mikroskopu se 103 vrátila energie. Trochu natáhla hlavičku a pomalu sála kapku medu, kterou jí jeden Prst podal přímo před kusadla.

Arthur se napřímil, utřel si pot z oroseného čela a povzdychl si:

„Myslím, že je z toho venku. Ale bude ještě potřeba, aby naše pacientka několik dní odpočívala, než znovu nabere síly. Uložte ji na nějaké temné místo, kde je teplo a vlhko.“

210. ENCYKLOPEDIE

JAKOU CESTOU SE DÁT?

Je třeba myslet na člověka roku 100 milionů. (Takového, který má stejnou zkušenost jako současní mravenci.)

Tento člověk bude mít vědomí určitě stotisíckrát vyvinutější než my. Musíme mu pomoci, pomoci našemu prapravnoučeti umocněnému na 100 000. Právě proto je třeba vytyčit zlatou stezku. Cestu, jež umožní ztrácet co nejméně času neužitečným formalismem. Cestu, která zabrání návratům zpátky pod tlakem všech reakcionářů, všech barbarů, všech tyranů. Musíme najít Tao, cestu, která vede k nejvyššímu vědomí. Tato cesta bude vytyčena, počínaje našimi mnohonásobnými zkušenostmi. Abychom tu cestu mohli lépe najít, musíme změnit způsob nazírání věcí, nesmíme ustrnout na jednom způsobu myšlení. Ať je jakýkoli. Tím spíš, je-li dobrý. Mravenci nám ukazují jedno duchovní cvičení. Zkusme se vmyslit do jejich postavení. Ale zkusme se na chvíli stát i stromy, rybami, vlnami, mraky, kameny.

Člověk roku 100 milionů bude muset umět mluvit k horám, aby mohl čerpat z jejich paměti. Jinak to všechno bude k ničemu.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

211. DÍRA

Po třech dnech rekonvalescence se 103 ze svých pohmožděnin úplně vzpamatovala. Potravu přijímala už téměř normálně (jedla dokonce i kousky masa z kobylek a obilninovou kasičku). Normálně pohybovala oběma tykadly. Neustále si olizovala rány, aby odstranila lepidlo a také aby si je dezinfikovala slinami.

Arthur Ramirez své pacientce nařídil zdravotní procházky v kartónové krabici plné obvazové vaty, jež měla vyloučit jakýkoli náraz. Každý den zaznamenával dosažené pokroky. Zlomená noha nefungovala příliš dobře, ale 103 to kompenzovala tím, že se kolébala v bocích.

„Potřebovala by rehabilitaci, aby se jí zase obnovily svaly na pěti nohách,“ poznamenal Jacques Méli?s.

Nemýlil se. Arthur položil 103 na minikobereček pracující na stejném principu jako pohyblivé schody a jeden po druhém ji nutili chodit, aby si posílila svaly na stehnech.

Bojovnice nyní dostatečně nabyla sil, a tak mohli pokračovat v debatách.

Deset dní po nehodě se tedy rozhodlo, že je čas uspořádat výpravu na osvobození Jonathana Wellse a jeho blízkých.

Jacques Méli?s povolal Emila Cahuzacqa a další tři podřízené policisty. Laetitia Wellsová a Juliette Ramirezová se účastnily akce jako zběhlé pomocnice. Arthur, příliš oslabený nemocí a starostmi posledních dnů, raději čekal na jejich návrat pohodlně usazený v křesle.

Vybavili se lopatami a krumpáči. 103 byla s nimi, aby je vedla. Kupředu, vstříc Fontainebleauskému lesu!

Laetitiiny Prsty položily 103 do trávy. Pro jistotu, aby se už nemohla ztratit, ovinula průzkumnici kolem kloubu zadečku nylonovou nit. Jakési vodítko.

103 nasává okolní vůně a tykadlem zaměřuje směr, jímž se mají dát.

Bel-o-kan je tudy.

Kvůli rychlejšímu postupu ji Prsty občas zvedly a přenesly kus dál. Stačilo, když rozkmitala čidla, a hned věděli, že se potřebuje zorientovat podle nových pachových stop. Okamžitě ji tedy postavili na zem a ona opět ukazovala cestu.

Po hodině chůze se přebrodili přes potok a pak zapadli do pásma keřů. Byli nuceni postupovat pomalu, aby mohla 103 sledovat adekvátní olfaktorickou trať.

Ještě tři hodiny a pak uviděli v dálce před sebou velký kopeček tvořený větvičkami.

Mravenec dal znamení, že jsou na místě.

„Tak tohle je tedy Bel-o-kan?“ podivil se Méli?s, který by si za jiných okolností podobného pahorku nikdy nevšiml.

Zrychlili krok.

„Šéfe, co teď?“ zeptal se jeden policista.

„Teď se bude kopat.“

„Ale tak, aby se nezničilo město, hlavně nezničit město,“ naléhavě zdůrazňovala Laetitia a výhružně zvedala prst. „Nezapomínejte, co jsme slíbili 103. Že její město nepoškodíme.“

Inspektor Cahuzacq se zamyslel.

„Dobrá, stačí, když budeme kopat hned vedle. Jestli je to podzemí dost velké, nutně na ně padneme, a jestli se hned netrefíme, budeme spodem postupovat oklikou tak, abychom hnízdo obešli.“

„Platí!“ souhlasila Laetitia.

Kutali v zemi jako nějací podloudníci, hledající poklad zakopaný kdesi na ostrově. Policisté byli za chvíli samá hlína a bláto, ale na konci rýčů se zatím žádná skála neobjevovala.

Komisař je povzbuzoval, aby to nevzdávali.

Deset metrů, dvanáct metrů a stále nic. Objevili se mravenci, nepochybně belokanské bojovnice, které přišly zjistit, co způsobuje to strašné chvění v okolí Města, jež mohlo každým okamžikem rozrušit obvodové chodby mraveniště.

Emil Cahuzacq jim dal trochu medu, aby je uklidnil.

Policisty začínalo kopání unavovat. Nakonec totiž měli pocit, že si kopou vlastní hroby, ale jejich nadřízený vypadal, že je odhodlaný jít až na konec, neměli tedy volbu.

Počet Belokanek, které je přišly pozorovat, postupně rostl.

To jsou Prsty, vyslala jedna dělnice, která odmítla med, možná otrávený.

Prsty se nám přišly pomstít za křížovou výpravu!

Juliette Ramirezová pochopila, co všemi těmi maličkými stvořeními zmítá.

„Rychle! Honem je pojďme pochytat, než stačí vyhlásit poplach.“

S Laetitií a Méli?sem je po hrstech hodila i se směsí hlíny a rostlin do krabic, jež předtím postříkala feromonem Uklidněte se, všechno je v pořádku.

Zjevně to zapůsobilo. V krabicích, sloužících jako vězení, nebylo vidět žádné vystrašené pobíhání.

„Musíme si přece jenom pospíšit, jinak budeme mít brzy na krku všechna vojska Federace,“ konstatovala vítězka „Chytáků pro chytré hlavy“. „Pak by je ani rozprašovače z celého světa nedokázaly věčně držet na uzdě.“

„Tak si přestaňte dělat starosti i vy,“ řekl jí jeden policista. „Už to je. Už zazvonil dutý zvuk. Musíme být nad nějakou jeskyní.“

„Hej, je tam dole někdo?“ zahalekal.

Žádná odpověď. Posvítili si svítilnou.

„Vypadá to tam jako v kostele,“ oznámil Cahuzacq. „A nikoho nevidím.“

Jeden policista se vybavil lanem, které přivázal ke kmeni stromu, a se svítilnou sestoupil dolů. Cahuzacq ho následoval. Proběhl místnosti jednu po druhé a pak zavolal nahoru:

„Hotovo. Našel jsem je. Vypadají úplně živě, akorát všichni spí.“

„To není možné, po tom randálu, co jsme dělali. Jestli jsme je neprobudili, znamená to, že jsou mrtví.“

Jacques Méli?s se spustil dolů, aby se přesvědčil sám. Osvítil místnost a s překvapením tam objevil fontánu, počítače, bzučící elektrické přístroje. Vykročil směrem ke společné ložnici, chtěl zatřást jedním z mužů, kteří tam leželi, a ucouvl s pocitem, že se právě dotkl kostry, tak byla paže, již uchopil, vyhublá.

„Jsou mrtví,“ opakoval.

„Ne…“

Méli?s sebou trhl.

„Kdo to řekl?“

„Já,“ zašeptal slabý hlas.

Otočil se. Za ním stála vyzáblá bytost a opírala se o zeď.

„Ne, my nejsme mrtví,“ zřetelně pronesl Jonathan Wells a zapřel se o paži. „Už jsme vás nečekali, pánové.“

Vzájemně si jeden druhého prohlíželi. Jonathan Wells ani nemrkl.

„Vy jste nás neslyšeli kopat?“ zeptal se Jacques Méli?s.

„Slyšeli, ale raději jsme do poslední chvíle spali,“ ozval se profesor Daniel Rosenfeld.

To už vstali všichni. Byli hubení a klidní.

Na policisty to velmi zapůsobilo. Tito lidé už jako lidé vůbec nevypadali.

„Musíte mít strašný hlad!“

„Ne, nedávejte nám najíst hned, to by nás mohlo zabít. Postupně jsme si zvykli žít takhle, jenom z mála.“

Emile Cahuzacq nevěřil vlastním smyslům.

„No tohle!“

Lidé z podzemí se rozvážně oblékli a vykročili. Když uviděli denní světlo, ucouvli. Bylo pro ně příliš prudké.

Jonathan Wells shromáždil několik svých druhů, s nimiž prožil kus podzemního života. Utvořili kruh a Jason Bragel vyslovil otázku, kterou si už kladli všichni bez rozdílu.

„Půjdeme, nebo zůstaneme?“

212. ENCYKLOPEDIE

VITRIOL

„Vitriol“ je pojmenování kyseliny sírové. Lidé si dlouho mysleli, že „vitriol“ znamenal „to, co způsobuje sklovitost“. Avšak smysl tohoto výrazu je hermetičtější. Slovo „vitriol“ bylo vytvořeno z prvních písmen základní formulky z dob starověku. V.I.T.R.I.O.L.: Visita Interiora Terrae (navštiv nitro Země) Rectificando Occultem Lapidem (a až se napravíš, najdeš ukrytý kámen).

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění, 2. díl

213. PŘÍPRAVY

Mrtvola Chli-pu-ni trůní v sále mrtvých, kam ji umístily deistky. Bez královny-matky Bel-o-kanu hrozí zánik. Rezaví mravenci naléhavě potřebují královnu. Jedinou, ale královnu.

Všechny samičky to vědí – Město teď nezachrání, jestli je někdo deistka nebo nedeistka. Je třeba zahájit svátek Znovuzrození, třebaže období, v němž se běžně koná, už uplynulo.

Byly tedy shromážděny opožděně narozené princezny, jež nevzlétly v červenci. Nahánějí se zaostalí samci, kteří nedokázali opustit Město ve dnech svatebních letů, a nyní se musí připravit.

Pro záchranu Města je páření nezbytné.

Ať už jsou Prsty bohové, nebo nikoli, pokud mravenci nebudou mít oplodněnou královnu do tří dnů, všechny Belokanky zahynou.

Proto dělnice nacpávají princezny sladkou medovatkou, aby je aktivizovaly pro milostný akt. Nedostatečně vyvinutým samcům se trpělivě vysvětluje průběh svatebního letu.

V těžkém poledním horku se na kupě Města shromažduje dav. Už po celá tisíciletí vyvolává slavnost Znovuzrození stejný jásot, ale tento rok je ve hře přežití společenství Města. Nikdy nebyl svatební let očekáván s takovou netrpělivostí.

Je nutné, aby žijící královna ze svatebního letu zamířila zpět do Bel-o-kanu.

Vypukla čichová vřava. Princezny nastoupily ve svých svatebních šatech, tvořených pouhými dvěma průhlednými křídly. Na místě už jsou i dělostřelkyně, které budou Město bránit v případě, že by slavnostní událost přilákala ptáky.

214. ZOOLOGICKÝ FEROMON

Feromon: Zoologie

Věc: Prsty

Dodavatelka sliny: 103 683

Rok záznamu: 100 000 667

KOMUNIKACE: Prsty mezi sebou komunikují tím způsobem, že vypouštějí ústy zvukově vibrace. Ty pak zachycuje volná membrána, uložená hluboko v dírách umístěných na obou stranách hlavy. Tato membrána přijímá zvuky a přeměňuje je v elektrické impulzy. Mozek potom dá těmto zvukům smysl.

ROZMNOŽOVÁNÍ: Samičky Prstů nemají schopnost zvolit si pohlaví, kastu či dokonce tvar svého potomstva. Každé narození pro ně bývá překvapením.

PACH: Prsty jsou cítit kaštanovým olejem.

POTRAVA: Prsty občas jedí nikoli proto, že mají hlad, ale protože se nudí.

NEPOHLAVNÍ JEDINEC: U Prstů nemají nepohlavní jedince, jsou tam jen samci a samičky. Nemají ani královny-matky.

HUMOR: Prsty mají jednu emoci, která je nám naprosto cizí. Nazývají to humorem. Vůbec nedokážu pochopit, o co jde. Přesto to vypadá zajímavě.

POČET: Prsty jsou mnohem početnější, než si obvykle myslíme. Po světě si postavily nějakých deset měst obývaných nejméně tisícem Prstů.

TEPLOTA: Prsty jsou vybaveny systémem vnitřní termické regulace, který jim umožňuje udržovat si tělo teplé, dokonce i když je teplota venkovního světa nízká. Díky tomuto systému mohou být v noci i v zimě aktivní.

OČI: Prsty mají pohyblivé oči ve vztahu ke zbývajícím částem lebky.

CHŮZE: Prsty chodí po dvou nohách a dokážou udržovat rovnováhu. Tuto pozici sice ještě nemají úplně pod kontrolou vzhledem k tomu, že je v jejich fyziologické evoluci záležitostí teprve nedávnou.

KRÁVY: Stejně jako my dojíme mšice, Prsty dojí krávy (velká zvířata jejich výšky).

215. ZNOVUZROZENÍ

Rozhodli se vyjít ven. Vypadali velmi důstojně. Nebyli ani umírající ani nemocní. Byli jen oslabení. Velmi oslabení.

„Aspoň by nám mohli poděkovat,“ zabručel si Cahuzacq sám pro sebe.

Jeho kolega Alain Bilsheim ho zaslechl.

„Ještě loni bychom vám poníženě líbali ruce. Teď to přišlo příliš brzy, nebo příliš pozdě.“

„Ale přece jen jsme vás zachránili!“

„Zachránili před čím?“

Cahuzacq vybuchl.

„V životě jsem neviděl takový nevděk! To člověka úplně odradí jít příště bližnímu na pomoc…“

Plivl na podlahu podzemního chrámu.

Všech sedmnáct zachráněných vylezlo jeden po druhém po lanovém žebříku ven. Oslepovalo je slunce. Žádali o něco, čím by si mohli zavázat oči. Posadili se na zem.

„Vyprávějte!“ zvolala Laetitia. „Povídej, Jonathane! Jsem tvoje sestřenice Laetitia Wellsová, Edmondova dcera. Pověz mi, jak jste mohli tam dole vydržet tak dlouho.“

Jonathan Wells se rozhodl být mluvčím své komunity.

„Prostě jsme se jenom rozhodli žít a žít společně, to je všechno. Raději o tom nebudeme moc mluvit, nezlob se na nás.“

Stará Augusta Wellsová se posadila na kámen. Dělala na policisty odmítavé posunky.

„Žádnou vodu, žádné jídlo. Dejte nám jenom deky, protože venku je nám zima,“ dodala a krátce se zasmála. „Nezbyl nám žádný tuk, který by nás chránil.“

Laetitia Wellsová, Jacques Méli?s a Juliette Ramirezová očekávali, že budou pomáhat lidem v posledním tažení. Nyní pořádně nevěděli, jak se mají k těmto klidným kostrám, které se před nimi tvářily povýšeně, vlastně chovat.

Posadili je do svých aut, zavezli do nemocnice na kompletní vyšetření, kde konstatovali, že jejich zdravotní stav je lepší, než se vůbec odvažovali doufat. Samozřejmě všichni vykazovali stopy po nedostatku vitaminů a proteinů, ale neměli žádné vnitřní ani vnější poranění či poškozené buňky.

Juliette Ramirezové hlavou proběhla věta, jakoby nějaké telepatické sdělení:

A oni povstanou z útrob země živitelky jako podivná robátka, nositelé nového lidstva.

O několik hodin později mluvila Laetitia Wellsová s psychoterapeutem, který zachráněné vyšetřoval.

„Nevím, co se děje,“ pravil. „Téměř nemluví. Všichni se na mě usmívají, jako by mě měli za blbečka, což je vždycky stresující, to musím přiznat. Ale nejzvláštnější je ten prapodivný jev, z něhož jsem byl hodně nesvůj. Jakmile se někoho dotknete, váš dotek cítí všichni ostatní, jako by byli součástí téhož organismu. A to není všechno!“

„Co ještě?“

„Zpívají.“

„Zpívají?“ vyděsil se Méli?s. „Musel jste špatně slyšet, možná proto, že jim dělá potíže znovu si zvyknout na mluvení nebo…“

„Ne. Zpívají, to znamená, že vydávají různé zvuky, aby se octli na témže tónu, a ten pak dlouho drží. Tento jediný tón způsobuje, že se chvěje celá nemocnice, a je to zjevně posiluje.“

„Stali se z nich pomatenci!“ zvolal komisař.

„Ten tón je možná zvuk sjednocení ke společnému cíli, něco jako gregoriánské chorály,“ napadlo Laetitii. „Můj otec se o to hodně zajímal.“

„Zvuk sjednocení pro lidi, jako je pach znakem sjednocení pro mraveniště,“ doplnila Juliette Ramirezová.

Komisař Jacques Méli?s vypadal ustaraně.

„Hlavně o tom všem nikomu neříkejte a dejte mi ty roztomilé lidičky do karantény, dokud nepřijde další pokyn.“

216. ZAVEDENÉ TOTEMY

Když se jednou jeden rybář procházel s prutem po lese ve Fontainebleau, naskytla se jeho zrakům podívaná, která ho uvedla do rozpaků. Na jednom ostrůvku ležícím mezi dvěma rameny potoka zpozoroval maličké sošky z hlíny. Určitě byly vyrobeny pomocí miniaturních nástrojů, protože měly na sobě množství droboulinkých stop po špachtli.

Těch sošek tam byly stovky a všechny vypadaly úplně stejně. Skoro by se zdálo, že připomínají miniaturní slánky.

Kromě rybaření měl ten člověk další vášeň – archeologii.

Totemy stojící všude, kam se podíval, mu brzy připomněly sochy na Velikonočních ostrovech.

Co když se nachází na Velikonočním ostrově nějakého trpasličího nárůdku, který žil kdysi v těchto lesích? napadlo ho. Co když má před sebou poslední stopy nějaké starověké civilizace, jejíž členové nemohli vzrůstem převyšovat kolibříka? Že by nějací skřítci? Raráškové?

Rybář archeolog ostrov neprozkoumal dost pečlivě. Jinak by si totiž všiml malých shluků hmyzu všech druhů, silně zaneprázdněných dotyky tykadel; hmyzí jedinci si totiž zrovna vyprávěli nejrůznější příběhy.

A pochopil by, jací byli praví stavitelé těchto sošek vytvarovaných z jílu.

217. RAKOVINA

103 splnila svůj první slib – lidé pod jejím městem byli zachráněni. Nyní ji Juliette Ramirezová zapřísahala, aby dodržela ještě ten druhý slib – prozradila jim tajemství rakoviny.

Mravenčí samička opět zaujala místo ve zvonu zvaném Rosettská deska a pustila se do vysílání dlouhého pachového projevu.

Biologický feromon určený pro potřeby Prstů

Dodavatelka sliny: 103

Věc: To, co nazýváte „rakovina“

Pokud se vám, lidem, nedaří vypořádat se s rakovinou, znamená to, že vaše věda je překonaná. Pokud jde o rakovinu, váš způsob analýzy vás zaslepuje. Vidíte svět jen jedním způsobem – tím svým. Protože jste vězni své minulosti. Neustálým experimentováním se vám podařilo některé nemoci vyléčit. Z toho jste usoudili, že jen cestou pokusů lze vyzrát nad všemi nemocemi. Viděla jsem to v televizi ve vašich vědeckých dokumentárních filmech. Když chcete pochopit nějaký jev, změříte ho, zaškatulkujete, provedete o něm záznam, který zařadíte do rejstříku, a rozkládáte ho na stále menší a menší kousky. Máte pocit, že čím víc nadrobno jste ho rozsekali, tím víc jste se přiblížili pravdě.

Přitom chceme-li vědět, proč cikáda cvrčí, nikdy to nezjistíme tak, žeji rozsekáme na kousky. Když chcete zjistit, proč je orchidej tak krásná, nikdy se to nedozvíte tak, že pomocí lupy prozkoumáte buňky jejího okvětního plátku.

K pochopení prvků, které nás obklopují, je potřeba vžít se cele do jejich postavení. A raději dokud jsou ještě živé. Chcete-li pochopit cikádu, zkuste se vcítit na deset minut do toho, co může vidět a zažívat cikáda.

Když chcete pochopit orchidej, zkuste se cítit květinou. Vžívejte se do postavení druhých, spíš než byste je rozkouskovali a pak je pozorovali z vašich citadel znalostí.

Na žádný z vašich velkých vynálezů nepřišli konvenční vědci v bílém plášti. V televizi jsem viděla jeden dokument o vašich velkých vynálezech. Byly to jen přehmaty, kastroly, jejichž pára nadzvedala pokličku, děti, které pokousali psi, jablka padající ze stromu, náhodně smíchané látky.

Na vyřešení vašeho problému rakoviny byste měli angažovat básníky, filozofy, spisovatele, malíře. Zkrátka tvůrce nadané intuicí a inspirací. A ne lidi, kteří se naučili zpaměti všechny pokusy svých předchůdců.

Vaše klasická věda je překonaná.

Vaše minulost vám brání vidět přítomnost. Vaše někdejší úspěchy vám brání uspět teď. Vaše dávná vítězství jsou vašimi nejhoršími protivníky. V televizi jsem viděla vaše vědce. Nedělají nic jiného, než že opakují dogmata, a vaše školy jen drží na uzdě představivost žáků pomocí zkostnatělých protokolů z pokusů. Pak necháváte své studenty skládat zkoušky, abyste se ujistili, že se je neopováží změnit.

Proto nedokážete vyléčit rakovinu. Pro vás je všechno prašť jako uhoď. Jelikož se podařilo nějakým způsobem zvítězit nad cholerou, podaří se s použitím stejných postupů zvítězit i nad rakovinou.

Přitom rakovina si zaslouží, aby jí byla věnovaná zcela zvláštní pozornost. Je to plnohodnotná entita.

Nabídnu vám řešení. Naučím vás, jak jsme my, mravenci, které vy bez problémů dokážete rozdrtit, vyřešili problém rakoviny.

Všimli jsme si, že je mezi námi několik vzácných jedinců zasažených rakovinou, ale nezemřeli na ni. A tak místo toho, abychom zkoumali množství nemocných, kteří umírali, začali jsme studovat ty vzácné případy nemocných, kteří byli zasaženi, ale náhle se bezdůvodně uzdravili.

Hledali jsme nějakého jejich nejmenšího společného jmenovatele. Hledali jsme dlouho, velmi dlouho. A zjistili jsme, co měla většina těch „zázračných“ uzdravení společného – mnohem silněji vyvinuté schopnosti komunikovat s okolím než průměr mravenců.

Intuitivně se nabízela otázka: A co když je rakovina důsledek problému v komunikaci? V komunikaci s kým? zeptáte se. Tak tedy v komunikaci s jinými entitami.

Hledali jsme v těle nemocných – žádná hmatatelná entita tam nebyla. Žádné výtrusy, žádní mikrobi, žádní červi. Jedna samička tehdy dostala geniální nápad – analyzovat rytmus šíření nemoci. A všimli jsme si, že tímto rytmem byla řeč. Nemoc se vyvíjela podle vlny, již bylo možné analyzovat jako formu řeči.

Měli jsme tedy řeč, ale ne jejího vysílatele. To nebylo důležité. Řeč jsme rozšifrovali. Zhruba znamenala toto: „Kdo jste, kde jsem?“

Na něco jsme přišli. Jedinci zasažení rakovinou jsou ve skutečnosti nedobrovolnou sběrnou nádrží mimozemských nehmatatelných entit. Ty mimozemské entity jsou nejspíš jenom spojitou vlnou… Když dorazí na zem, nemá tato vlna jinou myšlenku, aby řeč nestála, než rozmnožovat – rozmnožovat všechno, co ji obklopuje. A protože přistála do živých těl, mimozemská vlna rozmnožovala buňky, které měla kolem sebe, aby vysílaly sdělení typu: „Dobrý den, kdo jste? Nemáme nepřátelské úmysly. Jak se nazývá vaše planeta?“

Tohle nás zabíjelo – věty na uvítanou, otázky zbloudilých turistů.

A to zabíjí i vás.

Pro záchranu Arthura Ramireze musíte vyrobit ještě jednu Rosettskou desku podobnou té, kterou komunikujete s mravenci, ale tentokrát určenou k překládání řeči rakoviny. Studujte její rytmy, její vlnění, reprodukujte je, manipulujte jimi, abyste pak zase vy mohli vyslat odpověď.

Samozřejmě nejste povinni téhle verzi věřit. Ale o nic nepřijdete, když tuhle metodu vyzkoušíte.

Tento podivný návrh uvedl Jacquesa Méli?se, Laetitii Wellsovou a Ramirezovy do rozpaků. Hovořit s rakovinou…? Ale Arthurovi, pánu rarášků, už zbývalo jen pár dnů života v hrozných podmínkách. Samozřejmě jim všechno uvnitř říkalo, že je to absurdní. Tenhle mravenec nemá žádné právo poučovat nás o medicíně. Jeho úvaha je v každém případě nemístná. Ale Arthur co nevidět zemře. Tak proč se nepokusit využít tuhle cestu, apriorně zcela absurdní? Uvidí se, kam je dovede!

218. KONTAKTY

Úterý 14.30. Podle dlouho předem domluvené schůzky přijímá pan Raphael Hisaud, ministr vědeckého výzkumu, komisaře Jacquesa Méli?se. Ten mu představuje paní Juliettu Ramirezovou, slečnu Laetitii Wellsovou a jednu láhev, v níž zmateně pobíhá mravenec. Trvání schůzky bylo domluveno na dvacet minut, protáhlo se na osm a půl hodiny. A ještě dalších osm hodin následujícího dne.

Čtvrtek 19.23. Prezident Francouzské republiky pan Regis Malrout přijímá ve svém salonu ministra vědeckého výzkumu pana Raphaela Hisauda. Menu tvoří pomerančový džus, pečivo, míchaná vejce a předání zprávy, kterou považuje ministr výzkumu za zásadní.

Prezident se nahne nad talíř.

„Co že to po mně žádáte? Abych diskutoval s mravencem? Ne, ne, to ani náhodou! Přestože, jak tvrdíte, zachránil sedmnáct osob uvězněných pod mraveništěm. Uvědomujete si vůbec, co říkáte? Ta věc s Wellsovými vám nějak stoupla do hlavy! No tak, já zapomenu na to, o čem jsme tady spolu hovořili, a vy mi slíbíte, že už se mnou nikdy, ale opravdu nikdy nebudete mluvit o tom vašem mravenci!“

„Ale to není ledajaký mravenec. To je 103. Samička, která už mluvila s lidmi. Také je to představitelka největší mravenčí federace v našem regionu. Federace čítající sto osmdesát milionů jedinců!“

„Sto osmdesát milionů čeho? Na mou věru, vy jste blázen! Mravenci. Hmyz! Havěť, kterou rozmáčknete prsty… Nebuďte přehnaně důvěřivý, Hisaude, a nevěřte kejklím, na které se vás snaží nachytat nějací vtipálkové. Nikdo té vaší povídačce nikdy neuvěří. Voliči si budou myslet, že se je snažíme uspat pohádkami, aby spali i vestoje a my je mohli lépe nachytat novými daněmi. A to ani nemluvím o reakcích opozice… Už teď slyším ty posměšky!“

„O mravencích toho víme strašně málo!“ namítl ministr Hisaud. „Kdybychom se na ně obrátili jako na inteligentní tvory, určitě bychom se přesvědčili o tom, že je toho hodně, co by nás mohli naučit.“

„Chcete mluvit o těch potřeštěných teoriích o rakovině. Četl jsem o tom v novinách, které jdou hlavně po senzacích. Snad mi nechcete namlouvat, Hisaude, že to berete vážně?“

„Mravenci jsou nejrozšířenější živočichové na zemi a docela jistě patří k těm nejstarším a nejvyvinutějším živočišným druhům. Během sta milionů let měli čas naučit se spoustu věcí, které neznáme. My, lidé, jsme na zeměkouli jen tři miliony let. A naše moderní civilizace je stará nanejvýš pět tisíc let. Máme se tedy od tak zkušené společnosti určitě co učit. Dokonce si díky nim můžeme představit naši společnost za sto milionů let.“

„O tom už jsem slyšel, ale to je pitomost. Jsou to… mravenci! Kdybyste mluvil o psech, v krajním případě bych to chápal. Třetina našich voličů má psy, ale mravenci…“

„Pak nezbývá než…“

„To stačí. Dobře si to zapište za uši, kamaráde, já nebudu první prezident republiky na světě, který mluví s mravencem. Rozhodně netoužím po tom, aby se při mé řeči popadala za břicho celá zeměkoule. Já ani moje vláda se kvůli té havěti nebudeme zesměšňovat. Už o těch mravencích vážně nechci slyšet.“

Prezident se prudce chápe vidličky a polyká sousto míchaných vajec.

Ministr výzkumu nehne brvou.

„Ne, budu o nich s vámi mluvit stále a znovu. Dokud nezměníte názor. Přišli za mnou lidé. Všechno mi vysvětlili prostými slovy a já jsem je pochopil. Dnes se nám naskytla příležitost přeskočit celá staletí, udělat velký skok směrem k budoucnosti. Nenechám ji zmařit.“

„Hlouposti!“

„Poslyšte, jednoho dne zemřu a vy zemřete taky. Tak proč, když jsme odsouzení k zániku, proč po sobě nezanechat originální stopu, jinou než ostatní, stopu našeho pobytu na této Zemi? Proč s mravenci neuzavírat hospodářské, kulturní, a dokonce… vojenské dohody? Nakonec je to druhý nejsilnější suchozemský živočišný druh.“

Prezidentu Malroutovi při polykání toastu zaskočilo. Kašle.

„A proč slavnostně nezahájit činnost francouzské ambasády v mraveništi, dokud jste ve vládě?“

Ministr se neusmívá.

„Ano, myslel jsem na to.“

„Neuvěřitelné, vy jste neskutečný!“ zvolal prezident a zvedl paže k nebi.

„Zapomeňte na to, že jde o mravence. Myslete na ně jako na mimozemšťany. To nejsou mimozemšťané, ale vnitrozemšťané. Mají jedinou smůlu v tom, že jsou tak malincí a obývají tuto planetu odjakživa. Takže už si ani nedokážeme uvědomit, v čem jsou tak úžasní.“

Prezident Malrout mu upřeně hledí přímo do očí.

„Co mi navrhujete?“

„Oficiálně se setkat se 103,“ odpověděl Hisaud bez zaváhání.

„Kdo je to?“

„Jeden mravenec, který nás dobře zná a který by v případě potřeby mohl posloužit jako tlumočník. Pozvěte ho do Elysejského paláce například na neformální oběd – zkonzumuje nanejvýš kapku medu. Nejde o to, co mu řeknete, důležité je, že se na něj obrátí nejvyšší představitel našeho národa. Paní Ramirezová vám poskytne feromonového překladatele. Nebudete tedy řešit žádný technický problém.“

Prezident přechází dlouhými kroky po místnosti a dlouze hledí oknem do zahrad. Jako by zvažoval všechna pro a proti.

„Ne. Rozhodně ne! Raději propasu příležitost zapsat se do historie, než bych se vystavil posměchu. Prezident, který hovoří s mravenci… Byl bych všem pro legraci!“

„Ale…“

„Skončil jsem. Už jste s těmi vašimi historkami o mravencích zneužíval mou trpělivost víc než dost. Odpověď zní ne, definitivně ne. Na shledanou, Hisaude!“

219. EPILOG

Slunce vystoupilo do zenitu. Na Fontainebleauský les se rozlévá mohutná vlna jasu. Hrubé pavučiny se proměňují ve světelné dečky. Je horko.

Pod větvovím hučí malí bezvýznamní tvorové. Obzor má karmínový nádech. Kapradiny usínají. Na všechno a na všechny dopadá světlo. Toto silné, čisté záření vysušuje scénu, na níž se odehrálo jedno dobrodružství z mnoha.

A kdesi daleko za hvězdami, na jemném pozadí oblohy, se pozvolna otáčí galaxie. Lhostejná k tomu, co se děje v jejím planetárním prachu.

Přesto se v jedné malé, pozemské mravenčí vesnici slaví poslední svátek Znovuzrození této sezóny. Jednaosmdesát belokanských princezen vzlétá za záchranu dynastie.

Všimnou si jich dva lidé, kteří procházejí kolem.

„Jé, mami, vidělas ty mouchy! Těch ale je!“

„To nejsou mouchy. To jsou mravenčí královny. Vzpomeň si na ten dokumentární film, co jsi viděl v televizi. To je jejich svatební let. V letu se k nim připojí samci. A pak některé z nich odletí někam daleko zakládat nové mravenčí říše.“

Princezny stoupají vysoko do nebe. Výš, stále výš, aby unikly sýkorám. Připojují se k nim samci. Společně stoupají výš, výš, výš. Pohlceni jasem se pozvolna rozpouštějí ve žhnoucích paprscích sluneční hvězdy. Horko, jas, světlo. Všechno zaplavuje bílá, oslnivě bílá barva.

Bílá.

GLOSÁŘ

Absolutní komunikace (AK): Naprostá výměna myšlenek pomocí dotyku tykadel.

Acacia cornigera: Strom, který je ve skutečnosti živým mraveništěm.

Bel-o-kan: Ústřední město Federace rezavých mravenců.

Belo-kiu-kiuni: Matka královny Chli-pu-ni. První královna, která vedla dialog s Prsty.

Bitva o „Šedý obláček“: V roce 100 000 667 federálního kalendáře, první srážka oddílů rezavých mravenců s obyvatelkami Zlatého města.

Bůh: Nedávno vzniklý pojem, jehož interpretace dosud probíhá.

Déšť: Kalamita.

Doktor Livingstone: Pojmenování, jež daly Prsty své vysílací sondě.

Dufourova žláza: Žláza obsahující trasovací feromony.

Feromon: Těkavý hormon vylučovaný tykadly mravenců za účelem přenášení informací nebo emocí.

Hartrnanův uzel: Zóna s bohatým výskytem pozitivních iontů. Mravenci se na něm cítí dobře, naopak Prsty trpí migrénami.

Chemická knihovna: Nedávný objev. Místo, na němž se skladují paměťové feromony.

Chli-pu-ni: Královna Bel-o-kanu. Iniciátorka federálního evolučního hnutí.

Johnstonův orgán: Mravenčí orgán umožňující přesně určit zemská magnetická pole.

Krok: Nová jednotka míry k určování vzdálenosti v belokanské federaci. Krok přibližně odpovídá jednomu centimetru.

Krtonožka: Rychlý způsob podzemní dopravy.

Kusadla: Ostrá zbraň.

Kyselina mravenčí: Střelná zbraň rezavých mravenců. Nejleptavější účinky má kyselina koncentrovaná na šedesát procent.

Lidé: Označení, které dávají Prsty samy sobě.

Méli?s Jacques: Prst, samec. Krátce ostříhané chlupy.

Motolice z ovčích jater: Parazit způsobující náměsíčnost u mravenců.

Motýl: Jedlé.

Moxiluxun: Mladé termitiště ležící na břehu řeky „Nenasyty“.

Mšice: Malý brouk, jehož lze dojit za účelem získání medovatky.

Oheň: Používání ohně zakazuje dohoda uzavřená mezi většinou hmyzích druhů.

Potápník: Vodní brouk schopný plavat pod vodou díky bublině vzduchu zachycené v podpaží.

Prsty: Nedávný jev, jehož interpretace dosud probíhá.

Pták: Létající nebezpečí.

Pulec: Nebezpečí číhající ve vodě.

Slunce: Koule vyzařující energii, přátelská k mravencům.

Svižník: Brouk, predátor ukrytý v zemi. Nebezpečí. Je třeba dávat si dobrý pozor, kam šlapete.

Štěnice: Štěnice je živočich s pravděpodobně nejoriginálnější sexualitou.

Tasemnice: Parazité způsobující vyblednutí mravence a jeho ochabnutí.

Televize: Způsob lidské komunikace.

Termiti: Obtížní sousedé. Zruční architekti a navigátoři.

Tykadlový článek: Tykadlo má jedenáct článků. Každý poskytuje jiný druh informace.

Včela: Létající sousedé. Včely komunikují kruhovými tanečky buď zavěšené ve vzduchu, nebo třesavým tanečkem na vosku.

Věk: Nepohlavní rezavý mravenec se dožívá průměrného věku tří let.

Velký roh: Brouk vruboun, jehož si ochočila samička 103.

Vruboun: Létající válečná loď.

Vzbouřenky: Nedávno vzniklé hnutí. V roce 100 000 667 (federálního kalendáře) se vzbouřenky zasloužily o záchranu Prstů.

Wells Edmond: První Prst, který pochopil, co jsou mravenci.

Wellsová Laetitia: Prst, samice. Dlouhé chlupy.

103: Bojovnice z kasty průzkumnic.

23: Bojovnice patřící ke vzbouřenkám, deistka.

24: Bojovnice patřící ke vzbouřenkám, zakladatelka Svobodného společenství akácie.